David Lagercrantz

MINT AZ ÁRNYÉK

A mű eredeti címe: Mannen som sökte sin skugga

Copyright © David Lagercrantz & Moggliden AB

A fordítás a Norstedts 2017-es első kiadása alapján készült

Magyar kiadás © Animus Kiadó, 2017

a Norstedts Agency engedélyével

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Erdődy Andrea

Szerkesztette: Erdélyi Z. Ágnes

Korrektor: Pavlovic Tijana

Borítóterv: Sigmond Viktória

ISBN 978 963 324 533 0 (papír)

ISBN 978 963 324 534 7 (epub)

ISBN 978 963 324 535 4 (mobi)

Kiadta az Animus Kiadó 2017-ben

A Central Médiacsoport tagja

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

info@animus.hu

www.animus.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

PROLÓGUS

Holger Palmgren a kerekesszékében ült a látogatószobában, és így szólt:

– Mindig is szerettem volna tudni, miért olyan fontos neked az a sárkánytetoválás.

– Az anyukámmal kapcsolatos.

– Agnetával?

– Kicsi voltam még. Talán úgy hatévesforma. Megszöktem otthonról.

– Azt hiszem, most már emlékszem a történetre. Egy nő járt nálatok látogatóban, igaz? Aki valamilyen jelet viselt a testén.

– Úgy nézett ki, mintha egy égésnyom lett volna a nyakán.

– Mint akire rálehelt egy tűzokádó sárkány?

1. RÉSZ

A SÁRKÁNY

Június 12–20.

Idősebb Sten Sture emeltette a szobrot 1489-ben, hogy ezzel koronázza meg Brunkebergnél aratott győzelmét a dán király felett.

A stockholmi Nagytemplomnál álló szobor Szent Györgyöt ábrázolja lovon ülve, amint kardját a feje fölé emeli. Alatta haldokló sárkány fekszik. Mellette burgundi viseletben egy nő áll.

A női alak a szüzet ábrázolja, akit a legenda szerint a lovag megmentett, és állítólag Idősebb Sten Sture feleségéről, Ingeborg Åkesdotterről mintázták.

Figyelemre méltó, hogy a szűz mennyire közönyösen szemléli az eseményt.

1. FEJEZET

Június 12.

Lisbeth Salander épp az edzőteremhez tartozó zuhanyzók felől jött a folyosón, míg meg nem állította Alvar Olsen, a részleg vezetője. A férfi hadovált valamit, talán kissé túlságosan felajzottan, mert hevesen gesztikulált, és néhány papírlapot lobogtatott. Lisbeth egy szót sem értett abból, amit mondott. Az óra 19.30-at mutatott.

Ez volt a nap legveszélyesebb időpontja a Flodberga női börtönben. Odakint épp ekkor robogott el a tehervonat, úgy, hogy még a börtön falai is beleremegtek. Kulcsok csörögtek, izzadságszag vegyült parfümillattal. Ilyenkor, a vasútzajjal a háttérben, közvetlenül a cellazárás előtti káoszban történtek a legsúlyosabb túlkapások. Lisbeth Salander ez idő tájt mindig körbejártatta a szemét az egész részlegen, és bizonyára nem a véletlen műve volt, hogy ekkor figyelt fel Faria Kazira is.

Faria Kazi Bangladesből származott, fiatal volt és szép. A cellájában ült, a többiektől balra. S bár Lisbeth onnan, ahol állt, mindössze a lány arcát láthatta, kétség sem fért hozzá, hogy Fariát épp pofozzák. A feje időről időre megrázkódott, s bár az ütések nem voltak túlságosan erősek, az egésznek volt valami rituális jellege. Bármi történt, nem most kezdődött. Ezt a bántalmazás módjából éppúgy megállapíthatta, mint az áldozat reakciójából. Messziről is feltűnt, hogy ez a fajta elnyomás mélyen beleivódott már a lány lelkébe, és minden ellenállását sikerült letörni.

A pofozkodó kezeket senki sem próbálta megállítani, és Faria tekintetén látszott, cseppet sincs meglepve, csak csendben retteg. Faria Kazit terrorban tartották. Lisbeth ezt már akkor látta rajta, amikor az arcát tanulmányozta, és amit a börtönben eltöltött hetek alatt tapasztalt, csak megerősítette véleményében.

– Oda nézzen! – mutatott Lisbeth a lány cellája felé.

De mire Alvar Olsen megfordult, már véget is ért az egész. Lisbeth elpucolt, bement a saját cellájába, és becsukta az ajtót. Kintről hangokat hallott: fojtott nevetést, majd a tehervonatot, amely mintha soha nem akarta volna abbahagyni a dübörgést és rázkódást. Bent a fényes mosdó, a keskeny ágy, a könyvespolc és az íróasztal látványa tárult a szeme elé, utóbbin saját kvantummechanikai számításai. Vajon folytassa őket, hátha sikerül megoldania a hurok-kvantumgravitáció elméletét? Lenézett a kezére. Pontosabban arra, amit a kezében tartott.

Azokra a papírlapokra, amelyekkel az imént még Alvar hadonászott, és végül sikerült egy kissé felkeltenie Lisbeth kíváncsiságát. De csak valami hülyeség volt, egy intelligenciateszt két kávéfolttal az előlap tetején. A lány elfintorodott.

Ki nem állhatta, ha tesztelgetik, méricskéléseknek vetik alá. Kiszórta hát a kezéből a lapokat, amelyek legyező alakzatban szétterültek a betonpadlón. Rövid időre meg is feledkezett róluk, és ismét Faria Kazira gondolt. Lisbeth nem látta, ki volt az, aki bántalmazta a nőt. Mégis nagyon jól tudta. Mert ha kezdetben nem is törődött a benti hangulattal, ódzkodva bár, de lassanként ő is részesévé vált a börtönéletnek, apránként sikerült megfejtenie a látható és láthatatlan jeleket, megértenie, ki a részlegben a főnök valójában.

Ez volt a „B” épület, avagy a biztonsági részleg. Ezt tartották az intézmény legbiztonságosabb részének, és a látogatók, illetve azok számára, akik csak egy gyors pillantást vetettek rá, ez minden bizonnyal igaznak is tűnt. A börtön egyetlen más egységében sem volt ennyi őr, ennyi ellenőrzés és rehabilitációs program. Ám aki jobban a dolgok mélyére látott, érezhette, hogy valami erősen rohad odabent. Az őrök keménykedtek, tekintélyt parancsolónak tettették magukat, olykor pedig együttérzést tanúsítottak a rabok iránt. De csak játszották az eszüket. Valójában gyáva férgek voltak, akik már rég kiengedték a kezükből az irányítást, és átjátszották azt az ellenségnek: a maffiózó Benito Anderssonnak és bandájának.

Jóllehet Benito napközben lapított, és mintafogolyként viselkedett. A korai vacsora után azonban, amikor a fogvatartottak edzhettek vagy a látogatóikkal találkozhattak, ő vette át az irányítást, és zsarnoki hatalma az esti ajtózárás előtt ért a csúcspontjára. A rabok összevissza mászkáltak a cellák között, fenyegetések és ígéretek hangzottak el suttogva. Benito bandája állt az egyik oldalon, áldozataik pedig a másikon.

Természetesen már az is nagy port kavart, hogy Lisbeth Salander ott tartózkodott, illetve hogy egyáltalán börtönbüntetésre ítélték. Ám a körülmények nem mellette szóltak, és az igazat megvallva nem is küzdött a sorsa ellen különösebb meggyőződéssel. Számára az egész mindössze egy hülye kis közjáték volt, és sokáig úgy érezte, bárhol, akár a sitten is ülhet éppenséggel, miért is ne?

Két hónapos börtönbüntetést kapott önkényes bíráskodás és közveszélyt okozó gondatlanság miatt, a Frans Balder professzor halálát követő drámai eseményekben való szerepvállalásáért, amikor is önszántából elrejtett egy nyolcéves autista kisfiút, ráadásul nem volt hajlandó együttműködni a rendőrséggel, mivel – jogosan – úgy vélte, valaki kiszivárogtatja a nyomozás részleteit. Azt ugyan nem kérdőjelezte meg senki, hogy közbeavatkozásával megmentette a gyerek életét, Richard Ekström főügyész mégis olyan szenvedélyesen vitte végig az ügyet, hogy a bíróság végül neki adott igazat, jóllehet az ülnökök kitértek az állásfoglalás elől, Lisbeth ügyvédje, Annika Giannini pedig remek munkát végzett. Mivel azonban ő maga sem kapott sok segítséget Lisbethtől, esélyük sem volt nyerni.

Lisbeth összeszorított foggal hallgatott a tárgyaláson, és elutasította a fellebbezés lehetőségét. Egyszerűen csak szabadulni akart ettől az egész balhétól. Az előzetes várakozásoknak megfelelően a Björngärda Gård nyitott börtönbe került, ahol elég nagy szabadságot élvezett. De bizonyos értesülések szerint ott veszély leselkedett rá, ami nem volt meglepő, tekintetbe véve, hogy mennyi emberrel kiszúrt már. Ezért is helyezték át a Flodberga biztonsági részlegére.

Nem volt ez annyira kiváltságos helyzet, mint amilyennek látszott. Lisbethet ugyanis az ország legveszélyesebb női bűnözőivel zárták össze. Neki azonban semmi ellenvetése nem volt ezzel szemben. Örökké őrök vették körül, és tény, ami tény, évek óta nem érkezett jelentés semmiféle túlkapásról vagy erőszakos cselekményről a részlegen. Sőt mi több: a személyzet meglehetősen imponáló statisztikát tudott felmutatni azokról a fogvatartottakról, akiknek később sikerült megfelelően beilleszkedniük a társadalomba, akkor is, ha ez a statisztika még a Benito Andersson érkezése előtti időkből származott.

Lisbethet kezdettől fogva érték provokációk, ami megint csak nem volt nagy csoda. Ő ugyanis híres rab volt, akit ismertté tett a média, valamint az alvilág saját csatornáiban folyó pletyka és információcsere. Néhány nappal korábban Benito maga adott a kezébe egy papírt ezzel a szöveggel: „Barát vagy ellenség?” Ám Lisbeth egy perc múlva elhajította a cetlit, s csak azért várt vele ilyen sokáig, mert nagyjából ötvennyolc másodpercig tartott neki, mire sikerült kibogarásznia a macskakaparást.

A maga részéről köszönte, de nem kért sem a hatalmi harcokból, sem a bajtársi szövetségből. Arra összpontosított, hogy minél többet lásson és tanuljon, és mostanra többet tudott már, mint kellett volna. Üres tekintettel bámult a könyvespolcára, amelyen kvantumelméletről szóló munkák hevertek. Ezeket egy különleges helyről rendelte meg, még mielőtt rács mögé vonult volna. A szekrénye bal oldalán két váltás rabruha hevert BV, azaz Büntetésvégrehajtás megjelöléssel a mellrészen. Plusz néhány alsónemű és két pár tornacipő. A falakat semmi sem díszítette, sem fénykép, sem bármilyen jelentéktelen emlék a kinti világból. A berendezés éppoly kevéssé izgatta most is, ahogy egykor, fiskargatani lakásában.

A folyosón közben megkezdték a cellaajtók bezárását, s ez a művelet általában felszabadítóan hatott Lisbethre. Amint a hangok elcsitultak, és a részleg hallgatásba burkolózott, végre elmélyedhetett a matematikában. Megpróbálta egyesíteni a kvantummechanikát a relativitáselmélettel, s közben megfeledkezett a külvilágról. Ezen a napon azonban minden más volt. Valami idegesítette, és ezt nem pusztán a Faria Kazi elleni támadás, és nem is a börtönben uralkodó korrupt rendszer idézte elő.

Holger Palmgren, idős gyámja hat nappal korábbi látogatása nyugtalanította. Volt idő ugyanis, amikor az állam úgy látta, Lisbeth nem alkalmas arra, hogy ellássa magát. A vizit önmagában is valóságos katasztrófának bizonyult. Holger máskor sosem hagyta el az otthonát, teljes mértékben azoktól a gondozóktól és segítőktől függött, akik liljeholmeni lakásában gondoskodtak róla. De meg akarta látogatni Lisbethet. A betegszállítók vitték oda, kerekesszékben gördült be a börtönbe, oxigénmaszkból lélegezve. Lisbeth nagyra értékelte a gesztust. A régmúlt időkről beszélgettek, és Holger elérzékenyült. Lisbethet mindössze egyetlen dolog zavarta. Holger elmesélte neki, hogy meglátogatta őt egy Maj-Britt Torell nevű nő, aki titkárnőként dolgozott a Sankt Stefan Gyermekpszichiátriai Rendelőben, ahol Lisbethet gyermekkorában kezelték. A nő az újságokban olvasott Lisbethről, és átnyújtott a férfinak egy papírköteget, amelyről úgy gondolta, érdekes lehet a számára. De Holger szerint nem volt benne más, csak a régi szöveg arról, hogyan szíjazták oda a lányt az ágyhoz a klinikán, és milyen rosszul bántak ott vele. „Semmi olyan nincs benne, amit látnod kellene” – magyarázta Holger. Mégis biztos, hogy a dokumentum több-kevesebb új információt is tartalmazott, mert Holger a sárkánytetoválásáról kezdte faggatni, és amikor a lány beszélt neki a nőről, akinek tűzfolt volt a nyakán, hirtelen azt kérdezte:

– Nem a Nyilvántartástól jött?

– Hogyan?

– Az uppsalai Genetikai és Környezettani Tanulmányi Nyilvántartástól? Úgy rémlik, olvastam róluk valamit.

– Ez bizonyára az új iratokban szerepelt – felelte a lány.

– Gondolod? Talán keverem a dolgokat.

Lehet, hogy tényleg csak összezavarodott. Hiszen Holger már idős volt. Ez az információ mégis elgondolkodtatta Lisbethet. Ahányszor csak a bokszzsákot püfölte az edzőteremben délután, vagy reggelente, ha a kerámiaműhelyben dolgozott, ezen rágódott, ahogy most is, miközben a cellájában álldogálva a padlóra meredt.

A földön heverő IQ-tesztlapok időközben mintha megváltoztak volna, és már korántsem tűntek közömbösnek a számára. Inkább mintha valahogy összefüggtek volna mindazzal, amiről Holgerrel beszélgettek, s egy pillanatig Lisbeth nem is értette, miért érzi így. De aztán eszébe jutott, hogy a tűzfoltos nő is mindenféle feladatlapokkal bombázta őt. Ennek mindig az lett a vége, hogy veszekedtek, a lány fellázadt, és egyszer, mindössze hatévesen, egymagában nekivágott az éjszakának.

Emlékeiben azonban mégsem a tesztek, de még csak nem is a szökés volt a lényeg, hanem az a gyanú, amely már akkor kezdett megfogalmazódni benne: hogy van valami alapvető mozzanat a gyerekkorával kapcsolatban, amiről fogalma sincs, és úgy érezte, muszáj többet megtudnia róla.

Ám minden valószínűség szerint hamarosan ismét szabad lesz, és azt tesz majd, amit akar. De tudta azt is, hogy valaki a markában tartja Alvar Olsent, a részleg vezetőjét, mivel nem ez volt az első eset, hogy nem avatkozott közbe, amikor valami túlkapás történt. A részlegen ugyanis, amelyet vezetett – és amelyet még mindig a bűnüldözés fellegváraként tartottak számon –, jelentős erkölcsi hanyatlás jelei mutatkoztak, ezért Lisbeth azon gondolkodott, vajon Alvar Olsen hajlandó lenne-e segíteni neki, hogy hozzájuthasson valamihez, amihez senki más odabent: nevezetesen az internethez.

Hallgatózott a folyosó felé. Mindenféle motyogást hallott, kedves szavaktól a szitkozódásig, ajtócsapkodást, kulcsok csörgését és egyre halkuló, majd a távolban elhaló léptek zaját. Végül minden elcsendesült. Csak a szellőzőrendszer zúgott, bár annak sem sok értelme volt. Kínzóan fojtó volt a levegő. Lisbeth Salander a földet nézte és az ott heverő tesztet, majd Faria Kazira gondolt, meg Benitóra, na és Alvar Olsenre, valamint a tűzfoltos nyakú nőre.

Végül lehajolt, felvette a lapokat, leült az íróasztalhoz, és gyorsan lekörmölte a válaszokat. Amint elkészült, megnyomta az ezüstszínű, házon belüli őrhívó berendezés gombját. Alvar Olsen tétován és idegesen reagált. A lány azt mondta, azonnal beszélnie kell vele.

– Fontos! – hangsúlyozta.

2. FEJEZET

Június 12.

Alvar Olsen haza akart menni. El innen. De előbb még végig kellett járnia az épületet, elintézni a papírmunkát, és esetleg felhívnia a kilencéves kislányát, Vildát, hogy jó éjszakát kívánjon neki. Kerstin, a férfi nagynénje vigyázott rá, mint általában. Alvar ezúttal is meghagyta neki, hogy tegye fel az ajtóra a biztonsági zárat.

Alvar már tizenkét éve vezette a Flodberga női börtön részlegét. Büszke volt a munkájára, és úgy érezte, ő a megfelelő ember erre a feladatra. Fiatalkorában megmentette súlyos alkoholista édesanyja életét, és segített neki leszokni az italról. Mindig szenvedélyes természetű ember volt, a kitaszítottak oldalán állt, ezért semmi meglepő nem lehetett abban, hogy épp a bűnüldözés felé vette az irányt, és e szakterületen meg is alapozta jó hírét. De mára már nem sok maradt egykori idealizmusából.

Az első hátbatámadás akkor érte, amikor a felesége elhagyta őt és a lányát, és Åréba költözött a korábbi főnökével. De persze mégiscsak Benito volt az, aki végérvényesen megfosztotta az illúzióitól. Alvarnak az volt a szavajárása, hogy „minden bűnözőnek van valami pozitív tulajdonsága”. Ám Benitóban semmi ilyesmit nem talált senki, pedig számosan keresték: barátok és barátnők, ügyvédek, terapeuták, igazságügyi pszichiáterek, sőt még néhány pap is. Benito eredeti neve Beatrice volt. A hírhedt olasz fasiszta diktátor nevét vette fel, horogkeresztet tetováltatott a nyakára, tüsire nyírta a haját, és betegesen sápadt volt. De még így sem lett különösebben förtelmes a kinézete.

Birkózó testalkata ellenére volt valami sajátos kisugárzása, ami nem kevés embert vonzott, habár a legtöbben halálosan féltek tőle. A szóbeszéd szerint már három emberrel végzett egy pár tőr segítségével, amelyeket Krisnek vagy Kerisnek hívott, és amelyekről az a hír járta, hogy nagymértékben felelősek az intézményben eluralkodott nyomasztó és vészjósló hangulatért. Gyakran elhangzott, hogy a legrosszabb, ami odabent történhet veled, ha Benito kijelenti, hogy rád szegezte a tőrét, mert akkor halálra vagy ítélve – vagy már halott is vagy. És még ha e szóbeszéd java része csak üres fecsegés lett volna, főleg, mivel a kések biztonságos távolságban voltak a börtön falaitól, azért ez rányomta a bélyegét a hangulatra. A tőrökről szóló legendák rémtörténetekként terjedtek a folyosón, és összemosódtak Benito vészterhes jelenlétével. Az egész ügy hatalmas, szégyenletes botrányba fulladt, amelynek során Alvar visszavonulót fújt.

Felkészültebbnek kellett volna lennie. Elvégre százkilencvenkét centiméter magasra nőtt, és nyolcvannyolc kilót nyomott. Erős volt, zsírégető és izomerősítő edzéseket végzett. Már tinédzserkorában gyakorlatot szerzett a részeg disznókkal való verekedésben, akiknek az anyjára fájt a foguk. Volt azonban egy gyenge pontja: egyedülálló apaként nevelte a gyerekét. Egy éve Benito egyszer csak odalépett hozzá az udvaron, és a fülébe súgott egy vérfagyasztóan pontos útleírást mindegyik folyosóról és lépcsőről, amelyen Alvar reggelente végighaladt, míg a lányát az iskolába vitte az örebrói Fridhemsskolan 3. a osztályába.

– A lányodra szegeztem a tőröm hegyét – sziszegte a nő, és Alvarnak több se kellett.

Attól fogva elveszítette a részleg irányítását, ahol a ranglétrán felülről lefelé végighullámzott a züllés. Egy másodpercig sem kételkedett benne, hogy az a gyáva Fred Strömmer nyíltan korrupttá vált.

És ilyenkor, nyáron volt a legrosszabb a helyzet, amikor a börtön épülete megtelt hozzá nem értő és berezelt gyakornokokkal, és a folyosókon terjengő fülledt levegő csak fokozta a feszültséget és az idegességet. Alvar meg sem tudta volna már számolni, hányszor ébredt fel álmából, és esküdözött, hogy rendet csinál. Mégsem mert tenni semmit, és az csak súlyosbította a helyzetet, hogy az intézmény vezetője, Rikard Fager egy idióta volt, aki pusztán a külsőségekkel törődött. Pedig a kulisszák mögött rohadt minden.

Benito tekintete minden délután megbénította Alvart, és az elnyomás pszichológiája szerint valahányszor megalázkodott, mindig gyengébb lett. Úgy érezte, mintha lecsapolták volna a vérét, és mindennek tetejébe még Fariát sem sikerült megvédenie.

Fariát azért ítélték börtönbüntetésre, mert megölte a bátyját: kilökte az emeletről egy hatalmas üvegablakon át egy stockholmi elővárosban, Sicklában. Ám a fiatal nő jellemében nyoma sem volt agresszivitásnak, erőszakosságnak.

Üldögélt a cellájában, olvasott vagy sírt, és csakis azért került a biztonsági részlegre, mert egyrészt öngyilkosságra hajlamosnak mutatkozott, másrészt megfenyegették. Megtört ember volt, olyan, akit mindenki magára hagyott, még a társadalom is. Nem volt elég kemény a börtönélethez, acélszürke pillantása nem parancsolt tekintélyt. Amolyan törékeny szépség volt, valósággal vonzotta maga köré a szadista rabokat, és Alvar gyűlölte magát, amiért semmit nem tett ez ellen.

Az egyetlen építő jellegű ténykedése az volt az utóbbi időben, hogy az új lánnyal, Lisbeth Salanderrel kezdett foglalkozni. Őt sem lehetett éppen kispályásnak nevezni. Keménykedő csaj volt, akiről ugyanannyi pletyka kapott szárnyra, mint Benitóról. Egyesek csodálták Salandert, mások felfuvalkodott szarcsimbóknak tartották, és voltak olyanok is, akik attól féltek, hogy átveszi a helyüket a rangsorban. Látszott, hogy Benito felkészült a hatalmi harcra, és Alvar biztosra vette, hogy a börtön falain kívüli kapcsolatai révén a nő információkat gyűjtött Salanderről is, akárcsak róla és a többiekről a részlegen.

Mégsem történt semmi, még olyankor sem, amikor Lisbeth – emelt szintű biztonsági fokozata ellenére – engedélyt kapott kerti vagy kerámiaműhely-beli munkára. Utóbbiban teljesen tehetségtelennek bizonyult. Olyan félresikerült vázákat, mint az övéi, Alvar még sosem látott, és a lány sem volt éppenséggel társasági lény. Szinte egy szót sem szólt soha. Úgy tűnt, a saját világában él, és mit sem törődött a neki célzott pillantásokkal, beszólásokkal, sem Benito alig leplezett lökdösődésével és ütéseivel. Mindez lepergett róla, akár a por vagy a légypiszok. Egyedül Faria Kazinak szentelt különös figyelmet.

Szemmel tartotta a lányt, feltehetőleg észrevette a rá leselkedő veszélyt. Talán valami balhé volt készülőben. Alvar nem tudta megállapítani. És ez nyugtalanította.

Mindezek ellenére büszke volt arra a személyre szabott programra, amelyet minden egyes fogvatartott részére kidolgozott. Senkit sem automatikusan osztottak be munkára. Minden rab más-más órarendet kapott, a problémájának és az igényeinek megfelelően. Egyesek teljes vagy részidőben tanultak. Mások rehabilitációs programban vettek részt, pszichológusokkal, szociális gondozókkal találkoztak, vagy épp pályaorientációs foglalkozásokon vettek részt. Lisbeth adatlapja alapján azt állapította meg, hogy a lánynak arra kellene lehetőséget biztosítani, hogy befejezhesse az iskolát, vagy legalábbis tanácsot adni neki ez ügyben. Hiszen nemhogy gimnáziumba nem járt soha, de még az általános iskolai tanulmányait sem fejezte be, és egy rövidebb állástól eltekintve egy biztonságtechnikai cégnél, a jelek szerint nem is dolgozott soha. Időről időre összekülönbözött a hatóságokkal, igaz, most először ült börtönben. Könnyen elkönyvelhették volna egyszerű naplopónak is. De valahogy mégsem állt össze a kép. Nem csak a pletykalapok állították be akcióhősnek, az egész megjelenésében volt valami, ami erre utalt, különösen egy esemény, amit Alvar nem tudott kiverni a fejéből.

Ez volt az egyetlen pozitív dolog, ami az utóbbi évek során a részlegen történt. Néhány nappal korábban, az ebédlőben játszódott le, a korai – ötórai – vacsora után. Odakint szakadt az eső. A rabok összeszedték a tányérjaikat, poharaikat, elmosogattak, és rendet raktak maguk után, Alvar pedig magában ült egy széken, a mosogató mellett. Voltaképpen semmi keresnivalója nem volt ott. A börtön másik részében szokott enni, a személyzet többi tagjával, az ebédlőt pedig a rabok maguk működtették. Az úgynevezett „önkéntes menedzserek”, Josefin és Tine – mindketten Benito csatlósai – saját költségvetéssel rendelkeztek, ők rendelték meg az alapanyagokat és készítették el a fogásokat, feltakarítottak, és gondoskodtak róla, hogy mindenkinek jusson elegendő étel. Az önkéntes menedzserség komoly pozíciónak számított. A sitten az étel birtoklása hatalommal jár. Ez mindig is így volt, és egyeseknek – mint például Benitónak – kivétel nélkül mindig több jutott, mint másoknak. Alvar ezért gyakran rajta tartotta a szemét a konyhán. Ráadásul ott őrizték a részlegen található egyetlen kést is. Nem volt ugyan éles, és egy acélhuzallal rögzítették, sérülést azért mégis lehetett volna okozni vele, ezért lesett rá aznap időről időre, miközben tanulni próbált.

Alvar ott akarta hagyni a Flodbergát. Jobb munkahelyet keresett. De egy olyan ember számára, aki sohasem tanult, és nem dolgozott másutt, csak a börtönben, nem sok lehetőség adódott. Ezért most egy üzleti közgazdaságtan-tanfolyamot végzett levelező tagozaton, s miközben még érződött a levegőben a palacsinta és a lekvár illata, ő arról olvasott, hogyan állapítják meg az opciós részvények árát a tőkepiacon, bár az igazat megvallva nem sokat értett belőle, a tankönyv feladataihoz pedig hozzá sem tudott fogni. Ebben a pillanatban jelent meg előtte Lisbeth Salander némi repetáért.

A lány a földet nézte, rosszkedvűnek és révültnek látszott. És mivel Alvar nem akarta ismét zavarba hozni magát egy újabb sikertelen kapcsolatteremtési kísérlettel, folytatta a számolgatást. Radírozott, maszatolt, és ez szemmel láthatóan zavarta a lányt, aki közelebb lépett hozzá és rábámult, amitől a férfi zavarba jött. Gyakran megtörtént ez, ha Lisbeth ránézett. Már épp felállt volna, hogy visszatérjen a részlegre, amikor Salander kivette a kezéből a ceruzát, és néhány számot firkantott a könyvébe.

– A Black–Scholes-egyenlet jelentőségét erősen túlbecsülik, most, amikor a piac ennyire kiszámíthatatlan – jelentette ki, majd sarkon fordult, és cseppet sem érdekelte, hogy a férfi utánakiáltott.

Úgy lépdelt, mintha Alvar a világon sem lett volna. A férfinak időbe telt felfogni, mi is történt. Csak aznap késő este, a számítógép előtt ülve jött rá, hogy a lány nem egyszerűen egy pillanat alatt megoldotta a feladatait, de egyúttal magabiztos kritikát is mondott a pénzügyi származtatott ügyletek kiszámításának Nobel-díjas modelljéről. Számára pedig, aki addig csupán lenézést és megaláztatást tapasztalt a részlegen, ez nagy dolognak számított. Arról ábrándozott, hogy ez egy emberi kapcsolat kezdete lehetne kettejük között, egyben talán fordulópont is a nő életében, aki végül rájön, mennyire tehetséges is ő valójában.

A férfi hosszan töprengett, mi legyen a következő lépés. Hogyan ösztönözhetné még jobban a lányt? Végül támadt egy ötlete. Elvégeztet vele egy IQ-tesztet. Dolgozószobája úgyis tele volt már mindenféle feladatlapokkal és egyéb nyomtatványokkal, amióta az igazságügyi pszichiáterek ott jártak, és megpróbálták kideríteni, milyen fokú pszichopátiában, nárcizmusban és érzelmi analfabetizmusban szenved Benito.

Alvar maga is számos tesztet kitöltött, és úgy gondolta, egy lány, aki ilyen könnyedén old meg matematikai problémákat, minden bizonnyal jó eredményt érne el az intelligenciateszten is. És ki tudja, talán még valami előnye is származik majd belőle. Ezért várta meg az imént Alvar a folyosón, úgy érezte, itt a remek alkalom. Olyan tisztának és nyíltnak tűnt a lány tekintete, hogy mondandóját egy bókkal kezdte. Azt képzelte, sikerült kapcsolatot létesítenie vele.

Lisbeth el is fogadta tőle a tesztet. De azután történt valami. Odakint csikorogva fékezett a vonat, a lány arckifejezése pedig hirtelen feszültté vált, tekintete elkomorult. A férfi ezután már csak dadogni volt képes, és hagyta őt elviharzani. Később utasította kollégáit, hogy zárják be a cellákat. Ő maga pedig az irodájába ment, annak a folyosónak a végén, amelyen a rabok cellái helyezkedtek el. Masszív üvegajtó választotta el a folyosótól az úgynevezett „adminisztrációs részleget”. A személyzet tagjai közül egyedül Alvar rendelkezett külön irodával, amelyből ablak nyílt a pihenőudvarra, az acélkerítés és a szürke betonfal irányába. Nem volt sokkal nagyobb, mint a cellák, és sokkal elegánsabb sem. Nagy különbség volt viszont, hogy nála volt számítógép, internet-hozzáféréssel, és néhány monitor, amelyek a részleg térfigyelő kameráinak képeit mutatták, valamint pár dísztárgy, amelyek szintén emelték a szoba komfortfokozatát.

19 óra 45 perc volt. A cellaajtókat már bezárták. A vonat elrobogott Stockholm felé, Alvar kollégái pedig a kiskonyhában ülve pletykáltak. A férfi lejegyzett egy-két sort a benti életről vezetett naplójába. Ugyan ez sem derítette jobb kedvre, hiszen már ebben sem volt őszinte. Így aztán nem is folytatta tovább az írást, inkább ránézett a hirdetőtáblára tűzött fényképekre, amelyek Vildáról és a férfi négy évvel korábban elhunyt édesanyjáról készültek.

Odakint a kert úgy festett, mint valami oázis a börtön kietlen sivatagában. Az égbolton egyetlen felhő sem látszott. A férfi ismét a karórájára nézett. Ideje volt hazatelefonálni és jó éjszakát kívánni Vildának, elköszönni tőle egy „szervusz, kincsem”-mel. Fel is emelte a telefonkagylót, ám ennél tovább nem jutott. Megszólalt ugyanis az őrhívó berendezés. A kijelzőre pillantva megállapította, hogy a hetes számú cellából hívják, amely Lisbeth Salanderé volt. Emiatt egyszerre lett kíváncsi és kezdett el aggódni. Valamennyi rab tisztában volt vele, hogy feleslegesen nem zavarhatja a személyzetet. Lisbeth korábban sohasem használta az őrhívót, és nem nézett ki olyannak, aki minden apróságért picsogni kezd. Akkor meg mi történhetett?

– Mi az? – szólt bele a készülékbe.

– Szeretném, ha idejönne. Fontos!

– Mi az, ami ennyire sürgős?

– Adott nekem egy IQ-tesztet, nem?

– Igen, mert úgy véltem, jól elboldogul vele.

– Ebben igaza lehet. Nem nézné meg egyúttal a válaszaimat is?

Alvar ismét az órájára pillantott. Kizárt, hogy a lány máris megoldotta a feladatlapot!

– Jobb lesz, ha holnapra halasztjuk. Akkor lesz ideje alaposabban átnézni a válaszait – felelte.

– Az olyan, mintha csalnék – folytatta Lisbeth. – De nyomhatom egész éjjel a gombot, ha gondolja.

– Jó, jövök már.

Alvar maga sem tudta, miért mondta ezt, és rögtön arra gondolt, talán kissé elhamarkodottan döntött. Másrészt viszont biztosan megbánja, ha nem megy oda. Hiszen a lelke mélyén azt remélte, a lányt érdekelni fogja a teszt, és ez valami újnak a kezdetét jelenti majd.

Lehajolt, és elővett a legalsó fiók jobb oldaláról egy papírlapot, amelyen a helyes válaszok szerepeltek. Megigazította a ruháját, kilépett az irodájából, csipkártyájával és a személyi kódjával kinyitotta a biztonsági részlegre vezető ajtót. Végigsétált a folyosón, felnézett a plafonra függesztett, sötét színű kamerákra és a sárga lámpákra, miközben az övét piszkálta – ott lógott ugyanis a paprikaspray, a gumibotja, a kulcscsomója, a CB-rádiója és a hívógomb szürke doboza.

Lehet, hogy Alvar javíthatatlan idealista volt, de nem naiv. A büntetés-végrehajtás területén nem is lehet másként. A rabok képesek hízelegni, kedveskedni csak azért, hogy megpuhítsák az embert. De Alvar örökké nyitva tartotta a szemét, és minél közelebb ért Lisbeth cellájához, annál erősebben kezdett aggódni. Lehet, hogy jobb lett volna, ha az egyik kollégáját is magával viszi, ahogy a szabályzat előírja.

Mert bármilyen intelligens legyen is Lisbeth Salander, kizárt, hogy ilyen rövid idő alatt megszülje a válaszokat. Biztos valami rosszban sántikál, nem igaz? Alvar egyre inkább meg volt győződve erről. Kinyitotta a lány cellájának kémlelőnyílását, és gyanakodva betekintett. Lisbeth csendben ült odabent, az íróasztala mellett, rámosolygott a férfira, vagy legalábbis megkísérelte, és Alvar ismét reménykedni kezdett.

– Oké, akkor most bejövök. Tartsa a távolságot!

– Ez csak természetes.

– Jó.

A férfi kinyitotta az ajtót, továbbra is ugrásra készen, ám nem történt semmi. Salander ülve maradt.

– Hogy ment? – kezdeményezte a beszélgetést.

– Jól – felelte a lány. – Érdekes feladatok. Leellenőrizné?

– Itt vannak nálam a helyes válaszok – felelte Olsen, a megoldókulcsot lobogtatva. Mikor Lisbeth nem felelt, hozzátette: – Tekintettel arra, hogy ilyen gyorsan megoldotta, ne legyen csalódott, ha nem lesz elég jó az eredmény. – És megpróbált magára erőltetni egy széles vigyort.

A lány szája erre ismét felfelé görbült. De Alvar ezúttal kissé kényelmetlenül érezte magát. Mintha Lisbeth őt vizsgálgatná, és nem tetszett a szemében látott baljós, sötét árny sem. Vajon készül valamire? Egy cseppet sem lepődött volna meg azon, ha kiderül, hogy a lány valami tervet forral. Bár ami azt illeti, kicsi és vékony teremtés. Ő pedig testes férfi, felfegyverezve és kritikus helyzetek kezelésére is kiképezve. Úgyhogy nem leselkedhet rá semmi veszély. Vagy mégis?

Óvatosan elvette a feladatlapot, és mereven rámosolygott Salanderre. Átfutotta a válaszokat, és közben szemmel tartotta a lányt. De az nyugodt volt. Kérdőn nézett Alvarra, mintha afelől érdeklődne, jól csinálta-e.

Igaz, a kézírása nem valami szép. A teszt tele volt tintafoltokkal és hetykén odavetett válaszokkal, mintha csak úgy sebtében körmölték volna le. Lassan, anélkül, hogy szem elől tévesztette volna a lányt, összehasonlította a válaszait a megoldókulccsal. Első pillantásra mindössze annyit állapított meg, hogy többnyire egyeznek a megoldások. Azután nem győzött ámulni. Lisbeth még a feladatlap végén lévő legnehezebb kérdésekre is jól felelt. Olyan példákat oldott meg, amilyenekről Alvar még csak nem is hallott. Egészen egyedülálló teljesítmény volt, és a férfi már épp meg akarta dicsérni, amikor hirtelen elállt a lélegzete.

3. FEJEZET

Június 12.

Lisbeth Salander alaposan tanulmányozta Alvar Olsent. A férfi láthatóan éberen figyelt. Magas volt, kigyúrt, volt gumibotja, könnygáza és egy távirányítású riasztója, mindez az övére aggatva. Biztos nem hagyta volna magát legyűrni, inkább küzdött volna a végsőkig. De Lisbeth azt is tudta, hol a gyenge pontja.

Ugyanott, ahol a többi férfinak. Ráadásul rejtegetnivalója is volt, és ezt is kihasználhatta a lány. Ellátja a baját, azután kényszeríteni fogja. Alvar Olsen megkapja, amit megérdemel. A férfi szemébe nézett, majd a hasát kezdte pásztázni. Utóbbi nem tűnt a legjobb célpontnak. Izmos, kemény volt. Nyavalyás kockahas. De még a kockahasat is el kell lazítani néha, ő pedig türelmesen kivárta ezt a pillanatot, és végül meg is lett a jutalma. Alvar a teszteredmények fölötti meglepetéstől (vagy az ijedségtől) mélyet sóhajtott. Teste hirtelen kiszolgáltatottá és puhává vált, és ekkor, épp a kilégzés pillanatában, Lisbeth gyomorszájon vágta. Kétszer is megütötte, erősen, céltudatosan, majd még valamit tett. Célba vette a férfi vállát, és vad, brutális erővel lesújtott arra a pontra, amit a bokszedzője, Obinze mutatott neki.

Rögtön látta, hogy a terve bevált. Alvar válla kiugrott a helyéről, és a férfi kétrét görnyedt. Lihegve állt ott, még kiáltani sem bírt, de látszott rajta, mindent megtesz, hogy állva maradjon. Egy vagy két másodpercig sikerült is neki, azután megadta magát. Tompa puffanással az oldalára zuhant, a betonpadlóra. Lisbeth ekkor egy lépést tett felé. Látnia kellett, hogy a férfi nem csinál-e valami ostobaságot a kezével.

– Egy szót se! – rivallt rá.

Ám a felszólítás teljesen felesleges volt. Alvarnak megnyikkanni sem volt esélye. Mintha kifogyott volna belőle a szusz. A vállában szaggatott a fájdalom, és a lámpa fénye vibrált a szemében.

– Ha jól viselkedik, és nem ér hozzá az övéhez, nem ütök többet – jelentette ki Salander, majd kivette a férfi kezéből a tesztet, és ebben a pillanatban Alvar hangokat hallott a távolból.

Vajon egy tévékészülék hangja volt valamelyik szomszédos cellából, vagy néhány kollégája, akik szintén a részlegen járőröztek és beszélgettek a folyosón? Nem tudta eldönteni. Ahhoz túlságosan szédült. Azon gondolkodott, nem kellene-e mégis trükköznie valahogy, vagy segítségért kiáltania. Ám nem volt könnyű gondolkodni, amikor a fájdalom jószerivel elvette az eszét. Csak ködösen látta Salandert, félt, és össze volt zavarodva. Alighanem a riasztó gombját is kereste az ujjaival, nem tudatosan, inkább csak úgy önkéntelenül, reflexszerűen. Ám nem sikerült megtalálnia. Ugyanis ismét fájdalom hasított a gyomrába, amitől magzati pózba gömbölyödött, és még jobban zihálni kezdett.

– Na látja? – szólt hozzá Salander halkan. – Nem jó ötlet. De tudja mit? Tulajdonképpen nem szívesen bántom magát. Valaha amolyan zsebhős volt, nem igaz? Az anyja megmentője vagy mi. Hallottam valamit erről. Mostanra viszont az egész dutyi rothadásnak indult, és már megint slamasztikában hagyta Faria Kazit. Figyelmeztetnem kell: nekem ez nem tetszik!

A férfi nem tudta, mit feleljen.

– Ez a lány már így is többet szenvedett a kelleténél. Ennek véget kell vetni – folytatta Lisbeth.

Alvar bólintott, bár maga sem tudta igazán, mire.

– Ragyogó. Akkor ebben máris megegyeztünk – biccentett elégedetten a lány. – Olvasott rólam az újságokban?

A férfi ismét bólintott, és ezúttal távol tartotta a kezét az övétől.

– Akkor azt is tudja, hogy semmitől sem riadok vissza. De mi ketten talán köthetnénk valami megállapodást.

– Miféle megállapodást? – sziszegte a férfi.

– Én segítek rendbe szedni ezt a kócerájt, és gondoskodom róla, hogy Benito meg a csicskásai a közelébe se mehessenek Faria Kazinak, maga pedig… kölcsönöz nekem egy számítógépet.

– Azt már nem! Maga… – kapkodott levegő után a férfi – bántalmazott engem. Rosszul áll a szénája.

– Inkább a magáé. Idebent megalázzák és bántják az embereket, maga meg a kisujját se mozdítja. El tudja képzelni, mekkora botrány lesz ebből? A büntetés-végrehajtás koronája egy mini-Mussolini kezébe került!

– De… – próbálkozott a férfi.

– Semmi de. Én segítek magának helyrehozni a dolgokat. De először vezessen oda egy számítógéphez, amelyen internet is van!

– Az kizárt! – próbált keménykedni Olsen. – A folyosó végig be van kamerázva. Magának lőttek.

– Akkor mindkettőnknek lőttek, de nekem nyolc – felelte a lány, és Alvarnak eszébe jutott Mikael Blomkvist.

Az alatt a rövid idő alatt, amióta Salander a Flodbergában ült, Blomkvist már kétszer vagy háromszor meglátogatta őt, és Alvarnak a legkevésbé sem hiányzott, hogy a férfi kiteregesse a szennyest. Akkor mit tegyen? Képtelen volt tiszta fejjel gondolkodni, még kevésbé elképzelni a helyzetet, hogy Benitónak a részlegen befutott karrierjét nyomtatásban és bizonyítékokkal alátámasztva lássa. Fájdalmai túl erősek voltak ahhoz, hogy észszerűen mérlegelje a lehetőségeket, ezért, miután megérintette a vállát és a gyomrát, anélkül, hogy pontosan tudta volna, mire gondol, kijelentette:

– Nem kezeskedhetem semmiért.

– Ahogy én sem, úgyhogy egy-egy. Na, keljen már fel!

– Az adminisztrációs részlegen biztos, hogy összefutnánk másokkal is a személyzetből – magyarázta a férfi.

– Tegyen úgy, mintha valami tanulmányon dolgoznánk, maga meg én. Hiszen olyan jól indítottunk ezzel az IQ-teszttel.

Alvar felállt, majd megingott. A plafonról lógó villanykörte zümmögött a feje fölött, és pislákolt, mint valami lidércfény vagy hullócsillag. A férfi rosszul volt, és csak ennyit mondott:

– Várjon, előbb el kell…

Lisbeth kiegyenesítette a férfi hátát, és beletúrt a hajába, mintha ki akarná csinosítani. Majd ismét megütötte. Alvarnak halálfélelme támadt. Ám ezúttal nem volt fájdalmas az ütés. Sőt ellenkezőleg. A lány a helyére tette a kiugrott vállat, és a legerősebb fájdalom alábbhagyott.

– Na, akkor mehetünk – állapította meg Lisbeth.

Alvar segítségért akart kiáltani, és megnyomni a vészcsengőt. Vagy leütni a lányt a gumibotjával, és lefújni paprikaspray-vel. De végül mégis inkább vele tartott. Úgy sétált végig a folyosón Lisbeth Salanderrel, mintha mi sem történt volna. Kinyitotta a biztonsági ajtót a kártyájával és a kódjával, és reménykedett, hogy nem futnak bele senkibe. De persze hogy belefutottak Harrietbe, a kotnyeles kolléganőjébe, akinek olyan behízelgő stílusa volt, hogy soha nem lehetett tudni, melyik oldalon áll: Benitóén vagy a rendfenntartó szervekén. Alvar időnként úgy érezte, kettős játszmát játszik velük – mindig arra a térfélre áll, ahonnan felé fúj a szél.

– Szia! – próbálkozott Alvar.

Harriet lófarokba fogva hordta a haját, a szája és a szeme körül megfeszült a bőre. Rég elmúltak azok az idők, amikor a férfi ezt még vonzónak találta.

– Hova-hova? – tudakolta Harriet.

Alvar belátta, hogy hiába ő itt a főnök, a nő kérdő tekintete elől képtelen elmenekülni, ezért azt mormolta:

– Csak épp… úgy gondoltuk…

Semmi más kifogás nem jutott eszébe, mint az a tanulmány, annyit pedig ő is meg tudott állapítani, hogy az nem fog működni.

– Felhívjuk Salander ügyvédjét – fejezte be a mondatot.

Érezte a levegőben, hogy a nő nem hisz neki, és alighanem sápadt arca is gyanús lehetett. Legszívesebben csak visszafeküdt volna a földre, és segítségért kiáltott volna. Ehelyett váratlan magabiztossággal kijelentette:

– Az ügyvédje holnap korán reggel Jakartába utazik.

Fogalma sem volt, honnan vette ezt a Jakartát. De úgy érezte, elég konkrét a kijelentés és különleges a helyszín ahhoz, hogy hihető legyen.

– Rendben, értem – felelte Harriet a rá jellemző stílusban, majd magukra hagyta őket.

Amikor már biztosak voltak benne, hogy eltűnt a szemük elől, tovább haladtak Alvar irodája felé.

A férfi dolgozószobája valóságos szentély volt. Az ajtót mindig zárva tartotta, egyetlen rab sem mehetett be oda, telefonálni még kevésbé lehetett onnan. Ők most mégis oda igyekeztek, és némi szerencsével – vagy szerencsétlenséggel – a megfigyelőközpontban ülő őrök már láthatták is, amint átérnek a személyzeti oldalra, és az ajtók bezáródnak mögöttük. Biztos mindjárt lejönnek, és kérdezősködni kezdenek, hogy mi folyik itt. Akárhogy is, nem lesz jó vége. Valamit tennie kell.

Az övénél matatott. Mégsem nyomta meg a gombot. Túlságosan szégyellte magát, ugyanakkor kénytelen volt elismerni, hogy el van ragadtatva. Vajon mit talált ki ez a lány?

Kinyitotta az ajtót, és beengedte Lisbethet, majd hirtelen világossá vált előtte, mennyire reménytelenül fest a helyzet. Odabent – hát nem nevetséges, azok után, hogy a mama kicsi fiának titulálták? – óriási képek voltak az anyjáról a hirdetőtáblán, nagyobbak, mint azok, amelyek Vildáról készültek. Már rég le kellett volna szednie őket, kipucolni mindent maga után, és felmondani, aztán soha többet nem foglalkozni bűnözőkkel. Mégis itt volt. Becsukta az ajtót, miközben Lisbeth Salander sötét, eltökélt pillantással meredt rá.

– Van egy kis gondom – szólalt meg a lány.

– És mi lenne az?

– Maga.

– Mi a gondja velem?

– Ha kizavarom, megnyomja a riasztót. Ha viszont itt marad, látja, mit csinálok, és az se lenne jó.

– Bűncselekményt készül elkövetni?

– Alighanem – felelte a lány, és ekkor már tényleg közbe kellett volna avatkoznia, mert lehet, hogy egy őrült ámokfutóval van dolga.

Lisbeth már harmadszor vagy negyedszer vágta gyomorszájon, mire a férfi ismét összegörnyedt a földön, és levegő után kapkodott, majd várta az újabb ütéseket. De nem történt egyéb, mint hogy Salander lehajolt, villámgyors mozdulattal lekapta Alvar derekáról az övet, és az asztalra tette. A férfi erős fájdalmai ellenére összeszedte magát, és figyelmeztetőn nézett a lányra.

Olyan volt, mintha egymás torkának akartak volna ugrani. Ám Lisbeth ismét lefegyverezte Alvart, és ehhez elég volt egy pillantást vetnie a hirdetőtáblára.

– Ez itt az anyja a képen, akinek megmentette az életét? – tudakolta.

A férfi nem felelt. Még mindig azon töprengett, nekiugorjon-e a lánynak.

– Ez itt az anyja fotója? – ismételte meg Lisbeth, mire a férfi bólintott.

– Meghalt?

– Igen.

– De fontos magának?

– Igen.

– Akkor bizonyára megérti. Muszáj információkhoz jutnom, maga pedig nem fog megakadályozni ebben.

– És miért ne tenném?

– Mert már így is hagyta, hogy túl messzire menjenek a dolgok idebent. Én meg cserébe segítek megtörni Benitót.

– Benito könyörtelen.

– Én is az vagyok – válaszolta Salander.

Ebben lehetett némi igazság. Alvar tényleg hagyta, hogy a dolgok kicsússzanak a kezéből. Ide is beengedte a lányt, hazudott és blöffölt miatta. Már nem nagyon volt mit veszítenie, így amikor Lisbeth a jelszavát kérte, azt is megadta neki. Figyelte a lány kezét. Egyre inkább elbűvölte, amit csinált. Ujjai villámgyorsan cikáztak a billentyűzet felett, ám eleinte nem történt semmi különös. Csak különféle, Uppsalával kapcsolatos honlapok között ugrált az Akadémiai Kórház és az egyetem oldalán.

Hosszan, látszólag céltalanul mozgatta ide-oda a kezét, s csak akkor állt meg, amikor eljutott a kissé régiesen hangzó Orvosi Genetikai Intézet honlapjára. Ide beírt néhány parancsot, majd elsötétült a képernyő. Teljesen feketére váltott, a lány pedig egy kis ideig meg sem moccant. Mozdulatlanul meredt maga elé. Mélyeket sóhajtott, ujjai tétováztak, mint a zongoristáé, aki alaposan felkészül egy nehezebb zenemű eljátszására.

Ezt követően azonban észveszejtő sebességgel kezdte püfölni a billentyűket; fehér számokat és betűket írt a fekete képernyőre, majd rögtön ezután a gép magától kezdett el írni. Különféle jelek, érthetetlen programkódok és parancsok jelentek meg a képernyőn. Mindebből Alvar csak néhány angol nyelvű szót értett: connecting database, search, query, response, azután a meglehetősen aggasztóan hangzó bypassing security. Egy darabig türelmetlenül várt, ujjaival az asztalon dobolva. A lány időnként káromkodott egyet: „A francba!”, majd felvillant egy ablak: ACCESS DENIED. Ekkor újra próbálkozott, aztán megint, míg végül történt valami, egy befelé haladó, hullámzó mozgás, és fények villantak fel. Ezúttal zöld betűkkel jelent meg az ACCESS GRANTED felirat, és hamarosan olyan történések sorozata vette kezdetét, amelyekről Alvar nem is hitte, hogy lehetségesek. A lányt beszippantotta valami féreglyuk, és a kibertérben kötött ki, amely mintha egy másik időben létezett volna, jóval az internet feltalálása előtt.

Lisbeth ide-oda lapozgatott mindenféle régi, beszkennelt dokumentumok és listák között, amelyeken egy csomó név sorakozott, írógéppel vagy golyóstollal írva. Alattuk számtáblázatok, feljegyzések, értékelések és tesztek eredményei – legalábbis a férfi úgy gondolta –, és néhány esetben titkosító bélyegzőt is észrevett az iratokon. Látta rajtuk Lisbeth nevét, meg másokét is, és mellettük néhány soros szakvéleményt. Úgy festett az egész, mintha Salander valami kígyószerű lénnyé változtatta volna a számítógépet, amely észrevétlenül siklott elrejtett archívumokon és zárt pinceajtókon keresztül, s mindezt órákon át csinálta. Mintha sosem akarná abbahagyni.

Alvar azonban továbbra sem értette, mit művel, csak annyit, hogy nem járt sikerrel. Ez a lány testbeszédéből is kiolvasható volt, és valamit motyogott is hozzá, majd négy és fél óra múltán feladta. A férfi ekkor megkönnyebbülten felsóhajtott. Vécére kellett már mennie. Aztán hazatérnie, hogy felváltsa a nagynénjét, és láthassa Vildát, hogy aludjon, és megfeledkezhessen végre az egész világról. De Lisbeth arra kérte, üljön nyugodtan, és fogja be a száját. Még akadt valami tennivalója, és ismét elsötétítette a képernyőt, újabb parancsszavakat írt be, és Alvar elhűlve látta, hogy a biztonsági részleg szerverét készül feltörni.

– Hagyja abba! – szólította fel a lányt.

– Azt hittem, nem kedveli az intézet igazgatóját, vagy tévednék?

– Az most nem számít.

– Hát én sem túlságosan – felelte Lisbeth, aztán olyat tett, amit Alvar látni sem akart.

Belépett Rikard Fager levelezéseibe és dokumentumaiba. Elolvasta őket, Alvar pedig hagyta, hogy megtegye, és nem csak azért, mert valóban ki nem állhatta az igazgatót, vagy mert a dolgok már így is túlságosan elfajultak, hanem hogy lássa, ahogy ez a lány a számítógépet bűvöli! Mintha a teste meghosszabbítása lett volna. Tökéletes virtuozitással kezelte, és ez bizalmat ébresztett a férfiban. Ami talán észszerűtlennek tűnhetett. Nem tudta. Mégis hagyta, hogy újabb és újabb támadásba lendüljön. A képernyő ismét fekete-fehérre váltott, majd újból megjelent rajta az ACCESS GRANTED felirat. Ez meg mi a fene?

Maga előtt látta a biztonsági részleg mellettük húzódó folyosóját, amely sötét volt és csendes, és a lány újra meg újra felvette ugyanazt a filmrészletet, mintha meg akarta volna hosszabbítani, vagy szüneteket beletenni, hogy folyamatosan ismétlődjön. Alvar hosszú ideig csak ült, kezét az ölében tartva, behunyta a szemét, és remélte, hogy az egész hamarosan véget ér.

Az óra 01.52-t mutatott, amikor Lisbeth Salander végre felállt, és elmotyogott egy „köszönöm”-öt. Alvar pedig, anélkül, hogy bármit kérdezett volna azzal kapcsolatban, mit csinált, átkísérte a biztonsági kapun a cellájába, és jó éjszakát kívánt neki. Majd hazament, de gyakorlatilag egy percet sem aludt azon az éjszakán. Mindössze a reggeli órákban hunyta le egy kicsit a szemét, ám akkor is Benitóról és a tőreiről álmodott.

4. FEJEZET

Június 17–18.

A péntek mindig Lisbeth napja volt.

Mikael Blomkvist minden péntek délután meglátogatta Lisbeth Salandert a börtönben. Mindig várta ezt a pillanatot, főleg most, amikor már sikerült elfogadnia a helyzetet, és nem tombolt miatta. Jó sok időbe telt.

A vád és az ítélet hallatán teljesen kikelt magából, és csinálta a fesztivált a tévében meg az újságoknak nyilatkozva. De amikor látta, hogy magát Lisbethet mindez hidegen hagyja, kezdte az ő szemével nézni az egészet. A lány számára ez igazán nem volt nagy dolog. Amíg hagyják, hogy a kvantumfizikával foglalkozhasson, és bokszolhasson, mindegy volt neki, hogy a börtönben ül-e, vagy valahol másutt, és a rács mögött töltött időt talán valamiféle tapasztalatszerzési lehetőségnek, amolyan tanulópénznek fogta fel. E tekintetben különös ember volt, aki elfogadta, amit számára tartogatott az élet, és amikor Mikael aggodalmát fejezte ki iránta, gyakran csak mosolygott rajta. Még akkor is, amikor átszállították a Flodbergába.

Mikael nem szívelte a Flodbergát. Sőt tulajdonképpen senki más sem. Ez volt Svédország egyetlen 1-es biztonsági fokozatú női börtöne, és azt, hogy oda került, Lisbeth egyedül Ingemar Enerothnak, a svéd büntetés-végrehajtás vezetőjének köszönhette, aki biztosította afelől, hogy ez a legbiztonságosabb hely a számára, tekintettel a rá leselkedő veszélyre, amelyről a Säpo, azaz a svéd titkosszolgálat és a DGSE, a francia hírszerzés egyaránt jelentést tett, és amelyet ikertestvére, Camilla és az ő orosz bűnbandája jelentett rá.

Ez akár még igaz is lehetett, bár teljes őrültségnek hangzott. Ám mivel Lisbeth semmiféle kifogást nem emelt az átszállítása ellen, az meg is történt, és mostanra már úgysem sok volt hátra a letöltendő büntetéséből. Mindent egybevetve lehet, hogy nem is volt ezzel semmi gond. Az előző pénteken Lisbeth szokatlanul frissnek látszott. A börtönkoszton élni alighanem egészséges életmódnak számított ahhoz a sok vacakhoz képest, amit a hétköznapokon magába tömött.

Mikael az Örebróba tartó vonaton ült a laptopjával, és közben átfutotta a Millennium nyári számát, amelyet jövő hétfőn szándékoztak nyomdába küldeni. Odakint zuhogott az eső. Az előrejelzések szerint az elkövetkező nyár hosszú évek óta a legmelegebbnek ígérkezett. De eddig egyre csak esett, nap mint nap, és Mikael másra sem vágyott, mint hogy elvonulhasson végre a sandhamni házába, és kipihenhesse magát. Keményen dolgozott. A Millennium piaci helyzete megerősödött, amióta Mikael lerántotta a leplet arról a tényről, hogy az amerikai hírszerzés, az NSA együttműködött az orosz szervezett bűnözőkkel, azért, hogy vállalati titkokat tulajdonítsanak el az egész világból. A lap visszanyerte egykori vezető szerepét. A sikerekkel azonban kéz a kézben jártak a gondok is. Mikael és a szerkesztőség vezetése úgy érezte, kénytelenek digitálisan továbbfejleszteni a lapot, és ez persze észszerűnek is tűnt a modern média világában.

Viszont rengeteg idejét elvette. A frissítések a neten és a közösségi oldalakon folyó tárgyalások a stratégiát illetően megzavarták az összpontosításban. Egy csomó jó sztoriba belekapott, ám elmélyülni nem tudott egyikben sem, és az sem használt az ügynek, hogy az a személy, aki az NSA-val kapcsolatos címlapsztorit kiszivárogtatta, jelenleg börtönben ül. Mikael bűntudatot érzett.

Kinézett a vonat ablakán, és szerette volna, ha békén hagyják. De ez persze hiú remény volt. A mellette ülő idős nő, aki időről időre kérdésekkel bombázta, most azt tudakolta, hová tart. Blomkvist kitérő választ adott. A legtöbb emberhez hasonlóan, akik mostanában folyton zaklatták, a nő is jó szándékkal közeledett hozzá. Mikael mégis örült, amikor végre kénytelen volt abbahagyni a beszélgetést, hogy leszálljon Örebróban. Sietett az esőben, hogy elérje a csatlakozó buszt. Milyen nevetséges is, hogy bár ott megy el a vasút a Flodberga börtön mellett, megállóhely még sincs a környéken, ezért negyven percet kell zötykölődnie egy régi, nem is légkondicionált Scania buszon, hogy odaérjen. 17 óra 40 perckor felsejlett előtte az épület szürke betonfala.

A fal hét méter magas volt, unalmas szürke és cikcakkos, vagy talán inkább hullámos, mintha egy hatalmas betonhullám egy rémisztő pillanatban belefagyott volna az őt körülölelő, hatalmas síkságba. Csak távolabb sejlett fel a tűlevelű erdő. Amerre a szem ellát, lakóház sehol nem volt a környéken. A börtön kapuja pedig olyan közel esett a sorompóhoz, hogy egyszerre csak egy autó fért el köztük.

Mikael leszállt a buszról, és beengedték az acélrácsok mögé. Odalépett az őrbódéhoz, a telefonját és a kulcsait egy szürke szekrénybe tette. Ezután átsétált a biztonsági ellenőrzésen, és mint már annyiszor, ezúttal is úgy érezte, szánt szándékkal szívatják. Egy borotvált fejű, tetovált őr, aki úgy a harmincas éveiben járhatott, még a sliccét is lehúzatta vele. Ráadásul felbukkant egy fekete labrador is, egy szép, vidám kölyök. Mikael persze tudta, miért: kábítószerkereső kutya volt. Ezek komolyan azt hitték, hogy narkót akar becsempészni a sittre?

De igyekezett jó arcot vágni a dologhoz, és egy másik, magas és kicsivel kedvesebb fickóval mentek végig a hosszú folyosókon. A megfigyelőközpontban ülő személyzet, amely a plafonra szerelt kamerákon át figyelte őket, automatikusan nyitogatta nekik a biztonsági kapukat. Eltartott egy darabig, mire odaértek a látogatóknak fenntartott részlegre. Mikaelnek odakint kellett várakoznia, és nehéz lett volna pontosan megállapítani, mikor jött rá, hogy valami nem stimmel.

De alighanem már abban a pillanatban, amikor Alvar Olsen felbukkant.

Olsennek gyöngyözött a homloka az izzadságtól, és idegesnek látszott, majd kinyögött néhány udvarias megjegyzést, mielőtt beengedte volna Mikaelt a folyosó végén található látogatószobába, de akkor már semmi kétsége nem volt afelől, hogy valami egyszer s mindenkorra megváltozott.

Lisbeth ezúttal is az intézmény elnyűtt, agyonmosott egyenruháját viselte, amely mindig olyan nevetségesen lógott rajta. Máskor felállt, hogy üdvözölje Mikaelt. Most azonban ülve maradt, feszülten, várakozásteljesen. A fejét kissé balra hajtotta, mintha egyenesen elnézett volna a férfi mellett. Szokatlanul mozdulatlan volt, egyszavas válaszokat adott a kérdéseire, és kerülte a szemkontaktust. Végül Mikael úgy érezte, muszáj rákérdeznie, történt-e valami.

– Az attól függ, honnan nézzük – mosolygott óvatosan. De már ez is valami volt.

– Esetleg kifejtenéd bővebben?

De Lisbeth nem akarta, legalábbis „nem itt, és nem most”, majd mindketten elhallgattak. A rácsos ablakokon túl kopogott az eső az udvaron és a betonfalon, a férfi pedig üres tekintettel bámult egy elnyűtt matracra, amelyet a falnak támasztottak.

– Most akkor kezdhetek aggódni? – kérdezte.

– Attól tartok, igen – felelte vigyorogva a lány, pedig Mikael nem épp efféle poénra számított.

Mégis felszabadító érzés volt, és kicsit ő is felnevetett, majd megkérdezte, segíthet-e valamiben. Mire a lány ismét elhallgatott, és annyit válaszolt:

– Talán.

Ez meglepte az újságírót. Lisbeth Salander ugyanis nem szokott ok nélkül segítséget kérni.

– Akkor jó. Mert én megteszek bármit… vagyis majdnem.

– Majdnem? – És a lány megint elvigyorodott.

– A törvénysértést lehetőség szerint elkerülném – magyarázta Blomkvist. – Nem lenne túl praktikus, ha mindketten itt végeznénk.

– Mikael, te kénytelen leszel beérni egy férfibörtönnel.

– Hacsak nem kapok engedélyt az áthelyezésemre a Flodbergába, tekintettel a férfiúi vonzerőmre. Na ki vele, miről van szó?

– Van nálam egy csomó régi lista nevekkel. És valami nem stimmel velük. Van itt például egy hapsi, akit Leo Mannheimernek hívnak.

– Leo Mannheimer – ismételte meg a férfi.

– Pontosan. Harminchat éves. A neten gyorsan megtalálod.

– Oké, kezdetnek nem rossz. És mit keressek róla?

Lisbeth végignézett a látogatószobán, mintha ott lett volna elrejtve a válasz Mikael kérdésére. Majd a férfi felé fordult, és merengve ránézett.

– Őszintén szólva nem tudom.

– És ezt higgyem is el?

– Nagyjából.

– Nagyjából?

A férfi kezdte kissé felhúzni magát:

– Jó, nem tudod. De azt akarod, hogy nézzek utána. Miért, mi különlegeset csinált? Vagy csak úgy egészében gyanúsnak tűnik?

– Biztos ismered az ügynökséget, amelynek dolgozik. Amúgy azt hiszem, nem árthat egy céltalan keresés sem.

– Na ne csináld már! Ennél azért mondj valami közelebbit. Miféle listákról beszélsz?

– Névsorokról – felelte a lány.

Ez elég rejtélyesen hangzott, ugyanakkor elég ostobán is, és Mikael egy pillanatig úgy érezte, a lány csak szórakozik vele, és bármelyik pillanatban elkezdhetnek megint úgy beszélgetni egymással, mint a múlt pénteken. Erről is, arról is. Ehelyett Lisbeth felpattant, behívta az őrt, és azt mondta, azonnal szeretne visszamenni a cellájába.

– Ugye csak viccelsz? – kérdezte Mikael.

– Nem én – felelte a lány, mire a férfi legszívesebben káromkodva a képébe vágta volna, hogy hány óráig tart neki az oda-vissza utazás, és hogy jobb dolga is lenne péntek este.

De tudta, hogy kár a gőzért. Úgyhogy felállt, megölelte a lányt, és némi atyai tekintélyt latba vetve azt mondta, vigyázzon magára. A lány erre csak annyit felelt:

– Majd néha, talán. – És ezt alighanem ironikusan értette, még ha közben úgy is tűnt, más köti le a gondolatait.

Mikael figyelte, amint a lányt elvezeti az őr, és nem tetszett neki az a csendes céltudatosság, amelyet a léptei sugároztak. Vonakodva engedte, hogy őt meg az ellenkező irányba tereljék, a biztonsági rácsok felé, ahol kinyitotta a szekrényét, és visszakapta a mobilját meg a kulcsait. Hívott egy taxit, és azzal ment Örebro központjáig. A vonaton hazafelé egy krimit olvasott, egy bizonyos Peter May tollából. Mintegy lázadásképp várt még azzal, hogy rákeressen Leo Mannheimerre.

Alvar Olsen megkönnyebbült, látva, hogy Mikael Blomkvist látogatása rövidre sikerült. Attól tartott ugyanis, hogy Lisbeth elhinti neki a sztorit Benitóról és a biztonsági részlegről, de ennyi idő alatt ez aligha történhetett volna meg, és ennek örült. Különben úgysem volt sok minden, aminek örülhetett. Alvar keményen dolgozott azért, hogy Benitót eltávolítsa a részlegről. Mégsem történt semmi, és az sem tett jót, hogy néhány kollégája megvédte a nőt a részleg vezetősége előtt, és biztosították a főnökséget afelől, hogy semmilyen további intézkedésre nincs szükség.

Az őrület tehát folytatódott tovább, és Lisbeth Salander még mindig viszonylag visszafogottan viselkedett. Továbbra sem csinált mást, mint megfigyelt és megjegyzett mindent. De úgy tűnt, mintha fejben visszaszámlálást végezne. Öt nap határidőt adott a férfinak. Ennyit kapott rá, hogy maga intézze el a dolgot, és megvédje Faria Kazit. Azután Salander lecsap, legalábbis ezzel fenyegetőzött. Már csaknem letelt a határidő, de Alvar még semmit sem lépett az ügyben. Sőt a részlegen egyre feszültebbé és kibírhatatlanabbá kezdett válni a légkör. Valami kellemetlen volt készülőben.

Mintha Benito harcra készült volna. Újabb szövetségeket kötött, és szokatlanul sok látogatót fogadott, ami egyúttal azt is jelentette, hogy a szokásosnál több információt szerzett, és egyre többet erőszakoskodott Faria Kazival. Igaz, Lisbeth Salander ilyenkor mindig ott volt a közelben, és ez nagy segítséget jelentett. Benitót azonban annál jobban idegesítette. Lisbethet is kinézte magának, és megfenyegette. Alvar egyszer fültanúja volt, mit mondott neki:

– Kazi az én nigger kurvám! – sziszegte. – Én fogom ezt a koszos ribancot térdre kényszeríteni, senki más!

Lisbeth Salander összeszorított foggal nézte a padlót. Alvar nem tudta, vajon a határidő miatt, amit neki adott, vagy mert úgy érezte, nem tehet semmit. De inkább az utóbbira tippelt. Bármilyen kemény csaj volt is, aligha szállhatott szembe Benitóval. Benito ugyanis kegyetlen volt, és életfogytiglanra ítélték, így aztán semmi vesztenivalója nem maradt, ráadásul állandóan mögé álltak a gorillái: Tine, Greta és Josefin. Az utóbbi időben Alvar attól rettegett, hogy előbb-utóbb megcsillan a penge Benito kezében.

Ezért állandóan figyelmeztette a személyzetet a fémkeresők használatára, és időről időre átkutatta a nő celláját. Ám attól tartott, ez sem elég. Örökké az volt az érzése, hogy Benito és a csatlósai valami rosszban sántikálnak. Lehetett szó drogokról vagy valami lopott cuccról, de nem kizárt, hogy csak képzelődött. Nagyon feszült volt, ráadásul Salanderre már a kezdet kezdetétől veszély leselkedett. Valahányszor megszólalt a sziréna, vagy hívták a CB-rádión, attól félt, hogy Lisbethtel történt valami, és próbálta rábeszélni a lányt, hogy válassza a magánzárkát. Ő azonban ezt elutasította, a férfi pedig nem volt elég erős ahhoz, hogy ráerőltesse az akaratát. Voltaképpen semmihez nem volt elég ereje.

Folyton bűntudat és aggodalom gyötörte, örökké járt a szeme minden irányba. Mániákusan túlórázott, és ezzel elszomorította Vildát, akit inkább rábízott a nagynénjére vagy a szomszédokra. Szüntelenül izzadt. Kibírhatatlanul forró és állott volt a levegő a részlegen. A szellőzőrendszer ősrégi volt, ő pedig szellemileg kimerültnek érezte magát, örökösen az órájára pillantgatott, és arra várt, mikor hívja már fel Rikard Fager, az intézmény vezetője azzal a hírrel, hogy Benitót áthelyezik máshová. Ám a hívás csak nem akart megérkezni, pedig Alvar végre egyszer minden kertelés nélkül beszélt a helyzetről. Rikard Fager vagy még annál is nagyobb idióta, mint gondolta, vagy ő is korrupt. Nem tudhatta. Mindenesetre a telefon nem szólalt meg.

Amint a cellaajtók bezárultak péntek este, bevonult az irodájába, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. Ám a nyugalma nem tartott sokáig. Lisbeth Salander ugyanis megnyomta a csengőt, és ismét Alvar számítógépét akarta használni. A férfi bevitte a szobájába, és megint próbálta megfejteni, mit csinál. Ám sok információt nem tudott kicsikarni a lányból, aki sötéten nézett. Alvar aznap is késő éjjel ért haza, és ezúttal erősebben érezte, mint bármikor azelőtt, hogy a katasztrófa egyre jobban közelít feléjük.

Szombat reggel a Bellmansgatanon Mikael szokás szerint a Dagens Nyheter újságot olvasta nyomtatott formában, valamint a Guardiant, a New York Timest, a Washington Postot és a The New Yorkert az iPadjén. Kapucsínót és eszpresszót ivott, és joghurtot evett müzlivel, májkrémes szendvicset sajttal, aztán csak hagyta, hogy teljen az idő, ahogy mindig, valahányszor Erikával elküldték korrektúrára a Millenniumot.

Egy vagy két órával később azonban már a számítógépe előtt ült, és rákeresett Leo Mannheimer nevére. A név olykor – ha nem is túl gyakran – fel-felbukkant az üzleti honlapokon. A férfi közgazdászi doktorátussal rendelkezett, melyet a Stockholmi Kereskedelmi Főiskolán szerzett, s újabban társtulajdonos és vezető elemző volt az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökségnél, egy olyan cégnél, amelyet – ahogy Lisbeth sejtette – Mikael nagyon is jól ismert.

Ez egy jó nevű pénzügyialap-kezelő cég volt, vagyonos ügyfelek számára. Jóllehet a vezérigazgató, Ivar Ögren harsány stílusa nem teljesen harmonizált a cég azon célkitűzésével, hogy diszkrét, visszafogott maradjon. Ivarral ellentétben Leo Mannheimer karcsú volt, hatalmas, éber, kék szemmel, göndör hajjal és vastag, nőies ajakkal. Gazdag volt persze ő is, de nem igazi nagykutya. A legutolsó bevallása szerint vagyona nyolcvanhárommillió koronára rúgott, ami persze nem rossz, de a valódi nagymenők mellett mégis elbújhatott. A leginkább figyelemreméltó vele kapcsolatban – legalábbis első ránézésre – az volt, hogy a DN négy évvel korábban közölt vele egy riportot, amelyből kiderült, hogy magas az intelligenciahányadosa. Már kisgyerekkorában erre az eredményre jutottak, ami sokak figyelmét felkeltette. Ez állt a cikkben. A férfi azonban nem kérkedett vele, s ez szimpatikussá tette.

– Az IQ önmagában semmit sem ér – nyilatkozta. – Göringé is magas volt. Attól még lehet valaki idióta.

Azután kijelentette, hogy milyen empátiás érzékre és mi mindenre van még szükség, amit az intelligenciatesztek nem mérnek, és rámutatott, hogy értelmetlen, sőt kimondottan tisztességtelen egyetlen számmal jellemezni valakinek a tehetségét.

Nem úgy hangzott, mintha valami svindler mondta volna. Másrészt viszont a svindlerek remekül értenek hozzá, hogy valóságos szentnek álcázzák magukat, és Mikael nem hagyta, hogy befolyásolja őt sem az a tény, hogy Leo Mannheimer jelentős összegeket adományozott jótékony célokra, sem az, hogy ettől eltekintve a férfi értelmes és érző lénynek tűnt számára.

Volt egy olyan sejtése, hogy Lisbeth nem azért említette meg Leo nevét, hogy példaképként állítsa az emberiség elé. De tényleg nem tudhatta. Így értelmetlen a keresgélés, hiszen nem lehet elfogult sem az egyik, sem a másik irányban. De miért ilyen megátalkodott ez a lány? Mikael kinézett az ablakon a Riddarfjärden irányába, miközben gondolataiba merült. Kivételesen épp nem szakadt az eső. Feltárult az égbolt kékje, és a reggel csodálatosnak ígérkezett. Azon töprengett, vajon ne menjen-e be mégis a városba, és igyon meg még egy kapucsínót a Kaffebarban. Közben kiolvashatná a krimijét, és nagy ívben tenne Leo Mannheimerre, legalábbis ezen a hétvégén. A lapzárta utáni szombat mindig a hónap legjobb napja volt, sőt tulajdonképpen az egyetlen olyan nap, amikor teljesen szabadnak érezte magát. Másrészt viszont megígérte Lisbethnek, hogy utánanéz, úgyhogy nem kereshetett kibúvót.

Lisbeth nemcsak az évtized leleplezését szolgáltatta neki, és segített abban, hogy a Millennium visszanyerje tekintélyét a nyilvánosság előtt. Egy gyerek életét is megmentette, felgöngyölített egy nemzetközi bűnszövetkezetet, és ha a férfi valamiben biztos lehetett, hát az az, hogy a főügyész, Richard Ekström és a Járásbíróság együttesen nem más, mint hülyék gyülekezete. Miközben Mikaelt dicsőítették nyakra-főre, a valódi hős rács mögött ült. Ezért kutatott tovább Leo Mannheimer után, ha már Lisbeth erre kérte.

Bár éppenséggel semmi érdekfeszítőt nem talált, keresés közben mégis hamar rájött, hogy Leóban és benne van valami közös. Mindketten megpróbálták kideríteni az igazságot a brüsszeli Finance Security ellen elkövetett hackertámadás ügyében. Bár ami azt illeti, a svéd újságírók fele és az egész pénzügyi piac így vagy úgy elköteleződött az ügyben, úgyhogy ez nem is számított annyira meglepő felfedezésnek, mégis… Talán jelentett valamit, és ki tudja, Leo Mannheimer esetleg rájött valamire, vagy tud valami titkot a rajtaütésről.

Lisbethtel is beszélt az esetről. A lány akkor épp Gibraltáron tartózkodott, hogy rendbe tegye a pénzügyeit. Ez áprilisban történt, közvetlenül a börtönbe vonulása előtt, és Mikaelnek akkor úgy tűnt, a lányt teljességgel hidegen hagyja a dolog, s ezt a témára való tekintettel különösnek tartotta. Ám úgy érezte, Lisbeth szeretné élvezni a szabadsága utolsó napjait, és nem a hírekkel foglalkozni, még akkor sem, ha hackelésről volt szó. De alighanem mégis érdekelte, és talán – Mikael ezt sem zárhatta ki – tudott is róla valamit. A férfi épp a Götgatanon lévő szerkesztőségben ült aznap, amikor a kollégája, Sofie Melker odalépett hozzá, és elmondta, hogy a bankok honlapja nem működik. Mikaelnek azonban kisebb gondja is nagyobb volt ennél.

Úgy tűnt, a tőzsde sem reagál az eseményre. Ám azután a belföldi részvénykereskedés érezhetően megcsappant. Hamarosan pedig teljesen leállt, és emberek ezrei fedezték fel, hogy nem látják a neten a vagyonukat. Egész egyszerűen nem volt pénz vagy más betét az értékpapírraktárakban. Kiadtak egy sor sajtóközleményt:

„Technikai hiba történt. Hamarosan minden helyreáll. Urai vagyunk a helyzetnek.”

Az aggodalom mégsem hagyott alább. A korona árfolyama zuhant, aztán, mint valami cunami, terjedt el a hír, hogy akkora károk keletkeztek, hogy az értékpapírok tulajdonviszonyait nem biztos, hogy maradéktalanul sikerül helyreállítani. Vagyis fennállt a veszélye annak, hogy jelentős vagyonok mennek füstbe, és ezen mit sem változtatott, hogy mindenféle hatóság rémhírnek nevezte ezeket az értesüléseket. A tőkepiac összeomlott. Minden kereskedést felfüggesztettek. Emberek üvöltöztek egymással telefonon, és a mailszerverek is összeomlottak. A Nemzeti Bankban bombariadó volt. Ablakokat törtek be. Carl af Trolle mágnásnak pedig sikerült úgy belerúgnia egy bronzszoborba, hogy eltörte a jobb lábát.

Egy sor összetűzés is történt, afféle előjeleként annak, hogy minden irányíthatatlanná válhat. Ám hamarosan véget ért az egész. Az anyagi javak ismét láthatóvá váltak a raktárakban, és a Nemzeti Bank elnöke, Lena Duncker személyesen biztosított mindenkit afelől, hogy egy percig sem állt fenn semmiféle veszély. Objektív értelemben ez a kifejezés bizonyára igaz is volt. Ám ez esetben nem az objektív tény – azaz maga az információtechnológia biztonsága – volt a legérdekesebb tényező. Hanem a káosz és a pánik, amely a jelenséget kísérte. De vajon mi váltotta ki mindezt?

Egyértelmű, hogy a korábbi nevén Értékpapírközpontnak nevezett helyet, ahol a svédek befektetett tőkéjét bejegyezték, és az akkori szokás szerint eladták a belga Finance Security nevű cégnek, túlterhelte a nagy roham, és ez már önmagában azt mutatta, mennyire sérülékeny a pénzügyi rendszer. De ez még nem minden.

A pletykák is közrejátszottak, a kijelentések, felszólítások és hazugságok özöne, amelyek valósággal ellepték a közösségi médiát, és amelyek hatására Mikael még aznap kifakadt:

– Valami marha be akarja dönteni a tőzsdét?

A rákövetkező napok és hetek pedig alátámasztották a gyanúját. Ám a többiekhez hasonlóan ő sem jutott eredményre. Egyetlen gyanúsított sem akadt, ezért egy idő után ő is ejtette a sztorit. Az egész ország ejtette. A tőzsde ismét szárnyalni kezdett. A gazdaság fellendült. Ismét erősödött a piac, és ami Mikaelt illette, ő is talált magának más témát, amelyről írhatott: az európai bevándorlási katasztrófáról, a terrorcselekményekről, a jobboldali populizmus és fasizmus elburjánzásáról Európában és az Amerikai Egyesült Államokban. Most azonban…

Maga előtt látta Lisbeth komor arcát a látogatószobában, és a lány ikertestvérére, Camillára gondolt, az ő hackerekből és banditákból álló sleppjére, a Lisbethre leselkedő veszélyre meg ilyesmikre. Ezért folytatta a kutatást, és elolvasott egy esszét, amelyet Leo Mannheimer írt a Fokus nevű folyóirat számára. Újságírói szempontból Mikaelt nem ragadta magával az írás. Mannheimer a jelek szerint semmi új információval nem szolgált. A cikk egyes részei pszichológiailag mégis jól ábrázolták az eseményeket. Mikael feljegyezte, hogy Mannheimer tartott egy előadás-sorozatot a témában, melynek címe: „A piac titokzatos nyugtalansága”. Ő maga már másnap, vasárnap egy ezzel kapcsolatos beszélgetésen készült részt venni, amelyet a részvénybefektetők rendeztek a Stadsgårdskajenen. Mikael egy-két percig Mannheimer fényképeit nézegette a neten, és próbált túllépni az első benyomáson. Ekkor már nem csak egy jóképű férfit látott, sima arcvonásokkal. A szemében szomorkás árnyalatokat is felfedezett, amelyeket még a cég honlapján látható, stilizált képnek sem sikerült elrejtenie. Mannheimer sosem állított tuti dolgokat, nem mondott olyanokat, mint: „Adj el, vásárolj, cselekedj azonnal!” Mindig voltak kételyei, valami, amit megkérdőjelezett. Elemző típusnak állították be, és a zenei érzéke is nagyon jó volt, érdeklődött a dzsessz, különösen a régi, úgynevezett „hot jazz” iránt.

Harminchat éves volt, egy vagyonos család egyetlen gyermeke Nockebyből, Stockholm egyik elővárosából. Apja, Herman, aki ötvennégy éves volt fia születésekor, a Rosvik ipari nagyvállalat vezérigazgatójaként dolgozott, majd idősebb korában szakmai fórumokat vezetett, és az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökség részvényeinek negyven százalékát ő birtokolta.

Anyja, Viveka – lánykori nevén Hamilton – háztartásbeli volt, és a Vöröskereszt aktivistája. Az a hír járta, hogy mindent megtett a fiáért és annak képességei kibontakoztatásáért. Abból a néhány interjúból, amelyet valaha adott, az derült ki, hogy hajlott az elitizmusra. A Dagens Nyheternek adott interjújában Leo még arra is utalt, hogy anyja titokban gyakorolt vele.

– Némi igazságtalan előnyre tettem szert a tesztekre való felkészülésben – vallotta be, majd elmesélte, hogy első iskolaéveiben elég balhés gyerek volt, ami a cikk írója szerint jellemző a kiemelkedő képességű gyerekekre, akikkel nem foglalkoznak megfelelően.

Leo Mannheimer minden tekintetben hárította azokat az elismerő szavakat, amelyeket róla mondtak, ami tekinthető akár álszerénységnek is, Mikael mégis inkább azt gyanította, valami nyomja a szívét, bűntudata van. Mintha úgy érezné, nem sikerült beváltania a gyerekkorában hozzá fűzött reményeket.

Pedig emiatt aligha volt szégyenkeznivalója. Vitatott egy 1999-es tanulmányt az úgynevezett „IT-lufik”-kal kapcsolatban, és az apjához hasonlóan ő is társtulajdonos lett az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökségben. Ám az igaz, sohasem tűnt ki a tömegből, sem pozitív, sem negatív értelemben – legalábbis amennyire Mikael meg tudta ítélni –, a vagyonát pedig nagyrészt örökölte.

Az volt a legfigyelemreméltóbb vele kapcsolatban – már ha valami rejtély lehetett az, amit Mikael keresett róla –, hogy előző év januárjában fél évre szabadságra ment, ami alatt utazgatott. Ezután visszatért a munkájához, előadásokat tartott, és olykor a tévében is szerepelt, nem hagyományos pénzügyi elemzőként, inkább amolyan filozófusféle, régimódi szkeptikusként, aki sohasem akart olyan bizonytalan dolgokról nyilatkozni, mint a jövő. A Dagens Industri webtévéadásában, májusban, legutóbbi szereplésekor azt nyilatkozta az emelkedő tőzsdeárfolyamokkal kapcsolatban:

„A tőzsde kicsit olyan, mint egy ember, aki épp most tért magához a depresszióból. Minden, ami az imént még fájdalmas volt számára, hirtelen távolinak tűnik. Csak szerencsét tudok kívánni a piacnak.”

Ebben nyilván volt némi szarkazmus, mintha azt gondolta volna, a tőzsdének óriási szerencsére lesz szüksége ahhoz, hogy egyáltalán működőképes legyen. Mikael valamiért kétszer is megnézte a bejátszást. Úgy érezte, mintha valami különös lenne a férfiban. És nem csak a költői kifejezésmódja miatt. A szeme volt különös. Egyszerre tűnt szomorúnak és gúnyosnak a ragyogása, mintha Leónak valójában egész más lett volna a véleménye. Ezt minden bizonnyal az intelligenciájának köszönhette: képes volt egyszerre több dolgon gondolkodni, mégis egy olyan színészre emlékeztetett, aki szeretne kiszállni a szerepéből.

Ez persze még nem feltétlenül tette Leo Mannheimert érdekes emberré, inkább csak élő, esendő személlyé. Mikael mégis hagyta a fenébe a terveit, hogy szabadságra megy, és élvezi a nyarat, ha másért nem, legalább azért, hogy bebizonyítsa Lisbethnek, nem adja meg magát olyan könnyen. Előbb felállt a számítógép mellől, majd ismét visszaült, mint valami nyughatatlan lélek, szörfölt a neten, aztán rendbe rakta a könyvespolcát, majd a konyhát is. Ám Leo Mannheimer nem hagyta nyugodni. Egy óra tájban, amikor a fürdőszobában állt és borotválkozott, majd némileg elégedetlenül ráállt a mérlegre – ez újabban szokása volt –, kitört belőle:

– Malin, az istenit neki!

Hogy is feledkezhetett meg róla? Hirtelen rájött, miért volt olyan ismerős neki az Alfred Ögrens ügynökség. Hiszen Malin korábban náluk dolgozott. Malin régi szeretője volt, aki mostanság a Külügyminisztérium sajtófőnökeként tevékenykedett. Lobbanékony feminista, de más tekintetben is heves természetű. Mikaellel egyforma viharossággal szeretkeztek és vitáztak akkortájt, amikor a nő épp befejezte kommunikációs igazgatói munkáját az Alfred Ögrensnél.

Malinnak hosszú lába volt, szép sötét szeme és különleges képessége arra, hogy beigya magát az ember bőre alá. Mikael beütötte a nő számát, és csak ezután jött rá, hogy talán mert odakint olyan csábítóan ragyogott a nyár, Malin jobban hiányzott neki, semmint beismerte volna.

Malin Frode nem rajongott érte, ha szombaton megszólalt a telefonja. Jobban szerette, ha kussban marad, és hagyja egy kicsit lélegzethez jutni. Ám a munkájához hozzátartozott, hogy örökké elérhetőnek kellett lennie, úgyhogy kénytelen volt jó képet vágni hozzá, és profihoz méltó kedvességgel beleszólni. Egy szép napon még szétrobban a méregtől.

Mostanság egyedülálló anya volt, vagy legalábbis többé-kevésbé. A volt férje, Niclas úgy viselkedett, mint valami hős, ha egy-egy hétvégén neki kellett gondoskodnia a fiukról. Nemrég épp magával vitte őt, majd meghagyta Malinnak:

– Érezd jól magad, ahogy szoktad!

A nő úgy tippelt, arra céloz, hogy házasságuk vége felé gyakran megcsalta a férjét. Mereven visszamosolygott rá, és átölelte hatéves fiát, Lovét, majd elbúcsúzott tőle. Utána viszont kitört belőle a düh. Belerúgott egy konzervdobozba az utcán, és magában káromkodott. Mindennek tetejébe még a telefonja is csörgött, úgyhogy biztos bajban volt a világ. Bár ez mostanában mindig így van. De nem. Ennél jobb a helyzet.

Mikael Blomkvist kereste, mire Malin nem csak nagy megkönnyebbülést érzett, hanem valósággal kínozni kezdte a vágy. A Djurgården irányába nézett, egy magányos vitorlás hajóra, amely a part mentén haladt végig. A nő épp az imént ért ki a Strandvägenre.

– Ez egy kellemes beszélgetés lesz – szólt bele a telefonba.

– Nem éppen – cáfolta meg Mikael.

– Szerintem meg de. Mit csinálsz?

– Dolgozom.

– Mindig dolgozol. Agyonhajtod magad.

– Sajnos így van.

– Pedig nekem jobban tetszel, amikor hanyatt vágod magad.

– Hát azt én is jobban szeretem.

– Akkor feküdj le!

– Oké.

A nő várt egy-két másodpercet.

– Most már fekszel?

– Hát persze.

– És alig van rajtad ruha?

– Alig.

– Kamu duma. Minek köszönhetem a hívásodat?

– Az üzletnek, elsősorban.

– Ez rohadt unalmas.

– Tudom. Mégsem tudok szabadulni attól a Finance Security ellen elkövetett hackertámadástól.

– Hát persze hogy nem. Soha semmitől nem tudsz szabadulni, leszámítva az utadba kerülő nőket.

– Őket sem eresztem el olyan könnyen.

– Na igen, ha szükséged van rájuk mint információforrásokra. Mit tehetek érted?

– Úgy látom, az egyik régi kollégád szintén a hackertámadást elemezte.

– Kicsoda?

– Leo Mannheimer.

– Leo – ismételte meg a nő.

– Milyen ember?

– Jóképű srác – és egyéb tekintetben is különbözik tőled.

– Jó neki.

– Nagyon is.

– És milyen tekintetben különbözik még?

– Leo? Hát ő olyan… – A nő gondolataiba mélyedt.

– Na, mi az?

– Azzal kezdeném, hogy nem olyan pióca, mint te, aki folyton tények és gonosztevők után kutat. Ő gondolkodó ember, filozófusalkat.

– Mi, piócák mindig is ilyen egyszerű lelkek voltunk.

– Veled nincs semmi gond, Mikael, ezt te is tudod – magyarázta Malin. – De te inkább olyan cowboytípus vagy. Nincs időd megállni és kételkedni, mint Hamletnek.

– Szóval Leo Mannheimer egy Hamlet.

– Hát mindenesetre semmi keresnivalója a pénzügyi szektorban.

– Hanem hol lenne a helye?

– A zeneiparban. Úgy zongorázik, mint egy isten. Abszolút hallása van, és hihetetlenül tehetséges. A pénz viszont nem nagyon érdekli.

– Ez az ő szakmájában nem nagy előny.

– Hát nem éppen. De alighanem már gyerekkorában erre nevelték. Nincs meg benne az a kapzsiság, aminek kellene. Amúgy miért érdekel?

– Érdekes gondolatai vannak a hackertámadással kapcsolatban.

– Az lehet. De nem fogsz róla semmi kompromittáló anyagot találni, abban biztos lehetsz.

– Ezt meg miért mondod?

– Mert nekem az volt a feladatom, hogy szemmel tartsam ezeket a fiúkat, és őszintén szólva…

– Igen?

– Kétlem, hogy Leo képes lenne bármilyen becstelen dolgot elkövetni. Ahelyett hogy a pénzével ügyeskedne, vagy más hülyeséget csinálna, csak ül otthon, magába mélyedve, és a zongorán játszik.

– Akkor miért foglalkozik pénzügyekkel?

– Az apja miatt.

– Az apja valódi nagykutya volt.

– Kétségtelenül. Ugyanakkor ő volt az öreg Alfred Ögren legjobb barátja is, és egy öntelt barom. Csökönyösen ragaszkodott hozzá, hogy Leóból pénzügyi zsenit varázsoljon, és átadja neki a saját részét Alfred cégéből, míg ő kiépítette hatalmi pozícióját a svéd pénzügyi világban. Leo pedig… hát mit is mondjak…

– Én nem tudom.

– Ő egy kissé gyenge jellem. Hagyta magát rábeszélni, és ami azt illeti, nem is végzett rossz munkát. Sosem csinál rosszul semmit. De talán nem is volt olyan briliáns elme, mint amilyennek lennie kellett volna. Nincs meg benne a kellő ambíció. Egyszer azt mondta nekem, olyan, mintha valami fontos dologtól megfosztották volna. Úgy érezte, megsebezték.

– Miféle sebről van szó?

– Valami gyerekkori szarságról. De soha nem tudtam elég közel kerülni hozzá ahhoz, hogy egészen megértsem, pedig egy rövid ideig…

– Mi az?

– Semmi, hülyeség, csak játék volt, azt hiszem.

Mikael úgy döntött, ezt nem feszegeti tovább.

– Azt olvastam, egy darabig utazgatott – váltott témát.

– Igen, az anyja halála után – felelte a nő.

– Hogyan halt meg?

– Hasnyálmirigyrákban.

– Az húzós.

– Én mégis úgy éreztem, Leónak jobb lesz így.

– De miért?

– Mert a szülei örökösen nyaggatták, megmérgezték az életét. Azt reméltem, akkor majd sikerül elszakadnia a pénzügyi világtól, és zongorázhat vagy bármit csinálhat, amit akar. Tudod, pont azelőtt, hogy végeztem volna az Alfred Ögrensnél, Leo a keblére ölelte az egész világot. Sohasem értettem egészen, miért. Egy időben egyáltalán nem volt olyan örömgyilkos. De azután…

– Mi történt?

– Fogalmam sincs, de megváltozott. Teljesen magába fordult. Szívet tépő volt.

– Akkor még élt az anyja?

– Igen, de már nem sokáig.

– És hová utazott utána?

– Nem tudom. Én akkor már nem dolgoztam a cégnél. Egy kicsit azért álmodoztam arról, hogy ez lesz majd az önfelszabadításának kezdete.

– De visszatért az Alfred Ögrenshez.

– Talán nem volt bátorsága otthagyni.

– Most meg nekiállt előadásokat tartani.

– Lehet, hogy ez is egy lépés a jó irányba. De mi az, ami érdekel?

– Bizonyos pszichológiai mintázatokat látott a dologban. A brüsszeli támadást más, ismert dezinformációs folyamatokhoz hasonlította.

– Úgy érted, az oroszokéhoz?

– Valamiféle modern hadviselésnek tartotta, és én ezt érdekesnek találom.

– A hazugság mint fegyver.

– A hazugság mint a káosz és zűrzavar teremtésének eszköze. A hazugság mint az erőszak alternatívája.

– Bebizonyították, hogy a támadást Oroszországból irányították, nem így van?

– De igen, Oroszországban viszont senki sem tudja, ki áll mögötte, a Kremlben az elvtársak meg persze mossák kezüket.

– A régi bandádra gondolsz, a Spidersre?

– Megfordult a fejemben.

– Nehezen hiszem, hogy Leo segítene neked ebben.

– Lehet, hogy nem, de azért szeretnélek… – Mikael hirtelen nehezen tudott összpontosítani.

– Meghívni egy pohár italra? – fejezte be helyette a mondatot a nő. – Elborítani hízelgő szavakkal, dicshimnuszokkal és drága ajándékokkal? Elvinni Párizsba?

– Hogy mi?

– Párizsba. Az egy európai város. Állítólag van ott egy ismert torony.

– Leót holnap nyilvánosan meginterjúvolják a Fotómúzeum színpadán – folytatta Mikael, mintha meg sem hallotta volna. – Nem jössz el velem? Hátha tanulhatunk belőle valamit.

– Tanulhatunk belőle valamit? A francba, Mikael! Csak ezt tudod nyújtani egy nőnek, akinek szüksége van rád?

– Egyelőre igen – felelte a férfi, és ismét elég zaklatottnak tűnt a hangja, ami a nőt csak még jobban bántotta.

– Mekkora marha vagy te, Blomkvist! – fakadt ki Malin, majd lecsapta a kagylót. Csak állt ott a járdán, és az a régi, ismert düh munkált benne, amely valahogy összefonódott Mikael alakjával.

De aztán hamar meg is nyugodott, bár ez elsősorban nem a férfinak volt köszönhető, hanem egy régi emléknek, amely lassan felszínre tört benne. Látta maga előtt, amint Leo egyszer késő este egy bézsszínű papírra írt az irodájában, az Alfred Ögrensnél. Ennek a jelenetnek volt valami jelentősége, különleges üzenete, amely árnyat vetett az egész Strandvägenre. Malin egy darabig még ott időzött az utcán, gondolataiba merülve, majd lesétált a Drámaszínház és a Berns Szálloda felé, és közben magában szidta az összes régi szeretőjét, exférjét és az emberiség egyéb férfitagjait.

Mikael belátta, mekkora hülyeséget csinált, és azon töprengett, vajon visszahívja-e a nőt, kérjen-e elnézést, és esetleg meghívja-e vacsorázni. De képtelen volt rá. Ezer gondolat cikázott az agyában, és Malin száma helyett Annika Gianniniét hívta, aki nemcsak a testvére volt, hanem Lisbeth ügyvédje is. Hátha ő tud valamit arról, mire vadászik Lisbeth.

Igaz, Annika szigorúbban vette a titoktartási kötelezettséget, mint bárki más, de talán nyíltabban beszél, ha azzal az ügyfele érdekeit szolgálja.

De Annika nem vette fel a telefont. Viszont egy félórával később visszahívta Mikaelt, és ő is megerősítette, hogy Lisbeth az utóbbi időben megváltozott. Véleménye szerint ez kapcsolatban állhatott a biztonsági részlegen előállt helyzettel. Lisbeth alaposan szemügyre vette a börtönt, és rájött, hogy az korántsem biztonságos hely. Annika ezért szorgalmazta, hogy vigyék el őt onnan máshová, de Lisbeth persze ellenkezett. Azt mondta, neki elintéznivalói vannak ott. Azt is hozzátette, hogy elsősorban nem rá leselkedik veszély, hanem másokra, különösen egy Faria Kazi nevű fiatal nőre, akit a saját testvérei bántalmaztak, mert állítólag megsértette a család becsületét, és most a börtönben is kínzásoknak van kitéve.

– Ez is érdekes eset. Azt hiszem, elvállalom – tette hozzá Annika. – Mindketten nyernénk vele, Mikael.

– Ezt meg hogy érted?

– Ti kaptok egy jó sztorit, én meg esetleg egy kis segítséget a kutatásban. Úgy tűnik, itt valami nem stimmel.

Mikael nem reagált a megjegyzésére. Ehelyett azt kérdezte:

– Tudsz valami konkrétumot a Lisbethre leselkedő veszélyről?

– Tulajdonképpen nem, azt leszámítva, hogy aggasztóan sok forrásból értesültem róla, és valamennyi az ikertestvérére és az ő orosz maffiózóira utal, meg a Svavelsjői Motoros Klubra.

– És most mihez kezdesz?

– Mindent megteszek, ami tőlem telik, Mikael. Mégis mit hittél? Elintéztem, hogy a börtönben megerősítsék az őrizetét. Jelen pillanatban nem tűnik akutnak a helyzet. De történt valami más is, ami esetleg befolyásolhatta Lisbethet.

– Micsoda?

– Az öreg Holger meglátogatta.

– Most viccelsz?

– Nem, dehogy, drámai volt a megjelenése. De ő maga szeretett volna odamenni. Azt hiszem, ez valamiért nagyon fontos volt neki.

– Én még azt sem értem, hogy jutott el egyáltalán a Flodbergába.

– Az ügyintézésben én segítettem neki, Lisbeth pedig fizette az útiköltségét oda-vissza. A kocsiban volt vele egy ápolónő is. Az intézménybe pedig kerekesszékben érkezett.

– Lisbethet felzaklatta a látogatása?

– Hát őt nem olyan könnyű felzaklatni. De Holger közel áll hozzá, ezt mindketten tudjuk.

– És Holger nem említett neki valami olyat, ami különösen lázba hozhatta?

– Ugyan mit mondhatott volna?

– Esetleg valamit Lisbeth múltjáról. Azt senki nem ismeri úgy, mint Holger.

– Erről nekem egy szót sem szólt. Jelenleg úgy tűnik, semmi más nem foglalkoztatja, csak ez a lány, Faria Kazi.

– Ismersz egy Leo Mannheimer nevű férfit?

– A név ismerősnek tűnik. Miért kérded?

– Csak úgy, érdekel.

– Lisbeth beszélt róla?

– Majd később elmondom.

– Jó, de ha arra vagy kíváncsi, mit mondhatott neki Holger, az lesz a legjobb, ha te magad kérdezed meg Holgertől – magyarázta Annika. – Szerintem Lisbeth is értékelné, ha most egy kicsit többet foglalkoznál vele.

– Úgy lesz – egyezett bele az öccse.

Letették a telefont, majd Mikael azonnal fel is hívta Holger Palmgrent. Nevetségesen hosszú ideig foglalt volt a vonal, azután pedig nem vette fel a férfi. Ekkor Mikaelnek az jutott eszébe, hogy azonnal kimegy hozzá Liljeholmenre, hogy négyszemközt tudjanak beszélni. De azután Holger egészségi állapotára gondolt. A férfi már idős volt, beteg, és erős fájdalmakkal küzdött, ezért pihenésre volt szüksége. Így hát inkább felhagyott a tervével, és folytatta céltalan nyomozását a Mannheimer családdal és Alfred Ögrennel kapcsolatban. Elég sok mindent talált róluk.

Mindig elég sok mindent talált, valahányszor alaposan a végére járt valaminek. De semmi szembetűnő nem volt köztük, sem pedig olyan, ami Lisbethtel vagy a hackertámadással lehetett volna összefüggésben. Ekkor stratégiát váltott, pontosan az idős férfi és az ő Lisbethtel kapcsolatos információi miatt. Mikael arra gondolt, hogy Leo Mannheimer esetleg megtudott valamit Lisbeth múltjáról, hiszen a lány egy régi névsorról beszélt. Megpróbált hát visszafelé keresgélni az időben, olyan távol, ameddig csak az internet és az adatbázisok lehetővé tették. Talált egy kivonatot az Uppsala Nya Tidningben, amely felkeltette az érdeklődését. Ez rövid idő alatt elterjedhetett, ugyanis a TT távirati iroda még aznap kiadott egy közleményt, a cikkre alapozva. Az esemény azonban később már nem volt beszédtéma, amennyire meg tudta állapítani, feltehetőleg az emberi jogokra való tekintettel, és mert a média világában akkoriban lágyabb szelek fújtak, legalábbis a társadalom csúcsán álló emberekkel szemben.

A dráma egy östhammari jávorszarvas-vadászat alkalmával történt, huszonöt évvel korábban. Alfred Ögren vadászcsapata, amelynek Leo apja, Herman is tagja volt, egy hosszabb ebédszünet után elindult az erdőbe. Az urak alighanem néhány flaska szeszt is rejtegettek a mellényük alatt, ám a cikkben túl szűkszavúan ismertették a tényeket ahhoz, hogy bármit teljes bizonyossággal meg lehessen állapítani. A jelek szerint napfényes volt az idő, és különféle okok miatt a csapat több részre szakadt. Miután két jávorszarvast is láttak a fák között, a hangulat felfokozódott. Elkezdtek lövöldözni rájuk, és egy Per Fält nevű, idősebb férfi, aki pénzügyi vezető volt a Rosviks Csoportnál, bevallotta, hogy elvétette az irányt, mert megijedt az állat gyors mozgásától. Leadott egy lövést, azután sikolyt hallott, majd segélykiáltást. Egy fiatal pszichológust talált gyomron, épp a mellkasa alatt: Carl Segert, aki szintén tagja volt a csapatnak. A férfi nem sokkal később egy kis domb mellett halt meg.

Az esetet követő rendőrségi nyomozás megállapította, hogy nem volt ez más, mint egy szerencsétlen baleset, és egyáltalán semmi nem utalt arra, hogy Alfred Ögrennek vagy Herman Mannheimernek bármi köze lett volna a dologhoz. Mikael mégsem hagyta annyiban, különösen, amikor rájött, hogy a tettes, Per Fält egy évvel később életét vesztette, és sem feleséget, sem gyermeket nem hagyott maga után. Egy semmitmondó gyászjelentésben azt írták, „hű barát volt, és hűséges, odaadó dolgozója a Rosviks Csoportnak”.

Mikael az ablakon kinézve gondolataiba merült. A Riddarfjärden felett elsötétült az égbolt. Érződött, hogy front közeleg, és az az átkozott eső ismét zuhogni kezdett. Mikael kihúzta magát, és megmasszírozta a vállát. Lehetséges, hogy a lelőtt pszichológusnak volt valami köze Leo Mannheimerhez?

Ki tudhatta? Talán valami nyomra bukkant, de az is lehet, hogy az egész nem volt több, csak egy értelmetlen baleset. Mikael mégis kiderített a pszichológusról mindent, amit csak lehetett. De nem sok mindent talált. Carl Seger a halálakor harminckét éves volt, nemrég jegyzett el egy nőt, és egy évvel korábban doktorált le a Stockholmi Egyetemen. Doktori értekezésében a hallásnak az önbizalom kialakulásában játszott szerepéről írt. Állítólag saját tapasztalatokon alapuló tanulmány volt.

A munkát nem tették fel az internetre, és hogy mi volt az alapfeltevés, és milyen eredményre jutott a férfi, Mikaelnek nem sikerült kiderítenie, pedig Carl Seger egyéb esszéiben is érintette a témát, ezeket Mikael a Google Tudósban találta meg. Egyik tanulmányában a pszichológus egy klasszikus kísérletet írt le, bizonyítandó, hogy a kísérleti személyek gyorsabban azonosították a saját fényképüket akár több száz másik közül is, ha a képet megszépítették. Hamarabb magunkra ismerünk, ha szebbnek látszunk a valóságosnál, és ez minden bizonnyal a törzsfejlődés során alakult úgy. Amikor ugyanis párt keresünk, vagy vezetővé akarunk válni egy csoportban, hasznát vesszük annak, ha túlbecsüljük önmagunkat. Ez azonban veszélyt is rejt magában:

„A saját képességeinkbe vetett túlzott hit kockázatos is lehet, megakadályoz a fejlődésben. Intellektuális érésünk során az önmagunkban való kételkedés döntő szerepet játszik” – írta Seger, és ez nem volt ugyan túl eredeti vagy úttörő jelentőségű felfedezés, de legalább érdekes volt, mert a gyerekekről és az önbizalomnak a fejlődésükben betöltött szerepéről írt.

Mikael felállt, kiment a konyhába, és elpakolt az edényszárítóból és az étkezőasztalról. Úgy döntött, másnap meghallgatja Leo Mannheimer előadását a Fotómúzeumban. A végére akart járni a történetnek, nem érdekelték már a pihenésről szőtt tervei. Ám ennél messzebbre nem jutott gondolataiban, az ajtónál ugyanis csengettek, és ez nem tetszett neki. Úgy vélte, az embernek illik telefonálni, mielőtt meglátogat valakit. De azért odament, hogy ajtót nyisson, és utólag úgy érezte, egyszerűen letámadták.

5. FEJEZET

Június 18.

Faria Kazi a cellájában ült az ágyon, összekuporodva, térdét átölelve. Húszéves volt, és úgy érezte, nem más, mint egy sápatag, lassan eltűnő árnyék. Mégis, akivel csak találkozott, szinte mindenkit megbabonázott, és így volt ez azóta, hogy négyéves korában a bangladesi Dakkából Svédországba érkezett.

Faria egy toronyházban nőtt fel Vallholmenben, Stockholm egyik elővárosában, három bátyjával és egy öccsével. Apjuk, Karim gyorsan talált állást egy mosodahálózatnál, ebből elég jól megszedte magát, és később egy nagy üvegablakokkal szegélyezett lakást bérelt Sicklában. A lány gyermekkora eseménytelenül zajlott.

Faria baseballozott, és jól tanult az iskolában, különösen a nyelvérzéke volt jó, szeretett varrni és mangaképregényeket rajzolni. Amint azonban belépett a tinédzserkorba, lépésről lépésre veszítette el a szabadságát. Ennek minden kétséget kizáróan köze lehetett az első menstruációjához és ahhoz, hogy a környékbeli srácok elkezdtek fütyülni utána. Mégis meg volt győződve arról, hogy a változás kívülről érkezett, akár a keleti szél. A helyzet tovább romlott, amikor az anyja, Aisha agyvérzés következtében meghalt. Aishával nemcsak egy anyát veszített el a család, hanem egy értelmes, erős nőt és egy ablakot a világra.

Így utólag, a börtönben Faria visszaemlékezett arra, amikor a botkyrkai imám, Hassan Ferdousi egy este váratlan látogatást tett sicklai otthonukban. Faria nagyon szerette az imámot, és már alig várta, hogy beszélhessen vele. De Hassan Ferdousi nem azért ment hozzájuk aznap, hogy kellemesen töltsék együtt az időt.

– Ti félreértelmezitek az iszlám vallást! – hangzott fel az imám kiabálása a konyhából. – Rossz vége lesz, ha így folytatjátok, nagyon rossz!

És attól az estétől fogva Faria maga is így gondolta. Két idősebb bátyjából, Ahmedből és Bashirból egyaránt áradt a ridegség és a gyűlölet, s ez kezdett egyre elviselhetetlenebb mértéket ölteni. Azt is ők követelték meg Fariától, és nem az apja, hogy nikábot viseljen, még akkor is, ha csak a sarki boltba ugrott le tejért. Faria legszívesebben az egész napot otthon töltötte volna. A harmadik bátyja, Razan nem volt ennyire szigorú, nem is nagyon érdekelte az ügy. Ő mással foglalkozott, habár gyakran ő is azt csinálta, amit Ahmed és Bashir, de általában az apjuk valamelyik üzletében dolgozott, és a szabómunkákért volt felelős. De attól még nem állt a lány oldalán, és rajta tartotta a szemét ő is.

Ám Faria ekkoriban még – minden őrizet ellenére – megtalálta a módját, hogy némi szabadságot vívjon ki magának, még ha ehhez minden esetben hazugságokhoz és apró trükkökhöz kellett is folyamodnia. Hiszen a számítógépe még megvolt, és ezen keresztül egy nap nem kisebb dolgot fedezett fel, mint azt, hogy Hassan Ferdousi a vallási eredetű női elnyomásról vitázik majd egy Goldman nevű rabbival a stockholmi Kultúrházban. A lány épp akkor végzett a kungsholmeni gimnáziumban. Ez június végén történt, amikor már vagy tíz napja nem hagyhatta el a lakásukat, pedig olyan erősen elvágyott onnan, hogy azt hitte, menten belebolondul. Nem volt egyszerű együttműködésre bírni Fatima nevű nagynénjét. Fatima néni térképrajzoló volt, egyedül élt, és ő volt Faria utolsó szövetségese a családban, aki megértette unokahúga kétségbeesését, és belement abba, hogy a lány átmenjen hozzá vacsorára. A fivérek pedig valamiért be is vették ezt a kifogást.

Fatima tenstai lakásában fogadta Fariát, de azután rögtön útjára is engedte a belváros felé. Nagyobb kilengésekről persze szó sem lehetett, hiszen Fariának fél kilencre vissza kellett érnie, amikor Bashir érte ment. Addig azonban szabad volt. Kölcsönkapott egy fekete ruhát is és egy pár magas sarkú cipőt. Ez persze túlzás volt. Nem bálba készült, hanem egy vitára a vallásról és az elnyomásról. Mégis szépen ki akart öltözni. Ez olyan ünnepélyesnek tűnt. A beszélgetésre azonban utólag alig emlékezett. Túlságosan lefoglalta az a gondolat, hogy egyáltalán ott lehet, és láthatja a hatalmas tömeget. Néhányszor minden különösebb ok nélkül elérzékenyült. A vita után pedig elérkezett a kérdések ideje. Valaki a közönség soraiból megkérdezte, miért van az, hogy valahányszor a férfiak vallást alapítanak, mindig a nők szenvedik kárát. Hassan Ferdousi erre valami kitérő választ adott:

– Mindig nagyon elkeserítő, amikor azzal az eszközzel csapunk nagy lármát, amely épp a saját jelentéktelenségünk kifejezésére szolgálna.

A lány csak ült, és e szavakon gondolkodott, amikor körülötte felálltak az emberek, és egy farmert és fehér inget viselő fiatalember lépett hozzá. Annyira szokatlan volt Faria számára, hogy egy hozzá hasonló korú fiúval találkozzon, nikáb vagy hidzsáb viselése nélkül, hogy hirtelen mezítelennek és kiszolgáltatottnak érezte magát. Mégsem menekült el. Ott maradt, és észrevétlenül méregette az ismeretlent, aki talán huszonöt éves lehetett, és nem volt igazán magas, sem pedig magabiztos, de a szeme ragyogott. Lépteiben volt valami könnyedség, amely ellensúlyozta átható pillantását. Úgy tűnt, zavarban van, kínosnak érzi a helyzetet, amitől a lány önbizalma is megnőtt. A fiatalember bengáli nyelven szólította meg:

– Bangladesi vagy, igaz?

– Honnan tudtad?

– Csak úgy, éreztem. Melyik városból jöttél?

– Dakkából.

– Én is.

A fiú olyan barátságosan mosolygott rá, hogy kénytelen volt visszamosolyogni. Tekintetük összetalálkozott. Faria fura érzést tapasztalt a mellkasában. Bizonyára váltottak még pár szót, a lány mégis úgy emlékezett vissza utólag, hogy egyből elindultak, és végigsétáltak a Sergers téren, ahol már teljesen szabadon beszélgettek mindenféléről. Mielőtt még rendesen bemutatkozhattak volna egymásnak, a fiú mesélt neki a dakkai blogjáról. A blog a szólásszabadságért és az emberi jogok figyelembevételéért harcolt, s ezzel felhívta magára az ország iszlám szélsőségeseinek figyelmét, akik az írókat halállistára tették és megölték, egyiket a másik után. Machetével mészárolták le őket, a rendőrség és a kormány pedig nem tett semmit ez ellen. A kisujjukat se mozdították, mondta a fiú. Ezért kellett elhagynia Bangladest és a családját, és menedékjogot kérnie Svédországban.

– Egyszer én is ott voltam, amikor támadtak. Épp mellettem állt a legjobb barátom. A vére a pólómra fröccsent – magyarázta, s bár a lány nem egészen értette őt, akkor még nem, valami olyan bánatot érzett a fiú lelkében, amely még a sajátjánál is mélyebb volt, és olyan közel érezte magához, amennyire nem lett volna szabad ilyen rövid idő alatt.

A fiút Jamal Chowdhurynek hívták. Megfogta Faria kezét, és a Parlament felé haladtak. Faria gombócot érzett a torkában. Ezer év óta először végre teljesnek érezte önmagát. De mindez nem tartott sokáig. Kezdett nyugtalankodni, és Bashir sötét tekintetét látta maga előtt. Már az Óvárosnál elváltak egymástól. Mégis bőven elegendő volt ennyi. Az elkövetkező napok és hetek során úgy menekült vissza e találkozás emlékébe, mint valami titkos kincsesbányába.

Ezért aztán abban sem volt semmi különös, hogy a börtönben is ebbe kapaszkodott, főleg ilyenkor, esténként, amikor a tehervonat dübörögni kezdett, Benito pedig vészjósló léptekkel közeledett, és Faria minden porcikájában érezte, hogy ezúttal rosszabb a helyzet, mint eddig bármikor.

Alvar Olsen ismét a dolgozószobájában ült, és arra várt, hogy az intézmény igazgatója, Rikard Fager elbeszélgessen vele. Ám az idő egyre múlt, Fager meg sehol, és Alvar, miközben szidta őt, mint a bokrot, a kislányára gondolt. Aznap valójában szabadnapja lett volna, és focimeccsre készültek Vildával Västeråsba. Ő meg lemondta az egészet. Nem mert hiányozni a munkahelyéről, inkább felhívta a nagynénjét, már vagy századszor, és nagyjából úgy érezte, ő a világ legrosszabb apukája. De mi mást tehetett volna?

A terve, hogy Benitót eltávolítsa a részlegről, füstbe ment. Benito ugyanis mindenről tudott, és vészterhes pillantásokat vetett Alvarra. Érződött, ahogy forr köztük a levegő. A rabok örökösen sutyorogtak egymás közt, mintha valami összeesküvés vagy szabadulási kísérlet tervét forralták volna, Alvar pedig állandóan segélykérőn nézett Lisbeth Salanderre. A lány megígérte neki, hogy segít megoldani a helyzetet. Ám Alvart ez igazság szerint éppúgy aggasztotta, mint maga az alapprobléma, ezért is ragaszkodott hozzá, hogy először ő próbálja meg megoldani. Salander öt napot adott neki, ami mostanra letelt, a férfinak pedig nem sikerült elérnie semmit. Egész egyszerűen halálra volt rémülve.

Egyetlen dologgal kapcsolatban azonban megnyugodhatott. Attól tartott ugyanis, hogy belső ellenőrzést rendelnek majd el a videofelvételek miatt, amelyeken egyértelműen látszik, hogy Salandert bevitte az irodájába cellazárás után, és egészen a hajnali órákig kettesben töltötték odabent az időt. Az eseményt követő napokban bizonyos volt benne, hogy az intézmény vezetősége bármelyik pillanatban behívathatja, és a legkínosabb kérdéseket tehetik fel neki. De nem történt semmi, és végül már nem bírta tovább, maga ment a „B” épületben található megfigyelőközpontba azzal az ürüggyel, hogy néhány, Beatrice Anderssonnal kapcsolatos esetet szeretne alaposabban tanulmányozni. Majd idegesen keresgélt visszafelé a június tizenkettedikéről tizenharmadikára virradó éjjel felvett anyagban.

Először nem is értette. Újra meg újra végignézte az anyagot. Ám a folyosó mindannyiszor csendes volt és kihalt, sem neki, sem Salandernek semmi nyoma. Tévedés kizárva, ezzel megmenekült, és bár szerette volna azt hinni, hogy egyszerűen csak kutya szerencséje volt, és a kamerák épp a kérdéses időben nem működtek valami miatt, azért el kellett ismernie, hogy ez nem túl valószínű. Látta, amint Salander feltörte az intézmény szerverét, és machinált valamit a térfigyelő kamerákkal. Bizonyára kicserélte a filmrészleteket. Más magyarázat nem lehetett, és ettől persze nagyon megkönnyebbült. Ugyanakkor meg is ijedt. Szitkozódott miatta, meg minden más miatt is, és még egyszer leellenőrizte az e-mailjeit. De Benitóról egy szó sem esett bennük sehol. Miért ilyen nehéz ügy ez? Egyszerűen csak meg kéne fogni és elvinni máshová!

19 óra 15 perc volt. Odakint ismét esni kezdett az eső, Alvarnak már kint kellett volna állnia a folyosón, és ügyelnie arra, nehogy Faria Kazi cellájában valami szörnyűség történjen. Neki az lett volna a dolga, hogy szemmel tartsa Benitót, és pokollá tegye az életét. Mégis csak állt ott bénultan. Végignézett az irodáján, és az az érzése támadt, hogy valami megváltozott. Lehet, hogy Salander kutatta át előző nap, amikor ott járt? Különös órákat töltöttek el ismét együtt. A lány megint keresgélt valamit a régi nyilvántartásokban, ezúttal egy bizonyos Daniel Brolin után kutatott. Ettől eltekintve Alvar megpróbált nem odafigyelni arra, mit csinál. Nem akart belekeveredni semmibe. De aztán mégsem tudta megállni, hogy ne figyeljen. A számítógépén keresztül Lisbeth egy hagyományos telefonbeszélgetést kezdeményezett, ez azért elég különös, nem? A beszélgetés alatt úgy tett, mintha valaki más lenne, szívélyes volt és óvatos, és esetleges újabb, felbukkant iratok felől kérdezősködött. Ezután pedig hamar visszakérte magát a cellájába.

Mostanra azonban, egy nappal később Alvar egyre jobban elkomorult, és úgy döntött, azonnal kimegy a részlegre. Hirtelen felpattant irodai székéből, azután mégis megtorpant. Megszólalt a belső telefon. Az intézmény igazgatója, Rikard Fager végül mégiscsak jelentkezett. És jó hírekkel szolgált. A härnösandi Hammerfors börtön kész arra, hogy fogadja Benitót, már másnap délelőtt. Ez remek hír volt. Alvar mégsem könnyebbült meg annyira, mint korábban hitte, először nem is értette, miért. Majd meghallotta, hogy odakint már zakatol a fél nyolcas vonat, mire szó nélkül lecsapta a telefont, és kirohant.

Mikael legyőzöttnek érezte magát. Bár meg kellett hagyni, ilyen kellemesen már rég nem győzték le. Az ajtóban Malin Frode jelent meg, esőtől csatakosan, sminkje végigfolyt az arcán, és vad, eltökélt volt a tekintete. Mikael nem tudta kiolvasni belőle, hogy a nő le akar neki keverni egyet, vagy inkább leszaggatni róla a ruhát.

A valóság valahol a kettő között volt. Malin ugyanis a falhoz kente őt, megragadta a csípőjénél, és azzal fenyegette, hogy most megbünteti, mert olyan unalmas, és mert olyan szexi, meg az ördög tudja, mi mindenért. És még mielőtt Mikael egyáltalán felfoghatta volna, mi történik, a nő máris lovagló ülésben ült rajta az ágyon, és kétszer is elélvezett.

Utána csak feküdtek egymás mellett, és mélyeket sóhajtottak. Mikael a nő haját simogatta, és gyengéd, kedves szavakat suttogott a fülébe, amilyeneket ilyenkor szokás, és kivételesen a hangsúllyal sem volt semmi gond, sem pedig az átéléssel. Malin tényleg hiányzott neki. Odakint eső verte a tetőgerincet. A Riddarfjärden körül vitorlás hajók úsztak. Igazán kellemes pillanat volt. Mikael gondolatai mégis egyre inkább elkalandoztak, és Malin persze észrevette ezt.

– Máris untatlak? – kérdezte.

– Hogyan? Dehogy, már nagyon hiányoztál – felelte a férfi, és komolyan is gondolta. De persze azért bűntudata volt. Elvégre az ember nem kezdhet a munkájával kapcsolatos problémákon rágódni mindössze pár pillanattal azután, hogy egy nővel szeretkezett.

– Mikor voltál utoljára őszinte? – kérdezte Malin.

– Próbálok elég gyakran az lenni.

– Megint Erikára gondolsz?

– Nem, inkább arra, amiről telefonon beszéltünk.

– A hackertámadásra.

– Többek közt.

– És még? Leóra?

– Ühüm.

– Akkor a fenébe is, legalább nyögd ki, hogy miért érdekel annyira!

– Tulajdonképpen még azt sem tudom, érdekel-e. Csak megpróbálom valahogy rendbe rakni a dolgokat.

– Ez aztán fantasztikus beszámoló volt, Kalle Blomkvist!

– Na ugye!

– Szóval van itt valami, amit nem akarsz elárulni a forrás lelepleződésének veszélye miatt, vagy ilyesmi?

– Meglehet.

– Te hülye!

– Sajnálom.

A nő arca hirtelen megenyhült, és kisöpört egy hajtincset a szeméből.

– Viszont igazság szerint a beszélgetésünk óta én is elég sokat gondolok Leóra – vallotta be.

Jól betakarózott, majd Mikaelre pillantott.

– És mire gondoltál vele kapcsolatban? – tudakolta a férfi.

– Eszembe jutott, hogy megígérte, elmeséli majd, miért volt egy időben olyan boldog. De aztán egyszer csak már nem volt boldog többé, és akkor már olyan tapintatlanságnak tűnt erről faggatózni.

– És miért érdekelt ez téged?

A nő tétovázni látszott. Kinézett az ablakon.

– Azért, mert ez a boldogság egyszerre töltött el örömmel és aggodalommal. Egy kissé túlzásnak éreztem.

– Talán szerelmes volt.

– Erre konkrétan rákérdeztem, és határozottan tagadta. A Riche-ben voltunk, és már önmagában ez is furcsa volt. Leo gyűlölte az olyan helyeket, ahol tömeg van. De akkor belement, hogy ott találkozzunk, és valójában arról akartunk beszélgetni, hogy ki legyen az utódom. De Leóval nem lehetett beszélni. Amint megemlítettem néhány nevet, rögtön témát váltott, és nekiállt a szerelemről meg az életről szónokolni, és előadásokat tartott a zenéjéről. Ez zavaros és meglehetősen unalmas volt, hogy őszinte legyek. Valamit hablatyolt arról, hogy ő arra született, hogy bizonyos harmóniákat és skálákat szeressen, nevezetesen a moll hatos akkordot, vagy hogy hívják. Nem figyeltem annyira. Olyan boldog volt, a fellegek közt járt, nekem meg fájt mindez, és állandóan rágtam a fülét, hogy miért. Tiszta hülye voltam. Próbáltam kifaggatni: „El kell mondanod, mi történt!” De ő persze nem akart belemenni a részletekbe. Azt felelte, ennél többet nem árulhat el. Még nem. Csak annyit mondott, hogy végre megtalálta a saját útját.

– Talán valami vallási megváltás lehetett.

– Leo mindent gyűlölt, ami a valláshoz kötődött.

– Akkor meg miről lehetett szó?

– Fogalmam sincs. Csak annyit tudok, hogy pár nappal később ugyanolyan hamar el is múlt. Akkor meg teljesen össze volt zuhanva.

– Milyen értelemben?

– Mindenféle értelemben. Másfél évvel ezelőtt, karácsony előtt az utolsó napomat töltöttem az Alfred Ögrensnél. Az éjszaka közepén az irodájában ültünk. Előtte én otthon tartottam a búcsúbulimat, Leo pedig nem jött el, és ez elszomorított. Elvégre különleges kapcsolat fűzött minket egymáshoz.

A nő Mikaelre nézett.

– Nincs okod a féltékenykedésre – magyarázta.

– Nem szoktam én olyan könnyen féltékeny lenni – válaszolta a férfi.

– Tisztában vagyok vele. És utállak is érte. Néha azért lehetnél, ha másért nem, legalább azért, hogy bebizonyítsd, érdekel a másik. Szóval flörtöltünk Leóval, nagyjából abban az időben, amikor veled is találkozgattam. Akkoriban teljesen romokban volt az életem a válás meg minden miatt, és biztosan ezért is zavart ez az egész hirtelen jött boldogság Leo részéről, ami valahogy nem illett a személyiségéhez. Egy szó, mint száz, felhívtam őt az éjszaka kellős közepén, és akkor még bent ült az irodájában. Ez még jobban bántott. Mégis olyan őszintén kért bocsánatot, hogy megbocsátottam neki, és amikor azt kérdezte, felmennék-e hozzá meginni egy esti italt, azonnal igent mondtam. Nem is tudom, mire számítottam. El sem tudtam képzelni, mi dolga lehetett odabent olyan későn. Leo nem volt épp az a munkamániás típus, a szoba pedig az apjáé volt azelőtt, és ez az egész nagyon furcsának tűnt. Teljesen összezavarodtam. A szoba falán egy Nils Dardel-festmény lógott, a sarokban pedig egy Georg Haupt-szekrény állt. Leo néhányszor említette, hogy szégyenkezik miattuk. Mindez olyan felesleges luxus. De aznap este, amint beléptem oda… leírni is nehezen tudom. A szeme valósággal szikrázott, és a hangja valahogy megtörtnek hangzott. Mégis erőt vett magán, hogy megpróbáljon vidámnak tűnni. Egész idő alatt mosolygott, de a tekintete üres volt és szomorú. A Haupt-szekrényben egy üres burgundisüveg és két pohár állt, a jelek szerint látogatója volt. Átöleltük egymást, kedves szavakat mondtunk, megittunk egy fél üveg pezsgőt, és ígéretet tettünk egymásnak, hogy tartjuk majd a kapcsolatot. De észrevettem, hogy máshol jár az esze, és végül azt mondtam: „Már nem tűnsz boldognak.” „Pedig az vagyok – felelte. – Csak éppen…” De nem fejezte be a mondatot. Sokáig hallgatott. Megitta a pezsgőjét, és teljesen elkeseredettnek látszott. Azt mondta, jelentős összeget fog eladományozni.

– Kinek? – kérdezte Mikael.

– Fogalmam sincs, és úgy éreztem, ez talán csak pillanatnyi ötlet volt. Úgy tűnt, rögtön meg is bánta, amit mondott, én pedig nem faggattam tovább. Úgy gondoltam, magánügyről lehet szó, de ez után az este után már soha nem lett olyan, mint előtte. Felálltam, megint megöleltük egymást, és amolyan félátéléssel csókolóztunk is. „Vigyázz magadra, Leo” – motyogtam neki, majd kiléptem a folyosóra, és vártam a liftet. Azután sarkon fordultam, annyira idegesített az egész. Miféle ostoba titokzatoskodás ez? Mi a fene történik itt? Meg akartam érteni. De amikor visszamentem hozzá, rájöttem, hogy zavarok. Leo ott ült, és egy bézsszínű lapra írt valamit, de látszott, hogy nehezére esik az írás. A válla megfeszült, a szemében könnyek ültek, így nem volt szívem megzavarni őt. Nem is vette észre, hogy ott álltam.

– És fogalmad sincs, miről lehetett szó?

– Utólag arra gondoltam, hogy az anyjával állhatott kapcsolatban a dolog. Hiszen pár nappal később meghalt. És amint te is tudod, Leo ezután szabadságot vett ki, és hosszú útra ment. Bizonyára jelentkeznem kellett volna, hogy részvétet nyilvánítsak, de te is tudod, hogy a saját életem is valóságos pokol volt akkoriban. Az új munkahelyemen éjt nappallá téve dolgoztam, meg balhéztam a volt férjemmel. És közben folyton veled szexeltem.

– Bizonyára ez volt a legszörnyűbb az egészben.

– Alighanem.

– Tehát Leót azóta nem is láttad?

– Személyesen nem, csak egy rövid bejátszásban, a tévében. Egy kicsit meg is feledkeztem róla, vagy inkább csak próbáltam elnyomni magamban az emlékét. De amikor ma felhívtál…

Malin tétovázott, mintha a megfelelő szavakat kereste volna.

– …ismét eszembe jutott ez az egész jelenet az irodában. És úgy éreztem, valami nem stimmelt. De nem tudtam volna megmondani, micsoda, csak tépelődtem rajta, és végül már annyira ideges voltam, hogy felhívtam Leót. De megváltoztatta a számát.

– Beszélt valaha egy pszichológusról, akit véletlenül lelőttek Alfred Ögren vadászcsapatából, amikor ő még kisgyerek volt? – kérdezte Mikael.

– Hogy mi? Nem, dehogy. Miről beszélsz?

– A pszichológust Carl Segernek hívták.

– Nem tűnik ismerősnek a neve. Mi történt?

– Carl Segert meglőtték egy jávorszarvas-vadászaton, huszonöt évvel ezelőtt, az östhammari erdőben. Feltehetőleg véletlenül. A tettes a Rosviks pénzügyi vezetője volt, Per Fält.

– Gyanakszol valamire?

– Konkrétan nem, legalábbis egyelőre. De azt gondoltam, talán Carl Seger és Leo közel álltak egymáshoz. Elvégre a szülei mindent magadtak Leónak, nem? Gyakoroltak vele az IQ-tesztekre, meg minden másra, és azt olvastam, Seger írt az önbizalom jelentőségéről a fiatalok fejlődésében, szóval ezért gondoltam…

– Leónak több önbizalomhiánya volt, mint önbizalma – szakította félbe Malin.

– Seger az önbizalomhiányról is írt. Leo gyakran beszélt a szüleiről?

– Nem, csak ritkán, de akkor sem szívesen.

– Ez nem hangzik túl jól.

– Hermannak és Vivekának bizonyára voltak előnyös tulajdonságai is, de azt hiszem, Leo életének egyik nagy tragédiája az lehetett, hogy sohasem sikerült szembeszegülnie velük. Nem hagyták, hogy a maga útját járja.

– Úgy érted, ő sosem akart a pénzügyi világban dolgozni?

– Nem volt ez ilyen egyszerű. Részben biztosan akart. De szinte az is biztos, hogy a szabadságról álmodozott közben, és talán ezért is akadtam ki annyira azon a jeleneten, ott, az íróasztalánál. Mert Leo úgy nézett ki, mintha búcsút akarna venni valakitől. És nem csak az anyjától, hanem valahogy mindentől és mindenkitől.

– Hamletnek nevezted őt.

– Azt hiszem, elsősorban azért, hogy éreztessem a veled való kontrasztját. De igaz, hogy mindig mindenben tétovázott.

– Hamlet a végére erőszakossá vált.

– Na igen, de Leo sosem lett volna képes…

– Mire?

Ekkor árnyék söpört végig Malin arcán, és Mikael a vállára tette a kezét.

– Mi az? – kérdezte.

– Tulajdonképpen semmi.

– Na gyerünk, ki vele!

– Ami azt illeti, egyszer láttam Leót teljesen kikelni magából.

19 óra 29 perckor Faria Kazinak a teste is beleremegett a tehervonat dübörgésébe. Már csak tizenhat perc volt hátra a cellazárásig. De addig még sok minden történhetett. Ezt nála jobban senki sem tudhatta. Odakint, a folyosón zörögtek az őrök kulcsai, emberi hangokat is hallott, s bár egyetlen szót sem értett abból, amit mondtak, a zsivajból kiérezte az izgatottságot.

Fogalma sem volt, miről lehet szó, mindössze úgy érezte, mintha valami nagyon sürgős lenne, és mindenki arról suttogott, hogy Benitót át fogják helyezni máshová. De semmiben sem lehetett biztos, még abban sem, hogy a vasútnál vajon esik-e az eső, vagy sem. Úgy egy órával korábban mintha nagyon távolról dörgést hallott volna. Most azonban a vonat zaja volt az egyedüli hang, amely behatolt hozzá a külvilágból.

Szinte a falak is beleremegtek, és az emberek fel-alá rohangáltak, mégis úgy tűnt, mintha semmi komoly nem akarna történni. Talán mégiscsak békén hagyják őt ma este. Az őrök is jobban vigyáztak rá. Alvar Olsen pillantása mindenüvé elkísérte, és úgy tűnt, a férfi éjjel-nappal szolgálatban van. Talán végül mégiscsak sikerül megvédenie őt. Lehet, hogy bármiről suttognak is odakint, jól végződik az egész. A testvéreire gondolt és az anyjára, meg arra, hogy egykor hogyan világította meg a napfény a gyepet Vallholmenben. Ám nem sokáig álmodozhatott a múltról. A távolból egy pár papucs csoszogása hallatszott, amely aggasztóan ismerősnek tűnt, és már semmi kétsége sem volt afelől, kinek a lépteit hallja. Faria édeskés parfümillatot is érzett. Alig kapott levegőt, a legszívesebben lyukat ütött volna a puszta öklével a falon, és azon át szökött volna ki a vasúthoz. Ám magára hagyva ült a cellájában, az ágyában. Most is éppoly kiszolgáltatott volt, mint egykor Sicklában. Megpróbált megint Jamalra gondolni. Ám ezúttal ez sem segített. Nem maradt már semmi, ami vigaszt nyújthatott volna a számára. A tehervonat egyre csak zakatolt, a léptek közeledtek felé, a parfümillat pedig már bántotta az orrát. Pár pillanat múlva megint belökik abba a feneketlen lyukba, amelybe mindig szokták, és ezen az sem segített, hogy számtalanszor mondogatta már magának, hogy az ő életének úgyis lőttek, nincs mit veszítenie. Mégis megbénította a félelem, valahányszor Benito alakja megjelent az ajtóban, és egy nyájas mosoly kíséretében átadta neki a fivérei üdvözletét.

Nem tudta biztosan, hogy vajon Benito tényleg találkozott-e Bashirral és Razannal, vagy egyáltalán bármilyen kapcsolatban állt-e velük. Ez az üdvözlet mégis felért egy halálos fenyegetéssel, és mindig egy bizonyos rituálé követte, amelynek során Benito felpofozta, azután megsimogatta, majd megragadta a mellét, a lába közé nyúlt, és közben niggernek meg kurvának szólította. Mégsem maguk az érintések vagy a szitokszavak voltak az egészben a legrosszabbak, hanem az az érzés, hogy mindez csupán előkészület valami sokkal rosszabbra. Olykor már attól tartott, előbb-utóbb megcsillan a penge Benito kezében. Idebent Faria gyakran gondolt a penge csillogására.

Benito félelmetes híre néhány indonéz tőrön alapult, amelyeket állítólag ő maga kovácsolt különféle átkok mondogatása kíséretében, és amelyek segítségével képes volt végezni bárkivel csupán azáltal, hogy a hegyüket az illető felé irányította. A tőrökről szóló mítosz úgy lengte körül Benitót a börtön folyosóin, mint valami rossz szellem, gonosz aura, amely fojtóan édes parfümje illatával keveredett. Faria számtalanszor elképzelte, ahogy Benito a tőreivel végez vele. De voltak napok, amikor úgy érezte, neki már úgyis mindegy.

Figyelte a folyosót, és egy pillanatra ismét reménykedni kezdett. Odakint elhalkult a csoszogás. Nem lehet, hogy valaki mégiscsak megállította Benitót? De nem, ismét megindult, és ezúttal társasága is akadt. És Faria ezt nemcsak a nő léptein vette észre, hanem a szagokon is. A parfümillat valami fanyarabb szaggal keveredett, amely izzadság és mentolos cukorka keveréke lehetett. Tine Grönlundtól eredt, aki Benito kegyence és testőre volt, és Faria rájött, hogy egyáltalán nem lélegezhet fel, sőt sokkal inkább résen kell lennie. És ez az egész akár rosszul is végződhet.

Hirtelen megjelent az ajtóban Benito hófehér lábfeje, lakkozott lábkörme kikandikált a strandpapucsból. Felgyűrte a blúza ujját, hogy kígyó alakú tetoválása láthatóvá váljon. Ki volt sminkelve, a szeme ridegséget sugárzott, a teste izzadságszagot árasztott. Mégis mosolygott. Senki sem tudott olyan könyörtelenül mosolyogni, mint ő. A háta mögül pedig előbukkant Tine, aki becsukta maguk után az ajtót, jóllehet az őrökön kívül ez mindenkinek tilos volt.

– Greta és Lauren odakint őrt állnak. Úgyhogy nem kell aggódnunk amiatt, hogy valaki megzavar minket – magyarázta Tine.

Benito odalépett Fariához, és közben a nadrágja zsebében keresgélt. Korábbi mosolya merevvé, alig észrevehetővé vált. Sápadt homlokán újabb ráncok jelentek meg. Majd a felső ajkán egy csepp verejték.

– Egy kicsit előre kellett hoznunk a dolgot – közölte. – A vezetőség el akar engem küldeni, tudtad ezt? Ezért azonnali döntést kell hoznunk. Kedvelünk téged, Faria. Elég jól nézel ki, mi meg szeretjük a szép lányokat. De a bátyáidat is kedveljük. Nagyon nagyvonalú ajánlatot tettek, és most azt szeretnénk tudni…

– Nincs pénzem – vágott közbe a lány.

– Egy lány máshogy is tud fizetni, és mi nagyon szívesen hagyjuk, hogy törlessz. Nem igaz, Tine? Ami azt illeti, Faria, van itt valami a számodra, ami segít majd abban, hogy együttműködőbb legyél.

Benito ismét a zsebébe nyúlt, és most már szélesen vigyorgott. Volt valami dermesztően diadalittas a tekintetében.

– Mit gondolsz, mi az? Vajon mi lehet? Nem az én Kerisem, afelől nyugodt lehetsz. De azért mégis értékes dolog a számomra.

Majd előhúzott egy fekete tárgyat a zsebéből, és Faria fémes kattanást hallott. Azután elállt a lélegzete. Egy keskeny kés volt az, és a lány úgy lebénult a félelemtől, hogy meg sem bírt mozdulni, amikor Benito megragadta a haját, és hátrarántotta a nyakát.

A penge egyre közelített a torkához, és már a nyaki ütőerét súrolta, mintha Benito meg akarta volna mutatni, hol kell elvágni, ha végezni akar a lánnyal, majd köpködve sziszegett valamit arról, hogy Fariának a vére által kell vezekelnie a bűneiért, hogy a családja ismét boldog lehessen. De Faria ebből nem értett mindent pontosan. Csak azt az émelyítően édes parfümillatot érezte, meg dohányszagot és valami áporodott betegségszagot. Másra már képtelen volt gondolni, ezért azt sem értette, miért támadt izgalom a cellában. Azután észrevette, hogy ismét kitárult az ajtó, majd be is csukódott.

Még valaki belépett a helyiségbe. De vajon ki? Faria először nem ismerte meg Lisbeth Salandert. Furcsán festett, üres tekintettel meredt maga elé, mintha álmodozott volna valamiről, vagy mintha nem lett volna egészen tisztában azzal, hol van. Úgy tűnt, mintha észre se venné, hogy Benito közeledik hozzá.

– Zavarok? – kérdezte.

– Kurvára. Ki a franc engedett be?

– A lányok odakint. Nem ellenkeztek túlságosan.

– Azok az idióták! Nem látod, mi van a kezemben? – fröcsögte Benito, és a tőrét villogtatta.

Lisbeth észrevette ugyan a kést, ám arra sem reagált. Szórakozottan bámult Benitóra.

– Na húzz el innen, te lotyó! Vagy felkoncollak, mint egy disznót.

– Á, nem teszel te ilyet. Nem lesz rá időd – felelte Lisbeth.

– Azt mondod, he?

A cellában végighullámzott a gyűlölet, és Benito a késsel a kezében megindult Salander felé. De nem ért oda hozzá. Faria nem is tudta igazán felfogni, mi történt: ütést hallott, egy könyök lendült a magasba, és egy test csapódott a falnak. Utána Benito hassal a betonpadlóra zuhant, még a kezét sem tudta az arca elé emelni, hogy felfogja a csapódás erejét. Azután elcsendesült minden, csak a tehervonat zakatolt odakint tovább.

6. FEJEZET

Június 18.

Malin és Mikael szorosan egymás mellett ültek, az ágytámlának támaszkodva. Mikael a nő vállát simogatva megkérdezte:

– Mi történt?

– Leo teljesen kikelt magából. Nincs itthon valami jobbfajta vörösborod? Szükségem lenne rá.

– Azt hiszem, van egy üveg Barolóm – tápászkodott fel a férfi, és behozott egy üveget.

Amikor visszajött a két pohárral, Malin az ablakon át a távolba nézett. Még mindig zuhogott a Riddarfjärden felett. Halvány köd borult a vízre, a távolban pedig szirénák hangja hallatszott. Mikael kitöltötte a bort, majd arcon és szájon csókolta Malint. És amíg a nő mesélt neki, ő visszahúzta mindkettejükre a takarót.

– Tudod, hogy Alfred Ögren fia most a vezérigazgató a cégnél, holott ő a legfiatalabb a testvérek közül. Mindössze három évvel idősebb Leónál, és gyerekkoruk óta ismerik egymást. De barátoknak épp nem lehet őket nevezni. Ki nem állhatják egymást.

– És mi ennek az oka?

– A rivalizálás, a kisebbrendűségi érzés, meg ilyesmik. Ivar tudja, hogy Leo értelmesebb nála. És azt is, hogy Leo átlát rajta, amikor hazudik, nagyképűsködik, és felsőbbrendűnek képzeli magát. És nem csak az intellektus terén van köztük különbség. Ivar állandóan drága éttermekben eszik, amitől elhízott és elpuhult. Még negyvenéves sincs, de már úgy néz ki, mint egy vénember, miközben Leo futni jár, és amikor a legjobb formájában van, elmegy akár huszonötnek is. Ivar viszont erősebb és ambiciózusabb, és ami azt illeti…

Malin ivott még a borból, és elfintorodott.

– Mi az? – kérdezte Mikael.

– Olykor szégyellem, de én is benne voltam a brancsban. Ivar általában nyugis figura volt. Egy kissé talán pökhendi és érzéketlen, de azért nyugis. Néha viszont olyan pokolian viselkedett, hogy nézni is szörnyű volt. Azt hiszem, attól félt, hogy Leo foglalja majd el a vezérigazgatói széket. Elvégre sokan voltak, néhányan még a vezetőségből is, akik ezt szerették volna. Az utolsó, cégnél töltött hetem során, pont az előtt a bizonyos éjszakai találkozásom előtt Leóval, tárgyalásunk volt. Arról is akartunk beszélni, hogy az én helyemet ki veszi majd át. De elkerülhetetlen volt, hogy máshová lyukadjunk ki, és Ivar már kezdettől fogva ideges volt. Biztos ő is érezte azt, amit én, hogy valami történt. Hiszen Leo olyan nevetségesen boldog volt, mintha máris ő irányította volna a céget. Ráadásul azon a héten a munkahelyére is alig ment be, és Ivar kritizálta ezért. Gúnyosan az erkölcs bajnokának, lusta disznónak meg gyávának nevezte, de Leo kezdetben jól viselte mindezt. Csak mosolygott rajta, Ivart pedig még jobban provokálta ezzel. A legszörnyűbb dolgokat vágta a fejéhez. Rasszista kijelentéseket tett: Leót cigánynak meg csavargónak nevezte. Az egész akkora ostobaság volt, hogy azt hittem, Leo rá sem hederít majd arra az idiótára. Ő azonban felpattant a székéről, és torkon ragadta Ivart. Mármint úgy istenigazából. Én meg odarohantam, hogy lecsillapítsam. Tiszta agyrém volt. Emlékszem, azt mantrázgatta: „mi jobbak vagyunk, mi jobbak vagyunk”, míg végül megnyugodott.

– És mit csinált Ivar?

– Rémülten ült a székében, és csak bámult ránk. Majd előrehajolt, és látszólag szégyellte magát. Elnézést kért. Azután elment, én pedig ott maradtam Leóval a földön ülve.

– És mit mondott?

– Amennyire emlékszem, semmit. Ha most így belegondolok, teljesen abszurd helyzet volt.

– És az nem volt abszurd, hogy Ivar cigánynak meg csavargónak nevezte Leót?

– Ivar már csak ilyen. Amikor rájön az ötperc, primitív, szar alakká válik. De mondhatott volna ilyen erővel férget vagy disznót is. Az ő világában ezek nagyjából ugyanazt jelentik. Azt hiszem, ezt a tulajdonságát az apjától örökölte. Abban a családban egy csomó előítélet lappangott, ezért mondom, hogy én is szégyellem magam. Sosem kellett volna odamennem dolgozni.

Mikael bólintott, és kiitta a borát. Bizonyára feltehetett volna néhány kérdést, vagy szólhatott volna pár vigasztaló szót, de valahogy nem volt rá képes. Valami ismét beférkőzött a gondolataiba. Először maga sem értette, mi, csak annyit, hogy ennek Lisbethhez van köze. Azután rájött, hogy Lisbeth anyja, Agneta sátoros cigányok közül származott. Ha jól emlékezett, a nő nagyapja még csavargó volt, ezért Agneta neve is bekerült a nyilvántartásba, amelyet később betiltottak.

– Nem arról van szó… – szólalt meg végül Mikael.

– Miről?

– Hogy Ivar előkelőbbnek tartja magát?

– De, biztosan.

– Mármint úgy értem, a vérvonala miatt.

– Az elég különös lenne. Elvégre a Mannheimer család annyira kékvérű, amennyire csak lehet. Mire gondolsz pontosan?

– Nem is tudom.

Malin szomorúnak tűnt, és Mikael ismét végigsimított a vállán. Máris rájött, mi az, aminek utána kell néznie. Időben visszafelé kell kutatnia, ha szükséges, egészen az egyházi anyakönyvekig.

Lisbeth erős ütést mért a nőre. Talán túl erőset is. Erre már akkor rájött, mielőtt Benito hasra esett volna, sőt talán már azelőtt, hogy az ütés célba talált. Már a mozdulatból is látta, az ellenállás hiányából. Ezt mindenki tudja, aki a harcművészetekben jártas: az a legtökéletesebb ütés, amelyet alig érezni.

Tökéletes jobbhorgost akasztott be ellenfele gégefőjébe, majd könyökkel állkapcson vágta Benitót, kétszer is. Ezután Lisbeth oldalt lépett, és nemcsak azért, hogy a nőnek legyen hová esnie. Végig akarta nézni az esést. Így aztán látta, amint Benito elvágódik, anélkül, hogy védte volna magát a zuhanástól. Elsőként az arca és az álla ért földet, és Salander hallotta a becsapódást és az eltörő csontok reccsenését. Ez több volt, mint amire számított.

Benito elég pocsék állapotba került. Hason fekve, mozdulatlanul hevert a földön, iszonyúan eltorzult ábrázattal. A hangját sem lehetett hallani, de még a lélegzését sem. Senki sem gyászolta volna kevésbé Benito Anderssont, mint Lisbeth Salander, ám a halála feleslegesen összekuszálná a dolgokat. Ráadásul Tine Grönlund, mint tanú, ott állt mellettük.

Tine Grönlundot egészen más fából faragták, mint Benitót. Ő arra született, hogy egy vezetőt kövessen. Viszont magas volt, gyors, és az ütéseit nehéz volt kivédeni, főleg így, hogy az oldalról jött. Lisbethnek sem sikerült teljesen kivédenie. Csengett tőle a füle, égett az arca, és felkészült egy újabb csatára. De aztán mégis letett róla. Tine is inkább a padlón fekvő Benitóra bámult, aki továbbra sem festett valami jól.

Nemcsak a nő szájából szivárgó és a betonon kis patakokban csordogáló vér volt az, ami szétágazó karmokra emlékeztette, hanem társa teljesen kicsavarodott teste is. A jelek szerint Benito a legjobb esetben is hosszú kórházi kezelésnek nézett elébe.

– Benito, élsz még? – kérdezte Tine aggódva.

– Él – vágta rá Lisbeth, bár ő maga sem volt biztos ebben.

Máskor is ütött már ki embereket a ringben és azon kívül is, ám azokban az esetekben többé-kevésbé mindig hallott valami nyöszörgést, vagy észlelt apró mozgást. Ezúttal azonban csend volt, a nehéz test nem mozdult, a levegőben pedig érezhetően vibrált a feszültség.

– Honnan a francból tudod? Meg se mozdul! – sziszegte Tine.

– Hát igaz, ami igaz, nincs valami jó bőrben – hagyta annyiban Lisbeth.

Tine fenyegetőzött, az öklét rázta, majd kicsapta az ajtót, és kirohant. Lisbeth pedig ott állt terpeszben, és Faria Kazira összpontosított. Faria az ágyán ült egy kék ingben, amely túl nagy volt rá, átölelte a térdét, s meglepetten nézett megmentőjére.

– Ki foglak vinni innen – közölte vele Lisbeth.

Holger Palmgren liljeholmeni lakásának betegágyában feküdt, és a Lisbethtel folytatott beszélgetésére gondolt. Bántotta, hogy még mindig nem tudta megválaszolni a lány kérdését. Akinek ápolnia kellett volna őt, megfeledkezett róla, ő pedig túlságosan beteg volt ahhoz, hogy maga keresse elő az iratokat. Erős fájdalmai voltak a csípőjében és a lábában, és mostanra már a járókerettel sem tudott járni. A legtöbb dologhoz segítségre volt szüksége. Örökké ápolók váltották egymást az otthonában, és a legtöbben úgy bántak vele, akár egy ötéves gyerekkel. Láthatóan nem szerették a munkájukat, az idős embereket pedig főleg nem. Olykor, de nem túl gyakran – és erre büszke volt – megbánta, hogy olyan határozottan elutasította Lisbeth ajánlatát, aki szakképzett segítséget akart fogadni mellé a saját pénzén. A minap megkérdezte a fiatal, ám elég nyers modorú Maritát, aki mindig fancsali képet vágott, valahányszor fel kellett emelnie Holgert az ágyból:

– Magának van gyereke?

– Nem óhajtok a magánéletemről beszélni – förmedt rá a nő.

Ide jutottak. Ha barátságos akart lenni, úgy vették, hogy szaglászik utánuk. Az öregség értéktelenné tesz, visszaélnek vele. Holger így tekintett a helyzetre, és az előbb, amikor ki kellett cserélni a pelenkáját, eszébe jutott Gunnar Ekelöf Szégyellhetnék magukat[1] című verse.

Fiatalkora óta nem olvasta a költeményt. Mégis jól fel tudta idézni; talán nem szó szerint, de nagyjából. A vers egy férfiról szólt – feltehetőleg a költő alteregójáról –, aki megírta a gyászbeszédet saját halálához, legalábbis ő maga így nevezte. Azt kívánta, hogy az utolsó kép, amely másokban él majd róla, egy ökölbe szorított kéz legyen a tavirózsák közt, és az utolsó szavát a tó mélyéből feltörő buborékok közvetítsék.

Holger pocsékul érezte magát, és ez a vers valami különlegeset nyújtott neki: dacossá tette. Igaz, hogy kétségtelenül egyre rosszabbul lesz majd, és hamarosan már csak fekszik az ágyban, mint egy zsák szalma, teljesen szenilisen. Nyilvánvalóan nem volt más választása, mint várni a halált. De elfogadnia ettől még nem kellett azt. Ebben rejlett a vers üzenete és vigasza. Holger is képes volt még ökölbe szorítani a kezét, csendes lázadásképp. Képes volt leereszkedni a mélységbe, büszkén, felemelt fejjel, a fájdalmai, a pelenkája, a mozgásképtelensége és az egész megalázó helyzete ellenére.

Azért persze nem volt az élete ennyire egyoldalúan sötét. Még mindig voltak barátai, és mindenekelőtt ott volt neki Lisbeth, na és Lulu, aki hamarosan megérkezik, és segít majd neki elővenni a papírokat. Lulu Szomáliából érkezett, magas volt és szép a hosszú, afrofonásos hajával. Olyan őszinte tekintete volt, hogy az visszaadta egy kicsit Holgernek az önbecsülését. Lulu volt az, aki lefekvés előtt rendbe tette őt, felrakta a hátára a morfintapaszokat, ráadta a pizsamáját, és megágyazott neki. Igaz, még nem beszélt tökéletesen svédül, mégis őszinte érdeklődéssel faggatta a férfit. Semmi ostobaságot nem kérdezgetett tőle többes számban, olyanokat, mint: „Na, most már jobban érezzük magunkat, ugye?” Inkább afelől érdeklődött, mit tanuljon, és hogy miket csinált Holger egész életében, meg hogy mire gondol. Lulu embernek nézte, nem pedig egy történetek nélküli, magányos vénségnek. Mostanság Lulu volt Holger életének egyik fénypontja, az egyetlen, akivel még Lisbethről is beszélhetett, és arról, hogy meglátogatta őt a Flodbergában. Maga a látogatás valóságos rémálommal ért fel. Már pusztán a börtön magas falainak látványától is kirázta a hideg. Hogyan zsuppolhatták be Lisbethet egy ilyen helyre? Hiszen ő nagy dolgot vitt véghez! Megmentette egy gyerek életét! Mégis összezárták az ország legszörnyűbb női bűnözőivel. Ez elviselhetetlen volt, és amikor találkozott a lánnyal a látogatószobában, annyira felindult, hogy nem vigyázott a nyelvére úgy, ahogy szokott.

A sárkánytetoválásáról kérdezte a lányt. Mindig is érdekelte a dolog, elvégre Holger ahhoz a generációhoz tartozott, amely nem értette a művészi önkifejezésnek ezt a formáját. Ugyan minek díszíti fel magát valaki egy olyan motívummal, amely sosem tüntethető el, miközben mi, emberek folyton változunk és fejlődünk?

Lisbeth rövid és tömör választ adott a kérdésre, amely mégis kimerítő volt. A férfit elragadták az érzelmek, idegességében összevissza kezdett hadoválni, és alighanem így sikerült bogarat ültetnie a lány fülébe. Akkora ostobaság volt, főleg mivel Holger maga sem tudta pontosan, miről beszél. Mi ütött belé? Mit akart ezzel elérni? Tény, ami tény, nem idős kora és az abból fakadó ítélőképesség-vesztés volt az ok. Néhány héttel korábban ugyanis váratlan látogatást tett nála egy Maj-Britt Torell nevű, idősebb, ősz hajú, madárarcú hölgy, aki valaha Johannes Caldinnak, az uppsalai Sankt Stefan Gyermekpszichiátriai Rendelő vezetőjének titkárnője volt, ahová Lisbethet gyermekkorában bevitték.

Maj-Britt Torell az újságokban olvasott Lisbeth Salanderről, majd ezután nekiállt átrágni magát mindazokon a nyilvántartási bejegyzéseken, amelyeket Caldin jobblétre szenderülése után örökölt meg. A dologhoz az is hozzátartozott – és ezt a nő gondosan kiemelte –, hogy korábban sosem szegte meg a betegek adataira vonatkozó titoktartást. „De most különlegesek a körülmények, amint azt maga is tudja. Hiszen szörnyű, amit azzal a lánnyal műveltek” – mondta. Ezért akarta Maj-Britt átadni Holgernek az iratokat, hogy minden napvilágra kerüljön.

Holger pedig megköszönte neki, elbúcsúzott tőle, elolvasta a papírokat, és elkedvetlenedett tőlük. Megint ugyanaz a szomorú nóta. Ismét szembesülnie kellett azzal, ahogy Peter Teleborian pszichiáter az ágyhoz kötözte Lisbethet a klinikán, és durván visszaélt a helyzetével. Holger úgy látta, hogy semmi újdonságot nem tartalmazott az írás, de lehet, hogy tévedett. Elég volt a börtönben néhány óvatlan szót kiejtenie Lisbeth előtt, hogy a lány rájöjjön, alighanem egy országos kísérlet részét képezte. Azt mesélte, más gyerekeket is ismert, akik részt vettek ebben, nála idősebbek és fiatalabbak egyaránt. A felelősök nevét azonban neki sem sikerült kiderítenie. A jelek szerint gondosan kitörölték az internetről és valamennyi archívumból.

Lisbeth megkérdezte tőle telefonon, nem tudna-e utánanézni még egyszer, hátha talál erről valamit. És Holger természetesen meg is fogja tenni ezt a lánynak, csak jöjjön már Lulu, és segítsen neki!

A földről sziszegő, köpködő hang hallatszott, és még mielőtt Faria Kazinak értelmes szavakat sikerült volna kihámoznia belőle, rájött, hogy ezek szitkok és fenyegetések. Lenézett Benitóra. A nő a hasán feküdt, kicsavarodott karral. Továbbra sem bírta megmozdítani egyetlen testrészét sem, a kisujját is beleértve. Mindössze a fejét emelte fel egy centiméternyire a földtől, hogy rámeredhessen Lisbeth Salanderre.

– Rád szegeztem a Kerisem hegyét! – fenyegetőzött.

Olyan rekedt, hörgő hangon szólalt meg, mintha nem is emberi hang lett volna. Faria elméjében e szavak összeolvadtak a Benito szájából szivárgó vérrel.

– A tőröm célba vett téged. Halott vagy!

Ez halálos fenyegetés volt, nem vitás. Úgy tűnt, Benito egy pillanatra visszanyerte az erejét. Lisbeth Salandert azonban látszólag mégsem érdekelte mindez. Úgy válaszolt, mintha meg sem hallotta volna.

– Inkább te nézel ki úgy, mint akinek vége, nem gondolod?

És ezzel mintha Benito meg is szűnt volna létezni a számára. Lisbeth inkább a folyosó felé figyelt, és Faria hirtelen megértette, miért. Sietős, súlyos léptek közeledtek feléjük. Valaki a cellája felé tartott, a következő pillanatban pedig már hangokat hallott odakintről, meg szitkozódást, majd a következőt: „Húzzanak már el innen a francba!” Aztán kivágódott az ajtó, és a küszöbön megjelent Alvar Olsen. Szokásos kék színű egyeningét viselte, és úgy fújtatott, mint aki futva érkezett.

– Atyaúristen, itt meg mi történt?! – dörrent rájuk.

Tekintetét fel-alá jártatta, a földön heverő Benitóról Lisbethre nézett, majd az ágyon ülő Fariára.

– Atyaúristen, itt meg mi történt? – ismételte meg.

– Látja, mi az ott a földön? – kérdezett vissza Lisbeth Salander.

Alvar odanézett, és észrevette a kést, amely Benito jobb keze előtt, egy vértócsában hevert.

– Mi a szar? – fakadt ki a férfi.

– Az bizony, valakinek sikerült becsempésznie egy kést a fémkeresőiken keresztül. Szóval az történt, hogy egy hatalmas börtön egész személyzete csődöt mondott, és sehogy sem sikerült megvédeniük egy veszélyben levő rabot.

– Na de ez… ez itt… – dadogta Alvar magánkívül, Benito állkapcsára mutogatva.

– Ez pontosan az, amit magának, Alvar, már réges-rég meg kellett volna tennie.

Alvar a padlón fekvő, eltorzult, összevert arcú Benitóra bámult, akinek ömlött a vér a szájából.

– A Kerisem célba vett téged. Megdöglesz, Salander, megdöglesz! – fröcsögte a nő, és Alvar csak ekkor rémült meg igazán. Megnyomta az övén függő riasztót, és közben segítségért kiáltott.

– Meg fogja ölni magát – magyarázta Lisbethnek.

– Az legyen az én bajom – válaszolta Lisbeth. – Ennél durvább fenyegetésben is volt már részem.

– Ennél durvább fenyegetés nem létezik.

Távolabbról, a folyosóról közeledő léptek zaja hallatszott. Lehet, hogy azok az idióták egész végig a közelben voltak? Alvart az sem lepte volna meg egy cseppet sem. Hirtelen pokoli düh támadt benne. Vildára gondolt, arra, hogy rá is veszély leselkedik, meg az egész részlegre, amelyen szégyenfolt esett. Majd ismét Lisbeth Salanderre nézett, és eszébe jutottak a lány szavai: hogy mi az, amit már rég meg kellett volna tennie. Ösztönösen érezte, hogy most cselekednie kell. Visszaszereznie a méltóságát. Mégis képtelen volt bármit tenni. Kollégái, Harriet és Fred berontottak, és dermedten néztek körbe a cellában. Épp úgy pillantottak a padlón heverő Benitóra, akárcsak az imént Alvar. Ők is hallották az elismételt szitokszavakat, azzal a különbséggel, hogy már képtelenség volt értelmes mondatokat kivenni Benito átkozódásaiból, csak szótöredékeket, mint „Ke” vagy „Kri”.

– A rohadt életbe! – kiáltott fel Fred. – A tetves kurva életbe!

Alvar tett egy lépést előre, megköszörülte a torkát, és Fred csak ekkor pillantott rá. A szemében félelem tükröződött. Izzadt a homloka és az arca.

– Harriet, idehívnád a betegápolókat? – szólalt meg Alvar. – De gyorsan, gyorsan! Te meg, Fred…

Nem tudta biztosan, mit is kellene mondania. Leginkább csak időt akart nyerni, és megerősíteni a tekintélyét. Ám ez szemmel láthatólag nem sikerült, ugyanis Fred ugyanazon az izgatott hangon félbeszakította:

– Micsoda szörnyűség! Mi történt?

– Veszélyessé vált – magyarázta Alvar.

– Te ütötted meg, vagy mi?

Alvar először nem felelt. Ám abban a pillanatban eszébe jutott a Vilda osztályához vezető út pontos leírása. És hogy Benito még azt is megmondta, milyen színű gumicsizmát visel a férfi lánya.

– Én… – kezdte magyarázni.

Majd elbizonytalanodott, mert rettegett attól, hogy magára vállalja Lisbeth tettét. Egy pillantást vetett Lisbeth Salanderre. A lány a fejét csóválta, mintha pontosan értette volna, mire gondol. De nem… ha törik, ha szakad, így lesz helyes! Legalábbis ő úgy érezte.

– Kénytelen voltam.

– De a fenébe is, elég rémesen néz ki! Benito, Benito, hogy érzi magát? – kérdezte Fred, aki szintén hónapokon át szemet hunyt a tettei fölött, és fedezte őt.

– Ahelyett, hogy Benitóért aggódsz, inkább Fariával kellene foglalkoznod, ott, ni! – kiáltott rá Alvar. – Hagytuk, hogy Benito az egész részleget tönkretegye és megmérgezze a jelenlétével, és nézd csak meg azt a kést a földön! Látod? Benitónak sikerült becsempésznie a részlegre. Egy kibaszott gyilkos fegyvert, és már épp meg akarta vele támadni Fariát, amikor én… én…

Majd ismét tétovázott. Kereste a szavakat. Mintha abban a pillanatban fogta volna fel hazugságának jelentőségét, és már-már kétségbeesve pillantott újra Lisbeth Salanderre, remélve, hogy ő majd megmenti. Ám a mentőöv nem tőle érkezett.

– Meg akart ölni – szólt közbe Faria Kazi az ágyról, és egy apró, vágott sebre mutatott a nyakán. Ettől Alvar új erőre kapott:

– Na, erre mit kellett volna lépnem? Csak álljak és nézzem végig, hogy sikerül-e neki? – háborgott, és ettől ismét jobban érezte magát, annak ellenére, hogy kezdett rájönni, mibe is keveredett.

De túl késő volt visszakozni. A többi rab már gyülekezett az ajtóban. Még lökdösődtek is, hogy be tudjanak préselődni a cellába. A helyzet kezdett elfajulni, és a folyosóról izgatott hangok hallatszottak. Néhányan tapsoltak. Nagy megkönnyebbülés, felszabadultság kezdett eluralkodni rajtuk. Az egyik nő kiabálni kezdett örömében, és a hangok zsivajjá olvadtak össze, amely egyre hangosabbá vált, akárha egy vérszomjas bokszmeccsen vagy bikaviadalon lettek volna.

Ám nem csak az örömmámor hangjai harsantak fel. Fenyegető szavak is elhangzottak a zajban, amelyeket ugyan nem Alvarnak szántak, hanem Lisbeth Salandernek, mintha máris elterjedt volna a híre, hogy mi is történt valójában. A férfi tudta, hogy cselekednie kell, muszáj határozottnak lennie. Hangosan utasításba adta, hogy azonnal hívják a rendőrséget. Tisztában volt vele, hogy más részlegekről több őr is elindult feléjük. Minden esetben így történt, ha a riasztó megszólalt, és Alvar azt latolgatta, bezárja-e azonnal a rabokat, vagy várja meg az erősítést. Egy lépést tett Faria Kazi felé, és megparancsolta Harrietnek és Frednek, hogy őt is meg kell nézetni az ápolókkal és a pszichológusokkal. Majd Lisbeth Salanderhez fordult, és szólt, hogy kövesse őt.

Kisétált vele a folyosóra, el az izgatott foglyok és a feléjük nyomakodó őrök között, és egy pillanatig azt hitte, elharapóznak az indulatok. Az emberek ordítoztak, a részlegen csaknem lázadás tört ki. Úgy tűnt, mintha minden feszültség és kétségbeesés, amely régóta elnyomva forrongott a felszín alatt, most kitörni készült volna, és Alvarnak csak nagy erőfeszítés árán sikerült bekísérnie Salandert a cellájába, és bezárni maguk mögött az ajtót. Ám valaki döngetni kezdte rácsokat. A kollégái segítséget hívtak. A férfinak hevesen vert a szíve. Kiszáradt a szája, és fogalma sem volt, mit mondjon. Lisbeth még csak rá sem nézett. Az íróasztalát pásztázta, és kezével beletúrt a hajába.

– Szeretem vállalni a felelősséget a tetteimért – jelentette ki.

– Én csak meg akartam védeni magát – válaszolta Alvar.

– Kamu duma! Csak hősnek akarta érezni magát. De nem baj, Alvar. Most már távozna?

A férfi még mondani akart valamit. Magyarázkodni. De belátta, hogy ez nevetséges lenne. Ezért hát otthagyta a lányt, de azért hallotta, ahogy a háta mögött azt suttogja:

– A gégefőjén ütöttem meg…

Gégefő, töprengett a szavain Alvar, azután bezárta az ajtót, és elmenekült a folyosón zajló balhé elől.

Holger Palmgren pedig egyre csak várta Lulut, és közben megpróbált visszaemlékezni arra, mi is állt valójában azokban az iratokban. Lehet, hogy tényleg valami új vagy különleges információt rejtettek? Ebben nem nagyon hitt, legalábbis azon túl, amit mindig is tudott, mégpedig, hogy amikor Lisbeth még kicsi volt, és az apja már elviselhetetlenül durván bánt az anyjával, Agnetával, sorozatosan megerőszakolta őt, felmerült, hogy a kislányt esetleg örökbe adják.

Na de hamarosan úgyis kiderül. Lulu mindig pontban kilenckor érkezett azon a négy napon, amikor dolgozott, és ez most az ő estéje volt. Az idős férfi már várta őt. Lulu majd ágyba teszi, a hátára ragasztja a morfintapaszokat, leápolja, és segít neki elővenni a dokumentumot a nappaliban található szekrény legalsó fiókjából, ahová Holger legutóbb tette, Maj-Britt Torell látogatása után.

Holger megesküdött rá, hogy a lehető legfigyelmesebben fogja elolvasni. Jó szándéka talán még egyszer, utoljára segít majd Lisbethen. A férfi lihegett. Ismét belenyilallt a fájdalom a csípőjébe. Mindig ebben a napszakban érezte a legerősebb fájdalmat, ezért elmondott egy imát: „Drága, kedves Lulu. Szükségem van rád. Gyere most azonnal.” És valóban: már csak öt-tíz percig kellett várnia, addig dobolt az ép kezével a takarón, majd lépteket hallott visszhangozni a lépcsőházból, lépteket, amelyeket felismerni vélt.

Kitárult az ajtó. Hogyhogy Lulu húsz perccel korábban érkezett? De hisz ez remek! Nem hallotta az ajtóból a vidám kiáltást: „Jó estét, idős úr!”, csak a lakásba beosonó és a hálószoba felé közelítő léptek zaját. Megijedt, bár ez nem volt jellemző rá. Ez az élemedett kor egyik előnye. Már nem volt sok veszítenivalója. Most azonban mégis aggodalom járta át a szívét, és talán épp az iratok miatt. El akarta olvasni őket, hogy segíthessen Lisbethnek. Hirtelen talált valamit, ami értelmet adott az életének.

– Helló! – kiáltozott. – Helló!

– Atyaég, ébren van? Azt reméltem, alszik.

– Hisz soha nem alszom, amikor maga jön – felelte Holger, érezhetően megkönnyebbülve.

– Tudja egyáltalán, milyen fáradt és kimerült volt az utóbbi napokban? Egy darabig attól féltem, belerokkan abba a börtönlátogatásba – felelte Lulu a szobaajtóhoz érve.

A szeme és a szája ki volt festve, és harsány, színes afrikai ruhát viselt.

– Ennyire rosszul néztem ki?

– Beszélni is alig lehetett magával.

– Bocsánat, igyekszem megjavulni.

– Maga a kedvenc betegem, tudja, csak az az egy hibája, hogy folyton bocsánatot kér.

– Bocsánat.

– Na látja!

– Mi van magával, Lulu? Ma valahogy különösen elbűvölő.

– Egy svéd férfival találkozom, és megiszunk egy pohár bort. Västerhaningéből származik. El tudja ezt képzelni? Mérnök, és saját háza van, meg egy új Volvója.

– És persze hajt magára, igaz?

– Remélem – felelte a nő, és eligazgatta a férfit. Látta, hogy Holger túlságosan laposan fekszik, ezért ülő helyzetbe emelte a betegágy fejrészét.

És amíg az ágyfej halk zümmögéssel felemelkedett, Lulu a västerhaningei férfiról mesélt, akit Robertnek, vagy az is lehet, hogy Rolfnak hívnak. Holger nem figyelt rá, és Lulu a férfi homlokára tette a kezét.

– Hiszen csupa víz, maga butus. Le kell zuhanyoznia.

Senki nem tudta olyan kedvesen kimondani a „butus” szót, mint Lulu, és Holger általában szeretett is beszélgetni vele. Most azonban türelmetlen volt, és béna bal karjára nézett.

Az, ha lehet, még szánalmasabban festett a szokásosnál.

– Ne haragudjon, Lulu, de előtte még megtenne nekem valamit?

– Bármikor, szolgájára.

– Bármikor, szolgálatára – javította ki Holger. – Emlékszik a papírkötegre, amit legutóbb a komód fiókjába tett? Vegye elő, legyen szíves. Újból át kellene olvasnom.

– De hát nem azt mondta, hogy elég rémes olvasmány volt?

– De igen. Mégis muszáj újra belenéznem.

– Persze, persze, hozom már.

A nő eltűnt egy időre, majd amikor visszatért, nagyobb köteget cipelt magával, mint amekkorára a férfi emlékezett. Talán egyéb irat is hozzákeveredett a kupachoz. Holger ismét felhúzta magát, részben, mert esetleg semmi használható adatot nem talál majd a dokumentumok közt, részben, mert mi van, ha nagyon is talál, és akkor Lisbeth ismét elkövet majd egy csomó ostobaságot?

– Ma jobban néz ki, Holger. De nem nagyon figyel, igaz? Arra a Salanderre gondol megint? – kérdezte Lulu, és a papírköteget az éjjeliszekrényre tette, a férfi könyvei és gyógyszeresdobozai mellé.

– Így van. Szörnyű volt őt a börtönben látnom.

– Megértem.

– Idehozná, kérem, a fogkefémet, rám ragasztaná a morfintapaszokat meg az egész hóbelevancot, és egy kicsit balra tolná a lábamat? Az egész testem deréktól lefelé olyan, mintha…

– Késekkel szurkálnák – fejezte be a nő a mondatát.

– Pontosan. Miért, mindig ezt mondom?

– Szinte mindig.

– Látja, kezdek már szenilis lenni. De ha mindezzel végzett, úgyis ezeket a papírokat szeretném olvasgatni, úgyhogy máris repülhet a maga Robertjéhez.

– Rolfnak hívják – javította ki a nő.

– Ja igen, Rolfhoz. Remélem, kedves ember. A kedvesség a legfontosabb tulajdonság.

– Tényleg? Maga a kedvességük alapján választott a nők közül?

– Hát… legalábbis úgy kellett volna.

– Mind ezt mondják, azután meg futnak az első csinos nő után.

– Hogyan? Nem, szerintem nem így van.

De már nem is figyelt igazán. Elkérte Lulutól a kupacot, ő ugyanis a jó karjával nem bírta megmozdítani. Azért az a karja sem volt annyira jó. Majd nekilátott a papírok tanulmányozásának, miközben Lulu kigombolta az ingét, és a hátára ragasztotta a tapaszokat. A férfi időnként félbeszakította az olvasást, és több ízben is úgy érezte, illene pár kedves szót szólnia Luluhoz. Majd búcsút vettek egymástól, és Holger sok szerencsét kívánt a nőnek az ő Rolfjával vagy Robertjével.

A férfi olvasott és lapozgatott. Jól emlékezett, többnyire Peter Teleborianról szóló történeteket talált a papírok között: jegyzőkönyveket az elrendelt gyógyszerezésről, jelentéseket a be nem vett pirulákról, beszámolókat a hallgató és ellenszegülő betegekről, a kényszergyógykezelések elrendeléséről, felülvizsgálatokról, válaszreakciókról, újabb kényszerintézkedésekről, bizonyítható, nyers szadizmusáról, meg minden olyasmiről, ami már így is épp eléggé bántotta Holgert.

Ám semmi olyasmit nem talált, ami Lisbethet érdekelte. Vagy talán mégiscsak figyelmetlenül olvasott? Úgy döntött, átnézi az egészet még egyszer, és a biztonság kedvéért a nagyítóját is elővette.

Minden oldalt alaposan tanulmányozott, míg végül talált is valamit. Nem volt nagy dolog, mindössze két, kevésbé bizalmas besorolású feljegyzés Teleboriantól abból az időszakból, amikor Lisbethet bevitték az uppsalai klinikára. Holger mégis rábukkant bennük arra, amit Lisbeth keresett: nevekre.

Az első feljegyzés így szólt:

Korábbról ismert, a Genetikai és Környezettani Tanulmányi Nyilvántartásból (GKTNy). Részt vett a 9-es számú projektben. Az eredmény hiányos. A nevelőszülőknél való elhelyezést elrendelte: Martin Steinberg szociológiaprofesszor. Kivitelezhetetlen. Szökésre hajlamos. Találékony. Súlyos incidens G.-vel a lundagatani lakásban – már hatévesen megszökött.

„Már hatévesen megszökött?” Vajon ez volt az az esemény, amelyről Lisbeth a börtönben mesélt neki? Más aligha lehetett, G. pedig az a nő lett volna, akinek a tűzfolt volt a nyakán? Az bizony könnyen meglehet! De mivel semmi több nem állt ott róla, nem volt egyszerű megállapítani. Holger a gondolataiba merült. Majd miután ismét elolvasta a feljegyzést, kissé azért mosolyra húzta a száját. „Találékony” – írta Teleborian. Ez volt az egyetlen pozitív megnyilvánulása, amelyet valaha Lisbethtel kapcsolatban tett az az idióta. Olykor még egy barom is képes… na de persze semmi oka nem volt a derültségre. A feljegyzés ugyanis alátámasztotta a feltevést, miszerint Lisbethet már kiskorában el akarták szakítani a családjától. Holger tovább olvasott:

Az anya, Agneta Salander súlyos agysérülést szenvedett a fejét ért ütések következtében. Felvéve az Äppelvikens Gondozó Intézetbe. Korábban találkozott Hilda von Kanterborg pszichológussal, aki a gyanú szerint titoktartási esküjét megszegve tájékoztatta a Nyilvántartás munkájáról. A pácienssel találkoznia ezért tilos. Steinberg professzor és G. egyéb intézkedéseket is kilátásba helyezett.

Steinberg professzor. Martin Steinberg. Valahogy ismerősnek tűnt Holger számára a név. Mint mostanában mindent, ezt a nevet is nagy erőfeszítések árán kereste ki a Google képkeresőjében, a mobilján, és azonnal rá is ismert a férfira. Hogy is felejthette el? Na nem mintha ők ketten különösebben közel álltak volna egymáshoz, de azért találkoztak olykor. Első alkalommal úgy huszonöt évvel ezelőtt, amikor Steinberg szakértő tanúként vett részt egy tárgyaláson, amelyen Holger egy fiatalembert védett, akit az apja elleni testi sértéssel vádoltak, és elég gyatrák voltak a kilátásai.

Emlékezett, mennyire örült, hogy a maga oldalán tudhat egy olyan támogató erőt, mint Steinberg. A professzor egy csomó neves bizottságban ott ült, és különböző vizsgálatokban vett részt. Látásmódja elég idejétmúlt volt ugyan, ám kétségtelenül Holgerék malmára hajtotta a vizet. Segített neki az ügyfelét szabadlábra helyeztetni, a tárgyalás után pedig megittak együtt egy pohár bort, és azután még többször találkoztak. Mivel régről ismerték egymást, Holger talán ki tudna szedni belőle egyet s mást.

Holger hanyatt feküdt a betegágyán, mellkasán és a hasán tartva a papírköteget, s próbált tiszta fejjel gondolkodni. Vajon elővigyázatlanság lenne, ha felhívná a professzort? Az egyik pillanatban úgy érezte, igen, a másikban nem. Így feküdt talán tíz-tizenöt percig, ezen töprengve, miközben a morfin hatni kezdett, és a csípőjében a fájdalmat már nem kés-, hanem csupán tűszúrásoknak érezte. Ne telefonáljon mégis? Elvégre Lisbeth a segítségét kérte, akkor meg igazán tehetne némi erőfeszítést, nem? Hiszen tényleg szeretett volna a hasznára lenni, most, hogy végre a kezében volt a dokumentum, ezért hát kidolgozott egy tervet. Majd felhívta Steinberget, és mikor kicsengett a telefon, az órájára nézett. Este tíz óra húsz perc volt. Egy kicsit késő, de azért nem túlságosan, gondolta. Mindenesetre óvatos lesz. De már akkor elszállt a bátorsága, amikor meghallotta Steinberg tekintélyt parancsoló hangját, és erőt kellett vennie magán, hogy értelmesen, ugyanakkor kedvesen szólaljon meg.

– Elnézést a kései hívásért, de lenne egy kérdésem – magyarázta.

Martin Steinberg valójában nem volt udvariatlan ember. Mégis óvatosnak tűnt a hangja, és attól sem engedett fel, hogy Holger gratulált az összes előkelő kinevezéséhez és fontos feladatához, amelyekről a Wikipedián szerzett tudomást, a professzor pedig kötelességtudóan tudakozódott Holger egészségi állapota felől.

– Hát az én koromban már mit mondjon az ember? Örülhetek, ha fáj valamim, mert az azt jelenti, hogy még élek – válaszolta az idős férfi, és megpróbált nevetni a saját viccén.

Martin Steinberg vele nevetett, majd néhány szó erejéig visszaemlékeztek a régi időkre. Ezután Holger előadta telefonhívása okát. Azt mondta, az egyik ügyfele megkereste azzal, hogy tudnia kellene, milyen feladatot látott el Steinberg a Nyilvántartásnál. A jelek szerint azonban nem jól tette. A professzor egy pillanatra zavarba jött, amit próbált ugyan leplezni, de nem sikerült neki.

– Fogalmam sincs, miről beszél – felelte Steinberg.

– Valóban? Ez érdekes. Mert itt az áll, hogy maga volt a döntéshozó a szervezetnél.

– Hol szerepel ez az információ?

– Az iratokban, amelyeket kaptam – magyarázta Holger, ám egyre jobban elbizonytalanodott, és védekezni próbált.

– Tudnom kellene, pontosan milyen iratokról van szó. Ez ugyanis teljesen képtelen állítás! – folytatta Steinberg meglepően éles hangon.

– Vagy úgy, akkor alaposabban utána kell néznem – visszakozott Holger.

– Az jó lenne.

– De az is lehet, hogy valamit összekavartam. Máskor is megesett már velem.

– Igen, van ilyen – válaszolta Steinberg, és megpróbált közben barátságos, sőt mi több, laza maradni.

De nem sikerült palástolnia idegességét, úgyhogy inkább próbálta menteni a menthetőt:

– Az is lehet, hogy azokban az iratokban szerepel valami hibásan. Ki az az ügyfél, aki megkereste ezzel?

Holger valami olyasmit motyogott, hogy azt nem árulhatja el, majd igyekezett befejezni a beszélgetést, amilyen hamar csak lehetséges. Ám még le sem tette a telefont, amikor már érezte, hogy ennek a hívásnak még következményei lesznek. Hogy lehetett ekkora marha? Hiszen segíteni akart. Ehelyett alaposan összekuszálta a dolgokat, és ezen az érzésén csak rontott az a tény, hogy telt-múlt az idő, és Liljeholmenre lassacskán ráborult az éjszaka. A félelem és a lelkiismeret-furdalás egyre jobban eluralkodott az idős férfin, majd összeolvadt a hátában és a csípőjében érzett fájdalommal. Időről időre önmagát vádolta, amiért olyan meggondolatlan volt.

Szegény öreg Holger Palmgren.

[1] De borde skämmas (1950)

7. FEJEZET

Június 19.

Vasárnap reggel Mikael Blomkvist korán ébredt, és csendben feltápászkodott, hogy fel ne ébressze Malint. Farmert húzott és szürke pamutinget. Készített magának egy erős kapucsínót, és megevett hozzá egy szendvicset, miközben átlapozta a reggeli újságot.

Azután leült a számítógépéhez, és azon gondolkodott, hogyan is fogjon hozzá a kutatáshoz. Az elmúlt évek minden elképzelhető anyagát felkutatta: archívumokat, naplókat, adatbázisokat, bírósági tárgyalások anyagát, mikrofilmeket, mindenféle papírköteget, ingatlan-nyilvántartásokat, számlákat, pénzügyi kimutatásokat, végrendeleteket és adónyilvántartásokat.

Titkossá nyilvánított adatokat tárt fel az információszabadságra való hivatkozással, körmönfontan, a biztonsági réseket kihasználva próbált infókhoz jutni. Szó szerint a szemétben turkált, régi fotókat forgatott fel, ellentmondásos tanúvallomásokból próbálta kirakni az igazságot, pincékben és raktárakban bolyongott. Arra azonban mégsem sikerült rájönnie, hogy egy bizonyos személyt örökbe fogadtak-e, vagy esetleg házasságon kívül született. Általában nem is érdekelte az ilyesmi, és ki tudja, talán most sem kellett volna ezzel foglalkoznia. Mégis bízott az ösztöneiben. Ivar Ögren cigánynak és csavargónak nevezte Leót, és ezek nem csupán kegyetlen, rasszista beidegződések lehettek. Különös szidalmak voltak ezek. Ha ugyanis a vérvonal vagy a nemzetiség tekintetében keresett valami hibát az az idióta a Mannheimer családban, ők minden tekintetben különbek voltak az Ögreneknél, őseiket egészen a tizenhetedik századig vissza tudták vezetni. De nem zárható ki, hogy a múltjukban lappang valami titok, amelynek érdemes lenne alaposabban utánanézni.

Mikael a neten keresgélve elmosolyodott. Maga sem tudta igazán, miért, de a családfakutatás minden jel szerint amolyan népi mozgalommá vált. Végtelen számú archívumban lehet keresgélni, és elképesztő, mennyi régi egyházi anyakönyvet, népszámlálási adatot, be- és kivándorlási jegyzéket szkennelnek be és digitalizálnak. Valóságos aranybánya található a neten, és akit érdekel, időben visszafelé is jó messzire kutathat, az emberiség őstörténetéig, a genetikai adatbankokon keresztül az afrikai elődeinkig. Akinek pénze és türelme van, bármilyen messzire eljuthat így térben és időben: évezredeken és kontinenseken át.

Ám az utóbbi időben örökbe fogadott gyerekekkel más a helyzet. Ezeket az adatokat ugyanis hetven évre titkosítják, bár ez bizonyára megtámadható a bíróságon, de csak végszükség esetén, és ebbe a kategóriába a kíváncsiskodó újságírók aligha tartoznak bele, főleg ha fogalmuk sincs, mit is keresnek valójában. Ez a kapu tehát hivatalosan zárva állt előtte, de Mikael mindenkinél jobban tudta, hogy mindig vannak kiskapuk. Csak meg kellett találnia őket.

Reggel fél nyolc volt. Távolabb, a franciaágyban Malin aludt, és a Riddarfjärden környékén úgy tűnt, szép napnak néznek elébe. Pár órán belül elindulnak, hogy meghallgassák Leo Mannheimer előadását a Stadsgårdskajennél, a Fotómúzeum pódiumán. Ám előtte Mikael még vájkál egy kicsit Leo múltjában. Eddig nem ment valami jól a dolog, a vasárnap nem épp ideális nap a kereséshez. Ilyenkor minden zárva, és kénytelen volt beismerni, hogy az előző nap Malinnal folytatott beszélgetésük után kezdett szimpatikus lenni neki a fickó. De hiába, ettől még nem akarta megadni magát. Ha jól értette, először Leo anyakönyvét kellene kikérnie a Városi Levéltárból. Ha nem adják ki neki, az arra utal, hogy jogosan gyanakszik. De ez még nem lesz elég. Az anyakönyvet egyéb okból is titkosíthatták, nem csak örökbefogadás miatt. Tovább kellene nyomoznia, és felkutatnia Leo meg a szülei személyi aktáit is, hogy összehasonlíthassa őket. A személyi aktákban, amelyeket csak kivételes esetekben titkosítanak, a földrajzi mozgást is dokumentálni szokták. Ha például Leo és a szülei nem ugyanabba az egyházközségbe voltak bejegyezve Leo születésének időpontjában – és a legvalószínűbb, hogy ez a västerledi lehetett Nockebyben –, az elég feltűnő utalás lenne. Akkor Herman és Viveka aligha lehettek volna a vér szerinti szülei.

Mikael ezért írt egy kérvényt a Városi Levéltárnak, amelyben kikérte Leo anyakönyvi kivonatát és személyi aktáit, valamint a szüleiét is. Mégsem küldte el az e-mailt, mégpedig a saját neve miatt.

Mikael Blomkvist neve bizonyára beindította volna a vészcsengőket. Az emberek örökké kíváncsiskodtak, vajon miért tudakozódik valaki vagy valami után. És mindig azonnal elterjedt a pletyka: Mikael Blomkvist itt járt, és szaglászott. A kérvénye is minden bizonnyal nyilvánosságot kapna, és az nem lenne jó – már amennyiben tényleg kényes témáról van szó. Ezért inkább úgy döntött, másnap felhívja a levéltárat, kihasználva az információszabadsággal járó névtelenség lehetőségét.

Amúgy lehet, hogy Holger Palmgren már tudja is a választ. Holger, bár mozdulni is alig bírt, és az orvosok is biztosan megpróbálták lebeszélni róla, meglátogatta Lisbethet a Flodbergában. Mindenféleképpen jó lenne beszélni vele, és megkérdezni tőle, hogy van. Mikael felemelte a telefont, és ismét az órára pillantott. Vajon túl korán van még? De nem, Holger mindig nyolckor ébredt, mindegy volt neki, hétköznap van-e, vagy hétvége, ezért hát felhívta. Volna. Ám nem sikerült. Úgy tűnt, valami probléma van az idős férfi mobiljával. Egy hang ugyanis azt mondta: „A hívott szám jelenleg nem kapcsolható.” Mikael ekkor megpróbálta Holgert a vezetékes vonalán hívni. Azonban ismét nem járt sikerrel, és már épp újra próbálkozott volna, amikor mezítelen lépteket hallott a háta mögül, és mosolyogva hátrafordult.

Holger Palmgren maga is rájött közben, hogy a mobilja nem működik, de már meg sem lepődött rajta. Semmije sem működött, ő maga is alig. Rémes állapotban volt. Hajnal óta éberen feküdt az ágyában, kínok és fájdalmak között. Vajon mi üthetett belé előző este?

Egyre bizonyosabb volt benne, hogy az a telefonhívás óriási baklövés volt. Mert lehet, hogy ez a Steinberg egy nagy svindler, hiába ült előkelő bizottságokban és vett részt ügyészségi nyomozásokban. Elég csak arra gondolni, hogy a professzor aláírt egy végzést arról, hogy Lisbethet az ő és az anyja akarata ellenére nevelőszülőknél helyezzék el.

Atyaég, mekkora balfék volt ezzel a telefonnal! Most mit tegyen? Először is fel kell hívnia Lisbethet, hogy megbeszélje vele ezt a dolgot. De hisz épp ez volt a bökkenő! A telefon nem működött. Holger már egy ideje nem használta a vonalas telefonját, mivel örökké ügynökök meg olyan emberek zaklatták rajta, akikre a legkevésbé sem volt kíváncsi. Lehet, hogy a dugót is kihúzta valamikor a falból?

Nagy nehézségek árán megfordult, és látta, hogy valóban nincs a konnektorban a dugó. Vajon vissza tudná dugni? Az ágyrács fölé hajolva jócskán kinyújtózott az ágyból, és épp sikerült elérnie és csatlakoztatnia a dugót. Utána egy ideig csak feküdt és lihegett, majd felemelte az éjjeliszekrényen álló, régi telefonkészüléket. Élt a vonal. Már ez is valami. Ismét tettre késznek érezte magát. Felhívta a telefonközpontot, és kérte, hogy kapcsolják neki a Flodberga börtönt. Nem számított ugyan valami kedves hangra a központból, mégis egészen ledermedt attól az arrogáns hanghordozástól, amit hallott.

– A nevem Holger Palmgren – mutatkozott be, minden tekintélyét latba vetve. – Ügyvéd vagyok. Lenne kedves kapcsolni nekem a biztonsági részlegről az illetékest? Nagyon fontos ügyről van szó.

– Kénytelen lesz várni – vágta rá a mogorva hang.

– Arra most nincs idő – magyarázta Holger.

Mégis várnia kellett, és csak hosszas teketóriázás után kapcsolták a vonalat a részlegen dolgozó személyzet egyik tagjához, Harriet Lindforshoz. A nő tömören és határozottan fogalmazott, ám Holger nyomatékosította az ügy fontosságát. Azt mondta, azonnal beszélni akar Lisbeth Salanderrel. Ám a válasz hallatán megfagyott a vér az ereiben. És nemcsak az ideges hanghordozás miatt, hanem amiatt is, amit a nő mondott:

– A jelen körülmények között semmiképp sem lehetséges.

– Történt valami? – tudakolta a férfi.

– Ön a fogoly törvényes képviselője?

– Nem. Vagyis igen.

– Hát ez nem volt épp egyértelmű válasz.

– Nem közvetlenül.

– Akkor telefonáljon később – jelentette ki Harriet Lindfors, és lecsapta a kagylót.

Holger teljesen kikelt magából. Egészséges kezével rácsapott az ágyra, és a legszörnyűbb dolgokra gondolt. Nem tudta, mi történhetett, de úgy érezte, az egész az ő hibája. Megpróbálta összeszedni magát, és nem vadul képzelődni, de nem nagyon ment neki. Mi a fenéért van ennyire tehetetlen állapotban?!

Fel kellett volna pattannia, hogy kézbe vegye az ügyet. De ezekkel a görbe, merev ujjakkal? A félig bénult testével? Hiszen még a kerekesszékébe sem tudott egyedül beülni. Ki nem állhatta ezt a helyzetet! Ha az éjjel megjárta a Fájdalmak Útját, most úgy érezte, mintha felszegezték volna a keresztre, azaz a nyomorúságos matracához. Már a vén Ekelöf és az ő ökölbe szorított keze a tavirózsák közt sem tudott vigaszt nyújtani a számára. A telefonjára pillantott. A fejébe vette, hogy valaki biztosan kereste, amíg ő a Flodbergával beszélt, és valóban, Mikael Blomkvist hívta, és üzenetet hagyott. Ez épp jól jött, Mikael ugyanis biztosan tud neki segíteni, és az ismert adatok alapján tovább nyomozni. Holger beütötte a férfi számát. De senki sem vette fel, mire újra meg újra megpróbálta, míg végül meg nem hallotta Mikael hangját. A férfi lihegett, és Holger rögtön sejtette, hogy ez egy másfajta, sokkal kellemesebb zihálás, mint amilyen őt kínozza.

– Zavarok? – kérdezte.

– Dehogy – felelte Mikael.

– Nő van nálad?

– Á, nem.

– De bizony – szólalt meg egy női hang a háttérből.

– Meg ne sértsd a hölgyet! – figyelmeztette Holger Mikaelt.

Még egy ilyen szélsőséges helyzetben is, mint a mostani, kényszeresen udvarias maradt.

– Igazad van – hagyta annyiban Mikael.

– Akkor törődj inkább vele. Én meg felhívom a nővéredet.

– Ne, ne!

Mikael addigra minden bizonnyal kihallotta a hangjából az aggodalmat.

– Már kerestelek, Holger – folytatta. – Találkoztál Lisbethtel, igaz?

– Igen, és aggódom miatta – felelte az idős férfi tétován.

– Én is. Mit mondott?

– Hát én…

Arra gondolt, amit régen tanácsolt neki a férfi azzal kapcsolatban, hogy ne beszéljen kényes témákról telefonon keresztül.

– Nos?

– A jelek szerint ismét kézbe akarja venni a dolgokat – magyarázta Holger.

– Milyen dolgokat?

– Valamit a gyerekkorával összefüggésben. De a legrosszabb az egészben, Mikael, hogy azt hiszem, ostobaságot csináltam. Én csak segíteni akartam neki. De tényleg. És mégis összekuszáltam a dolgokat. Nem tudnál idejönni? Akkor elmesélném.

– Dehogynem, persze. Máris indulok!

– Nem mész te sehová! – ripakodott rá a nő a háttérből.

Holger a nőre gondolt, akiről azt sem tudta, kicsoda. Meg Maritára, aki hamarosan besétál majd hozzá, és arra az egész, fárasztó és megalázó műveletre, hogy beültetik a kerekesszékébe, megissza a híg kávéját, amelynek inkább teára emlékeztet az íze, és arra is gondolt, hogy most a legfontosabb az, hogy Lisbethet el tudja érni.

Valamilyen módon közölnie kell vele, hogy alighanem Martin Steinberg professzor volt a felelős személy a Genetikai és Környezettani Tanulmányi Nyilvántartásnál.

– Talán jobb lenne, ha ma este, kilenc után jönnél – javasolta. – Akkor egy pohárka bort is megihatnánk együtt. Ma tényleg szükségem lenne rá.

– Jól van, akkor este találkozunk – felelte Mikael.

Holger Palmgren letette a telefont, majd ismét kézbe vette a régi, Lisbethről szóló dokumentumokat az éjjeliszekrényről. Ezután felhívta Annika Gianninit, valamint a Flodberga börtön igazgatóját, Rikard Fagert. Ám egyiküket sem sikerült elérnie. Pár órával később rájött, hogy a vezetékes telefonja sem működik, és úgy tűnt, az a szolgálatkész Marita sosem ér már oda.

Leo Mannheimernek gyakran eszébe jutott az az októberi délután. Mindössze tizenegy éves volt akkor. Szombati nap volt. Anyja együtt ebédelt a katolikus püspökkel, apja pedig az upplandi erdőben vadászott. A nagy házban csend honolt, Leo egyedül volt otthon. Még a házvezetőnőjük, Vendela sem volt ott, hogy felügyeljen rá, ő pedig félretéve az összes tanulnivalóját, a különfeladatokat, amelyeket a magántanáraitól kapott, leült a zongora mellé, de nem azért, hogy szonátákat és etűdöket játsszon rajta, hanem azért, hogy zenét szerezzen.

Nemrég kezdte ezt el, és nem mondhatni, hogy különösebb elismerést kapott volna érte. Anyja azt mondta a szerzeményeire: „Ostoba kis fércművek, drágám.” Pedig Leo szerette a saját szerzeményeit. A kötelező tanulás és olvasás óráiban is folyton ez járt a fejében. Azon a délutánon egy szomorkás melódiát játszott, amelybe az egész életét bele akarta írni, jóllehet végül az egész aggasztóan kezdett hasonlítani a Ballade pour Adeline-re, és jól az eszébe véste anyja szavait. Persze nem kellett volna ilyet mondania egy tizenegy éves gyereknek, aki épp belekezdett valamibe, ami fontos volt a számára, de elfogulatlanul nézve volt igazság a szavaiban.

Első szerzeményei túlságosan grandiózusra sikerültek. Nem voltak elég kifinomultak. Még nem fedezte fel magának a dzsesszt, ezért hitványabbak lettek az akkordok, és nem tanulta még meg a ventilátorok, rovarok, susogó növények, léptek, távoli motor zaját és egyéb hangokat meghallani, amelyekre rajta kívül senki nem figyelt fel.

Mégis boldogan ült a zongora mellett aznap, olyan boldogan, ahogy csak egy kisfiú tud. Örökké magányos volt, miközben túlságosan is felügyelet alatt tartották, és valójában csak egyetlen embert szeretett, Carl Seger pszichológust. Leo minden kedden négy órakor járt hozzá terápiára, Brommába, a férfi rendelőjébe, de gyakran titokban esténként is felhívta. Carl mindig megértette őt. Még Leo szüleivel is összeveszett miatta:

– A fiúnak szabadságra van szüksége! Hagyni kell, hadd legyen gyerek!

De persze ebből semmi sem lett. Azért Carl legalább kiállt érte. Ő volt az egyetlen, és a menyasszonya, Ellenor.

Carl és Leo apja olyanok voltak, akár a tűz és a víz. Egyvalami mégis összekötötte őket, de Leo nem tudta, mi az. Carl például most is elment vele vadászni, pedig utált állatokat ölni. Leo szemében Carl más ember volt, mint az apja vagy Alfred Ögren. Carl nem a hatalomra hajtott, soha nem nevetett hangosan és gúnyosan a vacsoraasztalnál. Őt nem érdekelték azok az emberek, akik az élet napos oldalán éltek, inkább mindig a különcökről beszélt, akik kívülállóságuk okán tisztábban láttak, mint mások. Carl szerette az irodalmat, főleg a franciát. Kedvelte Camus-t, Stendhalt és Romain Garyt, imádta Edith Piafot, fuvolán játszott, mindig egyszerűen öltözött, vagy talán inkább tudatosan bohém módon, és mindenekelőtt meghallgatta Leo problémáit, továbbá ő volt az egyetlen, aki megértette azt az áldást, vagy éppenséggel átkot – ahogy nézzük –, amely a fiú adottságával együtt járt.

– Légy büszke az érzékenységedre, Leo! – biztatta a gyereket. – Annyi erő rejlik benned. És egyre jobb leszel, abban biztos lehetsz.

Leo Carl válaszaiból merített erőt, és mindig várta a kedd négy órát. Találkozásaik jelentették számára a hét fénypontját. A rendelő Carl házában volt, a Grönviksvägenen. A falakat elmosódott, fekete-fehér fényképek borították, amelyek az ötvenes évek Párizsát ábrázolták, valamint volt a házban egy kopott, de puha bőrfotel is, ebben üldögélt Leo egy-egy órát – néha akár kettőt is –, és olyan dolgokról mesélt a férfinak, amelyeket a szülei és a barátai képtelenek voltak megérteni. Carl volt a legjobb dolog a fiú életében, még ha Leo maga is tudta, hogy túlságosan idealizálta a személyét.

Leo ama bizonyos októberi délutántól fogva egész életén át idealizálta őt, és emlékeiben újra meg újra visszatért azokhoz az utolsó, zongora mellett eltöltött órákhoz. Hosszan elidőzött minden hangnál, minden hajlításnál és akkordnál. De aztán meghallotta apja Mercedesének hangját a garázsfelhajtóról, és gyorsan abbahagyta a játékot.

Apjának csak vasárnap délután kellett volna hazatérnie, így korai érkezése már önmagában rossz előjelnek számított. De ez még nem minden. Odakint a kertben olyan különös csend honolt, miközben apja tétovázva, óvatosan nyitotta ki a kocsit, ugyanakkor valósággal őrjöngve tépte fel a bejárati ajtót. A kavicsokon áthaladó léptei súlyosak és bizonytalanok voltak, lélegzése szaporább, és sóhajtások hallatszottak ki a kis kerti házból, valamint pakolás zaja, minden bizonnyal, ahogy az utazótáskából rakta ki a fegyvereket.

A fából készült, emeletre vezető csigalépcső nyikorgott. Leo már azelőtt érezte egy árny közeledtét, hogy az apja alakja felbukkant volna az ajtóban. Erre örökké emlékezni fog. Apja a zöld vadásznadrágját viselte, hozzá fekete kabátot, és homlokán verejték ütközött ki. Riadtan nézett. Szorongatott helyzetben általában arrogánsan és dühösen szokott fellépni, most azonban meg volt ijedve, és tétovázva tett egy lépést előre. Leo bizonytalanul felállt a zongora mellől, és kapott egy esetlen ölelést.

– Sajnálom, fiam. Kimondhatatlanul sajnálom.

Leo később sem kételkedett soha apja szavainak őszinteségében. De volt bennük még valami más is, amit nem tudott ilyen egyszerűen értelmezni, és aminek megoldása valószínűleg magában a történetben rejlett, és abban, hogy apja közben képtelen volt a szemébe nézni. Valami szörnyű, ki nem mondott dolog bújt meg a szavak között. Ám abban a pillanatban ez nem számított.

Carl meghalt, és Leo élete sosem lett többé a régi.

A szép idő ellenére szokatlanul sokan látogattak ki a Részvénybefektetők rendezvényére a Fotómúzeumba. Bár ami azt illeti, manapság ez nem meglepő. Minden, ami részvényekkel kapcsolatos, vonzza a tömeget, ide pedig a szervezők nem csak álmokkal és gazdagsággal csalogatták a népet, hanem némi aggodalomkeltéssel is. „Tovább dagad, vagy kipukkad végül a lufi? Izgalmas vita a szárnyaló tőzsdeárfolyamokról” – így hangzott az előadás címe, amelyre egy csomó hírességet meghívtak. Leo Mannheimer még csak nem is tartozott a főbb húzónevek közé.

Viszont ő tartotta a bevezető előadást, amelyre Mikael és Malin idejében megérkezett. Végighaladtak a forró és szélcsendes városon, és leghátul, baloldalt kaptak helyet a teremben. Malin izgult amiatt, hogy újból találkozik Leóval. Mikaelt ellenben balsejtelmek gyötörték a Holger Palmgrennel folytatott beszélgetés után. Ezért nemigen tudott figyelni a Részvénybefektetők ifjú vezérigazgatója, Karin Laestander szavaira, aki felvezető beszédet tartott a pódiumon.

– Izgalmas nap áll előttünk – kezdte Karin. – Több szakértő elemzését is meghallgathatjuk a jelenlegi piaci helyzetről. De arra gondoltunk, először elmélkedjünk a tőzsdéről filozofikusabb módon. Nagy tapsot kérünk Leo Mannheimernek, aki közgazdász doktorátussal rendelkezik, és az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökség vezető elemzője!

Az első sorban erre felemelkedett egy karcsú férfi világoskék öltönyben, felsétált a színpadra, és először úgy tűnt, minden rendben vele. Szilárd, mégis könnyed léptekkel haladt, és pontosan úgy nézett ki, ahogy kellett – gazdagnak és magabiztosnak. Ám azután nyikorgás hallatszott a tömegből, valami fülsértő zaj. Egy szék baljóslatúan megcsikordult a padlón, mire Leo megtántorodott. Hamuszürke lett az arca. Úgy tűnt, mindjárt elesik. Malin megfogta Mikael kezét, úgy suttogta:

– Jaj ne!

– Atyaég, Leo! Jól van? – dadogta Karin a színpadon.

– Persze, minden rendben.

– Biztos?

Leo belekapaszkodott a színpadon álló kerek asztalba, és egy vizespalackkal babrált.

– Csak egy kicsit lámpalázas vagyok – magyarázta.

És megpróbált mosolyogni hozzá.

– Szeretettel üdvözöljük – felelte Karin Laestander szemmel láthatóan bizonytalanul, hogy vajon folytassa-e egyáltalán a mondandóját.

– Köszönöm, nagyon kedves.

– Leo általában…

– Szilárdabban áll a lábán – fejezte be a férfi.

A közönség soraiból ideges nevetés hangzott fel.

– Pontosan. Maga valóságos kőszikla. Éles és tényekkel alátámasztott konjunktúraelemzést végez az Alfred Ögrensnél, ám az utóbbi időben elkezdte a tőzsdét… hogy is mondjam… filozofikusabb megvilágításban látni. „A hit templomának” nevezte.

– Na igen.

Leo eddig jutott. Majd mélyet sóhajtott, és meglazította a nyakkendőjét.

– Na igen?

– Mármint… valójában ezt nem én találtam ki, és ami azt illeti, nem is újszerű megközelítés.

– Hogy érti ezt?

– Hát…

– Igen?

Nagy levegőt vett.

– A napnál világosabb, hogy akár a vallás, a tőkepiac is a hiten alapszik. Amint elkezdünk kételkedni bennük, mindkettő összeomlik. Ez megkérdőjelezhetetlen tény – folytatta Leo, majd megvonta a vállát. Lassan kezdte visszanyerni az egészséges arcszínét.

– De hiszen örökké kételkedünk benne – vetette közbe Karin. – Most is ezért vagyunk itt. Azt kérdezzük önmagunktól, vajon egy virágzó, fellendülő gazdaságban élünk-e, vagy egy kipukkadni készülő lufiban ülünk.

– Bizonyos fokú kétely szükséges is a tőzsde működtetéséhez – magyarázta Leo. – Nap mint nap emberek milliói vívódnak, reménykednek, és elemzik az adott helyzetet. Ezek a tevékenységek határozzák meg a tőzsde árfolyamait. De most mélyebb, alapvetőbb kétkedésről beszélek.

– Istenben?

– Akár benne is. De most elsősorban az anyagi gyarapodásra és a jövőbeni nyereségre gondolok. Egy túlértékelt piacra nézve ugyanis semmi sem lehet veszélyesebb, mint ha komoly kételyek merülnek fel vele szemben, amik aztán gyökeret vernek az emberek fejében. Mert az az igazság, hogy ez az aggodalom végül a tőzsde összeomlását eredményezheti, és lejtmenetbe állíthatja az egész világot.

– De nem csak az efféle kételkedésnek lehetnek komoly következményei, igaz?

– Nem, persze, magában az elméletben, az egész képzeletbeli gépezet működésében is hitetlenkedhetünk.

– Képzeletbeli?

– Bizonyára ülnek itt néhányan, akiket provokál a hozzáállásom, és elnézésüket kérem ezért. De a tőkepiac mégsem olyanformán létezik, mint maga vagy én, Karin. Az egy mesterséges képződmény. Abban a pillanatban, amint nem hiszünk benne többé, megszűnik létezni.

– Azért most egy kicsit sarkosan fogalmazott, nem, Leo?

– Nem, dehogy. Gondoljon csak bele! Mi a piac?

– Hogyhogy mi?

– Egyfajta megállapodás. Úgy határozunk, hogy egy adott közegben hagyjuk, hogy a félelmeink, az álmaink, a gondolataink és jövőbe vetett reményeink határozzák meg a fizetőeszközök, cégek és nyersanyagok értékét.

– Merész gondolat.

– Talán mégsem annyira merész, és ez nem feltétlenül teszi rosszabbá vagy bizonytalanabbá a piacot. Életünk leglényegesebb tényezőinek nagy része, mint például a kulturális örökségünk vagy az intézményeink, nem mások, mint az emberi képzelet és az elme teremtményei.

– És persze a pénzünk is – tette hozzá Karin.

– Abszolút, és ez ma még igazabb, mint korábban bármikor. Mármint nem úgy működik, mint amikor Dagobert bácsi szó szerint a pénzében fürdik. És nem tartjuk már a matracunk alatt sem. Manapság a megtakarításaink egy számítógép képernyőjén jelennek meg, számok formájában, amelyek állandóan változtatják az értéküket. Mégis tökéletesen megbízunk bennük. De képzelje csak el… – Úgy tűnt, Leo Mannheimer még mindig nem tudott nyugodt ütemben lélegezni.

– Mit?

– Képzelje el, mi történne, ha elkezdenénk amiatt aggódni, hogy azok a számok nem csak hullámzóan fel-le ugrálhatnak a piacon, hanem akár teljesen ki is törlődhetnek, mintha egy palatáblára írták volna őket krétával.

– Ez alapjaiban rázná meg a társadalmat.

– Pontosan. És néhány hónappal ezelőtt pontosan ez történt.

– Most ugye a Finance Security elleni hackertámadásra gondol, amely korábban a svéd értékpapír-forgalom központja volt?

– Így van. Ott épp az a helyzet állt elő, hogy a befektetéseink egész egyszerűen eltűntek egy időre. A kibertérben nem voltak megtalálhatók, és ez megrengette az egész piacot. A svéd korona árfolyama negyvenhat százalékot zuhant.

– A Stockholmi Tőzsde mégis meglepően gyorsan reagált, és lezárta az összes kereskedést.

– Ezért elismerés illeti a felelősöket. Ám a zuhanást az is visszafogta, hogy Svédországban senki nem tudott kereskedni. Ugyanis nem volt mivel. De abban biztos lehet, hogy egyeseknek ugyanakkor egyre gyarapodott a vagyonuk, és ez a legelképesztőbb az egészben. El tudja képzelni, hogy azok, akik a tőzsdekrachot előidézték, mennyit kereshettek ezen? Több millió bankrabláséval egyenértékű összeget.

– Igaz, és sokan írtak is erről a témáról, többek közt Mikael Blomkvist a Millenniumban, és úgy tűnik, látom is őt ott, a hátsó sorban. De most őszintén, Leo, mennyire volt komoly az az ügy?

– Valójában nem volt nagy veszély. Ugyanis a Finance Securitynek és a svéd bankoknak is átfogó biztonsági rendszerük van. Ám az olyan fogalmak, mint „a valóságban” vagy „elfogulatlan szemszögből nézve”, nem mindig értelmezhetők egy olyan piacon, amelyet a remény és a félelem irányít. A komoly az volt benne, hogy egy ideig magában a tőke létezésében is kételkedtünk ebben a digitális világban.

– A hackertámadásokat heves félretájékoztatási kampány is követte a közösségi oldalakon.

– Na igen, hamis tweetek jelentek meg arról, hogy a befektetéseinket lehetetlen helyreállítani, ami még jobban mutatja, hogy ez inkább a bizalmunk elleni támadás volt, semmint a pénzünk elleni, már ha a kettőt egyáltalán el lehet különíteni egymástól.

– Most azt állítják, hiteles bizonyítékok vannak rá, hogy a hackertámadást és a félreinformáló kampányt egyaránt Oroszországból irányították.

– Igen, és még ha továbbra is ajánlatos tartózkodnunk a célzott vádaskodásoktól, azért ez gondolatébresztő. Az is lehet, hogy egy jövőbeni támadást próbáltak így előkészíteni. Kevés dolog okozhat ugyanis olyan mértékű káoszt, mint ha elveszítjük a pénzben való hitünket, és ne felejtsük el, hogy még csak nem is kell, hogy mi magunk kételkedjünk benne. Elég, ha azt hisszük, hogy mások kételkednek.

– Ezt talán nem ártana alaposabban kifejtenie, Leo.

– Olyan ez, mint egy népgyűlés. Nem számít, hogy mi magunk tudjuk, hogy uraljuk a helyzetet, és semmi komoly dolog nem történt. Ha az emberek pánikba esve rohangálnak fel-alá, nekünk is velük együtt kell rohannunk. A jó öreg Keynes, a legendás közgazdász a tőzsdét egy ízben egy szépségversenyhez hasonlította.

– Szépségversenyhez?

– Igen, ez közismert példa. Keynes elképzelt egy olyan különleges szépségversenyt, amelyben nekünk, a zsűri tagjainak nem a legszebb résztvevőt kell kiválasztanunk, hanem azt, akiről úgy hisszük, biztos befutó.

– És ez mit jelent?

– Azt, hogy el kell felejtenünk a saját preferenciáinkat, és helyette más emberek ízlését és véleményét kell tekintetbe vennünk, vagyis valójában még csak nem is igazán ezeket. El kell gondolkodnunk azon, hogy mások kiről gondolják azt, hogy megint mások szerint ő a legszebb. Ez meglehetősen bonyolult gondolkodásmód, ha jobban megnézzük.

– Elég szerencsétlenül hangzik.

– Talán igen, de mégsem furcsább, mint az, ami másodpercenként újra meg újra megtörténik a tőkepiacokon. Hiszen a tőzsde nemcsak a vállalatok és a minket körülvevő világ tényszerű adataira reagál. A pszichológiai tényezők is épp ilyen jelentős szerepet játszanak benne, a mechanizmusok és az azokkal kapcsolatos spekuláció. A feltevéseink mások feltevéseiről. És ez az egész elég nyakatekerten működik, mivel mindenki egy lépéssel a másik előtt akar járni, mondhatnám úgy is, hogy startra készen állnak, mielőtt még más elstartolna, és ami azt illeti, ez mit sem változott Keynes óta. Sőt az egyre elterjedtebb robotok általi kereskedés még kiszámíthatóbbá is teszi a piacot. A robotok villámsebességgel végigfutják az emberek eladási és vételi megbízásait, majd ezeknek megfelelően reagálnak, és ezzel ráerősítenek a már amúgy is meglévő mintázatra. Ebben jelentős veszély lehetősége rejlik. Egy hirtelen tőzsdemozgás hamar ellenőrizhetetlenné válhat, és egy ilyen helyzetben gyakran az számít észszerűnek, ha észszerűtlenül cselekszünk – azaz rohanásba kezdünk, habár tudjuk, hogy ez ostobaság. De hiába is áll meg az ember, és ordítja el magát, hogy: „Hé, ostobák, semmi baj!”, amikor mások az életükért küzdenek.

– Ez igaz – vetette közbe Karin. – De ha a meglódulás indokolatlan, a piac úgyis korrigálja saját magát, nem igaz?

– Mindenképpen. De a reakció késhet, és akkor mit sem számít, mennyire van igaza az embernek. Akkor is vége. „Egész addig lehet igazad, míg csődbe nem mész” – hogy ismét Keynest idézzem.

– Hát ez azért dühítő!

– De van remény, mert a piac válaszolni tud a saját lépéseire. Ha egy meteorológus tanulmányozza az időjárást, attól az időjárás még nem fog megváltozni. Ám amikor mi a gazdasági életet tanulmányozzuk, a találgatásaink és elemzéseink is a gazdaság szerves részét képezik. Ebben az értelemben a tőzsde olyan, mint egy gyógyulófélben lévő beteg. Képes a fejlődésre és arra, hogy okosabban viselkedjen.

– Ezzel együtt képtelenség előre jelezni a változásait, nemde?

– Pontosan. Sosem lehet tudni, mikor inog meg. Mint én, amikor színpadra lépek.

Ezúttal őszinte kacaj harsant fel a nézők soraiban, egyfajta felszabadító nevetés. Leo csak óvatosan elmosolyodott, és tett egy lépést a színpad széle felé.

– A tőzsde ebből a szempontból ellentmondásosan viselkedik – magyarázta. – Valamennyien szeretnénk megérteni, hogy pénzt kereshessünk rajta. De ha ez valóban sikerülne, akkor a megértésünk által máris átalakulna. A tőkepiac végérvényes magyarázati modellje megváltoztatná a hozzá való viszonyulásunkat, és az ripsz-ropsz máris egy mutálódott vírussá változna. Ezért kétségkívül állíthatjuk, hogy ha teljesen megérthetnénk, nem is működne.

– Tehát a gondolkodásmódunk különbözősége az egész mozgatórugója.

– Igen, mivel egyaránt szükség van eladóra és vevőre, hívőre és kétkedőre, és épp ebben rejlik az egésznek a szépsége. És pont az egymásnak ellentmondó hangok teszik gyakran meglepően okossá a piacot, éleselméjűbbé, mint amilyenek közülünk néhányan, akik olykor a tévé előtt, a kanapén ülve eljátsszák a gurut. Amikor az emberek világszerte önállóan kezdenek gondolkodni: „Hogyan tudnánk annyi pénzt keresni, amennyit csak lehetséges?”, amikor – hogy úgy mondjam – tökéletes az egyensúly a találgatások és a tudás közt, a vevők reményei és az eladók kételyei közt, ebből lesz a bölcsesség, egy már-már prófétai meglátás. Ebben csak annyi a nehézség, hogy tudni kellene: mikor belátható a piac? És mikor kap akkora löketet, amelytől őrült rohanásba kezd majd?

– És ezt honnan tudhatjuk?

– Hát éppen ez az – folytatta Leo. – Kicsit nagyképűen erre azt szoktam mondani: mostanra már tudok annyit a tőkepiacról, hogy meg tudjam állapítani, nem tudok róla semmit.

– Nem ostoba ember, mi? – suttogta Malin Mikael fülébe.

Mikael már épp válaszolni készült, amikor a zsebében megcsörrent a mobilja. A nővére, Annika volt az. A férfi a Holgerrel történt beszélgetésére gondolt, és egy bocsánatkérést eldünnyögve, gondolataiba mélyedve eltűnt. Ezért azt sem vette észre, hogy kivonulása láthatóan aggodalmat ébresztett Leóban. Malinnak azonban nagyon is feltűnt, és gondosan figyelni kezdte. Ismét az az éjszaka jutott eszébe, amikor meglátta a férfit az irodájában, arra a bézsszínű papírra írni. Volt valami fontos és különös abban a jelenetben. Ezt most egyre erősebben érezte, és úgy döntött, előadás után elcsípi Leót, és rákérdez.

Mikael a kikötőben állt, és elnézett a víz felett az Óváros és a kastély irányában. A víztükör csendes volt, távolabbról nagy komp közeledett, kikötéshez készülődött. Mikael úgy döntött, az androidos telefonját használja, és a titkos Signal alkalmazást. Felhívta Annikát. A nő az első kicsengés után felvette, úgy tűnt, elakadt a szava, és Mikael megkérdezte, történt-e valami. Annika azt felelte, épp hazafelé tart a Flodbergából. Lisbethet kihallgatta a rendőrség.

– Vádolják valamivel?

– Egyelőre nem, és némi szerencsével megúszhatja. De komoly dologról van szó, Mikael.

– Akkor meg ki vele!

– Jó, jó, nyugi! Az a nő, akiről már meséltem, Benito Andersson, aki a rabtársait és az alkalmazottakat egyaránt megfenyegette és kihasználta, és hát mi tagadás, akkora szadista disznó, hogy el sem tudtam képzelni, létezik ilyen egyáltalán, az Örebrói Egyetemi Kórházban fekszik, súlyos állkapocs- és koponyasérülésekkel, miután durván megtámadták a börtönben.

– És mi köze ehhez Lisbethnek?

– Hát hogy is fejezzem ki magam? A részleg vezetője, Alvar Olsen beismerő vallomást tett. Azt állítja, kénytelen volt kiütni Benitót, miután a nő egy késsel lendült támadásba.

– Odabent, a sitten?

– Természetesen ez hatalmas botrány már önmagában is, és egy párhuzamos nyomozás is zajlik annak ügyében, hogyan csempészhették be a kést a börtönbe. Ezért úgy látom, maga a testi sértés ténye nem jelent komoly problémát. Hiszen nem lesz nehéz önvédelemre hivatkozni, és Alvar Olsen állítását teljes mértékig alátámasztja Faria Kazi tanúvallomása, a bangladesi lányé, akiről már szintén beszéltem neked. Faria nem kevesebbet állít, mint hogy Alvar gyakorlatilag megmentette az életét.

– És hol van itt Lisbeth problémája?

– Hát kezdetnek például ott a tanúvallomása.

– Tehát jelen volt az eseménynél?

– Hadd mondjam el szép sorjában.

– Jó, persze.

– Faria Kazi és Alvar Olsen tanúvallomása közt ellentmondások vannak. Alvar azt állítja, két ökölcsapással gégefőn vágta Benitót, miközben Faria szerint könyökkel ütötte meg, és Benito utána szerencsétlen módon a betonra zuhant. De nem is ez a gond tulajdonképpen. Valamennyi tapasztalt nyomozó tudja, hogy egy-egy traumatikus eseményt követően gyakran meglepően másként emlékszünk a történtekre. Sokkal nagyobb baj az, ami a kamerák felvételein látszik.

– És mi az?

– Az események este fél nyolc után játszódtak le. A biztonsági részlegen ez a legkritikusabb időszak. Közvetlenül a cellazárás előtt követik el a legtöbb támadást, és jelen esetben az első számú áldozat Faria Kazi volt. Alvar ezt nagyon jól tudta, mégsem mert tenni ellene semmit. Ő maga is ezt állítja. És ilyen tekintetben elég őszinte, ezt állíthatom, mert én is részt vettem a kihallgatásán. Tegnap este 19.32-kor az irodájában ült, és épp egy olyan hívást kapott, amelyre már régóta várt. Közölték vele, hogy Benitót átszállítják egy másik börtönbe. Mégis hirtelen lecsapta a telefont.

– Miért?

– Mert akkor vette észre, hogy már fél nyolc – legalábbis ezt mondta. Ideges lett, kirohant, kinyitotta a biztonsági ajtót a kódjával, majd végigszáguldott a biztonsági részleg folyosóján. De a különös az egészben az…

– Mondd már, mi?!

– Hogy épp ekkor futott elé az egyik rab, egy bizonyos Tine Grönlund, egyenesen Faria Kazi cellája felől. Őt a részlegen Benito pincsijének vagy testőrének hívják, és persze felmerül a kérdés: vajon miért volt neki olyan sietős? Mert meghallotta, hogy Alvar közeledik, vagy valami egészen más okból? Alvar azt állítja, sosem szokott a szeme elé kerülni az a nő. Alig bírta keresztülverekedni magát a Faria cellája előtt összegyűlt rabok tömegén, és amikor végül mégis odaért, meglátta Benitót egy késsel a kezében. Erre odasózott egyet neki, amekkorát csak bírt, egyenesen a gégefőjére. A személyiségi jogok tiszteletben tartása miatt a cellákban nincsenek elhelyezve kamerák, így az általa elmondottak igazságtartalmát ellenőrizni nem tudjuk. Én ugyan egyenes, őszinte embernek tartom őt, de minden jel szerint Lisbeth már korábban a cellában tartózkodott.

– És Lisbeth nem épp olyan ember, aki hagyja, hogy mások a szeme láttára bántalmazzanak valakit.

– Főleg nem egy olyan lányt, mint Faria Kazi. De nem is ez a legrosszabb az egészben.

– Hát akkor mi?

– A részlegen uralkodó hangulat, Mikael. Ahogy a sitten általában, senki sem hajlandó tanúskodni. De messziről érződik, hogy izzik a levegő. Ahogy elmentem Lisbeth mellett az étkezőben, a rabok koccintottak az egészségére. Látszik rajtuk, hogy hősként tekintenek rá. Hősként, ugyanakkor… halott nőként is. Hallottam, amint azt mondták rá: „Ott megy a halálraítélt”, és még ha ettől kedvezőbb megítélés alá esik is, komoly a dolog, de nem csak e fenyegetően hangzó szavak miatt. A rendőrséget is elgondolkodtatják ezek a tapasztalatok. Mert ha tényleg Alvar Olsen törte ripityára Benito állkapcsát, akkor miért Lisbethet, és miért nem őt fenyegeti veszély?

– Aha, értem – mondta Mikael elgondolkodva.

– Lisbeth ráadásul most az elkülönítőben van, és a személyét komoly gyanú övezi. Igaz, számos körülmény mellette szól. Senki sem nézné ki egy ennyire apró nőből, hogy ilyen csúnyán elintézzen valakit. És a jelek szerint azt sem érti senki, miért vállalná magára Alvar Olsen a felelősséget, és miért támogatná őt ebben Faria Kazi, ha nem ő lett volna, aki ütött. De Mikael, ahhoz képest, mennyire okos Lisbeth, elképesztően ostobán viselkedik.

– Ezt meg hogy érted?

– Egy szót sem szól arról, mi történt. Közölte, hogy mindössze két megjegyzése van az üggyel kapcsolatban.

– És mik lennének azok?

– Hogy Benito azt kapta, amit megérdemelt.

– És mi a másik?

– Hogy Benito azt kapta, amit megérdemelt.

Mikaelt erre elfogta a röhögés, maga sem tudta, miért. Pedig valójában elég aggasztónak találta a helyzetet.

– Te mit gondolsz, mi történt valójában? – kérdezte a nővérétől.

– Nekem nem az a dolgom, hogy bármit is „gondoljak”, hanem az, hogy az ügyfelemet védjem – felelte Annika. – De hadd fogalmazzak elméleti alapon: Benitóra elég jól ráillik az a személyleírás, amelyet Lisbeth nem kedvel túlságosan.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Mikael.

– Ezért is hívtalak.

– Na, ki vele!

– Faria Kazival kapcsolatban segíthetnél. Lisbeth kérésére az ő ügyét is elvállaltam, amint már említettem. Azt hiszem, Lisbeth nyomozott utána, amíg a börtönben volt, és szerintem téged és a Millenniumot is érdekelné a dolog. Ez egy húzós sztorinak tűnik minden tekintetben. Faria barátját, Jamalt a metró gázolta halálra. Találkozhatnánk ma este?

– Kilencre Holger Palmgrennél kell lennem.

– Akkor add át neki üdvözletemet! Úgy láttam, engem is keresett ma. De ha csak kilenckor találkozol vele, nem vacsorázhatnánk előtte együtt? Mondjuk, hatkor a Pane Vinóban?

– Oké, rendben – felelte Mikael.

Letette a telefont, majd elnézett a Grand Hôtel és a Kungsträdgården irányába, és közben azon gondolkodott, visszamenjen-e az előadásra. Ám ehelyett inkább összevissza keresgélt a mobilján, az idő meg egyre csak múlt, és eltelt vagy húsz perc, mire visszament.

Gyors léptekkel haladt befelé, és amikor elsietett a bejárathoz közeli könyvespult mellett, különös dolog történt. Egyenesen belefutott Leo Mannheimerbe. Mikael kezet akart nyújtani neki, és pár kedves szóval méltatni a színpadon elhangzottakat. De nem jutott el odáig. Leo olyan elgyötörtnek tűnt, hogy Mikael inkább csendben maradt, és hagyta őt ideges, gyors léptekkel eltűnni a napsütésben.

Ezt követően Mikael egy percre a gondolataiba mélyedt. Azután belépett az előadóterembe, és szemével Malint kereste. A nő már nem ült a helyén, és Mikael dühös volt magára, amiért ennyire megvárakoztatta. Lehet, hogy Malinnak elfogyott a türelme, és lelépett? Körülnézett a teremben. A színpadon már egy másik, idősebb férfi beszélt, és a fehér vásznon látható görbékről és egyenesekről magyarázott valamit. Mikael nem törődött vele.

Egyre csak Malint kereste az emberáradatban, és végül fel is fedezte jobbra, a bárpultnál, ahol vörös- és fehérborral teli poharak sorakoztak, hogy frissítőül szolgáljanak a szünetekben. Malin titokban már beleivott az egyikbe, és összekuporodva, szomorúan üldögélt magában.

Minden bizonnyal történt valami.

8. FEJEZET

Június 19.

Faria Kazi a cella falának támaszkodva behunyta a szemét, és hosszú idő óta először arra vágyott, bár láthatná magát a tükörben. Reménykedni kezdett, bár félni azért továbbra is félt. Az járt a fejében, amikor Alvar Olsen bocsánatot kért tőle, meg az új ügyvédje, Annika Giannini, valamint az őt kihallgató rendőrök, na és persze Jamal.

A nadrágzsebében keresgélt. Volt benne egy barna, bőr levéltárca, abban pedig egy névjegykártya, amelyet Jamaltól kapott a Kultúrházban lezajlott vita után.

Ez állt rajta angol nyelven: Jamal Chowdhury – blogger, író, a biológia doktora, Dakkai Egyetem. Alatta az e-mail címe és a mobilszáma, valamint a webcíme: www.muktomona.com. A papír minősége csapnivaló volt. A kártya összegyűrődött, és itt-ott lekopott róla a szöveg. Jamal minden bizonnyal maga nyomtatta ki. A lány sosem kérdezte meg tőle, de ugyan miért is tette volna? Hisz akkor még senki sem tudhatta, hogy e névjegykártya lesz majd a legkedvesebb tulajdona. Az első találkozásukat követő éjszakán Faria ébren maradt, és a takarója alatt bámulta a papírlapot, miközben felidézte beszélgetésüket és a férfi arcát. Persze az lett volna a legjobb, ha azonnal felhívja. Még aznap este meg is akarta tenni. De Faria fiatal volt és ártatlan, nem akarta elkapkodni a dolgokat, és főleg honnan tudhatta volna, hogy hamarosan mindent elvesznek majd tőle, a mobilját, a számítógépét, sőt még annak a lehetőségét is, hogy legalább nikábban sétálgathasson a házuk környékén?

Most, a cellájában, amikor az első napsugár végre beszűrődött az életébe, ismét visszaemlékezett arra a nyárra, amikor a nagynénje, Fatima beismerte, hogy hazudott Faria kedvéért, ő pedig attól fogva fogollyá vált a saját otthonában. Bezárták, és azt mondták neki, hozzáadják az egyik másod-unokatestvéréhez, akivel ugyan sosem találkozott, de három textilgyára is volt Dakkában – három! –, azt sem tudta, hányszor ismételték el neki ezt a számot.

– El tudod képzelni, Faria? Három textilüzeme van!

Neki mindegy volt, lehetett volna akár háromszázharminchárom is. Számára Qamar Fatali akkor is csak a másod-unokatestvére volt, egy ellenszenves figura. A fényképeken arrogáns, gonosz fickónak látszott, és Fariát egy cseppet sem lepte meg, amikor kiderült, hogy szalafista, és gyűlölt ellensége a hazájában szervezett világi mozgalomnak, ahogy az sem, hogy élet-halál kérdés neki, hogy Faria szűz-e még, vagy sem, és hogy hithű szunnita muszlim nő legyen egészen addig a pillanatig, amíg Qamar el nem jön érte, hogy megmentse a nyugati világban rá leselkedő veszedelmektől.

Az idő tájt a családjából még senki sem tudott Jamalról. Kiderültek viszont más dolgok, amelyeket ellene fordítottak, és ez nem csak arra vonatkozott, hogy gyanították, valójában mit is csinált, amikor azt hazudta, hogy Fatimánál volt. Más is előkerült: régi, ártatlan Facebook-fotók, pletykák, amelyek állítólag alátámasztották, hogy „elkurvult”.

A bejárati ajtót belülről biztonsági zárral zárták be, és mivel két bátyjának, Ahmednek és Bashirnak nem volt állása, mindig otthon maradt valaki, aki felügyelt rá. Fariának nem volt más dolga, mint takarítani, főzni, ellátni a családját, vagy csak feküdni a szobájában és olvasni, már amit engedtek neki: a Koránt, Tagore verseit és novelláit, Mohamed és az első kalifák életrajzát. De a legszívesebben álmodozással múlatta az idejét.

Már attól is elpirult, ha csak Jamalra gondolt, és persze tudta, hogy nevetségesen viselkedik. De ezt az ajándékot a családjától kapta. Azáltal ugyanis, hogy megfosztották őt minden örömtől, még egy séta emléke a Drottninggatanon is képes volt megrengetni számára a világot. Már akkoriban is egy börtönben élt, mégsem uralkodott el rajta soha a lemondás vagy az egykedvűség.

A magába fordulás helyett Faria inkább lázadni szeretett volna, és Jamal emléke egyre kevésbé nyújtott neki vigaszt. Már az a bizonyos beszélgetés is, ahol a szabad szavak szinte szárnyra kaphattak, otthonában olyan merev és határozott elutasításra talált, hogy azon már Allah sem segíthetett.

Faria családjában Allah neve nem jelentett lelki vigaszt vagy lelki gazdagságot. Csak amolyan kalapács volt, amellyel fejbe lehetett vágni az embert – a kicsinyesség és az elnyomás eszköze, pontosan, ahogy Hassan Ferdousi is megmondta. Faria úgy érezte, nem kap levegőt, miközben hevesen vert a szíve, míg végül már nem bírta tovább. Úgy gondolta, muszáj megszöknie, kerül, amibe kerül.

Akkor már szeptembert mutatott a naptár. Odakint egyre hűvösebbre fordult az idő, ő pedig valami új dologra lett figyelmes. Szemével örökké a menekülés lehetőségeit kutatta. Másra szinte nem is tudott gondolni. Éjszakánként is a szökéséről álmodott, reggelente pedig folytatta tovább, ábrándozás formájában. Gyakran pillantgatott az öccse, Khalil felé. Ő is elég megviselt állapotban volt. Nem nézhette többé az amerikai és angol tévésorozatait, és a legjobb barátjával, Babakkal sem találkozhatott, mert ő síita. Khalil olykor olyan megtörten nézett Fariára, mintha pontosan értette volna, min megy keresztül a nővére. Vajon hajlandó lenne segíteni neki?

Faria csak erre tudott gondolni. Rögeszméjévé vált ez a gondolat, és lassan más egyéb dolgok is: a fivérei és az apja telefonja, vagy bármilyen készülék, ami csak a keze ügyébe kerülhetett. Messziről követni kezdte bátyjait a lakásban. Folyton figyelte a kezüket, amint a mobiljukkal babrált, és beírták a jelszavukat, de mindenekelőtt arra lett figyelmes, hogy időnként ottfelejtették a készülékeiket az asztalokon és a szekrények polcain, meg más, félreeső helyeken, például a tévé tetején, vagy a konyhában, a kenyérpirító, esetleg a teafőző mellett. Már-már komikus volt, ahogy veszekedtek, amikor nem találták a telefonjukat, aztán egymást hívogatták, és még jobban szitkozódtak, amikor a készülékek el voltak némítva, ők meg próbálták követni a halk rezgést.

Ki kell használnia ezeket az alkalmakat. Ezt egyre inkább érezte. Meg kell ragadnia a kínálkozó lehetőséget, még akkor is, ha tudja, hogy veszélyes lehet. Nemcsak a családja becsületét kockáztatta, hanem az apja és a fivérei anyagi helyzetét is. Az a három rohadt textilgyár, mint valami égből pottyant ajándék hullott volna a nyakukba, és valamennyien jólétben élhettek volna. Ha mindezt tönkreteszi, annak komoly következményei lehetnek, és egy cseppet sem lepte meg, hogy a hurok kezdett szorulni a nyaka körül.

Lakásukban egyfajta méreg kezdett szétterjedni, és a bátyjai szemében már nem csak a mohóság csillogott. Lesték minden mozdulatát, és néha rákényszerítették, hogy egyen többet. Nem volt szabad túlságosan lefogynia, mert Qamar szerette a hájas nőket. Továbbá meg kellett őriznie az ártatlanságát, és nem élhetett szabadon. Úgy lestek rá, mint a héják, és Faria ebbe persze beletörődhetett és feladhatta volna, ám a feszültség egyszer csak tetőfokára hágott. Egy szeptember közepi napon, két évvel korábban. Faria épp reggelizett, és Bashir, a legidősebb fivér a telefonját babrálta.

Malin kortyolt egyet a vörösborából a Fotómúzeum hirtelenjében összetákolt bárpultjánál. Mikaelnek azonnal feltűnt, hogy vidám, felvillanyozott volt, amikor otthagyta, most pedig úgy festett, akár egy hervadt virágszál, és kezével beletúrt hosszú hajába.

– Helló, itt vagyok – szólalt meg a férfi csendesen, hogy meg ne zavarja az előadást.

– Ki hívott? – tudakolta a nő.

– Csak a nővérem.

– Az ügyvédnő?

Mikael bólintott.

– Történt valami? – érdeklődött.

– Hogyan? Ja, nem, csak beszéltem Leóval.

– És nem sikerült valami jól?

– Dehogynem, nagyszerűen.

– Ezt nemigen hiszem.

– De, ha a puszta tényeket nézzük, nagyon jó volt. Mindenféle kedves dolgot mondtunk egymásnak. Hogy milyen jól festett a színpadon, és mennyire hiányoztunk egymásnak, blablabla. Mégis határozottan éreztem, hogy valami megváltozott.

– Ezt meg hogy érted?

Malin tétovázott. Jobbra-balra nézett, mintha ellenőrizni akarná, hogy Leo nincs-e a közelben és nem hallja-e meg őket.

– Olyan… semmitmondónak éreztem az egészet – magyarázta a férfinak. – Mintha csak üres szavakat mondott volna. Úgy tűnt, nem örül neki, hogy lát.

– Barátok jönnek és mennek – felelte kedvesen Mikael, és megsimította a nő haját.

– Tudom, és a fene egye meg, én is remekül elboldogulok Leo Mannheimer nélkül. De mégis zavart. Elvégre valamikor… egykor tényleg nagyon…

Mikael alaposan meggondolta, mit mondjon.

– Közel álltatok egymáshoz?

– Igen. De nem is ez volt a legrosszabb. Valahogy olyan zavarosnak tűnt az egész.

– Hogy érted ezt?

– Azt mondta, eljegyezte Julia Damberget.

– Ki az a Julia Damberg?

– Korábban elemzőként dolgozott az Alfred Ögrensnél, és nagyon kedves, sőt kifejezetten csinos, de nem igazán okos. Leo sosem kedvelte őt különösebben. Gyerekesnek tartotta. Egyszerűen nem értem, hogy jegyezhette el így hirtelen.

– Hát igen, ez gáz lehetett.

– Fejezd már be! – ordított rá a nő. – Nem vagyok féltékeny, ha erre gondolsz. Csak éppen…

– Mi az?

– Összezavarodtam. Őszintén szólva zsibong a fejem. Itt valami nem stimmel.

– Már úgy érted, azonkívül, hogy nem a megfelelő nőt jegyezte el?

– Olyan hülye tudsz lenni néha, Blomkvist. Tisztában vagy vele?

– Csak próbálom megérteni a helyzetet.

– Az nem fog sikerülni – torkolta le a nő.

– Már miért ne sikerülne?

– Azért, mert… – Malin tétovázott, a megfelelő szavakat kereste – még nekem sem sikerült egészen. Előbb utána kell néznem valaminek.

Ezúttal Mikael vesztette el a humorérzékét, és keményen visszavágott:

– Ne beszélj már ilyen átkozott rébuszokban!

Talán igazságtalan volt a nővel, de abban a pillanatban túl sok volt neki mindez: Lisbeth, a Flodbergában történt testi sértés és a tavaszi hajsza az újságnál. Malin ijedten nézett rá.

– Bocsánat – szabadkozott azután Mikael.

– Nem, én kérek bocsánatot – tiltakozott Malin. – Tudom, hogy hülye vagyok.

Mikael igyekezett erőt venni magán, hogy újra megértő és barátságos tudjon lenni.

– Hát akkor miről van szó?

– Valójában ugyanarról, mint legutóbb.

– És mi lenne az?

– Amikor ott ült az irodájában, és írt valamit az éjszaka közepén. Azzal sem stimmelt valami.

– Megpróbálnád elmagyarázni?

– Kezdjük azzal, hogy Leónak hallania kellett volna engem, amikor visszamentem a lifttől, és megláttam őt.

– Már miért kellett volna?

– Mert hiperakúzisban szenved.

– Miben?

– Túlságosan érzékeny a hangokra. Elképesztően éles a hallása, a leghalkabb lépteket, egy kis pillangó szárnysuhogását, mindent meghall. Nem is értem, hogy feledkezhettem meg róla. Talán egyfajta öntudatlan együttérzés volt. Hiszen ő úgy tekint önmagára, mint valami szörnyetegre. De ahogy az a szék megnyikordult, és ő olyan erőteljesen reagált rá, hirtelen eszembe jutott minden. Mikael, kérlek, induljunk végre! Nem bírom már elviselni ezt a pénzügyes dumát – fakadt ki Malin, és felhajtotta a borát.

Faria Kazi a cellájában ült, a következő kihallgatására várt, de már nem is félt tőle annyira. Már két alkalommal sikerült nemcsak a részlegen uralkodó elnyomásról és bántalmazásról beszámolnia, hanem hazudnia is. Nem is volt olyan könnyű. A rendőrök állandóan Salanderrel kapcsolatban faggatták.

Miért tartózkodott Lisbeth odabent? Milyen szerepet játszott az eseményekben? Faria a legszívesebben azt üvöltötte volna: „Ő volt az, és nem Alvar Olsen, aki megmentette az életemet!” De tartotta magát az ígéretéhez. Úgy gondolta, Lisbeth szempontjából ez lesz a legjobb. Mikor állt ki Fariáért valaki utoljára? Már nem is emlékezett rá, és ismét arra a reggelire gondolt, amelyet sicklai otthonukban fogyasztottak el, miközben a bátyja, Bashir épp mellette nyomkodta a mobilját.

Szép nap volt. A nap sütött egy olyan világban, amely számára tiltott volt. Rég elmúltak már azok az idők, amikor a család előfizetett valamilyen napilapra, és még régebben, amikor apja a P1 rádióállomást hallgatta reggelente. Teljesen elvágták magukat a külvilágtól.

Bashir teát ivott, és felnézett rá.

– Ugye tudod, miért húzza annyira az időt Qamar? – kérdezte.

A lány kinézett az utcára.

– Nem biztos benne, hogy nem vagy-e kurva. Kurva vagy, Faria?

De ő erre sem válaszolt. Sosem felelt az efféle kérdésekre.

– Egy kis szaros áruló senkiházi keresett téged – tette még hozzá a bátyja.

Ezt már nem hagyhatta szó nélkül:

– Kicsoda?

– Egy srác, valami hazaáruló Dakkából – folytatta Bashir.

Lehet, hogy ettől dühbe kellett volna gurulnia. Jamal nem volt hazaáruló. Ő egy hős, olyan férfi, aki egy jobb, demokratikusabb Bangladesért küzd. Faria mégis örült a hírnek, és voltaképpen nem is volt ebben semmi különös. Hiszen teltek-múltak a hónapok, az emlékek és az érzések megfakultak, főleg, mivel ők ketten nem csináltak mást, mint végigsétáltak együtt egy utcán.

Abban sem volt semmi különös, hogy éjjel-nappal Jamal járt az eszében. Elvégre be volt zárva, és nem tudta mivel elfoglalni magát. A fiú viszont szabad volt, és bizonyára egész idő alatt szemináriumokra és fogadásokra járt. Könnyen lehet, hogy időközben találkozott egy másik lánnyal, aki sokkal érdekesebb Fariánál. Ezt gondolta ő. De most, hogy Bashir ilyen keresetlen szavakkal illette Jamalt, rájött, hogy a fiú újra találkozni akart vele, és ez nagy dolog.

Az ő szűk világában tulajdonképpen nagyobb dolog, mint bármi más, ezért hát szeretett volna félrevonulni az örömével. De azért az éberségről mégsem feledkezett meg. Ha csak egy kicsit is elvörösödik, az végzetes lehet. Egy olyan semmiség, mint a dadogás vagy egy ideges pillantás, könnyedén elárulhatja. Épp ezért rezzenéstelen arccal kérdezte:

– Kicsoda? Valami hazaáruló? Mit érdekelnek engem az ilyenek?!

Majd felállt és elsétált az asztaltól, és csak később jött rá, mekkora hibát követett el. Annyira próbált közönyösnek látszani, hogy buzgóságában túljátszotta a szerepét. Ám abban a pillanatban úgy érezte, győzött, amikor pedig sikerült végre összeszednie magát, erősebben figyelte a testvéreit, mint valaha. Muszáj volt szereznie egy telefont.

Teljesen e gondolat megszállottja lett, és ez minden bizonnyal meg is látszott rajta. Bashir és Ahmed még kitartóbban őrizte őt, és attól fogva persze még véletlenül sem tévesztették szem elől a telefonjukat vagy a kulcscsomójukat.

Teltek-múltak a napok, és elérkezett az október. Szombat este volt, otthonuk megtelt élettel és nyüzsgéssel. Beletelt egy kis időbe, mire Faria rájött, mi folyik itt. Családtagjaival való viszonya olyan fagyos volt már, hogy még azt sem közölték vele, épp az eljegyzését ünneplik. Vagyis hát az „ünneplés” szó erős túlzás lett volna, mivel senki sem látszott különösebben boldognak. Qamar nem is volt jelen. Valami problémája akadt a beutazási engedélyével, és mások is hiányoztak az eseményről, olyan emberek, akik kegyvesztetté váltak, vagy nem osztoztak a fivérei hitében. Az ünnepségen kirajzolódott az egyre jobban növekvő családi ellentét. Faria figyelmét azonban mégis valami más ragadta meg: a vendégek arckifejezése. Vajon találna köztük szövetségest?

Végül nem akadt jobb jelöltje az öccsénél, Khalilnál. Khalil tizenhat éves volt. Mindvégig félrevonultan üldögélt, és idegesen pillantgatott a nővérére. Korábban, amikor még Vallholmenben laktak, és közös szobájuk volt, gyakran késő estig ébren maradtak és beszélgettek, már amennyire Khalillal beszélgetni lehetett. Akkoriban, amikor az anyjuk meghalt, még nem kezdett el hosszú futóedzéseket tartani. De már akkor is különleges fiú volt. Csendes, és leginkább varrni meg rajzolni szeretett, és gyakran mondogatta, hogy hazavágyik – egy olyan országba, amelyről semmi emléke nem lehetett.

Faria ránézett, és arra volt kíváncsi, vajon megkérhetné-e rá, hogy azonnal segítsen neki megszökni, a nagy nyüzsgést kihasználva. De túlságosan izgult, bement a vécére pisilni. Jobb elfoglaltság híján, vagy mert örökké keresett valamit, ezúttal is körülnézett. Odafent, a sötétkék törülközőtartó tetején meglátott egy telefont. Először nem hitt a szemének, de tényleg az volt, egy mobil, és még csak nem is valamelyik vendégé, hanem Ahmedé. Azonnal felismerte a háttérképet, amelyen a bátyja pökhendin vigyorgott egy motoron ülve, pedig nem is az övé volt a járgány. A lány szíve megdobbant, és megpróbált visszaemlékezni rá, hogyan szokta beírni Ahmed a jelszavát. Hiszen olyan alaposan megfigyelte. L alakban nyomta meg a gombokat, talán 1789? Jelszó elutasítva. Ekkor egy új variációval kísérletezett. Az sem sikerült, és ekkor már megijedt. Mi lesz, ha a telefon letiltja a további próbálkozásokat? Odakint hangokat és léptek zaját hallotta. Lehet, hogy rá várnak? Apja és a fivérei egész nap szemmel tartották őt? Azonnal ott kellett volna hagynia a telefont, és kimenni. Mégis tett egy utolsó kísérletet, és alig akarta elhinni, de be tudott lépni a menübe. Rég volt, amikor még szüksége volt Jamal névjegykártyájára, mostanra már olyan jól tudta fejből a fiú számát, akár a saját nevét. Rémülten ült bele a kádba, mert az esett a legtávolabb az ajtótól. Majd telefonált.

A csengőhang úgy szólt, akár a harsonaszó a ködben, akár a vészharangok a viharos tengeren, és Faria hirtelen valami neszt hallott a vonalban. Valaki mindjárt felveszi. Behunyta a szemét, és aggodalmasan hallgatózott az előszoba felé. Már azon volt, hogy leteszi. Ám ekkor meghallotta a fiú hangját, és válaszul ezt suttogta:

– Én vagyok, Faria Kazi.

– Ó! – Jamal csak ennyit tudott mondani.

– Most csak röviden tudok beszélni – magyarázta a lány.

– Hallgatlak.

Már a fiú hangját hallva is csaknem megállt a szívverése, és azt latolgatta, megkérje-e Jamalt, hogy hívja a rendőrséget. De nem merte megtenni. Így aztán csak annyit mondott:

– Találkoznom kell veled.

– Boldog lennék, ha láthatnálak – felelte a fiú, mire Faria a legszívesebben azt kiáltotta volna: „Boldog? Én meg az életemet adnám érte!”

Ám hangosan csak annyit válaszolt:

– Még nem tudom, mikor lehetséges.

– Én mindig itthon vagyok. Egy kis lakást bérelek az Upplandsgatanon. Általában csak heverészek, írok meg olvasok. Gyere, amikor csak tudsz! – Majd megadta a lánynak a címét és a kapukódját.

Faria kitörölte a hívott számot a telefon memóriájából, a készüléket visszahelyezte oda, ahol találta, és kisétált a rokonai és ismerősei közt a szobájába. De ott is emberek nyüzsögtek. Megkérte őket, hogy menjenek ki, ők pedig egy zavart mosoly kíséretében engedelmeskedtek. Ezután Faria bebújt a takarója alá, és elhatározta, hogy ha törik, ha szakad, meg fog szökni. Így kezdődött életének legboldogabb és egyben legszörnyűbb időszaka.

Malin és Mikael végigsétált a látogatók és a bejáratnál lévő könyves pultok során, ki, a napfénybe. A kikötőnél elhaladtak a csónakok mellett, majd felnéztek az előttük magasodó hegyre. Sokáig egy szót sem szóltak. Forróság volt. Mikael időközben megnyugodott, Malin azonban ismét zavartnak látszott.

– Érdekes, amit Leo hallásáról mondtál – állapította meg a férfi.

– Igen, miért? – vetette oda a nő tétován.

– Carl Seger, a pszichológus, akit huszonöt évvel ezelőtt véletlenül agyonlőttek az erdőben, a doktori értekezését a hallásnak az önbizalom kialakulásában játszott szerepéről írta – folytatta Mikael.

Erre a nő rápillantott.

– Úgy érted, ennek valami köze lehetett Leóhoz?

– Nem tudom. Mindenesetre nem úgy hangzik, mint valami szokványos kutatási szakterület. Leo hiperakúzisa miben nyilvánult meg?

– Hát tudod, volt úgy, hogy valami megbeszélésen ültünk, és láttam rajta, hogy erősen figyel valamire, de nem tudtam, mire. Majd közvetlenül ezután valaki belépett a terembe. Ő mindig mindenre hamarabb felfigyelt, mint mi, többiek, és egyszer rá is kérdeztem, hogyan csinálja. De csak legyintett. Később azonban… Az utolsó időszakban, amelyet a cégnél töltöttem, elmondta, hogy egész életében szenvedett a hallásától. Az iskolában is hátrányba került emiatt.

– Én azt hittem, ezzel biztos ő lett az osztály sztárja.

– Én is. De eleinte képtelen volt nyugton ülni, folyton ki akart menni. Ez komoly gondot jelentett, és ha átlagos család gyermeke lett volna, biztos, hogy valami felzárkóztató iskolába küldik, vagy egyszerűen elkönyvelik problémás gyereknek. De mivel Mannheimerék gyereke volt, a szülők minden lehetséges eszközt bevetettek. Felfedezték azt is, hogy a hallása egyedülálló. Ezért nem bírt nyugton maradni a teremben, mert a legapróbb zaj, zörej is zavarta. Végül úgy határoztak, hogy magántanuló lesz, és így lett belőle az a magas intelligenciájú férfi, akiről te is olvastál.

– Vagyis soha nem is volt büszke a különleges hallására?

– Hát nekem nem úgy tűnt, bár… ki tudja… lehet, hogy szégyellte, de közben ki is használta.

– Akkor biztosan ügyesen kihallgatott mindent.

– Írt valamit az a pszichológus a kirívóan jó hallásról?

– Bizonyos értelemben igen – felelte Mikael –, bár az értekezését még nem olvastam. De valahol másutt azt írta, ugyanaz a képesség, amely egy bizonyos evolúciós időszakban az életképességet javítja, egy másikban hátrányt jelenthet. Amikor őseink még vadászó életmódot folytattak, egy csendes erdőben az éles hallású ember volt a legéberebb, és neki volt a legnagyobb esélye arra, hogy zsákmánnyal térjen haza vacsorára. Manapság viszont, amikor a nagyvárosokban annyi zaj vesz körül minket, az ilyen ember teljesen el van veszve, és túlterheltté válik. Inkább befogadója, mintsem résztvevője a társadalomnak.

– Így írta le pontosan?

– Úgy emlékszem, igen.

– Ez annyira szomorú.

– Miért mondod ezt?

– Mert a leírás pontosan ráillik Leóra. Ő mindig külső szemlélője maradt az eseményeknek.

– Leszámítva azt a bizonyos decemberi hetet.

– Úgy van. Te arra gyanakszol, hogy valami nem stimmel azzal az erdei balesettel, igaz?

Mikael felfigyelt a nő hangjában bujkáló kíváncsiságra, és ezt jó jelnek tekintette. Idővel talán részletesebben is kitér majd arra, miért volt olyan különleges az a találkozása Leóval az irodában.

– Hát… legalábbis felkeltette az érdeklődésemet – válaszolta a nőnek.

Leo soha nem felejtette el Carl Segert. Olykor még felnőttként is erős hiányérzet fogta el keddenként, délután négy órakor, amikor Carl rendelőjébe szokott járni, és megesett, hogy magában beszélgetett vele, akár egy képzelt baráttal. Persze idővel azért javult a helyzet, és pontosan ahogy Carl megjósolta, Leo megtanulta ügyesebben kezelni a külvilágot és benne a hangokat. Abszolút hallása általában csak egy képesség volt számára, semmi több. Hasznosnak akkor bizonyult, amikor Leo hangszeren játszott, és hosszú időn át ezt is tette. Arról álmodozott, hogy dzsesszzongorista lesz, és már késő kamaszkorában lehetőséget kapott, hogy felvegyen egy lemeznyi hanganyagot a Metronome stúdióban. Ő azonban elutasította az ajánlatot, mert úgy érezte, még nem rendelkezik hozzá elegendő anyaggal.

Amikor felvették a Stockholmi Kereskedelmi Főiskolára, azt az utat csak egy kitérőnek szánta. Úgy tervezte, amint sikerül néhány jó számot összehoznia, felveszi azt a lemezt, és attól fogva kizárólag a zenének él majd, ő lesz az új Keith Jarrett. Ám amit ő kitérőnek gondolt, élete állandó része lett, bár hogy miért, arra voltaképpen ő maga sem tudta a magyarázatot. Vajon túlságosan tartott tőle, hogy nem sikerül megvalósítania önmagát, vagy hogy a szülei csalódottak lesznek? Vagy életének mélypontjai éppoly szabályosan ismétlődtek, akár az évszakok?

Leo magányosan élt, és ezt sem volt könnyű megérteni. Az emberek kíváncsiskodni kezdtek. A nők vonzódtak hozzá, ő azonban nem vonzódott ugyanennyire a nőkhöz. Ha mások társaságában volt, örökösen hazavágyott, oda, ahol csend volt és nyugalom. Madeleine Bardot azonban őszintén szerette.

Ezt ő maga sem tudta volna igazán megmagyarázni, hiszen annyira különböztek egymástól. Leo mégsem gondolta, hogy egyszerűen a lány szépsége vonzaná, még kevésbé a vagyona. Viszont különleges volt – legalábbis Leo mindig annak tekintette – csillogó, kék szemével, amely mintha valami titkot rejtett volna, és néha úgy tudott ránézni Leóra, hogy szép arcában valósággal szikrázott a tekintete.

Madeleine-nel eljegyezték egymást, és egy ideig együtt laktak Leo floragatani lakásán, aki közvetlenül azelőtt örökölte meg apja részesedését az Alfred Ögrens ügynökségből, és a lány szülei, akik meglehetősen sznobok voltak, jó partinak tartották a férfit. Kapcsolatuk azonban nem volt zökkenőmentes. A lány állandóan együtt akart vacsorázni vele, Leo pedig ellenállt, amennyire tudott, ezen összevesztek, mire a lány olykor bezárkózott a hálószobába, és sírt. De ez azért viszonylag ritkán fordult elő. Leónak mégis az volt a meggyőződése, hogy jól összeillettek volna. Madeleine-nel egyformán nagy hévvel és mély fájdalommal tudtak beszélgetni és szeretkezni.

Mégis bekövetkezett a katasztrófa, és alighanem ez is azt bizonyította, hogy Leo álmokat kergetett, és olyan összetartozást feltételezett kettejük között, amely valójában nem létezett. Egy rákpartin történt, Mörneréknél, Värmdö szigetén, egy augusztusi napon. Kezdettől feszült volt köztük a hangulat. Leo mogorván viselkedett, úgy érezte, a vendégek túlságosan maradi nézeteket vallanak, és hangosak. Igyekezett elkerülni a társaságukat, amitől Madeleine viszont elővette görcsösen eltúlzott kedves modorát. Ide-oda sétálgatott a meghívottak között, és mindenre azt mondta: „milyen fantasztikus” meg „elragadó”, na és persze: „Milyen csinosan berendeztétek az egész házat, és ez a kert! Aaannyira csodálatos! El vagyok ragadtatva tőle. A legszívesebben mi is azonnal ideköltöznénk.” Ám ez nem volt más, csak üres fecsegés.

Éjfél körül Leónak elege lett a bulizásból, és bezárkózott egy csendes szobába Mezz Mezzrow Really the Blues című kötetével, amelyet legnagyobb meglepetésére az egyik könyvespolcon talált, ami tulajdonképpen azt jelentette, hogy a parti mégiscsak a lehető legkellemesebben alakult számára. Végre olvashatott, és arról ábrándozhatott, hogy New Orleans és Chicago dzsesszklubjaiban jár, a harmincas években, és hidegen hagyta, hogy a többiek közben lármáztak és iszogattak.

Néhány órával később Ivar Ögren lépett a szobába, részegen, mint a partikon általában, egy röhejes, fekete kalapban és barna öltönyben, amely szűk volt a derekánál. Leo befogta a fülét, hátha Ivar kiabálni fog, vagy veszekedni vele, ahogy szokta. De Ivar így szólt:

– Elviszem a menyasszonyodat egy evezős túrára.

Leo ellenkezni próbált:

– Azt már nem! Részeg vagy!

De mindössze annyit tudott elérni, hogy Ivar Madeleine-re adjon egy piros mentőmellényt. Leo kiment a verandára, és csak bámulta a piros mellényt, amint eltűnik a vízen.

A víztükör fénylett. Tiszta, nyári éjszaka volt, egy csomó csillag ragyogott az égen. Ivar és Madeleine halkan beszélgettek a csónakban. Nem mintha bármit is számított volna, de Leo minden szót hallott. Csupa ostoba halandzsa volt. Madeleine-nek egy új, nyersebb oldalát ismerte meg, és ez elég fájdalmas volt számára. Majd a csónak még távolabb úszott, és már a beszélgetésüket sem hallotta. Órákig nem jöttek vissza.

Mire előkerültek, a többi vendég már hazament. Leo ott állt a parton, gombóccal a torkában. Hallotta, amint partra vontatták a hajót, és Madeleine bizonytalan léptekkel jött felé. Hazafelé menet a taxiban érezhetően fal emelkedett kettejük közé, és Leo pontosan megsejtette, mit mondott Ivar Madeleine-nek a csónakban. Kilenc nappal később a lány összepakolta a cuccait, és elhagyta őt. Még abban az évben, november huszonegyedikén, amikor hó takarta Stockholmot, és a sötétség is kezdte beborítani a várost, a lány eljegyezte magát Ivar Ögrennel.

Leót ezután valamilyen rejtélyes betegség kínozta, amelyet az orvosa „részleges bénulás”-nak nevezett.

Amikor végül felgyógyult belőle, elment dolgozni, erőt vett magán, és egy testvéri ölelés kíséretében sok szerencsét kívánt Ivarnak. Elment a legénybúcsúra, sőt az esküvőre is, és valahányszor összefutott Madeleine-nel, kedvesen üdvözölte. Minden egyes átkozott nap jó arcot vágott az egészhez, és igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy közte és Ivar közt gyerekkoruk óta olyan erős barátság szövődött, amely minden megpróbáltatást kibír. Titokban azonban egészen más járt az eszében. Bosszút forralt ellene.

Ivar Ögren a maga részéről úgy érezte, részleges győzelmet aratott. Leo Mannheimer azonban továbbra is a riválisa volt, és veszélyt jelentett rá a tőzsdeügynökség vezetői posztjának várományosaként. Ezért hát különböző terveket eszelt ki, hogyan tudná teljesen tönkretenni Leót.

Malin ezután nem beszélt többé a Leóval való találkozásról. Odafent, a Hornsgatan emelkedőjének tetején megállt, és Mikael nem értette, miért. Túl meleg és tikkasztó lesz, ha ott álldogálnak a napfényben. Mégis ott ácsorogtak, tétován, miközben emberek haladtak el mellettük, és távolabb egy autó dudált. Malin lefelé nézett, a Mariatorget felé.

– Nézd, most mennem kell – mondta.

Szórakozottan csókot nyomott a férfi arcára, majd lerohant a Hornsgatan felé vezető kőlépcsőkön, és átszaladt a Mariatorgetre. Mikael pedig ugyanott állt tovább, épp olyan tanácstalanul, mint addig. Azután előkapta a mobilját, és felhívta Erika Bergert, aki közeli barátja és a Millennium főszerkesztője volt.

Szólt neki, hogy pár napig nem megy be a szerkesztőségbe. Ez nem nagy ügy. Épp most készült el ugyanis a lap júliusi száma. Hamarosan elérkezik a Szent Iván-éj, és évek óta először megengedhették maguknak, hogy nyárra felvegyenek két gyakornokot, akik levesznek a vállukról némi terhet.

– Olyan keserű a hangod. Történt valami? – tudakolta Erika.

– Lisbeth részlegén, a Flodbergában súlyos testi sértés történt.

– Jézusom! És ki sérült meg?

– Egy gengszter, egy maffiózó, de ez elég kellemetlen történet. Lisbeth szemtanúja volt az esetnek.

– Ő általában megoldja az ilyesmit.

– Reméljük. De… tudnál segíteni nekem valami másban?

– Persze, miben?

– Megkérnél valakit a szerkesztőségben – elsősorban Sofie-ra gondoltam –, hogy holnap menjen el a Városi Levéltárba, és az információszabadságra hivatkozva kérje ki névtelenül három ember személyi aktáit?

Elsorolta, kikre gondolt, és megadta Erikának a személyi számukat, amelyeket feljegyzett a telefonjába.

– Az öreg Mannheimer – motyogta Erika. – De hiszen ő már rég meghalt, nem?

– Hat éve.

– Kisgyerekkoromban találkoztam vele néhányszor. Apám távoli ismerőse volt. Van valami köze Lisbethhez?

– Feltehetőleg – válaszolta a férfi.

– És mi köztük a kapocs?

– Tulajdonképpen nem tudom. Milyen ember volt?

– Mannheimer? Nehéz megmondani. Hiszen elég kicsi voltam még. De az a szóbeszéd járta, hogy nagy svihák az öreg. Én viszont úgy emlékszem, kedves volt. A zenei ízlésem felől érdeklődött. Jól tudott fütyülni. De miért érdekel?

– Majd erre is visszatérek – felelte Mikael.

– Oké, ahogy akarod – hagyta annyiban Erika, és inkább a következő lapszámról meg a beérkezett hirdetésekről mondott valamit.

Ám a férfi nem is figyelt rá igazán. Hirtelen félbeszakította a beszélgetést, és továbbsétált felfelé, a Bellmansgatanon. Elhaladt a Bishops Arms söröző mellett, majd leballagott az emelkedőről a kikövezett úton, és belépett a ház kapuján. Felment a padlástérbe, leült a számítógépe elé, és folytatta a nyomozást, miközben megivott néhány Pilsner Urquellt. Elsősorban az östhammari vadászbalesetre összpontosított, de ami azt illeti, nem lett sokkal okosabb. Tapasztalatból tudta már, hogy a régi bűncselekményekkel kapcsolatban nem olyan egyszerű bármit is előásni.

Nem szerepeltek ugyanis a digitális archívumokban – elsősorban a személyiségi jogok védelmére való tekintettel –, és az Országos Levéltár selejtezési szabályzata szerint a bírósági vizsgálatok anyagait öt év után törölték. Ezért hát Mikael úgy határozott, másnap elutazik az uppsalai Járásbíróságra, és átlapozza a bírósági nyilvántartási jegyzéket. Azután esetleg a rendőrőrsön is látogatást tehetne, vagy meglátogathatná valamelyik nyugdíjas bűnügyi felügyelőt, aki feltehetőleg még emlékszik az esetre. Majd kiderül.

Ellenor Hjortot is felhívta, Carl Seger egykori jegyesét. De azonnal érezte, hogy a nő már lezárta magában ezt az ügyet. Nem akart Carlról beszélni. Udvarias volt ugyan, és készséges, de azt állította, képtelen a dolog mélyére ásni.

– Remélem, megérti – mondta.

Majd mégis meggondolta magát, és kész volt találkozni Mikaellel másnap délután, de ez nem az újságíró közismert vonzerejének volt tulajdonítható, és nem is annak, hogy felkeltette volna Ellenor kíváncsiságát, mivel foglalkozik épp, hanem hogy Mikael mindent vagy semmit alapon előrukkolt a Leo Mannheimer névvel.

– Leo! Te jó ég! De rég volt! – kiáltott fel a nő. – Mi van vele mostanában?

Mikael azt felelte, nem tudja.

– Maguk közel álltak egymáshoz? – tudakolta a férfi.

– Ó, igen! Carl és én eszméletlenül odavoltunk azért a fiúért.

Amint Mikael letette a telefont, kiment a konyhába rendet rakni, és azon gondolkodott, felhívja-e Malint. Azután mégis inkább lezuhanyozott és átöltözött. Hat óra előtt öt perccel hagyta el a lakását, elindult a Zinkensdamm felé, a Pane Vino étterembe, hogy a nővérével találkozzon.

9. FEJEZET

Június 19.

A nő azt mondta, majd gondja lesz rá. Martin csak ne aggódjon emiatt. Ezen a napon már harmadszor vagy negyedszer beszélt vele, és még most sem veszítette el a türelmét. Amikor viszont letette a telefont, ilyen szavakat motyogott magában, mint „beszari alak” és hasonlók, majd átfutotta az anyagot, amelyet Benjamin szerzett meg neki.

Rakel Greitz neves pszichoanalitikus és pszichiátriai docens volt, egyik jellemző tulajdonsága, hogy szerette a rendet. Hatékonysága elképesztő volt, s ez mit sem változott azóta, hogy gyomorrákot állapítottak meg nála. A patyolattisztaságot is nagyon komolyan vette. Mániákusan takarított. Minden egyes pormacskát eltüntetett, és az övénél tisztább asztala vagy konyhapultja senkinek nem lehetett. Hetvenéves volt már, és betegsége ellenére örökké tevékenykedett.

Ez a napja is lázas munkával telt. Este fél hét volt már, tulajdonképpen elég késő. Hamarabb kellett volna cselekednie. De hát a szokásos forgatókönyv zajlott ezúttal is. Martin Steinberg túlságosan aggodalmaskodott, ő pedig örült, hogy a férfi tanácsai ellenére már a délelőtt folyamán kihasználta a telefontársaságokkal és a kórházakkal való kapcsolatát. De nem biztos, hogy mindez elég lesz. Sok minden történhetett azóta. Meglehet, valaki meglátogatta a vén bolondot, ő meg elkottyantott valamit, amit tud vagy gyanít. A „hadművelet” kockázattal járt, ez tagadhatatlan, de Rakelnek nem volt más választása. Komoly tétek forogtak kockán, és túl sok minden csúszott félre azzal kapcsolaban, amiért ő volt a felelős.

Fertőtlenítővel kezet mosott, majd a fürdőszobába ment. Belemosolygott a tükörbe, de csak azért, hogy ellenőrizze, még mindig képes rá. Rakel Greitz szemszögéből nézve nem merő gonoszságból történt minden. Oly régóta élt már a betegség és a fájdalom poklába bezárva, hogy úgy érezte, amit most kell tennie, új értelmet ad az életének, és ismét szárnyalni fog majd. Rakel Greitz mindig is kedvelte a ridegséget és a fennkölt dolgokat. Egyedül élt egy száznyolc négyzetméteres lakásban, a stockholmi Karlbergsvägenen.

Épp a végére ért egy kemoterápiás kezelésnek, és viszonylag jól érezte magát. A haja persze ritkásabb és vékonyabb szálú lett, de a java azért megmaradt. Hatékonynak bizonyult a jégsapka, amelyet viselt. Még mindig elegáns, magas, karcsú nő volt, szép testtartással, tiszta arcvonásokkal, és ráadásul csak úgy sugárzott belőle a tekintély, amióta letette orvosi vizsgáit a Karolinska Intézetben.

A nyakán persze továbbra is látszott a lángnyelv alakú tűzfolt. S bár fiatalkorában sokat szenvedett miatta, azóta megtanulta szeretni. Büszkén viselte, s bár újabban mindig garbót hordott, ennek semmi köze nem volt a gátlásokhoz vagy a szégyenérzethez. A letisztult stílusú, de sohasem túl csicsás garbó remekül passzolt merev egyéniségéhez.

Rakel még mindig viselte azokat a ruhákat és kosztümöket, amelyeket fiatalkorában varratott magának, és azóta sem kellett őket átszabatni soha. Rideg és tekintélyt parancsoló modora előtt mindenki fejet hajtott. Precíz, hozzáértő orvos volt, aki tisztában volt a hűség jelentőségével, legyen szó akár eszmékről, akár személyekről. Sosem fecsegett összevissza, még a férjének, a megboldogult Eriknek sem.

Kisétált az erkélyre, és elnézett az Odenplan felé. Jobb kezét a korláton pihentette. Odalent az utcán nem volt semmi változás. Visszament a lakásba, itt-ott feltakarított. Az egyik előszobai szekrényből elővett egy barna bőrből készült orvosi táskát, majd belepakolta mindazt, amit hűséges barátja és segédje, Benjamin a nap folyamán beszerzett számára. Továbbhaladt a fürdőszobába, ahol meglehetősen hanyagul kisminkelte magát, majd a fejére tett egy elég ízléstelen, fekete parókát. Egy pillanatra ismét elmosolyodott. De lehet, hogy csak egy idegrángás volt. Rakel minden orvosi tapasztalatával felvértezve is hirtelen aggodalmaskodni kezdett.

Mikael a Brännkyrkagatanon ült a nővérével, a Pane Vino étterem teraszán. Trüffelkrémet és vörösbort rendeltek, röviden beszélgettek a nyárról, a hőségről és a nyaralási terveikről is. Ezután Annika kiegészítette a flodbergai helyzetről adott beszámolóját, majd rátért a lényegre.

– Mikael, a zsaruk néha akkora marhák tudnak lenni. Tudod, mi a helyzet Bangladesben?

– Nagyjából.

– Banglades államvallása az iszlám. Ugyanakkor az alkotmány szerint világi állam, amely garantálja a sajtó- és szólásszabadságot, és ez a kettő persze nem zárja ki egymást.

– Mégsem működőképes.

– Az iszlám szélsőségesek nyomást gyakorolnak a kormányra, és olyan törvényeket hoznak, amelyek tiltanak minden megnyilvánulást, ami vallási meggyőződésében sérthet valakit. Sérthet, így fogalmazták meg, feltételes módban. És mi az, ami nem sérthet bárkit, ha úgy vesszük? A törvényeket pedig szigorúan veszik, és már egy csomó írót hosszú börtönbüntetésre ítéltek. De nem is ez a legrosszabb az egészben.

– Hanem hogy a törvény legitimálja a túlkapásokat.

– A törvény fújja a szelet az iszlamisták vitorlájába. A dzsihadisták és a terroristák szisztematikusan fenyegetni, zaklatni és gyilkolni kezdték a másként gondolkodókat, és közülük csak nagyon kevés elkövetőt állítottak bíróság elé. Különösen erőteljesen sújtja mindez a Mukto-Mona weboldal üzemeltetőit, akik a szólásszabadságért, a felvilágosításért és egy nyíltan szekularizált társadalomért küzdenek. A blog írói közül sokakat már kivégeztek, még többüket megfenyegették és halállistára tették. Jamal Chowdhury is közéjük tartozott. Egy ifjú biológus volt, aki időnként cikkeket írt a törzsfejlődés elméletéről a Mukto-Monába. A bangladesi iszlám szélsőséges mozgalom hivatalosan halálra ítélte, és a svéd PEN Club segítségével menekült Svédországba. Ekkor úgy tűnt, végre fellélegezhet. Egy ideig eléggé össze volt zuhanva, de lassanként ismét magára talált, és egy nap ellátogatott a stockholmi Kultúrházba, egy szemináriumra, amely a nők vallási alapon történő elnyomásáról szólt.

– És ott találkozott Faria Kazival.

– Rendben, tehát utánaolvastál – folytatta Annika. – Faria a hátsó sorban ült, és nem túlzás kijelenteni, nagyon szép lány. Jamal le sem tudta venni róla a szemét, és a beszélgetés végeztével oda is ment hozzá. Ez nemcsak egy nagy szerelem kezdete lett, hanem egy tragédiáé is, egy modern Rómeó és Júlia-történeté.

– Ezt meg hogy érted?

– Ahogy mondom. Faria és Jamal családja szembenállt egymással. Jamal egy szabad és nyílt Bangladesért küzdött, míg Faria apja és fivérei az iszlamisták pártját fogták, különösen azóta, hogy Fariát akarata ellenére eljegyezték Qamal Fatalival.

– Ő kicsoda?

– Egy negyvenöt éves, nagydarab férfi, aki egy nagy házban él, Dakkában, egy csomó szolgálóval. És nem csupán egy kis textilüzem tulajdonosa, hanem rengeteg qawmit is pénzel az országban.

– Qawmit?

– Ezek olyan Korán-iskolák, amelyek a kormány hatáskörén kívül esnek. A fiatal dzsihadisták itt kapják meg az ideológiai képzést. Qamar Fatalinak ugyan volt már egy vele egyidős felesége, de idén tavasszal teljesen belezúgott Faria Kaziba, a róla készült fényképek alapján, és őt akarta második feleségévé tenni. De sejtheted, hogy nem volt könnyű beutazási engedélyt szereznie Svédországba, és ettől egyre idegesebb lett.

– Ráadásul még Jamal Chowdhury is beleköpött a levesébe.

– Hát igen, így aztán Qamarnak és a Kazi fivéreknek legalább két okuk volt rá, hogy megszabaduljanak tőle.

– Vagyis azt akarod mondani, hogy Jamal nem lett öngyilkos?

– Egyelőre semmit nem akarok mondani, Mikael. Csak vázolom neked a hátteret, röviden próbálom összefoglalni mindazt, amiről Lisbethtel beszélgettünk. Jamal Qamarék esküdt ellenségévé vált, egy Montague-vá. Jamal maga is hithű muszlim volt, de sokkal liberálisabb, és akárcsak a szülei, akik mindketten egyetemi tanárok voltak, ő is döntő fontosságúnak ítélte, hogy egy társadalomban biztosítsák az emberi jogokat. Jamal Chowdhury már emiatt is Qamar és a Kazi fivérek ellensége lett, de azzal, hogy beleszeretett Fariába, kockára tette a lány és családja becsületét, veszélyeztette az anyagi helyzetüket. Qamaréknak nyilvánvaló oka volt rá, hogy eltakarítsák az útból Jamalt, és ő elég hamar rájött, hogy nagy tétekkel játszik. Mégsem tehetett ellene semmit. Írt is erről a naplójában, amelyet a rendőrség fordíttatott le bengáli nyelvről, és az ügyészi vizsgálat során idéztek is belőle. Felolvashatok egy részletet?

– Hogyne.

Mikael megitta a chiantiját, miközben Annika lehajolt, hogy elővegye a jegyzőkönyvet az aktatáskájából, majd belelapozott a papírkötegbe.

– Itt van. Figyelj!

És felolvasta:

Mióta láttam a barátaimat meghalni, és el kellett hagynom a szülőföldemet, mintha ködbe borult volna a világ előttem. Bárhová is néztem, minden megfakult, nem láttam tovább értelmét az életemnek.

– Az utóbbi mondatot később érvként hozták fel, ami miatt a metró alá ugrott – tette hozzá Annika. – De az idézet folytatódik tovább:

Mégis megpróbáltam bizonyos dolgokba belefogni, és egy júniusi napon elmentem meghallgatni egy vitát Stockholmban, amely a vallási elnyomásról szólt. Semmiféle elvárásokat nem támasztottam vele szemben. Hiszen minden, ami korábban oly sokat jelentett a számomra, már közömbösnek tűnt, és az sem érdekelt, hogy az imám szerint továbbra is sok mindenért érdemes küzdeni. Én a magam részéről addigra feladtam. Úgy éreztem, teljesen felőrlődtem.

– Na igen, egy kissé melodramatikus a stílusa – mentegetőzött Annika.

– Dehogy, egyáltalán nem. Jamal fiatal volt, nem? Ebben a korban valamennyien így fogalmazunk. Szegény ifjú kollégámra, Andrei-re emlékeztet. De folytasd csak!

Úgy éreztem, halott vagyok, és számomra megszűnt létezni a világ. De ekkor megláttam egy fiatal lányt fekete ruhában a terem hátsó részében. Könnyes volt a szeme, és olyan gyönyörű volt, hogy az már fájt. Ismét életre keltem. Mintha áram rázott volna meg, éreztem, muszáj odamennem hozzá. Valahogy már akkor tudtam, hogy mi ketten összetartozunk, hogy csakis én vigasztalhatom meg, senki más. Odaléptem hát hozzá, és valami ostobaságot mondtam, és akkor azt hittem, ezzel el is ástam magam előtte. De ő csak mosolygott, azután kiléptünk a térre, mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb dolga, majd egy hosszú sétányon haladtunk végig a Parlament előtt.

– Na, innen már nem folytatom. Jamalnak soha nem volt lehetősége bárkivel is beszélni arról, mi történt a barátaival a Mukto-Monánál. Amikor azonban Fariával sétált, valósággal dőlt belőle a szó. Mindent elmesélt neki, ez világosan kiderül a naplójából, és amikor a lány hirtelen kijelentette, hogy most rohannia kell, Jamal adott neki egy névjegykártyát, és Faria megígérte, hogy hamarosan felhívja. De sosem tette meg. Jamal egyre csak várt, és teljesen kétségbeesett. Az interneten megtalálta Faria telefonszámát, és üzenetet hagyott neki. Négyet, ötöt, hatot is. Mégsem hívta vissza a lány. Egy férfi viszont igen, aki üvöltözni kezdett Jamallal, hogy soha az életben ne keresse többet. „Faria gyűlöl téged, te kis szarjankó!” – ripakodott rá a fickó, és Jamal ettől teljesen összetört. Ám később gyanút fogott, és magánnyomozásba kezdett. Mindenre persze nem sikerült fényt derítenie, például arra sem, hogy az apa és a fivérek elkobozták Faria mobilját meg a számítógépét, és ellenőrzik a befutó e-maileket és hívásokat, a lányt magát pedig fogolyként tartják az otthonukban. Azt azonban felfogta, hogy valami nagyon nem stimmel, ezért felkereste Ferdousi imámot, aki elmondta neki, hogy őt is aggasztja a dolog. Közösen léptek kapcsolatba a hatóságokkal, de persze nem kaptak tőlük segítséget. Az égvilágon semmi előrelépés nem történt, így aztán Ferdousi maga kereste fel a családot, ám már a kapuban feltartóztatták. Jamal jószerével az egész világot a feje tetejére állította, ám ekkor…

– Mi történt?

– Faria maga telefonált neki egy másik számról, és találkozni akart vele. Jamal akkoriban titokban bérelt egy lakást az Upplandsgatanon, amelyhez a Norstedts kiadó segítette hozzá. Az nem világos, hogy pontosan mi történt. Mindössze annyit tudunk, hogy a család legifjabb tagja, Khalil segített Fariának a szökésben, aki egyenesen az Upplandsgatanra rohant. Találkozásuk olyan volt, akár a filmekben vagy a regényekben. Éjjel-nappal beszélgettek és szeretkeztek. Ezt még Faria is megerősítette, aki pedig a kihallgatások alkalmával alig szólalt meg. Elhatározták, hogy értesítik a rendőrséget és a svéd PEN Clubot, hogy segítsen nekik elrejtőzni. De aztán… ez annyira szomorú. Faria találkozót beszélt meg az öccsével egy kávézóban (hiszen megbízott benne), a Norra Bantorgeten. Hűvös, őszi nap volt. A lány Jamal egyik kék dzsekijét vette fel, a kapucniját a fejére húzta. Fekete gumicsizmát és farmert viselt. De soha nem érkezett meg.

– Csapda volt, igaz?

– Kétségtelenül. Néhány szemtanúja is volt az esetnek. De sem én, sem Lisbeth nem hisszük, hogy Khalil verte volna át őt. Inkább arra gyanakszunk, hogy a bátyjai tartották szemmel a fiút, és követték. Egy piros Honda Civicben várták Fariát a Barnhusgatanon, majd villámgyorsan berántották a kocsiba, és elvitték a sicklai lakásba. Úgy tudjuk, azt fontolgatták, hogy elküldik Fariát Dakkába. De ezt az akciót alighanem túl kockázatosnak ítélték. Be kellett volna drogozniuk ahhoz, hogy a reptéren és a gépen nyugton maradjon.

– Ezért úgy döntöttek, íratnak vele egy levelet?

– Így van. De én ezt a levelet, Mikael, egy cseppet sem találom hitelesnek. A kézírás kétségkívül Fariáé, ám minden egyes mondata arról tanúskodik, hogy az apja vagy a testvérei diktálták, azt leszámítva, hogy Faria láthatatlan üzeneteket helyezett el a szövegben. Azt írta: „Hiszen mindig is mondtam, hogy nem szeretlek” – ami minden bizonnyal egy titkos üzenet. Jamal ugyanis leírta a naplójában, hogy minden este és minden reggel bizonygatták egymásnak a szerelmüket.

– Jamal biztosan segítséget kért azok után, hogy a lány nem tért vissza az öccsével való találkozóról.

– Hát persze. De a zsaruk hülyék voltak. Két segédrendőr kötelességtudóan kivonult Sicklába, de miután az apa az ajtóban biztosította őket afelől, hogy minden rendben van, azt leszámítva, hogy Faria influenzás lett, távoztak. Jamal azonban nem adta fel ilyen könnyen. Mindenkit körbetelefonált, és azt hiszem, a család rájött, hogy szorul a hurok, sietniük kell.

– Ez nem hangzik valami jól – vetette közbe Mikael.

– Nem bizony, és elérkezett október kilencedike, egy hétfői nap. Jamal azt írta a naplójába, vagyis abba az összefüggő elbeszélésbe, amelyet a halála után találtak meg, hogy azzal az érzéssel ébredt, közeleg a halála. A rendőrség persze utólag felfújta a dolgot. De én nem éreztem úgy, hogy kétségbeesett volna. Ő már csak így szokta kifejezni magát. Darabokra szaggatták, majd hagyták elvérezni. Képtelen volt már aludni, gondolkodni, vagy egyáltalán ember maradni. Csak „botladozott” és „kétségbeesetten kiabált”. Ő maga írta így, a nyomozók pedig belemagyaráztak mindenfélét. Szerintem. A sorok mögül inkább egy olyan férfi alakja rajzolódik ki, aki küzdeni akar, és visszaszerezni, amit elveszített. Aggódott. „Vajon mit csinál most Faria? Bántják őt?” – írta. A lány levelét egy szóval sem említi, bár az ott hevert kinyitva a konyhaasztalán. Valószínűleg azonnal átlátott a szitán. Tudjuk, hogy megpróbált kapcsolatba lépni Ferdousival, aki épp Londonban tartózkodott egy konferencián. Majd felhívta jó barátját, Fredrik Lodalen biológust, aki docens volt Stockholmban. Este hétkor találkoztak a Hornbruksgatanon, Lodalen ott lakott a feleségével és két gyerekével. Jamal sokáig időzött náluk. A gyerekek elaludtak, majd az asszony is, és Fredrik szintén egyre jobban elfáradt. Ugyan erősen együttérzett Jamallal, de másnap korán kellett kelnie, és mint sokan mások, akik vészhelyzetbe kerülnek, Jamal is folyton önmagát ismételgette. Egyre csak emésztette magát, és éjfél körül Fredrik már megkérte, hogy menjen haza. Megígérte, hogy másnap kapcsolatba lép a rendőrséggel és a női segélyszervezettel. A metró felé menet Jamal felhívta Klas Fröberg írót, akit a svéd PEN Clubon keresztül ismert meg. Klas nem válaszolt, és Jamal a Hornstul állomásnál lement az aluljáróba. Ekkor 0:17-et mutatott az óra. Október tizedikére, keddre virradó éjjel. A szél már viharossá erősödött, és esett az eső.

– Vagyis nem sokan tébláboltak az utcán.

– A peronon csak egy nő állt, egy könyvtáros. A térfigyelő kamera felvette Jamalt, amint elhaladt mellette, és kimondhatatlanul szomorúnak látszott. De fura is lett volna, ha nem tűnik annak. Alig hunyta le a szemét, amióta Fariának nyoma veszett, és úgy érezte, mindenki elfordult tőle. De akkor is, Mikael… Jamal sosem hagyta volna magára Fariát, amikor neki a legnagyobb szüksége lett volna rá. Az egyik, peronnál lévő kamera elromlott, és lehet, hogy ez csak egy szerencsétlen egybeesés, de persze az is, hogy nem. Azt azonban nem tartom véletlennek, hogy egy fiatalember épp abban a pillanatban kezdett el angolul beszélni a könyvtároshoz, amikor a szerelvény befutott a peron mellé, és Jamal bezuhant a sínek közé. A nő nem látta, mi történt. Fogalma sem volt róla, Jamal önként ugrott-e be, vagy belökték, a fiatalembert pedig, akivel beszélgetett, nem sikerült azonosítani.

– A metró vezetője mit mondott?

– Stefan Robertssonnak hívják, és az ő vallomása volt a döntő, amikor a halálesetet öngyilkosságnak nyilvánították. Robertsson magabiztosan állította, hogy Jamal magától ugrott a sínek közé. De őt is mélyen megrázta az eset, és én meg merném kockáztatni, hogy befolyásolásra alkalmas kérdéseket tettek fel neki.

– Hogy érted ezt?

– A kihallgatás vezetője nem igazán akarta tudomásul venni a másik lehetőséget. Robertsson első beszámolójában – még mielőtt az agya egy összefüggő történetet kreált volna az eseményekből – arról beszélt, hogy Jamal valahogy furcsán hajlékony volt, mintha túl sok karja és lába lett volna… Később már nem emlegette ezt, és minél jobban múlik az idő, érdekes módon annál több részletre emlékezett.

– És a peronőr odafent? Neki is látnia kellett volna, amint a tettes le-, majd felrohan.

– A peronőr egy filmet bámult az iPadjén, és annyit mondott, hogy jó pár ember elhaladt előtte. De nem figyelt fel senkire különösebben, és úgy vélte, a legtöbben fel is szálltak a metróra. Az időpontokról nem tudott pontosabban beszámolni.

– És odafent, a felszínen nincsenek kamerák?

– De igen, vannak, és ami azt illeti, találtam is ott valamit. Semmi különöset, de szinte mindenkit, aki felment a mozgólépcsőn, sikerült azonosítani, kivéve egy fiatalnak látszó, hórihorgas férfit, aki lehajtotta a fejét, ezért az arcát nem láttuk. Viszont idegesen és zavartan viselkedett. Szégyen-gyalázat, hogy nem kutattak utána alaposabban, főleg, mivel a járása elég egyedi, darabos.

– Értem. Ennek majd utánanézek – felelte Mikael.

– Aztán itt van még a Faria Kazi által elkövetett bűncselekmény is, az, amelyért elítélték – folytatta Annika, és már épp belemélyedt volna a magyarázatba, amikor megérkezett a vacsorájuk.

Egy pillanatig nem tudtak igazán összpontosítani, és nemcsak azért, mert a pincér vacakolt a tányérokkal és a parmezán sajttal, hanem mert egy csapat fiatal is elviharzott mellettük az úton, felfelé, az Yttersta Tvärgränd és a Skinnarviksberget irányába.

Holger Palmgren az ágyában feküdt, a szíriai háborúra gondolt, és minden létező nyomorúságra: a fájdalomra, amely tőrként döfött a csípőjébe, az előző napi szerencsétlen telefonhívására és arra, milyen iszonyúan szomjas. Túl keveset ivott, és ami azt illeti, enni se nagyon evett, pedig még beletelik egy kis időbe, mire Lulu megérkezik, és elvégzi a szokásos esti rituálét, már ha egyáltalán megjön valaha.

Aznap mintha semmi sem akart volna működni. A telefonjai tönkrementek, és nem érkezett segítsége, még Marita sem. Ő meg csak feküdt ott, és feleslegesen hergelte magát. Tényleg meg kellene nyomnia a személyi segélyhívót. A készülék egy madzagon lógott a nyakában, és bár mindig igyekezett elkerülni, hogy meg kelljen nyomnia, úgy érezte, ezúttal nincs más választása. Annyira szomjas volt már, hogy egy épkézláb gondolatot sem tudott kiszenvedni magából. És melege is volt. Senki sem szellőztetett ki egész nap. Senki nem csinált egyáltalán semmit, és Holger már-már kétségbeesetten fülelt a lépcsőház felé, nem hallja-e a lift nyikorgását. Azt mindig meghallotta. Az emberek jöttek-mentek. De senki sem állt meg az ajtaja előtt. Szörnyű kínok között szitkozódott és forgolódott az ágyban, különösen egy dolog miatt. Ahelyett, hogy felhívta Martin Steinberg professzort, aki alighanem valami minden hájjal megkent alak, inkább azt a pszichológust kellett volna megkeresnie, akit szintén megemlítettek azokban a titkos dokumentumokban. Hilda von Kanterborgot, akiről az a hír járta, hogy titoktartási kötelezettségét megszegve beszélt a Nyilvántartás munkájáról Lisbeth anyjának. Ha valaki, hát ő segíthetett volna Holgernek, nem pedig az, aki az egész projekt felelőse volt! Mekkora címeres ökör volt, és milyen őrülten szomjas! Most már muszáj segítséget hívnia: minden erejét összeszedve kikiabál a lépcsőház felé, hátha valamelyik szomszéd meghallja. Bár várjunk csak… közeledő léptek zajára lett figyelmes. És már mosolygott is, fülig érő szájjal. Ez csakis Lulu lehet, az ő csodálatos Luluja!

– Helló, helló, na, most már szeretném hallani, mi volt Haningében, azzal a hogyishívjákkal! – kiáltotta utolsó csepp erejét összeszedve, mikor az ajtó kitárult, majd becsukódott, és látogatója letörölte a cipője talpát a lábtörlőn. Választ azonban nem kapott, és most már azt is hallotta, hogy az illető léptei könnyedebbek, mint Luluéi, ritmusosabbak és határozottabbak. Holger keresett valami védekezésre alkalmas eszközt. Majd megkönnyebbülten sóhajtott. Egy magas, karcsú, fekete garbót viselő nő jelent meg az ajtónyílásban, és rámosolygott. Hatvan-hetven éves lehetett, a vonásai előkelőek. Tekintete tartózkodó melegséget sugárzott. A kezében egy barna orvosi táskát szorongatott, amelyen látszott, hogy egy régebbi korszak maradványa. Egyenes tartása volt, és valami természetes előkelőség sugárzott róla. Mosolya elég merevnek látszott.

– Jó estét, Palmgren úr – köszöntötte az idős férfit. – Lulu nagyon sajnálja, de nem tudott eljönni ma este.

– Csak nem beteg?

– Nem, dehogy, valami személyes ügy, semmi komoly – magyarázta a nő, és Holger hirtelen csalódást érzett.

De még valami mást is, bár nem tudta pontosan, mit. Túlságosan szédült, és szomjas volt.

– Lenne szíves hozni nekem egy pohár vizet? – kérdezte.

– Szentséges ég, hát persze! – felelte a nő, ahogyan Holger anyja is mondta egykor.

Felhúzott egy pár gumikesztyűt, majd eltűnt, s később megjelent két pohárral a kezében. A látványtól Holger ismét magához tért. Remegő kézzel kortyolta a vizet, és érezte, hogy a látása egyre jobban kitisztul. Utána a nőre nézett, akinek a tekintete még mindig barátságos, szinte gyengéd volt. Holgernek azonban nem tetszett a gumikesztyű, sem pedig a frizurája. Túl dús volt és fekete, valahogy nem illett hozzá. Lehet, hogy parókát visel?

– Most már jobb, ugye? – kérdezte a nő.

– Sokkal jobb! Kegyed mellékállásban dolgozik a gondozóban? – tudakolta.

– Csak kisegítek néha, vészhelyzetben. De mivel már hetvenéves vagyok, nem akarnak túlságosan megterhelni – válaszolta a nő, majd nekiállt kigombolni a férfi pizsamafelsőjét, amelyet alaposan átizzadt a hosszú, ágyban töltött nap után.

Elővett egy morfintapaszt barna bőrtáskájából, felemelte az ágyvéget, és Holger hátának felső részén letisztított egy kis felületet egy vattacsomóval. Mozdulatai pontosak és gondosak voltak, kétségkívül ügyesnek tűnt. Holger jó kezekben volt. A nőnél nyoma sem látszott annak az ügyetlenkedésnek, amelyet a többi segítőjétől már megszokott. Az idős férfi mégis kiszolgáltatottnak érezte magát, mintha a nő profizmusa miatt ő jelentéktelenebbé vált volna.

– Ne siessen annyira! – kérte.

– Dehogy! Óvatos leszek. Olvastam a betegnaplóban, mekkora fájdalmai vannak. Szörnyen hangzik.

– Kibírom – felelte a férfi elgondolkodva.

– Kibírja? – ismételte meg a nő. – Az kevés. Az életnek ennél többet kell nyújtania. Ma egy kicsit nagyobb adag fájdalomcsillapítót kap. Úgy tűnik, eddig elég szűkmarkúan bántak vele.

– De Lulu… – kezdte Holger.

– Lulu nagyon ügyes – szakította félbe ellentmondást nem tűrően a nő –, de nem ő dönti el, milyen erős morfintapaszra van szüksége. Ez meghaladja a hatáskörét. – És gyakorlott kézzel felragasztotta a tapaszt.

A morfin mintha azonnal hatni kezdett volna.

– Maga orvos, ugye?

– Nem, dehogy, addig azért nem jutottam el. De hosszú éveken át ápolónőként dolgoztam a Sophiahemmet szemklinikáján.

– Vagy úgy – nyugtázta Holger, és észrevette, hogy a nő ideges. A szája körül rángatózott egy ideg. De talán ez nem is olyan lényeges.

Próbálta győzködni magát. Mégis, most már muszáj volt alaposabban szemügyre vennie az arcát. Elegáns nő, nemde? Egy jobb szalonban is megállta volna a helyét. A frizurája ellenben borzalmas, meg a szemöldöke is, ami azt illeti. A színe és a fazonja sem stimmelt, mintha sebtében illesztették volna a helyére. Holger az egész mögötte álló, különös napra gondolt, és az előző napi telefonbeszélgetésére. Ránézett a nő garbójára. Abban is volt valami furcsa. Nem értette ugyan, micsoda, ahhoz túl meleg és fojtó volt a levegő.

Szinte öntudatlanul a segélyhívó felé nyúlt.

– Lenne szíves ablakot nyitni? – kérte.

A nő nem felelt. Lágy, ám határozott mozdulatokkal a férfi nyakát simogatta, majd levette róla a madzagon lógó vészhívót, és mosolyogva így szólt:

– Az ablakok csukva maradnak.

– Hogyan?

Ez a válasz egyszerűségében is olyan szörnyű volt, hogy Holger szinte fel sem tudta fogni. Csak bámult a nőre elképedve, és azon töprengett, mit kellene tennie. De nem volt könnyű dolga. Elvették tőle a segélyhívót. Ő az ágyban feküdt, a nőnek pedig ott volt az orvosi táskája.

Ráadásul olyan furcsán érezte magát. Az idegen alakja időnként elhomályosodott előtte, mintha ki- és beúszott volna a látóterébe. Azután rájött: az egész szoba kezd ködbe borulni a szeme előtt.

Már nem volt egészen magánál. Kezdett öntudatlanságba süllyedni, bár minden erejével küzdött ellene. Rázta a fejét, levegő után kapkodott, ép karjával meg csapkodott. De csak annyi történt, hogy a nő még szélesebben mosolygott, diadalittasan, majd egy újabb tapaszt ragasztott a férfi hátára. Végül visszaadta rá a pizsamáját, megigazította a párnáját, és leeresztette az ágyvéget. Finoman megveregette a vállát, mintha különös kedvességével bármit is jóvátehetne.

– Maga most meg fog halni, Holger Palmgren – közölte vele. – Itt volt már az ideje, nemde?

Annika és Mikael közben kiitták a borukat, és egy kis ideig csendben néztek fel a Skinnarviksberget felé.

– Faria Kazi minden bizonnyal jobban féltette a saját életét, mint Jamalét – folytatta Annika. – Ám a napok egyre teltek, és nem történt semmi. Ami azt illeti, arról sem sokat tudunk, mi is zajlott le pontosan abban a sicklai lakásban. A rendőrségi kihallgatások alkalmával Faria általában csak hallgatott, az apa és a fivérek pedig olyan egybehangzóan rózsás képet festettek, hogy az csakis hamis lehetett. De az biztos, hogy aggasztotta őket a kialakult helyzet. A pletykák ugyanis szárnyra kaptak, rendőrségi feljelentések is érkeztek, és bizonyára Fariát sem volt egyszerű hallgatásra bírni. A fivérek nyilván rájöttek, hogy gyorsan kell cselekedniük.

– Értem – felelte Mikael elgondolkodva.

– Néhány részletet azonban biztosan tudunk – folytatta Annika. – Tudjuk, hogy Faria egyik bátyja, Ahmed a negyedik emeleti lakás nappalijában, az óriási üvegablak előtt állt este hét óra előtt, egy nappal azután, hogy Jamalt halálra gázolta a metró. Faria odalépett hozzá, és pár mondatot váltottak egymással. Rövid párbeszédnek tűnhetett kívülről, majd Faria váratlanul éktelen dühbe gurult. Ahmedre vetette magát, és kilökte őt az ablakon. Vajon miért? Azért, mert a bátyja elmondta neki, hogy Jamal halott?

– Hát persze, ez észszerűen hangzik.

– Na igen, de nem lehet, hogy ennél több információt kapott? Valami olyat, ami arra késztette, hogy éppen a bátyja ellen fordítsa a dühét?

– Ez valóban nem rossz kérdés.

– És ami a lényeg: miért nem beszélt erről utána? Csak nyert volna rajta, ha megteszi. Mégis hallgatott, mint a sír, az összes rendőrségi kihallgatáson és a bírósági tárgyaláson is.

– Akárcsak Lisbeth.

– Igen, de ez valahogy mégis más. Faria hangtalan bánatba burkolózik, mit sem törődve a külvilággal, és a vádakra sem szolgál magyarázattal.

– Nem csoda, ha Lisbethnek nem tetszik, hogy az emberek belekötnek ebbe a lányba – jegyezte meg Mikael.

– Tudom, és ez aggaszt is.

– Lisbethnek volt lehetősége számítógéphez jutni a Flodbergában?

– Hogyan? Nem, dehogy. Ebben a tekintetben nagyon szigorúak a szabályok. Se számítógép, se mobiltelefon. Minden látogatót alaposan átvizsgálnak. De miért kérdezed?

– Mert az az érzésem, Lisbeth odabent alaposabban utánajárt a gyerekkora részleteinek. Bár persze az is lehet, hogy Holger mesélt neki valamit erről.

– Akár meg is kérdezhetnéd tőle. Mikor is találkozol vele?

– Kilenckor.

– Engem is keresett.

– Igen, már mondtad.

– Ma megpróbáltam visszahívni. De a telefonjai valamiért nem működtek.

– A telefonjai?

– Igen. A mobilján és a vonalason is kerestem. De egyik sem volt kapcsolható.

– Szóval a vonalas sem. És mikor hívtad? – tudakolta töprengve Mikael.

– Úgy egy óra körül.

A férfi felállt, és kinézett a hegy irányába. Majd gondolataiba merülve odaszólt a nővérének:

– Nem bánod, ha ma te fizeted a vacsorát, Annika? Úgy érzem, ideje indulnom.

Azzal eltűnt a zinkensdammi metrólejáróban.

Holger Palmgren az őt egyre jobban elborító ködfátylon át végignézte, amint a nő elvitte a mobilját és az éjjeliszekrényen talált, Lisbethről szóló iratkupacot, s betette barna orvosi táskájába. Azt is hallotta, ahogyan látogatója végigkutatta a szekrényeit és fiókjait. Megmozdulni azonban képtelen volt. Mintha egy fekete tenger nyelte volna el lassanként, s egy pillanatig már azt hitte, kellemes kómába esik.

Ehelyett pánikszerűen rángatózni kezdett, mintha mérgező levegőt szívott volna be. A teste ívben megfeszült. Azután nem kapott tovább levegőt. A tenger ismét elnyelte, lesüllyedt a legmélyére, és úgy érezte, mindennek vége.

Halványan mégis észlelt valamit. Egy ismerős férfi letépte róla a ruhát, leszedte a tapaszokat a hátáról, és ebben a pillanatban Holger minden másról megfeledkezett. Erősen összpontosított, és kétségbeesetten küzdött, akár egy mélytengeri búvár, akinek muszáj a felszínre úsznia, mielőtt túl késő lenne. És ahhoz képest, milyen mérgek ették bele magukat a szervezetébe, és milyen légúti görcsben szenvedett, elismerésre méltó teljesítményt nyújtott.

Kinyitotta a szemét, és három szót sikerült kinyögnie. Jobb lett volna, ha a negyediket is sikerül, mégis fontos információt közölt, legalább részben.

– Beszélj…

– Kivel? Kivel? – üvöltötte a férfi.

– Hilda von…

Mikael felrohant a lépcsőn, és a bejárati ajtót nyitva találta. Amint berontott a lakásba, és megcsapta az áporodott, fojtó levegő, rögtön sejtette, hogy valami nincs rendben. Útját szétszórt papírlapok övezték az előszobaajtótól egészen a hálóig. Holger Palmgren az ágyban feküdt, teljesen kicsavarodott, természetellenes pózban, dereka körül egy barna pokróccal. Jobb kezét a torkához szorította, ujjai görcsbe rándultak. Arca elszürkült, szája pedig tátva, kétségbeesett grimaszba dermedt. Szörnyen szenvedhetett. Mikael egy pillanatig csak állt ott tehetetlenül, sokkos állapotban. Azután látott, vagy látni vélt valamit az idős férfi tekintetében, ami mégis cselekvésre késztette, és felhívta a mentőket. Majd odarohant Holgerhez, szemügyre vette a mellkasát és a száját. Amikor rájött, hogy az idős férfi nem kap levegőt, nem tétovázott tovább. Befogta Holger orrát, és erőteljes, szabályos mozdulatokkal levegőt kezdett fújni a tüdejébe. Holger ajka már elkékült és kihűlt, ezért Mikael azt hitte, elkésett. Mégsem adta fel, és minden bizonnyal egészen addig folytatta volna a lélegeztetést, amíg a mentők oda nem érnek, ha az idős férfi nem kezd el kapálózni és integetni ép karjával.

Mikael e mozdulatokat az első pillanatban görcsös rángatózásnak vélte, azt hitte, a heves mozgás a visszatérő élet és erő jele, s már kezdett megkönnyebbülni. Ám a karmozdulatokat nem tudta hová tenni. Vajon a férfi mondani akart neki valamit? A háta felé mutogatott, mire Mikael letépte róla a pizsamafelsőjét. Felfedezte a két tapaszt Holger hátának felső részén, majd habozás nélkül lehúzta és szemügyre vette őket. Mi állt rajtuk? Mi a fene ez? Mikael nem hitt a szemének.

Aktív hatóanyag: fentanil.

Az meg mi? Holgerre nézett, és egy pillanatig tétovázott. Mi legyen az első lépés? Előkapta a mobilját, és beütötte a szót a Wikipédiába.

„A fentanil egy szintetikus opioid, amely akár százszor erősebb hatást fejthet ki, mint azonos mennyiségű morfin.

Szokványos mellékhatásai a légzésbénulás, a légcső izmainak görcse, ellenszere a naloxon.”

A francba, a francba!

Újra hívta a mentőket, elmondta, ki ő, és hogy az előbb telefonált.

Szinte üvöltötte a telefonba:

– Naloxont hozzanak magukkal, értik?! Muszáj naloxoninjekciót kapnia! Nem tud lélegezni!

Majd letette, és már épp folytatni akarta volna a mesterséges lélegeztetést, amikor észrevette, hogy Holger mondani próbál valamit.

– Majd később – intette le. – Spórolj az erőddel.

Ám Holger csak rázta a fejét, és súgott neki valamit, de annyira rekedten, hogy alig lehetett érteni. Mikael már készült, hogy ismét levegőt fújjon az idős férfi szájába, ám ekkor mintha sikerült volna kivennie valamit, mindössze pár szót:

– Beszélj…

– Kivel? Kivel? – sürgette Mikael, és Holger ekkor minden csepp erejét összeszedve hörgött valamit, amely úgy hangzott:

– Hilda von…

– Hilda von kicsodával?

– Hilda von… – ismételte meg az idős férfi.

Látszott, mennyire fontos neki, hogy Mikael megértse, amit mond.

– Von kicsodával? Essennel? Rosennel? Vagy kivel?

Holger kétségbeesetten nézett rá. Az öregember pupillája kitágult, állkapcsa leesett. Rohamosan rosszabbodott az állapota, pedig Mikael minden tőle telhetőt megtett: a mesterséges lélegeztetés mellett szívmasszázst is alkalmazott, tényleg mindent bevetett, és egy pillanatig már-már azt hitte, igyekezete eredménnyel járt. Holger karja felemelkedett. Volt valami elegáns abban a mozdulatban. Majd görbe ujjai ökölbe szorultak. Az öregember dacosan tartotta fel öklét néhány centire az ágytól. Aztán karja visszazuhant a takaróra, és végül a lepedőre, szemhéja pedig felpattant. Teste megrándult, és vége volt.

Mikael ösztönösen felfogta, de nem adta föl. Még erősebben nyomkodta Holger mellkasát, és fújta a levegőt a tüdejébe. Az arcát pofozgatta, és azt üvöltözte: „Lélegezz, lélegezz!” Végül azonban be kellett látnia, hogy ennek semmi értelme. Holgernek nem volt tapintható pulzusa, nem is lélegzett, egyáltalán semmi életjelet nem adott. Mikael olyan erőteljesen öklözött bele az éjjeliszekrénybe, hogy a gyógyszeresdoboz legurult róla, és a tabletták szanaszét szóródtak a padlón. Kinézett az ablakon. Már majdnem háromnegyed kilenc volt. Odakint a téren még kacarászott néhány kamasz lány.

Mikael enyhe ételszagot érzett. Lecsukta az idős férfi szemét, megigazította a takaróját, majd az arcát kezdte tanulmányozni. Ám a vonásairól semmi jót nem tudott volna mondani. Az idős férfinak mindene elöregedett és eltorzult már. Mégis, valahogy méltósággal teli volt az arckifejezése. Legalábbis ő így érezte. A világ hirtelen mintha egy kicsivel rosszabb hellyé változott volna Holger nélkül. Mikael gombócot érzett a torkában, először Lisbethre gondolt, akit a férfi nemrég meglátogatott, aztán már semmire sem gondolt.

Közvetlenül ezután érkezett meg a mentőautó, benne két, harmincas éveiben járó férfi. Mikael igyekezett olyan szakszerűen elmondani nekik mindent, ahogy csak tőle telt. A fentanilról is beszélt. Azt mondta, Holgert alighanem túladagolták, és a gyanús körülményekre való tekintettel a rendőrséget is értesíteni kellene. Ám a mentők olyan unott, nemtörődöm arccal néztek rá, hogy legszívesebben a képükbe ordított volna. Ehelyett csak összeszorította a fogát, és szomorúan figyelte, ahogy a két férfi letakarja Holgert egy lepedővel, majd otthagyják az ágyon fekve, egy orvosra várva, aki majd kiállítja a halotti bizonyítványt. Mikael a lakásban maradt. Felszedte a padlóról a szétgurult tablettákat, kinyitotta az ablakokat és az erkélyajtót, majd leült a fekete fotelba, az ágy mellé, és megpróbált tiszta fejjel gondolkodni. De nem nagyon sikerült. Túl sok minden járt az eszében, és hirtelen a dokumentumokra gondolt, amelyek szanaszét szóródtak az előszobában, amikor berontott a lakásba.

Felállt és kiment, hogy felszedje őket a földről, majd a lábtörlőn állva végigolvasta a papírokat. Még ha elsőre nem is értette az összefüggést, egy névre azonnal felfigyelt: Peter Teleborianéra. Ő volt az a pszichiáter, aki hamis jelentéseket adott Lisbethről, miután a lány tizenkét évesen bosszút állt az apján – Molotov-koktélt hajított rá a Lundagatanon. Teleborian azt állította, meggyógyítja, gondját viseli, és visszavezeti Lisbethet a normális életbe, ám valójában nap mint nap, óráról órára tudatosan gyötörte a lányt. Az ágyhoz szíjazta, majd súlyosan bántalmazta. De vajon mi a fenéért hevertek róla szóló papírok szanaszét Holger előszobájában?

Miután Mikael átlapozta őket, annyit azért meg tudott állapítani, hogy semmi újdonság nincs bennük. A jelek szerint azoknak a rémes kartonoknak a fénymásolatai voltak, amelyek alapján Peter Teleboriant súlyos szakmai mulasztás és visszaélés miatt elítélték és megfosztották orvosi működési engedélyétől. Ugyanakkor az is világosan kiderült, hogy a lapok nem sorban követték egymást, nem képeztek összefüggő egészet. Az egyik szöveg egy mondat közepén ért véget, a másik valahol egész másutt folytatódott. Egyértelműen hiányos volt. Vajon a többi oldal is a lakásban van? Vagy valaki elvitte?

Mikael nem tudta eldönteni, átkutassa-e a fiókokat és a szekrényeket. Ám végül úgy döntött, nem akarja megzavarni az elkövetkező rendőrségi házkutatást, inkább felhívta Jan Bublanski főfelügyelőt, és elmondta neki, mi történt. Azután a Flodberga börtön biztonsági részlegét hívta. Egy Fred nevű férfi vette fel a telefont. Álmos és arrogáns hangon beszélt, és Mikael kis híján elvesztette a türelmét, főleg amikor pillantása az ágyra tévedt, és meglátta Holger fehér lepedőbe burkolt testét. De azután összeszedte magát, és minden tekintélyét latba vetve elmagyarázta a férfinak, hogy Salanderék családjában haláleset történt, mire végre beszélhetett Lisbethtel.

Bár, ami azt illeti, ezt a beszélgetést szívesen megspórolta volna magának.

Miután Lisbeth letette a telefont, két őr vezette vissza a cellájába a hosszú folyosón keresztül. Semmit sem vett észre a Fred Strömmer arcából sugárzó mélységes gyűlöletből. Sem semmiből, ami körülötte zajlott, és egyetlen arcizma sem árulkodott az érzéseiről. Nemcsak a „Meghalt valaki?” kérdést hagyta figyelmen kívül, de még csak fel sem nézett. Ment némán, saját lépteinek zaját és lélegzését hallgatva, és nem értette, miért követik az őrök a cellájába. Minden bizonnyal szívatni akarják. A Benitóra mért csapást követően minden lehetőséget megragadtak, hogy pokollá tegyék az életét, és most nyilván újból átkutatják majd a celláját. Na nem mintha azt remélték volna, hogy találnak is valamit, csak nem akarták kihagyni a lehetőséget, hogy mindent felforgassanak és a földre dobáljanak. Talán abban reménykedtek, hogy ettől majd dührohamot kap, így aztán lesz rá ürügyük, hogy üvöltözhessenek vele. És kis híján el is érték, amit akartak. Ám Lisbeth végül inkább összeszorított foggal tűrt, és még csak rájuk sem nézett, amikor kimentek.

Majd felszedte a matracát a földről, és leült az ágy szélére. A Mikaeltől hallott információkon gondolkodott. A morfintapaszokon, amelyeket eltávolított Holger hátáról, és az előszobában szétszórt iratokon, meg az idős férfi utolsó szavain: „Hilda von…” Különösen az utóbbi járt sokat a fejében, de valahogy nem állt össze a kép. Ezután felkelt, és ököllel az íróasztalra csapott, majd belerúgott a ruhásszekrénybe és a mosdókagylóba.

Egy pillanatra gyilkos düh öntötte el. De aztán ismét összeszedte magát. Mindennek megvan a maga ideje. Előbb ki kell deríteni az igazságot. Csak azután következhet a bosszú.

10. FEJEZET

Június 20.

Jan Bublanski főfelügyelő szeretett hosszas filozófiai fejtegetésekbe bonyolódni. Ám ezúttal egy szót sem szólt. Kék inget viselt, szürke vászonnadrágot és egy pár egyszerű mokaszint. Délután három óra húsz perc volt, a levegő meleg és fojtó, és a csapata egész nap keményen hajtott. Most épp a rendőrség Bergsgatanon álló épületének ötödik emeleti tárgyalótermében ültek. Bublanski az ott töltött évek során sok mindentől félt. De a legjobban talán a kétely hiányától. Hívő ember volt, akit a túlságosan erőteljes meggyőződés és a túl egyszerű magyarázatok mindig elkedvetlenítettek. Örökké ellentmondott, és mindennek az ellentétét feltételezte. Nála semmi sem lehetett olyan biztos, hogy ne kérdőjelezhette volna meg. Örökös kételkedése egyrészről lassította a munkájában, másrészről azonban számos tévedéstől óvta meg. Most épp azt szerette volna, ha a kollégái használják az eszüket. De nem tudta, hogy érhetné ezt el.

Bublanski számos szempontból boldog embernek mondhatta magát. Nem régóta élt együtt egy nővel, Farah Sharif professzorral, aki – ahogy Bublanski mondani szokta – szebb és okosabb volt, mint amilyet ő megérdemelt. A pár a közelmúltban költözött be egy háromszobás lakásba, a stockholmi Nytorgetre. Beszereztek egy labradort, gyakran jártak étterembe és kiállításokra. Bublanskinak az volt a véleménye, hogy a világ a feje tetejére állt. Jobban terjed benne a hazugság és az ostobaság, mint bármikor korábban. Az egész politikai színteret a demagógok és a pszichopaták uralják, az előítéletek és a tolerancia hiánya megmérgezi a földet, olykor még az ő amúgy értelmes nyomozócsoportján belül is. Hozzá legközelebb álló kollégája, Sonja Modig mostanában csak úgy ragyogott, és az a pletyka járta, hogy szerelmes. Ám Jerker Holmberget és Curt Svenssont ez idegesítette, állandóan balhéztak a nővel, és az sem javított a helyzeten, hogy a csapat legifjabb tagja, Amanda Flod Sonja pártját fogta, neki pedig általában értelmes gondolatai voltak. Svensson és Holmberg talán a pozíciójukat féltették, hiszen ők voltak a rangidősök. Bublanski megpróbált biztatóan rájuk mosolyogni.

– Ami azt illeti… – kezdte Jerker Holmberg.

– Ez jó kezdet – állapította meg Bublanski.

– Ami azt illeti, nem értem, miért törné magát valaki ennyire, hogy végezzen egy kilencvenéves emberrel – folytatta Jerker.

– Egy nyolcvankilenc évessel – helyesbített Bublanski.

– Pontosan, egy nyolcvankilenc évessel, aki egyedül a lakását sem volt képes elhagyni, és bármelyik pillanatban magától is meghalhatott volna.

– Mégis gyilkosságnak tűnik, nem? Sonja, kérlek, összefoglalnád, amit eddig tudunk?

Sonja erre persze széles mosolyt villantott, és még Bublanski is úgy vélte, visszavehetne egy kicsit, ha másért nem, legalább a békesség kedvéért.

– Nos, itt van például Lulu Magoro – mondta Sonja Modig.

– Miért, nem veséztük még ki elég alaposan? – méltatlankodott Curt Svensson.

– De nem ám! – vágott közbe Bublanski élesen. – Át kell ismételnünk mindent, hogy átfogó képet kapjunk.

– Ami azt illeti, nem csak Lulu szerepel a listánkon – folytatta Sonja. – Itt az egész Sofia Care Gondozó, a cég, amelyet Holger Palmgren ápolásával bíztak meg. Tegnap délelőtt azt az értesítést kapták, hogy Holger Palmgrent beszállították az Ersta Kórházba, erős csípőtáji fájdalommal. Senkiben nem merült fel, hogy megkérdőjelezze ezt az állítást. A telefonáló Mona Landin néven mutatkozott be, főorvosként, valamint ortopédusként. Hitelesnek tűnt, tehát ellátták információkkal Holger gyógyszerezését és általános állapotát illetően. Majd törölték a Palmgrennél tervezett házi ápolások időpontjait. Lulu Magoro, aki különösen közel állt az idős férfihoz, meg akarta látogatni őt a kórházban. Megpróbálta az Ersta Kórház központi vonalán keresztül megtudni, hol fekszik pontosan a férfi, ők viszont érthető okokból – mivel az illető ott sem volt – nem tudtak a nőnek semmilyen felvilágosítással szolgálni. Ugyanaznap délután azonban kapcsolatba lépett vele ez a Mona Landin – és ez minden jel szerint kitalált név. Azt állította, Holgernek nincs komoly baja, ám még altatásban fekszik egy kisebb operáció után, ezért nem szabad zavarni. Lulu később, az este folyamán is megkísérelte felhívni Holgert a mobilján, ám az ki volt kapcsolva. A szolgáltatójánál, a Teliánál senki nem tudta megmondani, mi történhetett. A délelőtt folyamán egyszerűen üzemen kívül helyezték a készüléket, de nem lehetett megállapítani, a rendszeren belül ki hozta ezt az intézkedést. A jelek szerint valaki, aki némi számítástechnikai tudással, valamint a megfelelő kapcsolatokkal rendelkezett, sikeresen elzárta Holger Palmgrent a külvilágtól.

– De miért fektettek bele ennyi energiát? – tudakolta Jerker.

– Fennáll egy bizonyos körülmény, amelyet érdemes figyelembe venni – magyarázta Bublanski. – Mint már említettem, Holger Palmgren nemrég meglátogatta Lisbeth Salandert a Flodberga börtönben, és mivel tudjuk, hogy Salanderre veszély leselkedik, jogosan merül fel a kérdés, vajon belerángatta-e Palmgrent is az ügyeibe. Talán a férfi megtudott róla valamit, vagy épp segíteni akart neki. Lulu elmondta, hogy Holger szombaton megkérte, vegyen elő egy papírköteget, amely Salanderről tartalmazott információkat, és amelyet Holger erősen összpontosítva olvasott végig. Pár héttel korábban kapta egy nőtől, akinek valami köze volt Lisbethhez.

– És ki az a nő?

– Ezt egyelőre nem tudjuk. Lulu nem tudta a nevét, Lisbeth pedig nem hajlandó elárulni semmit, de van egy nyomunk, amely remélhetőleg a segítségünkre lesz.

– Mi volna az?

– Amint tudjátok, Mikael Blomkvist talált néhány dokumentumot az előszobában, talán mert Holger vagy az elkövető elejtette. A Sankt Stefan Gyermekpszichiátriai Rendelő nyilvántartásai, ahol Salandert gyermekkorában kezelték. Peter Teleborian neve is szerepel bennük.

– Az a gazfickó!

– Inkább seggfej – helyesbített Sonja.

– Teleboriant kihallgatták már?

– Amanda ma beszélt vele. Elég rendezett körülmények között él a feleségével és a németjuhászával az Amiralsgatanon. Sajnálatát fejezte ki Palmgren halála miatt, de a történtekről semmit nem tudott. Többet nem is akart mondani. És nem ismer semmiféle Hilda von akárkit.

– Az az érzésem, nem ma jártunk nála utoljára – jelentette ki Bublanski. – Most akkor átfutjuk Holger Palmgren egyéb dokumentumait és a holmiját. De Sonja, kanyarodjunk még vissza Lulu Magoróra!

– Lulu Magoro látta el Holgert egy héten négyszer vagy ötször, esténként – folytatta Sonja. – Minden este felragasztott a hátára egy Norspan márkanévvel ellátott fájdalomcsillapító tapaszt, amelynek a hatóanyaga… segíts, kérlek, Jerker!

„Jó lesz ez – gondolta Bublanski. – Be kell vonni őket! Hadd érezzék, mennyire hozzáértők.”

– Buprenorfin – válaszolta Jerker. – Ez egy opioid származék, amelyet a mákgubóból állítanak elő, és többek közt a Subutex nevű gyógyszerben is benne van, amelyet heroinfüggőknek adnak, de általános fájdalomcsillapítóként is használatos az idősgondozásban.

– Így van, és Holger általában kisebb adagot kapott – fejtette ki Sonja Modig. – De az, amit Mikael Blomkvist letépett a hátáról, valami egészen más volt. Két preparált tapasz, Fentanil Actavis felirattal, s a kettő együtt már halált okozó dózis, nem igaz, Jerker?

– Kétségtelenül. Egy lóval is végeztek volna.

– Pontosan. Már az is elképesztő, hogy Holger ilyen sokáig bírta, sőt még néhány szót is tudott mondani.

– Méghozzá igen figyelemreméltó szavakat – vetette közbe Bublanski.

– Így van, még akkor is, ha némi fenntartással kell kezelni, amit egy idős, zavarodott férfi mond élete utolsó perceiben. De jól tudjuk, mit mondott: „Hilda von”, pontosabban „Beszélj Hilda von…”-nal. Mikael Blomkvist beszámolója szerint Holger valami fontosat akart e szavakkal közölni, és persze elgondolkodtató, hogy ez a név vajon azonos-e az elkövetőével. Mint tudjátok, bejelentést kaptunk egy karcsú, napszemüveget viselő, fekete hajú, meghatározhatatlan korú nőről, aki lefelé sietett a lépcsőn tegnap este, kezében egy barna táskával. Ám a személyleírás elég hiányos, és most még azt sem tudom megítélni, mekkora a jelentősége. Ráadásul kétlem, hogy Palmgren azt akarta volna, hogy Blomkvist beszéljen azzal a személlyel, aki az életére tört. Ez inkább úgy hangzik, mintha ez a bizonyos Hilda fontos információ birtokában lenne, de lehetett egy, az adott helyzet szempontjából teljesen érdektelen személy is, aki valamiért épp eszébe jutott az idős férfinak a halála pillanatában.

– Persze, ez is lehetséges, de mit tudunk magáról a névről?

– Kezdetben elég jó nyomnak tűnt – magyarázta Sonja. – A „von” előtag Svédországban a nemesi származásra utal, s mint ilyen, meglehetősen leszűkíti a kört. Ám a Hilda Németországban is elég gyakori név, ott pedig a „von” előtag mindössze azt jelenti, hogy „valahonnan származó”, és ha a többi germán nyelvű országot is hozzávesszük, jóval tágabbak a lehetőségek. Jannal azon a véleményen vagyunk, hogy azért nem kellene minden létező Hilda nevű, nemesi származású nőt kihallgatnunk. De természetesen a keresést és az ellenőrzést tovább folytatjuk.

– És mit mond erről Lisbeth Salander? – tudakolta Curt Svensson.

– Sajnos nem sokat.

– Jellemző.

– Igen… talán így van – folytatta Sonja. – De vele tulajdonképpen még nem is beszéltünk személyesen, csak a kollégáinkat hívtuk segítségül az örebrói rendőrségtől, akik épp azelőtt hallgatták ki Salandert egy másik ügyben, egy bizonyos Beatrice Anderssonnak a Flodberga börtönben történt bántalmazása ügyében.

– Ki a fenének volt mersze hozzányúlni Benitóhoz? – hitetlenkedett Jerker.

– A biztonsági részleg vezetőjének, Alvar Olsennek. Azt állítja, nem volt más választása. Majd erre is rátérek.

– Remélem, ennek az Alvar Olsennek vannak testőrei – csóválta a fejét Jerker.

– A részleg biztonsági fokozatát megerősítették, Benitót pedig azonnal áthelyezik egy másik börtönbe, amint összeszedi magát. Jelenleg az örebrói kórházban ápolják.

– Az kevés lesz, istenemre – folytatta Jerker. – Van egyáltalán fogalmad arról, miféle ember Benito? Láttad már valaha valamelyik áldozatát? Hidd el, addig nem nyugszik majd, amíg Alvar Olsen torkát át nem vágja – mégpedig szép lassan.

– Mi és a börtön vezetősége is tudatában vagyunk a helyzet komolyságának – magyarázta Sonja, most már kissé idegesen. – Jelenleg azonban nem látunk akut veszélyt. Folytathatnám? Akkor jó. Tehát örebrói kollégáinknak nem sikerült valami sokat kihúzniuk Lisbeth Salanderből. Már csak abban reménykedhetünk, hogy Bublanski – akiben eléggé megbízik – több sikerrel jár majd. Hiszen valamennyien úgy érezzük, Salander a történet egyik kulcsfigurája. Mikael Blomkvist szerint Palmgren aggódott a lányért, és állítólag ostobán, elővigyázatlanul is járt el emiatt. Ez elég érdekesen hangzik. Vajon mi lehetett az oka, és egyáltalán miféle elővigyázatlanságra képes egy idős, szinte mozgásképtelen ember?

– Alighanem egy telefonhívásról lehet szó, vagy az interneten való keresgélésről – vágta rá Amanda Flod.

– Úgy van! Ám ezen a vonalon semmi értékelhetőt nem találtunk. Mármint azonkívül, hogy nincs meg a mobilja.

– Ez elég gyanús jel – állapította meg Amanda.

– Tagadhatatlanul. Aztán van itt még valami, amiről szerintem beszélnünk kellene. De jobb, ha innen átveszed, Jan – intett a kollégája felé Sonja.

Bublanski úgy feszengett, mint aki legszívesebben megúszta volna ezt az egészet. Majd elmesélte nekik Faria Kazi történetét, amelyről a délelőtt folyamán értesült.

– Amint hallhattátok, Salander nem óhajtott az örebrói rendőrséggel a Holger Palmgrennel való találkozásáról beszélni. És a Benitót ért támadással kapcsolatban sem volt sok mondanivalója. Egyvalamiről azonban nagyon is akart beszélni, ez pedig nem más, mint a Jamal Chowdhury halála ügyében folyó nyomozás. Úgy vélte, a rendőrség nagyon rossz nyomon jár, és ebben kénytelen vagyok igazat adni neki.

– Ezt miért mondod?

– Mert öngyilkosságnak akarták nyilvánítani az ügyet. És ha ez egy lenne a szerencsétlen, metró elé esett áldozatok esetéből, talán még meg is érteném. Ám ez nem egy átlagos ügy. Chowdhury ellen fatvát adtak ki, és nem könnyű ezzel együtt élni. Stockholmban él egy kisebb csoport, akik a bangladesi szélsőséges erők hatására radikalizálódtak, ők a legapróbb kihágásért is hajlandók embert ölni. Már azt is gyanúsnak kellett volna találnunk, ha Jamal elcsúszik egy banánhéjon. Ám ő ráadásul beleszeretett Faria Kaziba, akit a fivérei egy vagyonos, dakkai iszlám szélsőséges férfihoz akartak hozzáadni. Nyilván el tudjátok képzelni, hogy feldühödtek, amikor Faria éppen Jamalhoz szökött, és nála rejtőzött el. Chowdhury ezzel a húzásával nemcsak a család becsületébe gázolt, hanem vallási és politikai ellenségükké is vált, aztán egyszer csak sitty-sutty, beesik egy metrószerelvény alá, és a mi kollégáink mit csinálnak? Olyan gyorsan lezárják az aktáját azzal, hogy öngyilkosság történt, mintha csak egy vällingbyi betörésről lenne szó. Pedig az események során egy csomó gyanús körülmény lépett fel. De mindez még nem minden, mert mi történt a Jamal halálát követő napon? Faria Kazi dührohamot kapott, és kilökte a bátyját, Ahmedet a sicklai lakásuk ablakán. Nehezen hiszem, hogy ennek ne lenne semmi köze a metróban történtekhez.

– Oké, értem, és ez nem hangzik valami jól. De mi köze ennek Holger Palmgren halálához? – értetlenkedett Curt Svensson.

– Lehet, hogy semmi, de akkor is – Faria Kazi a Flodberga biztonsági részlegére került, akárcsak Salander, és hozzá hasonlóan Fariára is komoly veszély leselkedik. Erős a gyanúm, hogy a fivérei akarnak bosszút állni rajta, és a Titkosszolgálat a mai napon meg is erősítette, hogy Bashirék kapcsolatban állnak Benitóval. A fiúk igazhitűeknek tartják magukat. De több közös vonásuk van Benitóval, mint az átlag muszlimokkal, márpedig ha Farián akarnak bosszút állni, Benito alkalmas eszköznek tűnik.

– Azt el tudom képzelni – felelte Jerker.

– Na igen, és az is kiderült, hogy Benito nemcsak Faria Kazi, hanem Lisbeth Salander iránt is érdeklődést mutatott.

– Ezt honnan tudjuk?

– Annak a nyomozásnak köszönhetően, amelyet a börtönintézet kezdeményezett annak kiderítésére, miként juttatta be Benito a kést a biztonsági részlegre. Mindent, az égvilágon mindent átkutattak, még a H épületben található látogatószoba szemeteskukáit is. Az egyik papírkosárban találtak is egy összegyűrt papírfecnit, Benito kézírásával, rajta meglehetősen aggasztó szöveggel. A lapon nemcsak annak az iskolának a címe szerepel, ahová Alvar Olsen kilencéves lányát néhány hónappal ezelőtt beíratták, hanem Faria nagynénjéről, Fatimáról is találhatók rajta adatok. Ő az egyetlen a családjában, akivel a lány még mindig jó kapcsolatot ápol. És mindenekelőtt – ami számunkra különösen aggasztó – Lisbeth Salanderhez közel álló személyekről is: Mikael Blomkvistról, egy bizonyos Jeremy MacMillan nevű ügyvédről Gibraltáron – akiről még nem tudom, kicsoda –, na és Holger Palmgrenről.

– Ez igaz? – kapta fel a fejét Amanda Flod.

– Sajnos igen. Olvasni is hátborzongató, hogy már a férfi halála előtt felkerült a neve egy ilyen listára. A neve mellett ott szerepel a lakcíme, a kapukódja és a telefonszáma is.

– Cseppet sem jó hír – állapította meg Jerker Holmberg.

– Nem bizony, és persze ez nem feltétlenül áll összefüggésben a gyilkossággal, vagyis hát a feltételezett gyilkossággal. De azért szemet szúr, nemde?

– De igen, szemet szúr – bólintott egyetértően Sonja.

Mikael Blomkvist éppen a Hantverkargatanon haladt, Kungsholmenben, amikor megcsörrent a mobilja. Sofie Melker volt az, a szerkesztőségből. A hogyléte felől érdeklődött. Ő azt felelte: „megvagyok”, és azt hitte, ezzel le is tudta a választ. Sofie már a nyolcadik volt aznap, aki a részvétét nyilvánította, és biztosította az együttérzéséről. Ezzel persze nem is volt semmi baj, csak éppen Mikael már nem bírta elviselni. Ő úgy kívánta feldolgozni a helyzetet, ahogy a haláleseteket mindig is szokta: kemény munkával.

A délelőtt folyamán Uppsalában járt, és elolvasta a Rosviks pénzügyi vezetőjének nyomozati anyagát, akit a Carl Segert ért halálos lövés leadásával vádoltak. Most úton volt, hogy Ellenor Hjorttal találkozzon, a nővel, aki akkoriban Seger menyasszonya volt.

– Köszönöm, Sofie – felelte Mikael. – Később beszélünk. Most épp egy találkozóra sietek.

– Rendben, akkor majd később beszéljük meg ezt.

– Mit?

– Erika megkért, hogy nézzek utána valaminek a számodra.

– Igen. Na és mire jutottál?

– Az attól függ.

– Mitől?

– Herman és Viveka Mannheimer személyi aktáiban nincs semmi különös.

– Azt én sem gondoltam. Engem Leo aktája érdekel. Hogy vajon örökbe fogadták-e, vagy volt valami más, kényes körülmény a születése körül.

– Rájöttem. Az ő aktája is szép és rendezett. Egyértelműen az áll benne, hogy a västerledi egyházközségben született, ott, ahol a szülei is éltek a születése időpontjában. A 20-as számú rubrika, a „Feljegyzések örökbe fogadó szülők, örökbe fogadott gyermek esetén stb.” teljesen üres. Az aktában semmit nem húztak alá, és nem titkosítottak. Minden teljesen eredetinek tűnik. Valamennyi egyházközség, amelyben Leo gyermekkora folyamán lakott, szépen fel van sorolva benne, és semmi szembetűnő adatot nem tartalmaz.

– Akkor miért mondtad, hogy „attól függ”?

– Nos, hadd fogalmazzak így: amikor a Városi Levéltárban jártam, egy kicsit elkezdett érdekelni ez az egész, ezért kikértem a saját személyi aktámat is, ami kemény nyolc koronámba került, de úgy gondoltam, ennyit áldozhatok a Millenniumra.

– Ez igazán nagyvonalú gesztus a részedről.

– Tudod, én mindössze három évvel vagyok idősebb Leónál. Az én aktám mégis egészen másképp néz ki.

– Hogy érted ezt?

– Az enyém nem olyan szép. Amikor végigolvastam, hirtelen kezdtem öregnek érezni magam. A tizenkilencedik rovatban a költözéseim és az ezekkel együtt járó egyházközségváltásaim vannak feljegyezve, dátumokkal és egyéb részletekkel. Nem tudom, kik írták ezeket a jegyzeteket, de ha jól sejtem, valami irodisták, a lelkészi hivatal alkalmazottai. Mindenesetre elég kaotikusan fest. Olykor kézzel írták, máskor írógéppel. Néhány helyen lepecsételték, és itt-ott ferde az írás, mintha nehezükre esett volna eltalálni a sorokat. Leónál azonban minden tökéletes, egységes, és ugyanazzal a típusú írógéppel vagy számítógéppel írták.

– Mintha utólag javították volna át?

– Hát… ha valaki más kért volna meg rá, hogy nézzek utána, vagy ha véletlenül lesek bele az aktájába, ez a gondolat meg sem fordult volna a fejemben. De miattad mind kicsit paranoiásak vagyunk, ugye tisztában vagy ezzel, Mikael? Ha te kérdezel valamit, mindig arra gondolunk, biztos valami több van a háttérben. Úgyhogy ezt is figyelembe véve, nem zárnám ki, hogy az aktáját utólag átírták. De miért is érdekes ez?

– Még én sem tudom biztosan. De Sofie, ugye nem árultad el a neved?

– Kihasználtam a névtelenséghez való jogomat, ahogy Erika javasolta, és szerencsére én nem vagyok akkora híresség, mint te.

– De jó. Akkor vigyázz magadra, és köszi!

Mikael letette a telefont, és keserűen nézett szét a Kungsholms tér környékén. Ragyogóan sütött a nap, de ez csak rontott a helyzeten. Tovább haladt a megadott cím irányába, a Norr Mälarstrand 32. felé, ahol Carl Seger egykori menyasszonya, Ellenor Hjort mostanság egyedül élt tizenöt éves lányával. Ellenor Hjort kurátorként dolgozott a Bukowski művészeti aukciós háznál. Ötvenkét éves volt, három évvel ezelőtt vált el, és tagja volt egy csomó nonprofit egyesületnek, valamint a lánya kosárlabdacsapatát is ő edzette. Szóval a jelek szerint igencsak aktív életet élt.

Mikael lepillantott a Mälaren-tó csendes víztükrére, majd a saját lakására a tó túloldalán. Fojtó hőség volt, ő pedig izzadt, és nehezen mozgott. Beütötte a kapukódot, majd felment a lifttel a legfelső emeletre, s végül becsengetett. Nem kellett sokáig várnia, hogy kinyíljon az ajtó.

Ellenor Hjort meglepően fiatalnak látszott. Rövid frizurát viselt, fekete kosztümkabátot, szürke nadrágot, és nagyon szép, sötétbarna szeme volt, meg egy kicsi, alig látható sebhely a hajtövénél. Lakása tele volt könyvekkel és festményekkel. Mikaelt teával és kétszersülttel kínálta. Meglehetősen idegesnek tűnt. A csészék megcsörrentek a kezében, amikor a csészealjra tette őket. Egy világoskék kanapéegyüttesre ültek le, egy Velencét ábrázoló, színes olajfestmény alá.

– Meg kell mondjam, meglep, hogy ennyi év után érdeklődni kezd ez után a tragédia után – mondta Ellenor.

– Megértem, és sajnálom, ha ezzel régi sebeket tépek fel. De szeretnék többet megtudni Carlról.

– Mitől lett ő hirtelen ennyire érdekes?

Mikael elgondolkodott a válaszon, majd őszintén bevallotta:

– Bárcsak megmondhatnám. De azt hiszem, a halálával kapcsolatban nem ismerünk minden részletet. Úgy érzem, mintha nem lenne kerek a történet.

– Konkrétabban mire gondol?

– Ez egyelőre még csak amolyan megérzés. Épp most jövök Uppsalából, ahol átolvastam az összes tanúvallomást, és voltaképpen nincs is bennük semmi hiba, azt leszámítva, hogy nincs bennük semmi hiba. Annyit azért már megtanultam az évek során, hogy az igazság gyakran egy kissé váratlan, sőt logikátlan, mivel mi, emberek sem viselkedünk mindig észszerűen. Míg a hazugság általában – főleg, ha a hazugok nem elég ügyesek – túlságosan kiszámítható és következetes.

– Szóval a nyomozás Carl halála ügyében maga szerint kiszámítható volt – állapította meg a nő.

– Úgy egészében véve kissé túl jól összeállt a kép – magyarázta Mikael. – Túl kevés benne a következetlenség és az oda nem illő részlet.

– Tud olyat is mondani, ami nekem még nem jutott eszembe? – kérdezte Ellenor Hjort enyhén szarkasztikusan.

– Azt is mondhatnám, hogy a megnevezett vadász, Per Fält…

Ellenor azonban félbeszakította, mondván, minden tisztelete Mikael munkájáé és megfigyelőképességéé, de ami a nyomozást illeti, semmi meglepőt nem tud mondani neki.

– Már vagy százszor elolvastam az iratokat, és amiről maga beszél, villámként hasított belém. Azt hiszi, nem üvöltöttem Herman és Alfred Ögren fülébe: „Mit titkolnak el előlem, maguk rohadékok?”

– Na és mit válaszoltak?

– Kedves szavakat, elnéző mosolyok kíséretében. „Megértjük, hogy nem könnyű most magának. Tényleg nagyon sajnáljuk, szegényke.” De végül, mivel nem adtam fel, megfenyegettek, hogy vigyázzak magamra. Nekik hatalmuk volt, így minden szavamat hazugságnak és aljas rágalomnak állították be. Ők ismertek menő ügyvédeket, én meg akkoriban túlságosan gyenge és elkeseredett voltam ahhoz, hogy tovább küzdjek ellenük. Carl volt életem értelme. Teljesen összetörtem, képtelen voltam tanulni, dolgozni. A leghétköznapibb feladatokat sem tudtam elvégezni.

– Megértem.

– De az volt a különös az egészben – és emiatt ülök itt most magával –, hogy mit gondol, ki volt az, aki mindenki másnál, a szüleimnél, a testvéreimnél és a barátaimnál is jobban próbálta tartani bennem a lelket?

– Leo?

– Pontosan, a drága kis Leo. Ő éppoly vigasztalhatatlan volt, akárcsak én. A Grönviksvägenen, az akkori házunkban ültünk, sírtunk és szidtuk a világot, meg az átkozott vadászokat az erdőben, és amikor jajveszékeltem, hogy úgy érzem, félbevágtak, ő is ugyanúgy érzett. Még csak gyerek volt, mégis osztoztunk a gyászban.

– Miért jelentett olyan sokat Carl Leónak?

– Minden héten találkoztak nálunk, Carl rendelőjében. De persze ennél többről volt szó. Leo nemcsak a terapeutájának tekintette Carlt, hanem a barátjának is. Talán ő volt az egyetlen a világon, aki megértette a fiút, Carl pedig a maga részéről azt akarta…

– Mit akart?

– Segíteni Leónak, és megértetni vele, hogy ő egy különleges tehetséggel megáldott ember, akire nagyszerű lehetőségek várnak, na és persze – ezt sem akarom a szőnyeg alá söpörni – Leo fontos volt Carlnak a kutatásai szempontjából is. Ahhoz, hogy elkészülhessen a tanulmánya.

– Leo hiperakúzisban szenvedett.

Ellenor meglepetten pillantott Mikaelre, majd elgondolkodva így szólt:

– Na igen, ez is egy tényező, ami azért érdekelte Carlt, mert tudni szerette volna, vajon ez is hozzájárult-e ahhoz, hogy a gyerek annyira elzárkózott mindentől, és hogy Leo vajon más szemmel nézte-e a világot, mint mi.

Mikael úgy döntött, megkockáztatja a kérdést:

– Leót örökbe fogadták, ugye?

Ellenor kiitta a teáját, majd az erkély felé pillantgatott.

– Meglehet – felelte.

– Ezt hogy érti?

– Olykor úgy éreztem, a múltja kényes téma.

Mikael erre újabb kísérletet tett:

– Leo vándorcigányok közül származik?

Ellenor elgondolkodva nézett rá.

– Ez érdekes felvetés – állapította meg.

– Miért?

– Mert olykor eszembe jut…

– Mi jut eszébe?

– Egy ebéd, amelyre Carl hívott meg bennünket Drottningholmba.

– Mi történt ott?

– Voltaképpen semmi, mégsem tudom elfelejteni. Carllal tényleg nagyon szerettük egymást, de néha úgy éreztem, mintha titkolt volna bizonyos dolgokat előttem. Nem olyasmit, ami a munkájával volt összefüggésben, és bizonyára ezért is voltam sokszor olyan féltékeny rá. Az az ebéd is egy ilyen alkalom volt.

– Milyen értelemben?

– Leo szomorkodott, mert valaki lecigányozta. Carl meg ahelyett, hogy felpattant volna, hogy megkérdezze: „Ki az az idióta, aki ilyet mert mondani?” – oktató célzattal elmagyarázta, hogy a cigány egy rasszista kifejezés, amely a sötét múltból maradt ránk. Leo pedig csak bólintott, mintha ezt már korábban is hallotta volna valakitől. Jóllehet elég kicsi volt még. Mégis hallott már a vándorló romákról és a velük szemben elkövetett visszaélésekről, a kényszersterilizálásokról, a lobotómiáról, sőt a bizonyos egyházközségeken belül elkövetett etnikai tisztogatásokról is. Ez valahogy olyan… furcsának tűnt egy olyan fiútól, mint ő.

– És mi történt ezután?

– Semmi. Az égadta világon semmi. Carl csak pisszegett, amikor utólag rákérdeztem. És persze olyasvalamiről is lehetett volna szó, amit a titoktartás miatt nem árulhat el, ám akkor is az volt az érzésem, valamit rejteget előlem. Ezért is jut eszembe néha az az eset, és még mindig bánt.

– Véletlenül nem Alfred Ögren valamelyik gyereke cigányozta le Leót?

– Ivar, a legkisebb, aki jóval fiatalabb volt a többieknél, és az egyetlen, aki később az apja nyomdokaiba lépett. Ismeri őt?

– Egy kicsit – felelte Mikael. – Elég gonosz gyerek volt, nem?

– Szörnyen gonosz.

– De miért?

– Az ember mindig ezt kérdezi magától. De a fiúk között már korán megindult a rivalizálás, ahogy az apáik között is. Herman és Alfred kakasviadalokat rendeztek a fiaik közt, melyikük a legügyesebb, kié a jövő. S bár Ivar minden olyan versenyt megnyert, amely nyers erőt és brutalitást igényelt, Leo az értelmet igénylő feladatokban kivétel nélkül jobbnak bizonyult, és ez érthető módon egy csomó esetben féltékenységhez vezetett. Ivar tudott Leo hiperakúzisáról. De ahelyett hogy tekintettel lett volna rá, a Falsterbóban töltött nyaralások alkalmával képes volt az éjszaka közepén iszonyú hangerővel bömböltetni a hifitornyot. Máskor meg felfújt egy csomó lufit, és Leo háta mögött kipukkasztotta őket. Amikor Carl ezt meghallotta, félrevonta Ivart, és felpofozta. Gondolhatja, micsoda ribillió kerekedett belőle. Alfred Ögren tajtékzott a dühtől.

– Vagyis Carlnak is voltak haragosai a csapatban?

– Minden bizonnyal igen. Mindazonáltal meg kell mondjam, Leo szülei mindig kiálltak Carlért. Ők tudták, milyen sokat jelent a gyerekük számára. Épp ezért törődtem bele a gondolatba – vagy legalábbis próbáltam –, hogy a halála baleset volt. Herman Mannheimer sosem ölte volna meg a fia legjobb barátját.

– Hogyan került Carl kapcsolatba a családdal?

– Az egyetemen keresztül. Jó időben volt a jó helyen, azt hiszem. Korábban senki sem törődött a különösen tehetséges gyerekekkel az iskolában. Úgy vélték, ezzel vétenének a „minden ember egyenlő” elgondolás ellen. Ahhoz sem volt megfelelő eszközük, hogy egyáltalán felismerjék és megpróbálják megérteni őket. Egy csomó intelligens gyereket elhanyagoltak az iskolában, akik emiatt agresszívan viselkedtek, azután felzárkóztató iskolába küldték őket. A pszichiátriai rendelők állítólag tele voltak zsenikkel. Carl gyűlölte ezt a helyzetet, és küzdött azokért a fiúkért és lányokért. Mindössze néhány évvel korábban még elitistának tartották volna ezért. Ekkor azonban bekerült mindenféle városi tanácsba, és a témavezetője, Hilda von Kanterborg segítségével kapcsolatba került a Mannheimer családdal is.

Mikael hirtelen megszédült.

– Ki ez a Hilda von Kanterborg?

– Docens volt a pszichológiai intézetben, és két-három doktorandusz témavezetője – felelte Ellenor Hjort. – Fiatal volt még, nem sokkal idősebb Carlnál, és nagyon ígéretes tehetségnek tartották. Ezért is tragikus…

– Meghalt? – szakította félbe Mikael idegesen.

– Amennyire én tudom, nem. De botrányba keveredett, és úgy hallottam, alkoholista lett.

– Miféle botrányba keveredett?

Ellenor Hjort egy pillanatra elmélázott, majd szúrós pillantást vetett Mikaelre.

– Ez már Carl halála után történt, úgyhogy nem rendelkezem róla bennfentes információkkal. De az az érzésem, igazságtalanul hurcolták meg.

– Ezt miből gondolja?

– Hilda von Kanterborg sem lehetett rosszabb, mint bármelyik átlagos, tudományos fokozattal rendelkező férfi kollégája, aki fenn hordta az orrát. Néhányszor találkoztunk vele Carllal együtt, és fantasztikus kisugárzása volt. A szemével szinte beszippantotta az embert, és úgy tudom, mindenféle szerelmi ügyekbe bonyolódott. Két-három diákjával is viszonyt folytatott, és ez persze nem vetett rá jó fényt. De valamennyien felnőtt emberek voltak, és sokan kedvelték. Megvolt a magához való esze, ezért aztán nem is törődött a pletykákkal senki, legalábbis kezdetben. Hilda azonban mohó volt. Falta az életet, a tudományokat… és a férfiakat. De azt bizton állíthatom, hogy nem volt számító vagy gonosz. Csak mindenütt ott akart lenni.

– És aztán mi történt?

– Tulajdonképpen fogalmam sincs. Annyit tudok, hogy az intézmény vezetősége egyszer csak előrántotta néhány diákját a kalapból, akik azt állították – pontosabban szólva ködösen utaltak rá –, hogy Hilda pénzért feküdt le velük. Ez az egész olyan alantas volt! Mintha jobb vádat nem tudtak volna kitalálni annál, hogy kurvának állítják be. Maga meg mit csinál?

Mikael gondolataiba mélyedve felállt, és keresgélni kezdett a mobilján.

– Találtam egy Hilda von Kanterborgot a Rutger Fuchsgatanon. Mit gondol, ő lesz az? – kérdezte.

– Hát nem túl gyakori név. De miért kezdett el ennyire érdeklődni iránta?

– Azért, mert… – kezdte Mikael, de végül nem fejezte be a mondatot. – Ez egy elég zavaros történet. De az önnel való beszélgetés hihetetlenül hasznos volt számomra.

– Most a jelek szerint mégis menni készül.

– Hirtelen sürgős dolgom lett. Úgy érzem…

Ám ezt a mondatot sem sikerült befejeznie. Malin hívta ugyanis, aki legalább olyan izgatottnak tűnt, mint ő maga. Mikael megkérte, hogy később hívja vissza. Kezet fogott Ellenor Hjorttal, még egyszer köszönetet mondott neki, majd lerohant a lépcsőn. Odalentről, az utcáról pedig felhívta Hilda von Kanterborgot.

Másfél évvel korábban, decemberben

Mi az, ami még megbocsátható, és mi az, ami nem? Leo és Carl gyakran beszélgettek erről. Ezek a kérdések mindkettejük számára fontosak voltak, de más-más okból. Általában azonban mindketten megengedő álláspontot képviseltek: a legtöbb dolog megbocsátható, még Ivar zaklatásai is. Egy időben Leo meg is bocsátott neki. Úgy tekintett Ivarra, mint olyan emberre, akitől mindössze ennyi telik, akinek a gonoszság ugyanolyan veleszületett tulajdonsága, mint másnak a botfülűség. Ivar éppoly rosszul tudta megítélni mások érzéseit, akár a botfülű a hangokat és a dallamokat. Leo tehát elnéző volt vele szemben, és olykor-olykor némi kedvességet is kapott érte cserébe: egy vállveregetést vagy egy együttérző pillantást. Ivar gyakran kért tőle tanácsot, bár ezt talán önös érdekből tette, mégis… néha még bókolt is neki:

– Leo, te nem is vagy annyira hülye!

Amikor azonban Ivar összeházasodott Madeleine Barddal, mindez véget ért. Leót lesújtotta a helyzet, és olyan gyűlölet lett úrrá rajta, amelyből a világ minden terápiája is képtelen lett volna kigyógyítani. De hagyta, hogy ez történjen vele. Elfogadta, akárha láza lett volna, pedig vihar tombolt a lelkében. Éjszaka volt a legrosszabb. Ilyenkor düh és bosszúszomj lüktetett a fejében és a mellkasában. Valami balesetről fantáziált, véletlen, golyó általi halálról, anyagi romlásról, betegségekről és egyéb förtelmes csapásokról. Még Ivar fényképeit is kilyukasztotta, és megpróbálta a gondolat ereje segítségével kilökni az erkélyről. Az őrület határán állt. Mégsem történt semmi, mindössze annyi, hogy Ivar éberebb és aggodalmasabb lett, és alighanem ő maga is forralt valamit. Telt-múlt az idő, olykor javult a helyzet, máskor rosszabbodott, majd elérkezett az a másfél évvel ezelőtti december.

Esett a hó, és szokatlanul hideg volt. Leo anyja a halálos ágyán feküdt. Leo hetente háromszor meglátogatta, és próbált vigasztaló, jó fia lenni. De nem volt könnyű dolga. A betegség sem lágyította meg anyja szívét. Sőt a morfin az öncenzúra újabb rétegét tépte le róla, és két ízben is gyengének nevezte a fiát.

– Folyton csalódtam benned, Leo – mondogatta.

Ám Leo nem felelt. Sosem válaszolt az anyjának, amikor az ilyeneket mondott neki, de közben arról álmodozott, hogy örökre elhagyja a hazáját. Malin Frodén kívül nem is igen találkozgatott senkivel. Malin épp válófélben volt, és távozni készült a cégtől. Bár Leo sosem hitte, hogy a nő szerelmes belé, mégis szívesen volt vele. Átsegítették egymást ezen az időszakon, és együtt nevettek, még ha a dühük ettől nem is múlt el. Leo olykor komolyan félt Ivar Ögrentől. Azt képzelte, üldözik – talán egy kém, akit Ivar küldött rá. Bármit el tudott képzelni feltételezett vetélytársáról.

De ami azt illeti, saját magáról is. Lehet, hogy egyszer ráveti magát Ivarra, és alaposan helybenhagyja. Vagy ez, vagy ő fog a férfi áldozatául esni. Megpróbálta elhessegetni e paranoid, ostoba gondolatokat. Mégsem hagyták békén. Léptek hangját vélte hallani a háta mögött, és úgy érezte, néhány szempár őt figyeli titokban. A sikátorokban és utcasarkokon árnyszerű alakokat vélt látni, és a Humlegårdennél járva néha hirtelen hátrafordult. De sosem látott semmi rendkívülit.

December tizenötödikén, pénteken még több hó esett. Stockholm valóságos karácsonyi fényben ragyogott, Leo pedig korán hazament, farmerbe és gyapjúpulóverbe bújt, majd egy pohár vörösbort állított a zongorára. Egy Bösendorfer Imperial volt, kilencvenhét billentyűs. Minden hétfőn felhangolta. A zongoraszék Jansen márkájú volt, fekete bőrből készült. Leült, és nekiállt komponálni egy új zenét, amelyben moll jellegű dúr skálából indult ki, és valamiért minden frázis a hatodik fokon állapodott meg, amely egyszerre hangzott baljóslatúan és melankolikusan. Ezt jó ideig ismételgette, és közben olyan mélyen összpontosított, hogy semmi mást nem hallott, még a léptek zaját sem a lépcsőházból. Azután észrevett valami annyira különöset, hogy egy pillanatig azt hitte, csak magas fordulatszámon járó agyának és szuperérzékeny hallásának szüleménye. Úgy hangzott, mintha valaki gitáron kísérte volna. Ekkor abbahagyta a játékot, és az ajtó felé indult. Kinyissa? Azt fontolgatta, hogy kikiabál a levélbedobó nyíláson, és megkérdezi, ki az.

Mégis kinyitotta az ajtót, és abban a pillanatban mintha kilépett volna a valóságból.

11. FEJEZET

Június 20.

A biztonsági részleg foglyai befejezték vacsorájukat, és elhagyták az étkezőt. Néhányan edzeni mentek. Ketten-hárman rágyújtottak, és trécseltek az udvaron. Megint mások filmet néztek; a jelek szerint az Ocean’s Elevent adták. A többiek pedig fel-alá sétálgattak a folyosókon és a cellájuk meg a szabadidőszoba közt, vagy besuttogtak valamit egymás cellájába a nyitott ajtókon keresztül. Olyan napnak tűnt ez is, mint a többi. Mégsem volt ugyanolyan semmi. És nem is lesz többé ugyanolyan.

Nemcsak az őrök száma lett több a szokásosnál. Senki sem fogadhatott látogatót, sem telefonhívást, és szokatlanul forró és fojtó volt a levegő. Az intézmény vezetője, Rikard Fager is a helyszínen tartózkodott, ami némi feszültséget keltett az őrökben, akik már addig is rosszkedvűek voltak a rabok között uralkodó hangulat miatt.

Volt valami felszabadító a levegőben. A rabokat megcsapta a szabadság szele, mosolyogtak és zajongtak, ami máskor rémisztő véget szokott érni, most azonban olyan könnyedség és izgatottság uralkodott el rajtuk, akár valami zsarnok bukásakor. Másrészt ahogy az a zsarnokok bukása után lenni szokott, a hatalom hiánya és aggodalom is érződött a levegőben. Egyesek, Tine Grönlundhoz hasonlóan, attól tartottak, hogy valaki elkapja őket, és minden zugban folyamatosan arról folyt a spekuláció, hogy mi történt, és mi fog történni ezután.

S még ha számos kitaláció és hazugság kapott is lábra, a rabok azért még mindig többet tudtak az őröknél és a rendőröknél. Valamennyien tudták, hogy Lisbeth verte be Benito képét, ahogyan azt is, hogy az élete veszélyben forog. Arról pletykáltak, hogy máris megkezdődött Lisbeth hozzátartozóinak kiirtása, és ő maga is szörnyű bosszúra számíthat, főleg most, hogy kiderült, Benito arca alighanem egész hátralevő életére eltorzult. Állítólag Benito vérdíjat tűzött ki Faria Kazi fejére, és azt pusmogták, hogy gazdag iszlamisták és sejkek finanszírozzák az akciót.

Mindenki tisztában volt azzal, hogy amint Benito felgyógyul, áthelyezik egy másik börtönbe, és egyéb komoly változások is várhatók. Ezt már az intézet igazgatójának jelenléte is alátámasztotta. Rikard Fager örvendett a sitten a legnagyobb közutálatnak – leszámítva néhány nőt a C épületből, akik megölték a saját gyereküket. Ám a rabok kivételesen nem kizárólag ellenségesen néztek rá, hanem reménykedve is. Ki tudja, talán most, hogy Benito nincs köztük, valami könnyítésre is számíthatnak.

Rikard Fager a karórájára pillantott, majd elhessegette az egyik foglyot, aki azért ment oda hozzá, hogy a hőségre panaszkodjon. Rikard Fager negyvenkilenc éves volt, meglehetősen elegáns, bár a tekintete merev és üres. Szürke öltönyt viselt nyakkendővel és egy pár új, Alden márkájú cipővel. Bár a személyzet általában alulöltözött, hogy ne provokálják a rabokat, ő gyakran épp az ellenkezőjét tette, hogy ezzel is növelje tekintélyét. De ezen a napon megbánta ezt a döntését. Valósággal szakadt a víz a homlokáról, a zakóját is szívesen levetette volna, akárcsak a nadrágját, amelynek szára nedvesen tapadt a combjához. Valakivel beszélt a CB-rádióján.

Savanyú arccal bólintott, majd odalépett a részlegvezető-helyetteshez, Harriet Lindforshoz, és a fülébe suttogott. Végül együtt vonultak be a hetes számú cellába, ahol előző este óta Lisbeth Salandert őrizték elkülönítve.

Lisbeth az íróasztalánál éppen egy különleges számítást végzett a Wilson-hurkokkal kapcsolatban, amelyek egyre inkább központi helyet kaptak a hurok-kvantumgravitációs modell felállítása körül folytatott kísérletében, amikor Rikard Fager és Harriet Lindfors beléptek a cellájába. Lisbeth mégsem látta okát, hogy felpillantson, és megszakítsa a munkáját. Ezért aztán azt sem vette észre, amikor az igazgató oldalba bökte Harrietet, és felszólította, hogy jelentse be az érkezését.

– Az igazgató úr jött el személyesen, hogy beszéljen magával – közölte Harriet egyszerre harsányan és vonakodva.

Lisbeth csak ekkor fordult hátra, és észrevette, amint Rikard Fager lesöpörte a zakója ujját, mintha attól tartana, hogy odabent bepiszkolódik.

A férfi ajka alig láthatóan mozgott, és hunyorított. Úgy tűnt, mintha egy grimaszt készült volna elfojtani. A jelek szerint nem kedvelte túlságosan Lisbethet, de ez rendben is volt így. Ő sem kedvelte a férfit. Túl sok levelét olvasta el ahhoz, hogy kedvelje.

– Jó híreim vannak – közölte az igazgató.

Lisbeth csak hallgatott.

– Mondom: jó híreim vannak – ismételte meg.

A lány azonban ismét nem szólt semmit, mire Rikard Fager szemmel láthatóan felhúzta magát.

– Süket maga, vagy mi van?

– Nem.

A lány a földet nézte.

– Vagy úgy, akkor jó. Még kilenc napja van hátra a büntetéséből. De úgy döntöttünk, már holnap korán reggel szabadlábra helyezzük. Hamarosan kihallgatja magát Jan Bublanski Stockholmból, és szeretnénk, ha együttműködő lenne.

– Szóval nem akarnak tovább bent tartani?

– Nem akarat kérdése, megvannak a vezérelveink, továbbá a személyzet is biztosított afelől… – úgy tűnt, Rikard Fagernek nehezére esik folytatni a mondatot – hogy jól viselte magát, és ez elegendő ahhoz, hogy korábban szabadon bocsássuk.

– Nem viseltem jól magam.

– Nem? Pedig nekem azt jelentették…

– Csak kozmetikázták a szart, biztos lehet benne. Akárcsak a maga jelentéseit.

– Mit tud maga az én jelentéseimről?

Lisbeth továbbra is a földet bámulta, ám olyan lényegre törően és gyorsan válaszolt, mintha olvasta volna:

– Tudom, hogy rosszul vannak megírva, és mindig bő lére ereszti őket. Helytelenül használja a viszonyszókat, fellengzős és modoros stílusban ír ostobaságokat, olykor még hazugságokat is. Olyan információkat hallgat el, amelyeknek bizonyíthatóan a birtokában van. Elhitette a büntetés-végrehajtás vezetőivel, hogy a biztonsági részleg valami csúcsszuper hely, de most komolyra fordult a dolog, Rikard. Ez is hozzájárult ugyanis ahhoz, hogy Faria Kazi életét valóságos pokollá tették idebent, és a letöltendő börtönbüntetése kis híján az életébe került. És engem ez nagyon felbosszant.

Rikard Fager nem felelt, csak hápogott, és rángott a szája. Arcából kifutott minden csepp vér. Mégis tett egy kísérletet. Megköszörülte a torkát, és összefüggéstelenül ennyit mondott:

– Miket beszél, kislány? Hogy érti ezt? Milyen jelentéseimet olvasta el, valami nyilvános okiratot?

– Meglehet, hogy egyik-másik nyilvános volt.

– Maga hazudik! – szaladt ki Rikard Fagerből a méltatlankodás.

– Nem hazudok. Elolvastam őket, de azzal nem kell foglalkoznia, hogyan jutottam hozzájuk.

A férfi már egész testében rázkódott.

– Maga egy…

– Na, micsoda?

Ám a jelek szerint a börtönigazgató nem talált kellően erős szavakat a helyzet leírására.

– Figyelmeztetem, hogy a szabadlábra bocsátását azonnal felfüggeszthetem! – fröcsögte inkább.

– Csak tessék, függessze fel. Engem mindössze egyvalami érdekel.

Fager ajkára izzadságcseppek ültek ki.

– És mi volna az?

– Hogy Faria Kazi segítséget és támogatást kapjon, és teljes biztonságba helyezzék, amíg az ügyvédje, Annika Giannini ki nem viszi innen. Utána pedig kerüljön be a tanúvédelmi programba.

Rikard Fager erre üvölteni kezdett:

– Maga nincs abban a helyzetben, hogy nekiálljon követelőzni!

– Ebben téved. És magának nem kellene itt semmiféle pozíciót betöltenie. Maga egy hazug csaló, aki hagyta, hogy egy gengszter átvegye a börtöne legfontosabb részlegének irányítását.

– Nem tudja, mit beszél! – vágta rá Fager.

– Teszek rá, mit hisz. Bizonyítékaim vannak maga ellen, és csak annyit akarok tudni, milyen sors vár Faria Kazira.

A férfi szeme ide-oda járt.

– Gondunk lesz rá – motyogta.

Úgy tűnt, elszégyellte magát azért, amit mondott, de aztán fenyegetően hozzátette:

– Talán mondanom sem kell, hogy nem Faria Kazi itt az egyetlen, akire komoly veszély leselkedik.

– Ki innen! – hördült fel Lisbeth.

– Figyelmeztetem, nem tűröm…

– Kifelé!

Rikard Fager jobb keze megremegett. Az ajka is rángatózni kezdett, és egy-két másodpercig bénultan állt. Szemmel láthatóan akart még valamit mondani, ám ehelyett hátraarcot csinált, és meghagyta Harrietnek, hogy zárjon be maguk után. Bevágta az ajtót, léptei végigkopogtak a folyosón.

Faria Kazi hallotta a lépéseket, és Lisbeth Salander járt az eszében. Újra meg újra látta maga előtt, ahogyan a lány támadásba lendült, majd Benito padlót fogott. Faria másra szinte nem is tudott gondolni. Újra meg újra ez a jelenet játszódott le benne. Olykor összekapcsolódott és belefolyt más emlékekbe, olyanokba, amelyek a jelenlegi helyzetéhez vezettek.

Eszébe jutott például az is, amikor pár nappal a Jamallal történt beszélgetésük után sicklai lakásukban a szobájában fekve Tagore verseit olvasgatta. Bashir benézett hozzá aznap úgy három óra körül, és azt ordította a fülébe, hogy a lányok csak ne olvassanak, mert attól kurvák lesznek meg hitehagyottak, és lekevert a húgának egy pofont. Ám Faria kivételesen nem lett rá dühös, és nem is sértődött meg. Inkább erőt merített abból a pofonból, felállt, körbesétált a lakásban, és tekintetével az öccsét, Khalilt követte.

Aznap délután percenként változtatott a tervén. Azon töprengett, vajon megkérhetné-e Khalilt, hogy engedje ki a lakásból egy óvatlan pillanatban. Vagy arra, hogy hívja fel a gyámügyet, a rendőrséget vagy az iskolát, ahová Faria régebben járt. Vagy rávehetné, hogy lépjen kapcsolatba egy újságíróval, Ferdousi imámmal vagy esetleg a nagynénjükkel, Fatimával. Akár azt is mondhatná öccsének, hogy felvágja az ereit, ha nem segít.

Mégsem mondott vagy tett semmit. Öt óra előtt nem sokkal kinyitotta a ruhásszekrénye ajtaját. Már nem sok minden volt benne, csak fejkendők és melegítők. A ruháit és a szoknyáit rég szétszabdalták, vagy kihajították. Ám egyetlen farmernadrágja és egy fekete blúza azért még maradt. Tornacipőt húzott hozzá, majd kiment a konyhába, ahol Bashir épp Ahmeddel beszélgetett, és gyanakodva méregette őt. Faria sikítani szeretett volna, és ripityára törni valamennyi poharat és tányért. Mégis csak állt csendben, és a bejárati ajtó felé fülelt. Léptek hangját figyelte, Khalil lépteiét. Villámgyorsan cselekedett. Előrántott egy húsvágó kést a konyhafiókból, a blúza alá rejtette, és kisietett a nappaliba.

Khalil ott állt az ajtóban, kék tréningnadrágjában. Elveszettnek és ijedtnek látszott. Bizonyára hallotta nővére közeledő lépteit, mert sietve, ügyetlenül próbálta bedugni a kulcsot a biztonsági zárba. Faria lihegve így szólt:

– Ki kell engedned, Khalil! Képtelen vagyok így élni tovább. Akkor inkább végzek magammal.

Khalil olyan szánalomra méltón nézett rá, hogy Faria hátrahőkölt. Ebben a pillanatban azonban meghallotta, hogy Bashir és Ahmed felcihelődnek a konyhaszékről. Ekkor előkapta a kését, és halkan ennyit mondott:

– Tégy úgy, mintha megfenyegettelek volna, Khalil, vagy csinálj bármit, csak engedj ki!

– Engem meg fognak ölni – felelte a fiú, és Faria akkor azt hitte, ennyi volt.

Ez így nem fog menni. Ilyen árat nem fizethet a szabadságáért. Bashir és Ahmed közben közeledtek, és Faria a lépcsőházból is hangokat hallott. Biztosra vette, hogy a tervnek lőttek. Mégis sikerült. Khalil – még mindig szánalomra méltó arcot vágva – kitárta az ajtót, mire a lány a földre hajította a kést, és elfutott. Elrohant a hazaérkező apja és Razan mellett a folyosón, majd le a lépcsőn, és egy darabig nem hallott semmit a saját zihálásán és léptein kívül. Ezután morajlás szűrődött le odafentről, és súlyos, dühödt lábak eredtek a nyomába. Eszébe jutott, hogyan vágott neki az utcának. Olyan különös érzés volt. Hónapok óta nem járt már odakint. Mivel alig volt lehetősége mozogni, alighanem pocsék formában lehetett. Mégis úgy érezte, mintha az őszi szél és a hűs levegő a szárnyaira kapta volna.

Úgy futott, ahogy még soha életében, keresztbe-kasul a házak között, majd végig a Hammarby-kikötő mentén, azután ismét felszaladt az útra, át a hídon a Ringvägen felé. Ott aztán felpattant egy buszra, amely elvitte őt a Vasastanig, ahonnét ismét futásnak eredt, és néhányszor el is esett. Mire az upplandsgatani kapuhoz ért, már mindkét könyöke vérzett, majd felrohant három emeletet, és a jobb oldali ajtónál becsengetett.

Visszaemlékezett arra, ahogy ott állt, és odabentről lépéseket hallott. A szemét behunyva imádkozott. Majd kitárult az ajtó, ő pedig halálra rémült. Jamal köntöst viselt, pedig már délután volt; még nem borotválkozott, haja szanaszét állt, és meglehetősen ijedten és zavarodottan nézett a lányra, aki egy pillanatig azt hitte, hibát követett el, hogy odament. De Jamal egyszerűen csak meglepődött. Alig akarta elhinni, hogy ott látja Fariát.

Így kiáltott:

– Köszönöm, édes Istenem!

A lány a karjába zuhant, egész testében remegett, és nem akarta elengedni a fiút. Jamal bevezette a lakásba, becsukta az ajtót, ráfordította a biztonsági zárat, ám ezúttal ez a biztonságot jelentette Faria számára. Sokáig egy szót sem szóltak. Testük egybefonódott a keskeny ágyon, és ahogy teltek az órák, beszélgetni és csókolózni kezdtek, majd sírni és végül szeretkezni. A lány mellkasában lassan engedett a nyomás. Félelme enyhült. Ő és Jamal olyan egységet képeztek, amilyet még sosem tapasztalt korábban. Amit azonban szerencsére nem tudott, hogy sicklai otthonában időközben változás történt. A család új ellenséget talált magának, aki nem volt más, mint az öccse, Khalil.

Mikael nehezen értette meg, mit akart mondani neki Malin Frode. Igaz, annyira arra összpontosított, hogyan találhatná meg Hilda von Kanterborgot, hogy nem is nagyon figyelt oda. Épp egy taxiban ült, és a Västerbronnál jártak, útban a Rutger Fuchsgatan felé, amely a Skanstullnál található. Odalent, a parkban napoztak az emberek. A Riddarfjärdennél pedig motorcsónakok suhantak.

– Figyelj már rám, Micke! Most komolyan, kérlek. Te rángattál bele ebbe az egész szarságba.

– Bocs, tudom. Csak egy kicsit nehezen tudok most odafigyelni. Majd mindent szép sorjában megtárgyalunk. Most arról beszélsz, amikor Leo ott ült az irodájában, és írt valamit, igaz?

– Pontosan, és éreztem, hogy volt abban valami különös.

– Azt vetted a fejedbe, hogy a végrendeletét írta.

– De nem is az volt a lényeg, mit írt, hanem az, hogyan.

– Ezt meg hogy érted?

– A bal kezével írta, Mikael! Leo világéletében balkezes volt. Most hirtelen megvilágosodtam. Mindent a bal kezével csinált. Azzal írt, azzal fogta meg az almát, narancsot vagy bármit. Most viszont jobbkezes!

– Ez nagyon furának tűnik.

– De attól még nem kevésbé igaz. Tudat alatt már biztos, hogy akkor is figyeltem, amikor nemrég a tévében láttam Leót. A bejátszásban épp egy Power Point-prezentációt tartott. A távirányítót pedig a jobb kezében fogta.

– Ne haragudj, Malin, de ezzel azért még nem sikerült teljesen meggyőznöd.

– Még nem végeztem. Abból sem csináltam nagy ügyet. Tudatosan még csak fel sem figyeltem rá. De valami azért mégis elkezdett motoszkálni bennem, ezért a Fotómúzeumban alaposan elkezdtem tanulmányozni Leót. Tudod, az Alfred Ögrensnél töltött utolsó napjaimban elég közel kerültünk egymáshoz, akkor mindent megfigyeltem rajta, azt is, hogyan fogja meg a dolgokat, meg ilyesmiket.

– Értem.

– Az előadáson pedig mindent ugyanúgy csinált, ahogy szokta, csak épp fordított kézzel. A vizespalackot a jobb kezével fogta meg, ahogy a jobbkezesek szokták, a kupakot pedig a ballal csavarta le róla, majd töltött belőle egy pohárba, amelyet szintén a jobb kezével fogott meg. Ekkor ötlött fel bennem először ez a gondolat. Utána odamentem hozzá.

– És a beszélgetésetek elég rosszul sikerült.

– Rettenetesen. Másra sem vágyott, csak hogy megszabaduljon tőlem. És amikor a jobb kezével ragadta meg a bárpulton álló borospoharat, a hideg is kirázott.

– Lehetséges, hogy valami idegi eredetű magyarázata van a dolognak?

– Ő maga is valami ilyesmit emlegetett.

– Mi? Te megkérdezted tőle?

– Dehogy. De utána olyan hülyének éreztem magam. Nem akartam hinni a saját szememnek. Ezért megnéztem róla minden tévéfelvételt, amit csak találtam a neten, és beszéltem a régi kollégáimmal is, de ők csak abban erősítettek meg, hogy elment az eszem. Senki nem vett észre semmit. Megfigyelted már, hogy soha senki nem vesz észre semmit? De végül beszéltem Nina Westtel, aki devizabróker, és meglehetősen eszes nő. Na, neki feltűnt a dolog. Képzelheted, milyen jó volt ezt hallani! Ő ki is faggatta Leót erről.

– És mit felelt?

– Zavartan motyogott valamit. Aztán azt állította, hogy ambidexter.

– Az meg mi?

– Kétkezes. Egyik oldala sem domináns. Utánanéztem. Az emberiség nagyjából egy százaléka ilyen. Köztük néhány híres sportoló is, például Jimmy Connors, az amerikai teniszező. Ha még emlékszel rá.

– Ó, hogyne.

– Leo azt mondta, hogy az anyja halála után egyszer csak a másik kezét kezdte el használni. Így tette magát szabaddá. Valami új módját kereste a létezésnek.

– És ez nem tűnik elegendő magyarázatnak?

– Hát nem tudom. Hiperakúzis és ambidextria egyszerre? Ez nekem már túl sok.

Mikael egy pillanatra hallgatott, és a Zinkensdamm felé nézett.

– Már miért ne rendelkezhetne két szokatlan tulajdonsággal valaki? De… abban azért igazad van, hogy ebben a történetben valami nagyon nem stimmel. Nem találkozhatnánk mostanában?

– Dehogynem – felelte Malin.

Majd letették a telefont, Mikael pedig folytatta útját a Skanstull és Hilda von Kanterborg felé.

Jan Bublanski az évek során igen megkedvelte Lisbeth Salandert, mégsem érezte magát igazán jól a közelében. Tisztában volt azzal, hogy a lány nem rajong a rendfenntartó szervekért, és bár a hátterét ismerve Bublanski ezt meg is tudta érteni, azért nem szerette az efféle általánosításokat.

– Hosszú távon meg kell tanulnia bízni az emberekben, Lisbeth, még a rendőrökben is. Máskülönben nehéz dolga lesz – magyarázta neki.

– Majd megpróbálom – vágta rá a lány nyersen.

Bublanski most ott ült Salanderrel szemben, a H épület látogatószobájában, egy széken, és feszengett. Lisbeth különösen fiatalnak látszott, legalábbis ő így érezte. Fekete hajából vörös fürtöket látott kivillanni.

– Először is szeretném legmélyebb részvétemet nyilvánítani Holger Palmgren halála miatt, amely bizonyára mélyen lesújtotta önt. Emlékszem, amikor elvesztettem a feleségemet…

– Ugorjunk! – szakította félbe Lisbeth.

– Rendben. Térjünk a tárgyra. Van valami elképzelése arról, miért akarhatta bárki megölni Holger Palmgrent?

Lisbeth Salander a vállához emelte a kezét, a mellkasa fölött, ahol valamikor lövés érte. Ezután olyan rideg hangon kezdett beszélni, ami még jobban elkedvetlenítette Bublanskit, ám a mondandójának megvolt az az előnye, hogy tömör, lényegre törő és pontos volt. Ez pedig többé-kevésbé minden kihallgatást végző rendőr álma.

– Néhány héttel ezelőtt Holgert meglátogatta egy idősebb hölgy: egy bizonyos Maj-Britt Torell, aki Johannes Caldin professzor titkárnője volt. Caldin pedig a Sankt Stefan Gyermekpszichiátriai Rendelő igazgatójaként dolgozott Uppsalában.

– Ahová magát bevitték?

– Torell olvasott rólam az újságokban, és átadott Holgernek egy halom iratot, amelyekről ő először azt gondolta, semmi újdonságot nem tartalmaznak, ám később kiderült, hogy alátámasztják azt, amit tulajdonképpen már korábban is tudtunk, csak épp nem fogtuk fel a jelentőségét: alaposan átgondolt terveik voltak arra, hogy engem örökbe adjanak, amikor még kisgyerek voltam. Én mindig azt hittem, a jó szándék vezérelte őket ebben, tekintettel arra, hogy az a disznó apám milyen helyzetbe hozott minket. Ám valójában egy tudományos kísérlet része voltam, amelyet egy bizonyos Genetikai és Környezettani Tanulmányi Nyilvántartás nevű szervezet végzett. Ez a szervezet titkos, így a felelősök nevét nem sikerült kiderítenem, és ez bosszantott. Ezért hívtam fel Holgert, és megkértem rá, hogy nézze át alaposabban a dokumentumokat. Fogalmam sincs, mire bukkanhatott bennük. Mindössze annyit tudok, hogy Mikael Blomkvist felhívott, és elmondta, hogy Holger meghalt, és lehet, hogy meggyilkolták. Ezért azt tanácsolom, lépjenek kapcsolatba Maj-Britt Torell-lel. Aspuddenben lakik. Neki lehetnek másolatai az iratokból, vagy egy elmentett példánya. De amúgy sem ártana, ha ránéznének mostanában.

– Köszönöm. Ez valóban értékes információ volt. Mivel foglalkozott ez a szervezet?

– Azt hiszem, a neve elég beszédes.

– Az olykor félrevezető is lehet.

– Ott az a Teleborian nevű féreg.

– Őt már kihallgattuk.

– Hallgassák ki újra!

– Van valami elképzelése arról, mit is kellene keresnünk?

– Próbálják meg megszorongatni az uppsalai genetikai központ vezetőit. Bár kétlem, hogy ezen az úton messzire jutnának.

– Tudna egy kicsivel konkrétabban fogalmazni, Lisbeth? Miről szól ez az egész?

– A tudományról – vagy nevezzük inkább áltudománynak – és néhány idiótáról, akik azt képzelték, képesek rájönni, hogyan befolyásolja az embert a társadalmi környezet, amelyben felnő, és a genetikai örökség. Mindezt úgy, hogy gyerekeket adtak örökbe.

– Ez nem hangzik valami jól.

– Mit nem mond…

– Egyéb nyom, amelyen elindulhatnánk?

– Nincs.

Az igazat megvallva Bublanski nem hitt neki.

– Bizonyára tudja, hogy Holger utolsó szavai ezek voltak Mikaelhez: „Beszélj Hilda von…” Mond ez magának valamit?

Mondott. Már előző nap is, amikor Mikael felhívta. Ezt azonban egyelőre megtartotta magának. Megvolt rá az oka, ahogyan arra is, hogy sem Leo Mannheimert, sem a tűzfoltos nyakú nőt nem említette meg. A továbbiakban már csak röviden válaszolgatott Bublanski kérdéseire. Majd elköszönt tőle, és visszavezették a cellájába. Másnap reggel kilenckor úgyis szedheti a sátorfáját, és elhúzhat a Flodbergából. Úgy sejtette, hogy Rikard Fager továbbra is meg akar tőle szabadulni.

12. FEJEZET

Június 20.

Rakel Greitz szokás szerint elégedetlen volt a takarítással. Szigorúbbnak kellett volna lennie a takarítónőkkel. Most moshatott és törölhetett fel ő maga, locsolhatta a virágait, és rendet kellett tennie még a könyvei, valamint a poharak és a csészék között is. Nem számított, mennyire rosszul érzi magát. Összeszorított foggal csak azért is megcsinálta. Sok dolga volt, és ismét elolvasta a Holger Palmgrentől zsákmányolt iratokat. Nem volt nehéz kitalálni, mi késztette telefonálgatásra az öreget.

Maguk a feljegyzések nem is voltak annyira aggasztóak, főleg, mivel Teleborian volt olyan kedves, és mindössze a neve kezdőbetűjével utalt rá. Magáról a tevékenységről pedig egyetlen szó sem esett, és egyetlen résztvevő gyereket sem említettek meg név szerint. De nem is ez volt benne a kellemetlen. Hanem az, hogy annyi év után Holger Palmgrennek épp most kellett elolvasnia.

Lehetett ez persze a véletlen műve. Martin Steinberg szerint az is volt. A papírok talán már évek óta Holger Palmgren tulajdonában voltak, és csak valami sugallat hatására lapozott beléjük épp most, és kezdett el érdeklődni a bennük szereplő adatok iránt, de nem akart nagy ügyet csinálni belőle. Ebben az esetben Rakel beavatkozása őrült nagy hiba volt. Ő azonban nem hitt a véletlenekben, különösen most, amikor ekkora tétek forogtak kockán, és tudta, hogy Holger Palmgren nem is olyan rég meglátogatta Lisbeth Salandert a Flodberga női börtönben.

Rakel Greitz nem akarta ismét alábecsülni Lisbeth Salandert, főleg, mivel a dokumentumban Hilda von Kanterborg neve is szerepelt. Hilda az egyetlen láncszem, amelyről úgy gondolta, elvezetheti hozzá Lisbeth Salandert. Habár Rakel majdnem biztosra vette, hogy Hilda nem fecsegett összevissza az Agneta Salanderrel kötött, balszerencsés kimenetelű barátsága óta. De attól még elképzelhető, hogy a dokumentumokról másolatok is készültek, és ezek bárhol lehetnek. Ezért persze nagyon fontos volt, hogy kiderítse, honnan szerezhette Holger Palmgren ezt a példányt. Vajon a Teleboriannal kapcsolatos régi nyomozás során jutott hozzá, vagy a későbbiekben? És akkor vajon kitől kapta? Rakel ugyan meg volt róla győződve, hogy minden kényes részletet elsimítottak a Sankt Stefan ügyében, de akkor is… A gondolataiba merült, és hirtelen bevillant neki valami: Johannes Caldin, a rendelő igazgatója mindig is szálka volt a szemükben. Lehet, hogy ő továbbította az iratokat a halála előtt? Vagy valaki más a közvetlen környezetéből, mint például…?

Rakel hangosan szitkozódott:

– Hát persze, az az átkozott boszorkány!

Kiment a konyhába, és lenyelt két fájdalomcsillapító tablettát egy pohár limonádéval. Azután felhívta Martin Steinberget – hogy csináljon már valamit az a szerencsétlen is –, és azt mondta neki, azonnal keresse meg Maj-Britt Tourette-et (ahogy Rakel gúnyosan hívni szokta a nőt).

– De most azonnal! – utasította a férfit.

Majd evett egy kis rukkolasalátát dióval és paradicsommal, azután kitakarította a fürdőszobát. Délután fél hat volt, és forróság, hiába nyitotta ki az erkélyajtót. Szerette volna levenni a garbóját, és egy szál selyemblúzban mászkálni, de azután mégis ellenállt a kísértésnek, és ismét Hildára gondolt. Gyűlölte Hildát, azt a piás kurvát. Mégis volt idő, amikor Rakel féltékeny volt rá. A férfiak vonzódtak Hildához, bár ami azt illeti, a nők és a gyerekek is szerették. Rakel szívesen emlékezett vissza azokra az időkre, amikor még valamennyien nagy reményekkel vágtak bele az egészbe.

A tervük valójában nem is volt annyira egyedülálló. New Yorkból kapták az inspirációt. Martinnal kettesben azonban továbbfejlesztették a sajátjukat, és bár az eredmények meglepték őket, és olykor csalódtak is, Rakel sosem érezte úgy, hogy túl nagy árat fizettek mindezért. Egyes gyerekek ugyan rosszabbul tolerálták a helyzetet, mint mások, de hát az élethez kell egy kis szerencse.

A 9-es számú projekt alapjaiban véve fontos és nemes célt szolgált. Legalábbis Rakel így tekintett rá. Ez segíthetett volna a világnak megérteni, hogyan érhető el, hogy az egyének erősebbek legyenek, és nagyobb összhangba kerüljenek saját magukkal. Ezért tartotta elítélendőnek, hogy L. M. és D. B. kockára tett mindent, és efféle óvintézkedésekre kényszerült miattuk. A határok átlépése nem is aggasztotta annyira. Tudta magáról, hogy a megbánásra való hajlam hiányzik belőle, a várható következmények azonban aggasztották.

Odakintről, a Karlbergsvägenről távoli sikkantások és nevetés zaja hallatszott be. A konyhát és a nappalit áthatotta a tisztítószer és a denaturált szesz szaga. Ismét a karórájára nézett, majd felállt az íróasztaltól, elővett egy másik orvosi táskát – egy modernebbet, feketét, egy új, ízlésesebb parókát, napszemüveget, egy pár kanült, ampullákat és egy kis üvegnyi világoskék folyadékot. Előkapott a szekrényből egy ezüstveretes járóbotot, és levett egy szürke kalapot is az előszobai polcról. Kilépett a házból, és arra várt, hogy Benjamin felvegye a kocsijába, majd elvigye a Skanstullhoz.

Hilda von Kanterborg kitöltött egy pohárka fehérbort. Lassan kiitta. Nincs mit szépíteni: alkoholista volt. Mégsem vedelt annyit, mint sokan gondolták róla. Csak éppen túlzásba vitte az alkohol fogyasztását, ahogy sok minden másban is hajlamos volt túlzásokba esni. Hilda von Kanterborg nem valami dekadens főúri dáma, ahogy egyesek hitték. Sem pedig olyan nő, aki céltalanul kering ide-oda, és állandóan leissza magát. Továbbra is pszichológiai témájú cikkeket írt, Leonard Bark álnéven.

Az apját Wilmer Karlssonnak hívták, vállalkozó és nagy szélhámos volt, amíg el nem ítélték nagy értékű csalásért a sundsvalli bíróságon. Hallott egy ifjú hadnagyról a hadsereg dragonyosai közt, akit Johan Fredrik Kanterbergnek hívtak, és párbajban vesztette életét, még 1787-ben, s ezzel a család vérvonala meg is szakadt. Egy csomó egyezkedés és trükk segítségével Wilmer Karlssonnak sikerült a Lovagok Házának szigorú szabályai ellenére nevet változtatnia, ha nem is Kanterbergre, de legalább Kanterborgra, saját elhatározásából pedig egy von előtagot is hozzátett, amely végül a hivatalos nyilvántartásba is bekerült.

Hilda mesterkéltnek és idétlennek tartotta ezt a nevet, különösen, miután apja elhagyta a családot, amely így kénytelen volt egy lepukkant, kétszobás lakásba költözni Timrå központjában. Abban a környezetben ez a név éppoly idegenül csengett, mint ahogy ő érezte volna magát a Lovagok Házában, és személyiségének egy részét talán szándékosan e név ellenében alakította. Kamaszkorában kipróbált drogokat is, és együtt lógott a városi huligánokkal. Mégsem volt elveszett ember. Szorgalmasan tanult az iskolában, és a gimnázium után pszichológia szakon folytatta tovább tanulmányait a Stockholmi Egyetemen.

S habár kezdetben állandóan bulizott, a tanárai mégis felfigyeltek rá. Csinos volt, intelligens, és modern gondolkodású. Erkölcsös is, még ha nem is éppen abban az értelemben, ahogy akkoriban a lányoktól elvárták. Nem tartóztatta meg magát, és nem volt az a tipikus kis kedves, csendes teremtés. Viszont gyűlölte az igazságtalanságot, és sosem élt vissza senki bizalmával.

A doktori védését követően véletlenül találkozott össze Martin Steinberg szociológiaprofesszorral egy kis étteremben, a vasastani Rörstrandsgatanon. A többi doktoranduszhoz hasonlóan ő is ismerte Martint. A férfi magas volt és elegáns, jól ápolt bajuszt viselt, és egy kicsit hasonlított David Nivenre. Mégis egy tömzsi nő volt a felesége, akit Gertrudnak hívtak, és néha azt hitték róla, hogy az anyja, mert tizennégy évvel idősebb volt a férjénél, és hozzá képest szembetűnően jelentéktelen.

Olykor megesett, hogy Martin Steinberg más nőkkel is találkozgatott. Az a pletyka járta róla, hogy valódi nagykutya, aki jóval nagyobb befolyással rendelkezik, mint amilyenről az önéletrajza árulkodik, pedig az sem volt éppen átlagos. A Társadalomtudományi Főiskola rektora volt, és a kormány által elrendelt vizsgálatok vezetője. Jóllehet Hilda már akkoriban is túlságosan bárdolatlannak találta, azért a férfi mégis elbűvölte, és nem csak a külsejével meg a kisugárzásával. A nő úgy tekintett rá, mint valami megoldandó rejtélyre.

Ezért is döbbent meg, amikor az étteremben meglátta Martint egy, a feleségétől teljesen eltérő külsejű nővel. Csinos volt, platinaszőke hajú, gyönyörű szeme eltökéltséget sugárzott. Úgy ragyogott, akár egy királynő, hosszú, szép ujjai és vörösre festett körme csak fokozta a hatást. Hilda nem volt ugyan biztos benne, hogy azok ketten éppen randiztak-e, ám Martin Steinberg láthatóan kínosnak érezte a helyzetet, amikor észrevette őt. Tulajdonképpen semmi különös nem volt abban a jelenetben. Hilda mégis úgy érezte, egy kis bepillantást nyert Martin Steinberg titkos életébe, amelyet már sokszor elképzelt magában. Kecsesen kivonult az étteremből.

Az elkövetkező napokban és hetekben Martin Steinberg bizonyos kíváncsisággal figyelte őt, és egyik este megkérte, hogy sétáljon vele az intézet mellett futó erdei ösvényen. Aznap meglehetősen sötét volt. Martin hosszan hallgatott, mintha valami nagy jelentőséggel bíró, titkos információt akart volna megosztani vele. Ám azután egy kérdéssel törte meg a csendet, ami olyan banálisan hagzott, hogy egészen meglepte Hildát:

– Hilda, elgondolkodott már azon, maga miért éppen az, aki?

Mire a nő udvariasan azt felelte:

– Igen, Martin.

– Ez az élet egyik nagy kérdése, nemcsak a múltunk, hanem a jövőnk szempontjából is.

Hát így kezdődött. Bevonta Hildát a 9-es számú projektbe, ami sokáig ártatlan vállalkozásnak tűnt. Úgy látszott, semmi különös nincs benne, mindössze annyi történt, hogy néhány, különböző társadalmi hátterű örökbe adott gyerek kiskorától fogva részt vett különféle tesztekben és elemzésekben. Néhányan közülük különösen tehetségesek voltak. Mások azonban nem. Ám az eredményekből semmit nem hoztak nyilvánosságra, és kezdetben nyomát sem látta annak, hogy bárkit kihasználnának. Sőt ellenkezőleg, gondoskodtak ezekről a gyerekekről, és némely szakterületen új, talán egyenesen úttörő jelentőségű kutatási eredményekre jutottak.

Utólag mégis kérdések merültek fel benne: minek alapján válogatták ki a gyerekeket? És miért kellett őket annyiféle különböző környezetbe helyezni? Lassacskán kezdte megérteni az összefüggést, ám addigra az ajtó bezárult, és Hilda tulajdonképpen még akkor is elfogadhatónak tartotta, amit tettek. Képes volt rá, hogy ne csak az egész tervet lássa egyben, hanem az egyes eseteket önmagukban is elnézően tudja szemlélni.

Ám azután ismét elérkezett az ősz, és vele a hír, hogy Carl Segert egy jávorszarvas-vadászat alkalmával lelőtték. Ekkor ijedt meg igazán. Úgy döntött, ki akar szállni. Martin és Rakel Greitz persze azonnal megneszelték a szándékát. Lehetőséget kapott rá, hogy valami jót cselekedjen, és ez még egy ideig ott tartotta őt. A projekt keretein belül megmenthetett egy lányt, aki az ikertestvérével együtt valóságos pokolban élt a stockholmi Lundagatanon. A hatóságok mégsem tettek semmit az érdekében, így Hildának kellett megoldást találnia egy befogadó család személyében.

Ám az ügy korántsem bizonyult olyan egyszerűnek, mint írták, Hilda pedig közel került az anyához és a lányához. Kiállt értük, és ez a karrierjébe került, sőt majdhogynem az életébe is. Olykor megbánta, amit tett. Máskor azonban – és ez volt a gyakoribb – büszkeséget érzett. Ilyenkor úgy tekintett erre az ügyre, mint a legnagyobb szolgálatra, amit valaha is végzett a Nyilvántartás érdekében.

Most, hogy közeledett az este, Hilda megitta a chardonnay-ját, és kinézett az ablakon. Odakint az utcán fel-alá járkáltak az emberek, és boldognak látszottak. Vajon menjen ki ő is, és üljön le egy könyv mellé valamelyik étterem teraszára? Ám ennél messzebb nem jutott a gondolataiban. Lejjebb az utcán felrémlett előtte egy alak, aki egy fekete Renault-ból szállt ki. Nem volt más, mint Rakel Greitz, és tulajdonképpen nem is volt ebben semmi különös. Rakel időről időre meglátogatta, hogy bájologjon és hizelegjen neki egy sort. Ám az utóbbi időben valami nem stimmelt vele. Feszültnek, idegesnek tűnt a hangja a telefonban, és fenyegetőzött, ahogy valamikor régen.

Most, ahogy ott állt az úton, álruhát viselt, Hilda mégis könnyen felismerte. Az oldalán pedig ott állt Benjamin. Benjamin Fors volt Rakel mindenese, aki nemcsak a nő ügyeit intézte el, hanem akkor is őt hívta, ha izomerőre, avagy kényszerintézkedésekre volt szükség. Hilda megijedt, és gyors, ámde súlyos döntést hozott.

Magához vette a pénztárcáját, a kabátját és az íróasztalon fekvő, elnémított mobilját. Majd kilépett a lakásból, és bezárta az ajtót. Mégis túl lassú volt. Odalentről, a bejárat közeléből már hallotta a léptek zaját, mire pánikba esett, és lerohant, annak tudatában, hogy esetleg épp a karjukba szalad. Ám Rakelék szerencsére a liftre vártak. Hilda kirontott az udvarra – nem volt más választása, ha el akarta kerülni a bejáratot. Az udvaron állt egy sárga fal, amelyen átmászhatott, ha közelebb tolta a kerti asztalt. Az asztal recsegett a kőlapokon. Átevickélt a falon, akár egy ügyetlen gyerek, leugrott a szomszéd ház udvarára, és azon keresztül jutott ki a Bohusgatanra. Ott lekanyarodott az Eriksdalsbadet uszoda felé, majd a Hammarby-öböl irányába indult. Sietett, ahogy tudott, bár az ugrástól megfájdult a bal lába, és nem is volt színjózan.

Årstavikenben, a szabadtéri kondiparknál elővette a mobilját. Valaki többször is kereste, és amikor meghallgatta az üzenetrögzítőt, egészen elhűlt. Rájött, hogy valami tényleg nagyon nincs rendben. Ugyanis Mikael Blomkvist újságíró szeretett volna beszélni vele, és bár udvariasan elnézést kért a zavarásért, a hangjában volt valami izgatottság, különösen, amikor a második üzenetében azt is hozzátette, hogy most, Holger Palmgren halála után különösen fontos lenne, hogy beszéljenek.

– Holger Palmgren – motyogta maga elé a nő. – Holger Palmgren. – Vajon honnan olyan ismerős neki ez a név? Keresgélni kezdett a mobilján, és ekkor azonnal megértette. Hiszen ő volt Lisbeth Salander idős gyámja. Ekkor már nyilvánvaló volt, hogy valami kipattanni készül, és Hilda nem örült neki. Ha a média információkra vadászik, ő lesz a gyenge pont.

Egyre jobban sietett, a vizet nézte és a fákat, majd az embereket, akik céltalanul sétálgattak, vagy csak ültek a fűben, és piknikeztek.

A kondiparktól nem messze, a csónakkikötő melletti tisztáson három kamasz srác hevert egy pokrócon. Vagányul és gondtalanul döntötték magukba a sört. A nő megállt, majd ismét a mobiljára nézett. Nem volt épp egy műszaki zseni, ám annyit még ő is tudott, hogy azon keresztül a nyomára akadhatnak. Ezért még egyszer, utoljára telefonált vele egyet gyorsan a húgának, amit rögtön meg is bánt. Valahányszor a testvérével beszélt, bűntudata támadt, és keserű lett a szájíze. Ezután odalépett a srácokhoz, kiválasztott közülük egy kócos hajút, aki szakadt farmernadrágot viselt, és neki adta a telefonját.

– Tessék. Ez itt egy iPhone. Teljesen új. Neked adom. Biztos ki tudod cserélni a SIM kártyát, vagy mit kell vele csinálni – magyarázta.

– És ezt mi a fenéért kapom?

– Mert szimpatikus srácnak tűnsz. Sok szerencsét, és ne drogozz! – tette még hozzá Hilda, majd sietős léptekkel elviharzott a lemenő nap fényében.

Harminc perccel később, amikor már csöpögött róla az izzadság, a Hornstullnál a bankautomatából felvett háromezer koronát, majd a központ felé indult. Nyköpingbe tartott, egy félreeső kis hotelba, ahol egyszer régen elrejtőzött, amikor az egyetemen az összes kollégája lekurvázta.

Mikael Blomkvist a kapuban összefutott egy idősebb nővel, aki kalapot viselt, bottal járt, és meglehetősen félénknek tűnt; mögötte pedig egy kidolgozott testű férfit látott, magakorabeli lehetett, és legalább két méter magas. Apró szeme volt, kerek arca és erős karja. De Mikael nem is figyelte meg őket alaposan. Örült, hogy végre bejutott a házba, és felszaladt a lépcsőn Hilda von Kanterborg lakásáig, majd becsengetett hozzá. Ám a jelek szerint senki sem tartózkodott otthon.

Kilépett a házból, és a Skanstullnál álló Clarion Szálló felé vette az irányt, ahonnan ismét megpróbálta felhívni Hildát. Egy pökhendi srác szólt bele, talán a fia lehetett.

– Helló!

– Helló – felelte Mikael. – Hilda ott van?

– Itt nincs semmiféle kibaszott Hilda. Ez mostantól az én mobilom.

– Ezt hogy érted?

– Valami dilis részeg picsa nekem adta.

– Mikor?

– Az előbb.

– És hogy viselkedett?

– Tiszta ideg és flúgos volt.

– Hol vagy most?

– Egy lószart árulom el! – csapta le a telefont a srác.

Mikael szitkozódott. Jobb ötlet híján besétált a Clarion bárjába, és rendelt egy Guinnesst.

Muszáj volt gondolkodnia, ezért leült a Ringvägen felé néző egyik üvegablak alá. A háta mögött, a recepciónál egy idősebb, kopasz férfi állt, aki izgatottan vitatkozott a szállodai számlájáról. Az asztalától nem messze két lány sugdolózott.

A fejében számos gondolat cikázott. Lisbethre gondolt. A múltkor valami névlistákról beszélt, és Leo Mannheimerről, akinek a pszichológusát, Carl Segert gyanús körülmények között lelőtték egy vadászaton, huszonöt évvel ezelőtt. Logikusnak tűnt, hogy a történet gyökereit a régmúltban kell keresni, különösen Holger Palmgren halálának tükrében, és azok után, milyen iratokat talált Mikael a férfi előszobájában.

„Beszélj Hilda von…”

Elképzelhető, hogy valaki másra gondolt, és nem Hilda von Kanterborgra? Lehetséges, de nem túl valószínű, főleg, ha azt nézzük, hogy Hilda állítólag nemrég idegesnek látszott, és odaadta a telefonját egy kamasz srácnak. Mikael megitta a sörét, és a tőle jobbra ülő lányokat figyelte a bárban. Úgy tűnt, róla sutyorognak. Elővette a telefonját, és rákeresett Hilda von Kanterborg nevére. Nem feltételezte, hogy a Google keresője épp azt a személyt fogja elsőnek kidobni, akit ő keres, sőt abban sem volt biztos, hogy egyáltalán talál róla valamit a neten. De hátha mégis, és akkor a sorok közül is kiolvashatna esetleg ezt-azt. Sosem lehet tudni. Egy interjúban adott legnevetségesebb – vagy kitérő – válaszban is rejtőzhet nyom, de akár a témaválasztás vagy az érdeklődési terület is sokat elárulhat.

Csakhogy semmit sem talált. Hilda von Kanterborg mérsékelten termékeny író volt, aki tudományos cikkeket írt egészen addig, míg el nem veszítette az állását a Stockholmi Egyetemen. Azután viszont befejezte ez irányú tevékenységét, Mikael pedig a régi anyagban semmiféle nyomot nem talált, amin elindulhatott volna, semmi olyat, ami titkos vagy kényes témának tűnne, vagy bármi köze lett volna örökbe adott gyerekekhez, még kevésbé olyan, hiperakúzisban szenvedő fiúkhoz, akik hirtelen balkezesekből jobbkezesek lettek.

A nő azonban okosnak tűnt, és értelmesen érvelt az ellen a rejtetten rasszista nézet ellen, amely az idő tájt a kutatási területén annyira jellemző volt: vagyis hogy az öröklött tulajdonságok hatnak az értelmi képességekre, és írt is egy rövidebb esszét a Journal of Applied Psychologyba, az úgynevezett Flynn-effektusról, amely azt igazolja, hogy 1930 óta az emberiség mérhető intelligenciatartománya folyamatosan nő, feltehetőleg azért, mert az emberi agyat egyre több inger éri.

Ezenkívül azonban Mikael semmi ilyesmire utaló jelet nem talált. Ismét kinézett az utcára, majd rendelt még egy Guinnesst. Azon gondolkodott, felhívhatna-e valakit, és a cikkek társszerzői és a kollégák neve után kutakodott.

Majd beütötte a „von Kanterborg” nevet, és Hildán kívül mindössze egyetlen élő személyt talált ezen a néven. Egy másik nőt, aki hat évvel fiatalabb volt Hildánál, Charlottának hívták, és alig néhány saroknyira lakott, a Renstiernas gatán. A jelek szerint fodrászként dolgozott saját szalonjában, a Götgatanon. Mikael a Google képkeresőjében rákeresett Hilda és Charlotta von Kanterborgra, és mikor látta a köztük levő hasonlóságot, arra a következtetésre jutott, hogy bizonyára testvérek. S anélkül, hogy különösebben átgondolta volna, bepötyögte a telefonjába Charlotta számát.

– Lotta vagyok – szólt bele a nő.

– Én pedig Mikael Blomkvist, újságíró a Millennium című folyóiratnál – felelte a férfi, és azonnal érezte, hogy a nő feszültebb lett.

Ebben persze nem volt semmi különös. Gyakran emlegette viccesen, hogy több pozitív kicsengésű cikket is írhatna, hogy az emberek ne rémüljenek halálra, valahányszor felhív valakit. Ezúttal azonban érezte, hogy ennél többről van szó.

– Elnézést a zavarásért. Hilda von Kanterborggal szeretnék beszélni – magyarázta.

– Miért, mi történt vele? – aggodalmaskodott a nő.

Nem úgy kérdezte: „Történt vele valami?” Hanem: „Mi történt vele?”

– Mikor beszélt vele utoljára?

– Mindössze egy órával ezelőtt.

– És hol volt akkor?

– Megkérdezhetem, milyen ügyben telefonál? Mármint… – tétovázott Charlotta.

– Igen?

A nő mélyet sóhajtott.

– Manapság elég ritkán keresik őt újságírók.

– Nem akartam megijeszteni – nyugtatta Mikael, mert a nő rémültnek tűnt.

– Mi folyik itt tulajdonképpen?

– Őszintén szólva nem tudom – felelte. – De egy kedves, idős férfit, akit Holger Palmgrennek hívtak, meggyilkoltak. Én ott voltam vele, amikor az életéért küzdött, és az utolsó mondata az volt, hogy beszéljek Hildával. Azt hiszem, fontos információk lehetnek a testvére birtokában.

– Mivel kapcsolatban?

– Hiszen épp ezt próbálom kideríteni! Segíteni akarok neki. Illetve szeretném, ha segítenénk egymásnak.

– Ez biztos?

Mire Mikael meglepően őszintén válaszolt:

– Ami azt illeti, az én szakmámban nehéz bármit biztosra venni. Az igazság – ha ki is derül – előfordulhat, hogy árt, még azoknak is, akiknek jót akarok. De a legtöbb ember jobban érzi magát attól, ha elmondja valakinek, mi bántja.

– Hilda vacakul érzi magát – válaszolta Lotta.

– Ezt meg tudom érteni.

– Tulajdonképpen az elmúlt húsz év során mindig pocsékul érezte magát. De most úgy tűnik, még a korábbinál is rosszabb a helyzet.

– És mit gondol, mi lehet ennek az oka?

– Hát… fogalmam sincs.

Mikael megérezte a habozást a nő hangjában, és lecsapott rá, akár egy kobra:

– Felmehetnék magához egy kicsit? Úgy látom, itt lakik a közelben.

Lotta von Kanterborg ettől még idegesebb lett. Mikael mégis biztosra vette, hogy előbb-utóbb megadja magát, és meghívja őt magához. Ezért is lepte meg, amikor Lotta egy határozott és megmásíthatatlan nemmel felelt.

– Nem akarok belekeveredni – tette még hozzá.

– Mibe?

– Nos…

A nő elhallgatott, Mikael pedig egy mély sóhajt hallott a telefonban, és tudta, hogy ez az a pillanat, amikor minden eldől. Újságíróként számtalanszor volt már benne része. Az emberek egyszer elérkeznek ahhoz a ponthoz, amikor mérlegelik, hogy beszéljenek, vagy sem. Ezekben a pillanatokban gyakran erősen összpontosítanak, és megkísérlik fejben lejátszani a várható következményeket. És azt is tudta, hogy gyakran úgy döntenek, beszélnek, mert már maga a mérlegelés is kimeríti őket. Ám erre nincs semmiféle garancia.

Megpróbált hát nem túl mohónak tűnni.

– Van valami, amit szeretne elmondani? – kérdezte óvatosan.

– Hilda időnként Leonard Bark álnéven ír – magyarázta Lotta von Kanterborg.

– Hogyan? Az ő?

– Ismeri?

– Öreg róka vagyok a szakmában. És olykor a tudományos témájú cikkeket is elolvasom. Szeretem az írásait. És mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy Hilda Leonard Bark álnéven írt egy cikket a Svenska Dagbladetbe, ezzel a címmel: „Együtt születtek, külön nőttek fel”. Azt hiszem, úgy három éve jelent meg.

– Rendben.

– A cikk egy tudományos kutatásról szólt, amelyet a Minnesotai Egyetemen végeztek el. Ez sokat jelentett Hildának, nyilvánvaló volt, valahányszor megemlítette.

– Jó. És mit akar ezzel mondani?

– Tulajdonképpen semmit. Csak épp észrevehetően mardosta valami ezzel kapcsolatban.

– Egy kicsit pontosabban?

– Igazából nem tudok többet. Sosem mertem nagyon firtatni, Hildából pedig egy szót sem tudtam kihúzni, hiába próbáltam. De szerintem a cikkből maga is azt a következtetést fogja levonni, amit én.

– Nagyon köszönöm. Utánanézek.

– De ígérje meg, hogy ha ír róla, nem fogja nagyon rossz színben feltüntetni őt.

– Azt hiszem, ebben a történetben vannak nála jóval nagyobb szélhámosok is – nyugtatta meg a férfi.

Elköszöntek egymástól, majd Mikael kifizette a két sört, és kisétált a Clarion Szálló ajtaján. Átment a kereszteződésen, majd tovább a Medborgarplatsen, a Sankt Paulsgatan felé. Az útjába kerülő ismerősöknek elutasítóan rázta a fejét, akárcsak azoknak, akiket nem is ismert, csak épp beszélgetni akartak vele. Nem volt most alkalmas az idő társalgásra. Szerette volna mielőbb elolvasni azt a cikket. Mégis megvárta vele, míg hazaér, s csak akkor kereste ki a számítógépén.

Háromszor is elolvasta, majd egy csomó más esszét is átfutott az adott témáról, és felhívott néhány embert. Éjjel fél egykor ért mindennek a végére. Akkor megivott egy pohárka Barolót, és azon töprengett, vajon nem lehetséges-e, hogy kezdi kapiskálni, mi történhetett, habár azt továbbra sem tudta, hogyan került Lisbeth a képbe.

Arra gondolt, beszélnie kell a lánnyal, bármi is erről a börtön vezetőségének a véleménye.

2. RÉSZ

NYUGTALANÍTÓ HANGOK

Június 21.

Egy moll hatos akkord alaphangból, harmadik, ötödik és hatodik fokból áll a melodikus moll skálán.

Az amerikai dzsessz- és popzenében ezzel szemben a moll hetes a leggyakrabban használt moll akkord. Ezt szépnek és elegánsnak tartják.

A moll hatos azonban ritkán használatos. A csengését ugyanis érdesnek és baljóslatúnak vélik.

13. FEJEZET

Június 21.

Lisbeth Salander utolsó ízben hagyta el a biztonsági részleget. Most ott állt a Flodberga épületének őrbódéjánál, és felülről lefelé átvizsgálta őt egy tüsihajú, vele egykorú férfi, akinek pirospozsgás volt az arca, és apró a szeme.

– Mikael Blomkvist kereste magát telefonon – szólalt meg a tüsihajú.

Lisbeth még csak fel sem nézett a hírre, úgy tett, mintha nem is hallotta volna. Délelőtt fél tízre járt, neki pedig minden vágya az volt, hogy kijusson onnan. Idegesítették ezek a formaságok, és még hátravolt az, hogy valaki odafirkantson pár olvashatatlan sort az űrlapjára, majd ezeket átadják neki, azután átvegye a laptopját és a mobilját. Végül csak kiengedték.

Elhaladt a rácsok, a kőfal és a vasúti sínek mellett, majd leült az országút mentén álló, lepattogzott piros padok egyikére, és az Örebro felé tartó, 113-as buszra várt. Forró, szélcsendes délelőtt volt, az égbolt tiszta, s Lisbeth körül néhány légy keringett. Bár arcát a nap felé fordította, és látszólag élvezte az időt, a szabadulása mégsem töltötte el különösebb örömmel.

Annak azonban örült, hogy visszakapta a laptopját, és miközben a padon ült fekete, szűk farmernadrágjában, az ölébe vette a gépet, és bejelentkezett. Leellenőrizte, hogy Annika Giannini átküldte-e a Jamal Chowdhury halálával kapcsolatos dokumentumokat, ahogy ígérte. Az anyag ott figyelt a postafiókjában, és ennek örült. Majd a hazafelé vezető úton elolvassa.

Annika Giannininek volt egy elmélete, egy gyanúja, amely részben azon a különleges tényen alapult, hogy Faria Kazi minden rendőrségi kihallgatása során végig hallgatott, másrészt egy rövid videofelvételen, amely a hornstulli metrómegállónál készült, és amelyet Annika a jelek szerint alaposan megtárgyalt egy Hassan Ferdousi nevű imámmal. Az imám úgy sejtette, Annika alighanem jó nyomon jár. A nő úgy vélte, nem ártana, ha Lisbeth, aki meglehetősen jártas a számítógépek világában, szintén megnézné a felvételt, ezért azt is átküldte neki. Lisbeth azonban, mielőtt nekilátott volna, kinézett az útra, a sárgálló mezőre, s közben Holger Palmgrenre gondolt. Többé-kevésbé egész éjjel ezen járt az esze. „Beszélj Hilda von…”

Az egyetlen Hilda, akit Lisbeth ismert, az a jó öreg Hilda von Kanterborg, aki örökké ott ült lundagatani lakásuk konyhájában, amikor Lisbeth még gyerek volt, és aki egy volt anyja azon kevés barátai közül, akik megmaradtak, miután minden rosszra fordult. Hilda óriási segítséget jelentett a számukra, legalábbis Lisbeth így gondolta. Nem sejtette, hogy a nő miféle titkokat rejteget. Lisbeth ezért is kereste fel őt egy nap, tíz évvel ezelőtt. Egy egész estét töltöttek el együtt valami olcsó rozét szürcsölgetve, azért, hogy Lisbeth többet tudjon meg az anyjáról. Hilda ellátta őt információkkal, de a lány is mesélt neki ezt-azt. Olyan dolgokat is megemlített a nőnek, amelyeket még Holgerrel sem osztott meg. Hosszú este volt, amelynek során koccintottak egyet Agnetára is, meg minden nőre, akinek az életét tönkretette valami szarcsimbók.

Hilda azonban egyetlen szóval sem említette, hogy bármit tudna a Nyilvántartásról. Lehet, hogy a legfontosabb részletet elhallgatta előle? Lisbeth ezt először el sem akarta hinni. Általában megsejtette, ha valamit rejtegettek előle. De persze meglehet, hogy Hilda lepukkant külseje megtévesztette. Eszébe jutottak a fájlok, amelyeket Alvar számítógépéről töltött le. Néhány monogramra még emlékezett. Szerepelt bennük egy bizonyos H. K. Az vajon Hilda von Kanterborg lenne? Mikor Lisbeth rákeresett a nő nevére, rájött, hogy Hilda sokkal befolyásosabb pszichológus, mint képzelte. Hirtelen elöntötte a düh. Ám úgy döntött, vár még az ítélettel. A 113-as, Örebro felé induló busz már közeledett felé az országúton, por- és kavicsfelhőt kavarva maga körül. Lisbeth fizetett a sofőrnek, majd leült a leghátsó ülésre. Ott végignézte a kérdéses videofelvételt a hornstulli metrómegállóból, amely csaknem két évvel korábban, október tizedikén, kevéssel éjfél után készült. Lassanként egyre jobban kezdte érdekelni egy aprócska részlet, valami rendellenesség a férfi kezét illetően. Vajon van jelentősége? Nem volt benne biztos.

Tudta, hogy a mozgásfelismerés olyan tudományág, amely még gyerekcipőben jár. Ő maga nem kételkedett benne, hogy valamennyiünk testbeszéde olyan egyedi jellemző, akár az ujjlenyomat. Egyelőre azonban nehéz felismerni. Minden apró mozdulat több ezer információmorzsát tartalmaz, és nem döntő jelentőségű. Valahányszor megvakarjuk a fejünket, mindig másként tesszük. A gesztusaink ugyan általában hasonlóak, de sosem egészen egyformák. Szükség van érzékelőkre, jelfeldolgozó egységekre, giroszkópra, gyorsulásmérőre, követő algoritmusok használatára, Fourier-analízisre, frekvencia- és távolságmérésekre, hogy a mozgásokat pontosan lehessen jellemezni és összehasonlítani egymással. Igaz, az interneten is található egy csomó letölthető program, amelyek segítséget nyújthatnak ebben az esetben. Ám Lisbeth ezekhez nem fűzött komolyabb reményeket. Túl sokáig tartana, és különben is, hirtelen sokkal jobb ötlete támadt.

Eszébe jutottak a barátai a Hacker Köztársaságból, és a neurális hálózatok, amelyeken Plague és Trinity már régóta dolgoztak. Kipróbálja? Mindenesetre egy próbát megér. Muszáj volt találnia egy nagyobb kézmozgástárat, amelynek adatait algoritmusokká alakíthatja, hogy aztán elemezze őket. Elvileg nem lehetetlen, hogy sikerül.

A hazavezető úton, a vonatra átszállva keményen dolgozott, és végül vad ötlete támadt. A Büntetésvégrehajtási Intézet ugyan nem fog repesni az örömtől, főleg mivel ez az első, szabadon eltöltött napja. De ez most nem számított. Stockholm központjában szállt le a vonatról, majd fogott egy taxit, és azzal ment haza a fiskargatani lakására, ahol folytatta a munkát.

Dan Brody letette a gitárját – egy újonnan vásárolt Ramirezt – a dohányzóasztalra, majd kiment a konyhába, és csinált magának egy dupla eszpresszót, amelyet aztán olyan gyorsan felhajtott, hogy a nyelvét is megégette vele. Kilenc óra múlt tíz perccel. Rohan az idő. Addig ismételgette a Recuerdos de la Alhambrát, hogy már késésben volt a munkahelyéről. Nem mintha ez bárkit is különösebben érdekelt volna, mégsem akart nemtörődömnek látszani. Ezért aztán kifordult a konyhából, és kinyitotta a hálószobai gardróbszekrény ajtaját. Kiválasztott egy fehér inget és egy sötét színű öltönyt, s hozzá egy Church márkájú cipőt. Majd lesietett a lépcsőn, s ekkor jött rá, hogy az utcán máris rekkenő a hőség. A nyár teljes gőzzel rákapcsolt, s ez nem töltötte el kitörő lelkesedéssel.

Rájött, hogy ez az öltöny nem épp megfelelő az adott évszakban. A napfényben állva egész ruházatát túl merevnek és melegnek érezte, s néhány méter megtétele után máris folyt a víz a hátán és a hónaljából. Ez még jobban elmélyítette rosszkedvét. Ránézett a Humlegårdenben dolgozó kertészekre. Fülét sértette a fűnyírók zaja. Gyors tempóban haladt tovább a Stureplan felé, s aggodalmai ellenére bizonyos megelégedéssel látta, hogy más, öltönyt viselő férfiak gyöngyöző arca szintén elég elgyötörtnek látszik. A hőség egy hosszan tartó esős időszak után köszöntött be hirtelen. Távolabb, a Birger Jarlsgatanon mentőautó állt, amiről az anyja jutott eszébe.

Az anyja gyermekágyi lázban halt meg a fiú születésekor, akit akkor még Daniel Brolinnak hívtak. Az apja vándorzenész volt, aki sosem törődött vele, és a hosszan tartó italozás következtében elég korán meghalt májzsugorodásban. Daniel egy gävlei gyermekotthonban nőtt fel, majd később, amikor hatéves lett, egy paraszti birtokra került, Hudiksvalltól északra, három másik nevelt gyerekkel együtt. Kiskorától fogva keményen dolgozott, segített az állatok gondozásában, az aratásban, a trágyázásban, a disznóvágásban és -feldarabolásban. A nevelőapjuk, Sten, aki paraszt volt a tanyán, sosem csinált titkot belőle, hogy a nevelt gyerekeit – akik valamennyien fiúk voltak – azért fogadta be, hogy segítsenek neki a munkában. Stennek, amikor magához vette a fiúkat, volt egy felesége is, egy vörös hajú, tömzsi kis asszony, akit Kristinának hívtak. De Kristina korán lelépett mellőle, azután sohasem hallottak róla többé. Azt rebesgették, hogy Norvégiába költözött, és azok közül, akik ismerték Stent, senki sem lepődött meg rajta különösebben, hogy a nő belefáradt ebbe az életbe. Sten külsőre nem volt ugyan taszító jelenség. Magas, nyúlánk férfi volt, szépen ápolt szakállal, amely elég korán őszülni kezdett. Ám a szemében zordság tükröződött, amely halálra rémítette az embereket. Ritkán mosolygott, nem kedvelte a társaságot, sem pedig a felesleges szócséplést, valamint gyűlölte a nagyravágyást és a cicomát.

Folyton ezt mondogatta a fiúknak: „Ne feltűnősködjetek! Ne képzeljétek, hogy vagytok valakik!” És valahányszor ők elragadtatással mesélték, hogy éppen profi focisták, ügyvédek vagy milliomosok akarnak lenni, mindannyiszor helyretette őket: „Az ember tudja a helyét!” Szűkmarkúan bánt az elismeréssel, a biztató szavakkal és a pénzzel is. Magának főzte a szeszt, annak az állatnak a húsát ette, amelyet ő maga vadászott vagy vágott le, és a háztartást is egyedül látta el. Kizárólag leértékelt dolgokat vásárolt. A bútorokat a bolhapiacról szedte össze, vagy a szomszédaitól, a rokonaitól kapta. A házukat pedig rikító sárga színűre festette, amit senki sem értett, egész addig, míg ki nem derült, hogy Sten a festéket ingyen kapta valahol, ahol túl sokat rendeltek belőle.

Sten minimális szépérzékkel sem rendelkezett, és sosem olvasott könyvet vagy újságot. Ám Danielt ez nem zavarta. Neki az iskolában rendelkezésére állt a könyvtár. Sokkal jobban zavarta az, hogy Sten elutasított minden olyan zenét, amely nem svéd eredetű, és nem vidám hangulatú. Daniel nem sokkal többet örökölt a vér szerinti apjától, mint a nevét és egy nejlonhúros Levin-gitárt, amely sokáig csak kallódott a padláson, ám amikor Daniel tizenegy éves lett, lehozta onnan, és összebarátkozott vele. És nem csupán azért, mert úgy érezte, az a hangszer csak rá várt odafent. Szentül meg volt győződve arról, hogy ő zenésznek született.

Hamar meg is tanulta az alapvető akkordokat és a zenei hangzatokat, és rájött, hogy olyan zenéket is le tud játszani, amelyeket mindössze egyszer hallott a rádióban. Sokáig csak azokat a számokat játszotta, amelyek az ő generációjának slágerei voltak: a ZZ Top Tush című számát, a Scorpions balladáját, a Still Loving Yout, a Dire Straitstől a Money for Nothingot, és még egyik-másik rockklasszikust. Ám azután történt valami. Egy hűvös, őszi napon kiosont az istállón keresztül. Tizennégy éves volt, és az iskola akkoriban maga volt a pokol a számára. Könnyen tanult ugyan, mégis képtelen volt odafigyelni a tanáraira. Zavarta az őt körülvevő lárma és veszekedés, s örökké visszavágyott a gazdaság csendjébe és nyugalmába, jóllehet a kétkezi munkát utálta, akárcsak a hosszúra nyúlt napokat. Amennyire csak lehetett, igyekezett kihúzni magát minden alól, hogy saját magára is jusson ideje.

Aznap – kevéssel fél hat után – belépett a konyhába, és bekapcsolta a rádiót, amelyben épp valami nyálas, semmitmondó zene ment. Ekkor átkapcsolt a P2-es adóra. Fogalma sem volt róla, milyen zenét szoktak rajta játszani. Azt hitte, főleg olyasmit, ami vénembereknek való, és az, amit hallott, csak megerősítette őt ebben a feltételezésben. Valami enervált klarinétszóló volt. Úgy hangzott, mint a méh döngicsélése, vagy valami vészcsengő hangja.

Mégis hallgatta tovább, és ekkor történt valami. A szólóba bekapcsolódott egy gitár. Egy tétova, játékos hang. Daniel beleremegett. Valami újszerű hangulat lengte be a szobát, amolyan koncentrált áhítat, s ő teljesen elszállt tőle. Semmi mást nem hallott, sem a mostohatestvérei veszekedését, sem a madarak csicsergését, a traktorok zúgását, a távolban haladó autókét, sőt még a közeledő léptek zaját sem. Egyszer csak állt ott, valami hirtelen és váratlanul jött boldogsághullám kellős közepén, és megpróbált rájönni, vajon ezek a hangok miben különböztek az összes többitől, amelyeket addig hallott, és miért érintették meg őt ennyire mélyen. Azután kapott egy jókora nyaklevest.

– Te lusta disznó, azt hiszed, nem veszem észre, hogy folyton meglógsz a munka elől?

Sten volt az. A fiú haját tépte, üvöltött vele, és szitkozódott. Daniel azonban jószerével észre se vette. Egyetlen dologra összpontosított: hogy végighallgathassa a számot. A zene valami ismeretlen, új érzést hozott a számára, amely gazdagabbá és nagyszerűbbé tette az életét. S még ha nem is sikerült megtudnia, ki volt az, aki játszott, jól megnézte a régi, konyhai faliórát a cserépkályha fölött, miközben Sten kirángatta őt a konyhából. Daniel tudta, hogy fontos megjegyeznie az időpontot, és másnap engedélyt kért az iskolában, hadd használja a telefont, és felhívta a Svéd Rádiót.

Sohasem csinált még ehhez hasonlót. Nem volt hozzá elég magabiztos és eltökélt. Az a fajta srác volt, aki még a kezét sem tette fel az iskolában, hiába tudta a választ, és örökké szégyellte magát a városi emberek előtt, különösen, ha olyan előkelő helyen dolgoztak, mint a rádió vagy a tévé szerkesztősége. Most mégis felhívta őket, és egy bizonyos Kjell Branderhez kapcsolták, a dzsesszműsorok szerkesztőjéhez. Daniel remegő hangon kérdezte tőle, miféle számot játszottak le előző délután, közvetlenül fél hat után. A biztonság kedvéért el is dúdolt belőle egy rövid részletet. Így aztán Kjell Brander minden különösebb erőfeszítés nélkül be tudta azonosítani.

– Nocsak. Tetszett?

– Igen – felelte a fiú.

– Akkor jó ízésed van, fiatalember. Django Reinhardt Nuages című száma volt az.

Daniel, akit korábban még sosem neveztek „fiatalember”-nek, megkérte a férfit, hogy betűzze, majd még nagyobb izgatottsággal a hangjában megkérdezte:

– És ő kicsoda?

– Bátran mondhatom, hogy a világ egyik legjobb gitárosa. Főleg ha azt nézzük, hogy a szólóit mindössze három ujjal játszotta.

Utólag Daniel már nem emlékezett rá, mi volt az, amit Kjell Brander osztott meg vele akkor, és minek járt később ő maga utána. Ám lassanként rájött, hogy a háttérben egy egész történet áll, s ez csak még jobban emelte a hallottak értékét. Django szegény srác volt, aki a belgiumi Liberchies-ben nőtt fel, és gyakran lopott csirkét, hogy életben maradjon. Korán megtanult gitározni és hegedülni, és ígéretes tehetségnek tartották. Ám tizennyolc éves korában felborított egy gyertyát a lakókocsiban, amelyben lakott, a felesége papírvirágai, amelyek eladásából élt, tüzet fogtak, és felgyulladt az egész lakókocsi. Django súlyos égési sérüléseket szenvedett, és jó ideig senki sem hitt benne, hogy valaha újra tud majd játszani, főleg, mivel a bal kezén két ujját képtelen volt használni. Egy új technika segítségével mégis képes volt tovább fejlődni, míg világhírű nem lett. Valóságos kultusz alakult ki körülötte.

De ami a legfontosabb: Django cigány származású volt, vagyis roma, ahogy mostanság nevezik. Daniel maga is roma származású volt. A vándorcigányok közül való. Ezt a létező legdurvább módon tudta meg: társai kiközösítették, és csöves cigánynak nevezték. Egy pillanatig sem fordult meg a fejében, hogy származása nem csak szégyenletes lehet. Miután azonban megismerte Djangót, büszkeséggel viselte, és azt gondolta: „Lehet, hogy én más vagyok, de biztos ebből is ki lehet hozni valami jót.” Ha Django képes volt világhírűvé válni úgy, hogy az egyik keze megégett, akkor Daniel is lehetett különleges.

Miután az egyik osztálytársnőjétől pénzt kért kölcsön, vett egy válogatáslemezt Django Reinhardt számaiból, és megtanulta eljátszani az összes klasszikus szerzeményét, mint amilyen a Minor Swing, a Daphne, a Belleville vagy a Djangology. Mindegyiket. És a gitárjátéka pillanatok alatt óriásit fejlődött. Elhagyta a blues skálákat, és helyettük a moll hatos skálát kezdte játszani, valamint szólókat, hétfokú moll major skálákat, és a szenvedély mindannyiszor átütött a játékán. Addig játszott, amíg ujjbegyein bőrkeményedések nem nőttek, és sosem hunyt ki benne a szikra, még alvás közben sem. Álmában is játszott. Másra sem tudott gondolni, amint tehette, kisurrant az erdőbe, leült egy kőre vagy egy farönkre, és órák hosszat improvizált. Játéka folyamatosan fejlődött, és mindig újabb hatások érték, nemcsak Djangóé, hanem John Scofieldé, Pat Methenyé és Mike Sterné is – az összes nagy modern dzsesszgitáros hatott rá.

Közben hasonló iramban romlott meg a Stennel való kapcsolata. „Különlegesnek képzeled magad, mi? Nem vagy más, csak egy kis szarcsimbók!” – rivallt rá a férfi időről időre, azt bizonygatva, hogy Daniel mindig is fenn hordta az orrát.

A fiúnak, aki örökké alábbvalónak és szerencsétlennek érezte magát, ezek felfoghatatlan szavak voltak. Mindig megpróbált szolgálatkész lenni, amennyire tudott, még akkor is, amikor nem bírta vagy nem akarta abbahagyni a játékot. Sten hamarosan pofozni kezdte őt. Ököllel is ütötte, és ebben néha csatlakoztak hozzá Daniel mostohafivérei is. Gyomron vágták, és ütötték a karját, hangos zajokkal ijesztgették, fémeket csikorgattak és szemeteskukákat löktek egymásnak. Daniel gyűlölni kezdte a szántóföldi munkákat, különösen nyáron, amikor semmi menekülési lehetősége nem maradt, mert trágyázni, szántani, aratni kellett.

Nyaranta a fiúk gyakran reggeltől késő estig dolgoztak. Daniel azért gürcölt, hogy ismét elfogadják és szeressék, és ez olykor sikerült is neki. Esténként szívesen játszott a mostohafivéreinek olyan dalokat, amelyeket ők szerettek volna hallani, és megesett, hogy megtapsolták, vagy kapott tőlük pár elismerő szót. Mégis tudta, hogy rendszerint csak púp a hátukon. Ezért többnyire igyekezett különvonulni.

Egyik délután, amikor a nap már égette a tarkóját, a távolból egy feketerigó hangját hallotta. Tizenhat éves volt akkor. Ősszel kezdte volna a gimnázium második osztályát, és máris a tizennyolcadik születésnapjáról álmodozott, amikor végre nagykorú lesz majd, és elszökhet jó messzire. Tervei közt szerepelt, hogy felvételizik a Zeneakadémiára, vagy megpróbál dzsesszzenészként munkát keresni, és olyan elszántan és teljes erőbedobással fog dolgozni, hogy egy nap majd saját lemezt adhasson ki. Éjjel-nappal álmokat szőtt. Olykor pedig – mint ezúttal is – a természet elcsábította a szántóföldről.

Választ fütyült a rigónak, a madárfütty egy módosult változatát, amely a fejében dallammá bővült. Ujjai mozogtak, mintha egy láthatatlan gitáron játszott volna, és hirtelen beleremegett. Később, már felnőttként sokszor vágyott ezekre a pillanatokra, amikor úgy érezte, mintha valami helyrehozhatatlanul tönkrement volna benne, ha nem ül le rögtön új zenét szerezni. Ilyenkor semmi a világon nem akadályozhatta meg abban, hogy a gitárjáért menjen. Danielnek akkor is eszébe jutott a lelkében dúló, titkos vágy, amikor mezítláb, libegő szárú kertésznadrágban lerohant a Blackåstjärnen felé, gitárjával a kezében, leült a rozzant mólóra, elővette az imént fütyült dallamot, és kísérőzenét írt hozzá. Fantasztikus percek voltak ezek. Örökké emlékezni fog rájuk.

De nem tartottak sokáig. Valamelyik srác biztosan meglátta, amint útnak eredt, és eljárt a szája, mert Sten megjelent rövidnadrágban, meztelen felsőtesttel, és fortyogott a dühtől. Daniel pedig, aki nem tudta, hogy bocsánatért esedezzen-e, vagy inkább húzza el onnan a csíkot, egy másodperccel tovább tétovázott a kelleténél. Stennek sikerült elkapnia a gitárját, és olyan erővel tépte ki a kezéből, hogy ettől hanyatt esett, és beverte a könyökét. Nem volt komoly esés, inkább komikusnak látszott, Stenben mégis elpattant valami. Vöröslő fejjel felállt, és a gitárt a mólón állva a vízbe hajította. Utána csak meredt előre némán, mintha ő maga sem értette volna, mit tett. Ám ez semmit sem változtatott a helyzeten.

Daniel úgy érezte, mintha valamelyik létfontosságú szervét tépték volna ki a testéből, és olyan szavakat üvöltött Stennek, mint: „disznó” meg „idióta”, amilyeneket korábban sosem mert volna használni vele szemben. Ezután keresztülrohant a mezőn, berontott a házukba, összekapkodta a lemezeit és néhány ruhaneműjét, begyömöszölte egy hátizsákba, majd eltűnt.

Az E:4-es úton indult el, órákon át gyalogolt, mire egy Gävlébe tartó teherautó felvette. Dél felé folytatta útját, az erdőben aludt, almát és szilvát lopott, meg az út mentén talált bogyókat ette. Egy idősebb nőtől, aki kocsijával Södertäljébe vitte, kapott egy sonkás szendvicset. Egy férfi, aki Jönköpingbe szállította, meghívta őt ebédre. Július 22-én késő este ért Göteborgba. A kikötőben néhány nappal később kapott egy alulfizetett feketemunkát, majd miután hat hétig gyakorlatilag a semmiből élt, és megesett, hogy lépcsőházakban aludt, tudott venni egy új gitárt, ha nem is egy Selmer–Maccaferrit – Django gitárját –, de legalább egy ócska Ibanezt.

Úgy döntött, elszegődik egy hajóra, és New Yorkba megy. De semmi sem ment olyan könnyen, mint ahogy hallotta és olvasta. Nem volt sem útlevele, sem vízuma, és nem bizonyult olyan egyszerűnek munkát találni egy hajón, még takarítóként sem. Ám egy kora estén, amikor végzett a munkájával, egy nő várt rá a kikötőben. Ann-Catrine Lidholmnak hívták. Molett volt, rózsaszín ruhát viselt, és barátságosan nézett rá. Szociális munkásként dolgozott, és azt mondta Danielnek, valaki beszélt róla neki. Így tudta meg a fiú, hogy körözés alatt áll, bejelentették az eltűnését. Ezért aztán kénytelen-kelletlen a nővel kellett mennie a szociális irodába, a Järntorgetre.

Ann-Catrine elmondta neki, hogy beszélt Stennel telefonon, és a férfi jó benyomást tett rá, amitől Daniel csak még jobban gyanakodni kezdett.

– Hiányzol neki – mondta a nő.

A fiú erre azt válaszolta: „Smafu”, és azt, hogy nem mehet vissza. Meg fogják verni. Sten pokollá teszi az életét, és erre Ann-Catrine hagyta, hogy elmesélje az egész történetet. Utána pedig különböző lehetőségeket ajánlott fel neki. Ám Danielnek egyik sem tetszett. Azt felelte, képes eltartani saját magát, nincs szüksége a nő segítségére. Ann-Catrine-nak viszont az volt a véleménye, hogy túl fiatal még ehhez, támogatásra és iránymutatásra van szüksége. Danielnek ekkor jutott eszébe a „stockholmi népség”, ahogy titokban nevezte őket. A „stockholmi népség” nem volt más, mint azon pszichológusok és doktorok csapata, akik gyerekkorában évről évre látogatást tettek nála. Méregették, elbeszélgettek vele, jegyzetelgettek, és mindenekelőtt teszteket írattak vele. Rengeteg tesztet.

Sosem kedvelte őket különösebben. Megesett, hogy utána sírva fakadt, magányosnak érezte magát, és az volt a rögeszméje, hogy figyelik. Az anyjára gondolt, és arra az életre, amelyet vele élhetett volna. Másrészt viszont mégsem gyűlölte annyira a „stockholmi népség”-et. Mindig biztatóan mosolyogtak rá, megdicsérték, azt mondták, ügyes és okos. Voltaképpen senki nem szólt rá egy rossz szót sem közülük. És ami azt illeti, magukat a vizsgálatokat sem érezte különösebben furcsának. Természetesnek tartotta, hogy a hatóságok kíváncsiak rá, hogyan megy sora a befogadó családnál, és az sem zavarta, hogy naplókat és jegyzőkönyveket vezettek róla. Inkább arra utaló jelnek vette mindezt, hogy azért mégiscsak számít valamit ő is. Olykor, és attól függően, ki jött hozzá, még örült is neki, hogy emiatt félbehagyhatta a gazdaságban a munkát, különösen az utolsó években, amikor a „stockholmi népség” a zenéje iránt kezdett érdeklődni, és filmre is vették, ahogy a gitárján játszik. Néha, amikor úgy látta, sikerült lenyűgöznie őket, és hallotta, amint egymás fülébe sugdosnak, utána arról álmodozott, hogy ezeket a filmeket továbbadják majd, míg végül ügynökségek és lemezkiadók igazgatóinak a kezébe nem kerülnek.

A pszichológusok és az orvosok – akik többnyire nem ugyanazok a személyek voltak – mindig csak a keresztnevükön mutatkoztak be neki, ezenkívül Daniel semmit sem tudott róluk. Kivéve egy nőt, aki, alighanem tévedésből, egy nap kezet fogott vele, és a teljes nevén mutatkozott be. De Daniel nem csak emiatt emlékezett rá. Egészen elvarázsolta őt a nő alakja és hosszú, vörösesszőke haja, valamint a magas sarkú cipője, amely kifejezetten alkalmatlan volt a háztól kifelé vezető puha ösvényeken való használatra. A nő úgy mosolygott Danielre, mint aki valóban kedveli őt. Hilda von Kanterborgnak hívták. Kivágott blúzokban és ruhákban járt, hatalmas szeme volt, és telt, vörös ajka, s a fiú folyton arról ábrándozott, hogy megcsókolja őt.

Rá gondolt a göteborgi szociális irodában, amikor azt kérte, hadd hívjon fel valakit. Kapott egy Stockholm és környéke telefonkönyvet, amelyet idegesen lapozgatott ide-oda. Pár percig meg volt róla győződve, hogy a nő álnevet használt, és ekkor csapta meg először annak a sejtésnek a szele, hogy a „stockholmi népség” nem csupán hétköznapi hivatali szolgákból állt, akik azért voltak, hogy gondoskodjanak a magafajta gyerekekről. Ám a telefonkönyvben megtalálta a nő nevét, és tárcsázta a számát. Hilda ugyan nem vette fel, de a fiú azért hagyott neki üzenetet.

Amikor másnap visszatért, a Városi Missziónál töltött éjszakát követően a nő visszahívta, és megadott neki egy másik számot. Amikor Daniel azon kereste, fel is vette a telefont. Úgy tűnt, örül, hogy hallja a fiú hangját, aki rögtön érezte, hogy Hilda tud a szökéséről. A nő azt mondta, nagyon sajnálja, és kiemelte, mennyire tehetségesnek tartja. Daniel kibírhatatlanul magányos volt, és alig bírta visszafojtani a könnyeit.

– Akkor segítsen rajtam! – kérlelte.

Mire a nő azt felelte:

– Drága Daniel, szívesen megtennék bármit, amit csak tudok. De a mi dolgunk az, hogy megfigyeljünk, nem pedig az, hogy beavatkozzunk.

„A mi dolgunk az, hogy megfigyeljünk, nem pedig az, hogy beavatkozzunk.”

Daniel az évek során újra meg újra elismételte magában ezt a választ, amely alighanem hozzájárult ahhoz, hogy új személyiséget kreált magának, amelyet minden csepp erejével igyekezett védeni. Ám akkor, a telefonbeszélgetés során mégiscsak nagyon kényelmetlenül érezte magát, majd kibökte: „Ezt meg hogy érti?” Mire Hilda észrevehetően feldühödött, és egész másról kezdett el beszélni, például arról, hogy a fiúnak be kell fejeznie a gimnáziumot, és nem szabad elhamarkodott döntéseket hoznia. Daniel azt mondta, ő csak gitározni szeretne. Hilda erre azt felelte, hogy zenét is tanulhatna. Mire Daniel, hogy ő tengerre akar szállni, elmenni New Yorkba, és az ottani dzsesszklubokban játszani. A nő erről határozottan lebeszélte. „A te korodban és háttereddel ne!”

Addig beszélgettek erről, míg Ann-Catrine és a többi szociális munkás aggódni kezdett, mire Daniel megígérte, hogy fontolóra veszi a dolgot. Reményét fejezte ki, hogy találkozhatnak. Ahogyan Hilda is. Ám soha nem lett belőle semmi. Daniel tudta, hogy sosem látja őt többé, mint ahogy arra sem lesz ideje, hogy a jövőjén gondolkodjon.

Épp csak megemlítette, hogy tengerre akar szállni és New Yorkba menni, s erre, maga sem értette, hogyan, sorra bukkantak fel olyan emberek, akik segítettek neki útlevelet és vízumot szerezni, felszolgálói és konyhai kisegítői munkát találni egy teherhajón, a Wallenius hajótársaságnál. A hajó, ha nem is épp New Yorkig, de Bostonig mindenesetre elvitte. Egy cetlin pedig, amelyet gemkapoccsal a munkaszerződéséhez csatoltak, kék golyóstollal írva ez állt: „Berklee College of Music, Boston, Massachusetts. Sok szerencsét! H.”

Tudta, hogy az élete sosem lesz már olyan, mint volt. Felvette az amerikai állampolgárságot és a Dan Brody nevet, s rengeteg fantasztikus és izgalmas élményben volt része, ám a szíve mélyén mindig magányosnak és csalódottnak érezte magát. A karrierje kezdetén ugyan közel állt az áttöréshez. Egy nap, mikor még csak tizennyolc éves volt, épp a Ryles dzsesszklubban jammelt, a bostoni Hampshire Streeten, majd eljátszott egy szólót, amely eredetileg Django stílusában íródott, meg még valami merőben újszerű dolgot, mire moraj futott végig a közönség soraiban. Beszélni kezdtek róla, és mindenféle menedzserek meg lemezkiadók emberei keresték meg. De úgy tűnt, hiányzik belőle valami, talán a bátorság és az önbizalom. Az utolsó pillanatban mindig meghiúsult a siker, és egész életét beárnyékolta, hogy a kevésbé tehetséges, ám jóval ambiciózusabb emberek többre vitték nála. Neki pedig be kellett érnie a „futottak még” kategóriával. Ő lett a sztárok háttérzenésze. Egyre gyakrabban hiányolta azt a szikrát, amelyet akkor érzett, amikor a Blackåstjärnennél, a mólón gitározott.

Lisbeth több olyan komolyabb adatbázist is talált a kézmozgások elemzéséhez, amelyeket orvosi kutatási célokra használnak, robotok fejlesztéséhez. Ezeket beolvasztotta a Hacker Köztársaság mély tanuláson alapuló neurális hálózatába. Olyan keményen dolgozott ezen, hogy a nagy hőség ellenére még az evésről és az ivásról is megfeledkezett. Végül mégis felpillantott a képernyőről, és ivott egy keveset, de nem vizet, amire a szervezetének szüksége lett volna, hanem Tullamore Dew-t.

Alkoholra vágyott. Meg szexre, napfényre, vacak kajákra, a tenger illatára, a bárok zajára és a szabadság érzésére. Egyelőre azonban beérte némi whiskyvel. Arra gondolt, mit árthat, ha bűzlik a piától. Senki sem vár sokat egy részeg tyúktól. Szétnézett a Riddarfjärden felett, majd behunyta a szemét. Ismét kinyitotta, kinyújtóztatta a tagjait, és hagyta, hogy a neurális hálózatban az algoritmusok dolgozzanak, miközben ő kiment a konyhába, és bedobott egy pizzát a mikróba. Ezután felhívta Annika Gianninit.

Annika nem volt túlságosan elragadtatva Lisbeth ötleteitől. Határozottan megpróbálta őt lebeszélni, ám mikor nem sikerült, annyit javasolt, Lisbeth esetleg filmre vehetné a gyanús személyt, de semmi többet. Azt ajánlotta neki, vegye fel a kapcsolatot Hassan Ferdousi imámmal, aki „személyközpontúbb nézőpont”-ból tudna segíteni neki. A lány azonban nem fogadta meg a tanácsot. Így végül Annika kereste meg az imámot, akit el is küldött Vallholmenbe.

Lisbeth meg csak ette a pizzáját és itta a whiskyjét, s közben meghackelte Mikael számítógépét. Ezt írta neki:

Itthon vagyok. Ma engedtek ki.

Ez a Hilda von nem más, mint Hilda von Kanterborg. Keresd meg.

És keress rá Daniel Brolinra is. Tehetséges gitáros. Nekem más dolgom van. Majd jelentkezem.

Mikael elolvasta Lisbeth üzenetét, örült neki, hogy a lányt kiengedték, és megpróbálta felhívni. De Lisbeth nem vette fel a telefont, mire a férfi káromkodott egyet, és a lány üzenetén gondolkodott. Tehát ő is tudta, hogy Hilda von Kanterborgról van szó. Ez vajon mit jelent? Ismeri? Vagy hackelés útján jutott információkhoz a nőről? Fogalma sem volt. Abban az egyben azonban biztos volt, hogy nincs szüksége Lisbeth felhatalmazására ahhoz, hogy üldözőbe vegye von Kanterborgot. Hiszen már rég célba vette őt.

Azt azonban nem sikerült kiderítenie, mi köze ennek a Daniel Brolinnak a történethez. Minden lehetséges Daniel Brolinnak utánanézett a neten, ám egyikük sem volt gitáros, sőt zenész sem. De talán nem ölt bele akkora energiát, mint kellett volna. Túlságosan mélyre ásta már magát más nyomokba.

Az egész előző este kezdődött, azzal az újságcikkel, amelyre Hilda von Kanterborg húga hívta fel Mikael figyelmét. Első olvasatra úgy tűnt, nincs benne semmi különös. Annyira semleges nézőpontból írták, hogy semmi különleges vagy botrányszagú anyagot nem tartalmazhatott. A régi jó vitát elevenítette fel: a gének és a környezet egyénre tett hatását. Vajon melyik befolyásol minket jobban?

Hilda von Kanterborg – Leonard Bark álnéven – arról írt, amit Mikael már jól tudott, a kérdés ugyanis egy ideje a politikai hadviselés eszközévé vált. A baloldal azt szeretné bizonyítani, hogy elsősorban a szociális tényezők szabják meg az ember előmenetelét az életben, a jobboldal pedig inkább a gének hatalma mellett érvel.

Hilda von Kanterborg ezt a vitát értelmetlennek tartotta, és rámutatott, hogy a tudomány mindig tévúton jár, valahányszor ideológiai érvelés vagy vágyteljesítés vezérli. A bevezetésben érződik némi aggodalom, mintha a szerző hamarosan valami sokkoló felfedezésről akarná lerántani a leplet. Ám a cikk ettől eltekintve semleges stílusban íródott, még ha erőteljes kritikát fogalmazott is meg az idősebb generáció marxistáival és pszichoanalitikusaival szemben, s rámutatott, hogy az öröklött tényezők sokkal jobban formálják a személyiségünket, mint azt a közvélemény és a kutatók a hatvanas-hetvenes években gondolták.

Az eleve elrendelés elvéről azonban nem esett szó az esszében, semmi sem állt benne arról, hogy a génjeink határoznák meg a sorsunkat, mindössze annyit említett meg az író, hogy bizonyos tulajdonságaink – mint például az intelligenciánk, azaz a kognitív képességeink – szempontjából erőteljes az öröklés hatása, és ez különösen felnőttkorra bontakozik ki. De általánosságban véve azt állította, a gének és a környezet hatása nagyjából azonos, és Mikael nem is számított másra.

Mégis volt valami, ami meglepte. Bark állítása szerint nem azok a környezeti tényezők befolyásolják az embert a legerőteljesebben, amelyekre Mikael számított: azaz nem a felnőtté válásunk körülményei, vagyis hogy hol és hogyan nevelnek fel a szüleink. Hilda von Kanterborg szerint az anyák és az apák gyakran meg vannak győződve arról, hogy döntő szerepük van a gyermekük fejlődésében, ám ezzel „csak áltatják magukat”.

A szerző szerint sokkal inkább meghatározó a sorsunk szempontjából az úgynevezett egyedi környezetünk, amelyet nem osztunk meg senkivel, még a testvéreinkkel sem. Ezt keressük és teremtjük meg magunknak olyankor, amikor például olyasmire bukkanunk, ami szórakoztat minket, vagy épp elbűvöl, és egy bizonyos irányba visz, talán úgy, ahogy egy kicsit Mikaelt magát is elbűvölte, amikor kamaszként látta Az elnök emberei című filmet, amelynek hatására eldöntötte, hogy újságíró lesz.

A gének és a környezet folyamatosan formálják egyéniségünket, állította von Kanterborg. Olyan eseményeket és tevékenységeket keresünk, amelyek beindítják a génjeink működését, amelytől azok kinyílnak, akár a virágok, azoktól a dolgoktól azonban igyekszünk eltávolodni, amelyek félelmet keltenek bennünk, vagy kellemetlenül érintenek. Ez az, ami minden egyéb kapcsolatnál erőteljesebben alakítja a személyiségünket – írta a nő. A kulturális és anyagi körülményeink persze más-más lehetőségeket biztosítanak arra, hogy kibontakoztathassuk a képességeinket, és az is igaz, hogy a környezetünktől valamennyien más-más értékrendet és gondolkodásmódot veszünk át. Ám elsősorban azok az élmények hatnak ránk, amelyeket senkivel sem osztunk meg, és amelyek a felszínen talán láthatatlanok, mégis hosszú távon átfogó jelentőséggel bírnak, és lépésről lépésre lökdösnek minket előre az életben.

E következtetések alapjait von Kanterborg egy halom tanulmányból merítette, többek közt a MISTRA-ból, azaz a Minnesotai Egyetem szétválasztott ikerpárjairól készült tudományos munkából, és a Karolinska Intézet Svéd Ikernyilvántartása által végzett kutatásaiból. Az egypetéjű, azaz monozigóta ikrek génállománya gyakorlatilag azonos. Ezért is bizonyulnak ideális alanynak, ha a gének és a környezet hatását akarjuk megérteni.

Az egész világon egypetéjű ikrek ezrei nőttek fel egymástól elkülönítve, vagy azért, mert egyiküket vagy mindkettejüket örökbe adták, vagy mert néhány szerencsétlen esetben elcserélték őket az újszülöttosztályon. Gyakoriak a szívet tépő emberi sorsok. Ám ugyanakkor ezek nyújtanak a tudósok számára egyedülálló lehetőségeket az öröklés és a környezet fejlődésünkre gyakorolt hatásának tanulmányozására.

Az egypetéjű ikrek azon csoportját, akiket születésükkor elválasztottak egymástól, összehasonlították az együtt felnőtt ikrekével, valamint a kétpetéjű ikrekével, akik a DNS-készletük felén osztoznak, és köztük is voltak szétválasztott, illetve együtt felnövő ikerpárok. Ezek a tanulmányok többnyire ugyanarra az eredményre jutottak, írta von Kanterborg: nevezetesen az öröklött tulajdonságok elsősorban az egyedi környezetünkkel összjátékban formálják a személyiségünket.

Mikael számára nem jelentett gondot, hogy kritikus ellenérveket támasszon az eredményekkel szemben, és észrevegye a kutatási anyag értelmezhetőségének korlátait. Általánosságban véve mégis érdekesnek tartotta azt. Ráadásul elolvashatott még néhány, többé-kevésbé fantasztikus történetet olyan egypetéjű ikrekről, akik más-más családoknál nevelkedtek, felnőttkorukban találkoztak először, s csak ekkor jöttek rá, mennyire hasonlítanak egymásra, nemcsak külsőleg, hanem belső tulajdonságaikban is. Többek közt olvasott az ohiói Jim ikrekről, akik anélkül, hogy tudtak volna egymás létezéséről, mindketten láncdohányosok lettek, és Salem márkájú cigarettát szívtak, rágták a körmüket, erős fejfájástól szenvedtek, esztergályosműhelyük volt a garázsban, Toynak nevezték el a kutyájukat, kétszer is ugyanolyan nevű nőt vettek feleségül, a fiaikat James-Allennek hívták, és csak a jó ég tudja, még mi mindenben hasonlítottak egymásra.

Mikael megértette, hogy mindez miért keltett akkora szenzációt. Ő személy szerint nem sokat adott az ilyesmire. Tudta, milyen könnyű vakon hinni ezekben a hasonlóságokban és egybeesésekben, mert azt, ami szenzációértékű és szembetűnő, mindig kihangsúlyozzák a szokványos dolgok rovására, amelyek talán épp jelentéktelenségükkel árulnának el valami többet és lényegesebbet a valóságról.

Mikael ennek ellenére megértette, hogy az ikerkísérletek sorozata egyfajta paradigmaváltást jelentett a járványtani vizsgálatok szempontjából. A kutatói társadalom kezdett érdeklődést tanúsítani a gének ránk gyakorolt hatása és a környezetünkkel való bonyolult összjátéka iránt. Korábban – elsősorban a hatvanas, hetvenes években – erősebben hittek a szociális körülményeknek a személyiségre gyakorolt hatásában. Akkoriban számos kutatót megfertőzte az adott korszak valamely jelentős ideológiája, és meg voltak győződve arról, hogy szinte bármi lehet belőlünk. Egy csomó, többé-kevésbé merev elképzelés keringett akkoriban az emberekről. Úgy tartották, bizonyos nevelési körülmények és módszerek már-már törvényszerűen különleges egyedeket eredményeznek, és sokan álmodoztak arról, hogy ezt tudományosan is bebizonyítsák, hátha sikerül megérteni, hogyan lehetne tökéletesebb és boldogabb emberpéldányokat előállítani. Ez volt az egyik oka annak, hogy akkoriban számos ikerkísérlet zajlott, köztük néhány olyan is, amelyeket Hilda von Kanterborg „szándékos és radikális” kísérletként jellemzett.

Valahol ennél a résznél torpant meg Mikael, és döntött úgy, hogy mélyebben is kutat a témában. Habár fogalma sem volt arról, jó nyomon jár-e. Mégis beleásta magát, többek közt a „szándékos” és „radikális” szavak, valamint az „ikerkísérletek” kombinációjára való rákereséssel. Így botlott bele a Roger Stafford névbe.

Roger Stafford amerikai pszichoanalitikus és pszichiáter volt, a Yale professzora. Közeli munkakapcsolatban állt Freud Anna nevű lányával, és állítólag meglehetősen karizmatikus és elbűvölő személyiség volt. Közös fotók is készültek róla Jane Fondával, Henry Kissingerrel és Gerald Forddal. Előkelő körökben mozgott, és egy kicsit ő maga is úgy nézett ki, akár egy filmsztár.

Ám amiről a leginkább ismertté vált, az egy kevésbé hízelgő tény, amely épp a szándékossággal és a radikalizmussal függött össze. A Washington Post egyik, 1989. szeptemberi számában leleplezte, hogy Stafford a hatvanas évek végén közeli kapcsolatba került öt nővel, akik valamennyien New York-i és bostoni gyámhivatalok vezetői voltak. Hárman közülük pszichológusi végzettséggel is rendelkeztek, és kettejükről az a hír járta, hogy szerelmi viszonyba keveredtek a férfival, aki alighanem csalással férkőzött a közelükbe. Bár erre aligha volt szükség. Stafford ugyanis az idő tájt komoly szaktekintélynek számított. Számos kötete megtalálható volt a gyámhivatalok könyvtárában is. Az egyikben, amely Az egoista gyermek címet viselte, nem kevesebbet állított, mint hogy az egypetéjű ikrek jobban érzik magukat, és önállóbbakká is válnak, ha az ikerpárjuk nélkül nőnek fel. Később kiderült ugyan, hogy ez az állítás minden alapot nélkülöz, mégis elterjedt, és gyökeret vert az Amerika keleti partjai mentén élő terapeuták közt, így a szakmai vezetőség tagjai is úgy érezték, jó okuk van elfogadni ezt a nézetet.

Megegyeztek abban, hogy ezek a nők majd jelentkeznek nála, amennyiben örökbe adandó ikrekről szereznek tudomást. Azután Stafford jóváhagyásával helyezték el őket. Összesen negyvenhat csecsemőt érintett a dolog, akik közül huszonnyolcan egypetéjű, tizennyolcan pedig kétpetéjű ikrek voltak. A befogadó családok egyike sem értesült arról, hogy a fiuk vagy a lányuk ikergyermek, vagy hogy egyáltalán van testvérük. Azt azonban meghagyták a szülőknek, hogy engedjék Staffordnak és az embereinek évente megvizsgálni a gyerekeket, és töltessenek ki velük egy csomó személyiségtesztet. Azt állították, mindez a gyerekek érdekében történik.

A szülőket állítólag gondos mérlegelés után választották ki. Ennek módjáról mindenféle ódákat zengtek. Mégis nyilvánvaló volt, hogy Staffordékat más érdekek vezérelték. Az egyik igazgató, egy bizonyos Rita Bernard már igen korai szakaszban felfigyelt arra, hogy a pszichiáter következetesen különböző hátterű családokhoz küldte az ikerpárokat, olyanokhoz, akik társadalmi rangjukat, végzettségüket, vallási meggyőződésüket, vérmérsékletüket, személyiségüket, nemzetiségüket és nevelési elveiket tekintve egyaránt különböztek egymástól. És ahelyett, hogy az ikrek érdekeit tartotta volna szem előtt, Ritának inkább úgy tűnt, hogy Stafford a genetikai örökség és a környezet egyénre gyakorolt hatása témakörében végez kutatásokat.

Stafford nem is tagadta, hogy tudományos megfigyelést végez, és jegyzőkönyvben vezeti az eredményeket. A helyzetben lehetőséget látott arra, hogy jobban megérthesse azt a folyamatot, amelynek során az ember egyéniséggé formálódik. Nagyképűen és önvédelemből azt nyilatkozta, az általa végzett munka „felbecsülhetetlen tudományos alapot képez majd”. Azt viszont hevesen tagadta, hogy nem a gyerekek érdekeit tartotta elsődlegesen szem előtt. Személyiségi jogokra való hivatkozással azonban elutasította a megszerzett anyag nyilvánosságra hozatalát. Inkább odaadományozta a Yale Tanulmányi Központjának, azzal a kikötéssel, hogy 2078-ig nem tehetik elérhetővé, sem a kutatók, sem a nyilvánosság számára. Addigra ugyanis már minden érintett távozik az élők sorából. Arra hivatkozott, hogy nem szeretne hasznot húzni az ikrek sorsából.

Ez persze nagyon nemesen hangzott, ám nem hallgattatta el a kritikus hangokat, amelyek azt állították, Stafford azért titkosíttatta az anyagot, mert az eredmények nem feleltek meg a várakozásainak. A legtöbben egyetértettek abban, hogy a kísérlet mélyen etikátlan volt, és Stafford ezzel megfosztotta a testvéreket attól az élménytől, hogy együtt nőhessenek fel. Egyik pszichiáter kollégája a Harvardról egyenesen Josef Mengele auschwitzi ikerkísérleteihez hasonlította a munkásságát. Mire Stafford durván és fennhéjázva visszavágott két vagy három ügyvéd kíséretében, és a vita nem sokkal később elhalt. Roger Staffordot 2001-ben bekövetkezett halála után hatalmas pompával temették el. Az eseményen számos híresség is megjelent. A szaksajtó és a napilapok gyönyörű nekrológokat írtak róla. Nem engedték, hogy utólag bármi is lerombolja a hírnevét, és erre nem is került sor, talán mert az egymástól kíméletlenül elválasztott testvérek valamennyien a társadalom perifériájáról kerültek ki.

Abban az időben ez szokványos jelenségnek számított, ezt Mikael is jól tudta. A tudomány és a társadalom jobbá tétele érdekében egyes faji és egyéb kisebbségeken mindenféle visszaéléseket követtek el, mert így megúszhatták a felelősségre vonást. Ezért Mikael – ahogy sokan mások sem – nem hitt abban, hogy Stafford kísérlete egyedi, kirívó eset lett volna. Miután leásott a történet mélyére, tudomást szerzett róla, hogy Roger Stafford a hetvenes és nyolcvanas években több ízben járt Svédországban. Közös fotók is készültek róla és a kor vezető svéd pszichoanalitikusairól és szociológusairól: Lars Malmról, Birgitta Edbergről, Liselotte Cederről és Martin Steinbergről.

Az idő tájt Stafford ikerkísérleteiről még senki nem tudott semmit, és az is lehet, hogy más ügyben járt Svédországban. Ám Mikael nem hagyta abba a nyomozást. Közben persze örökösen Lisbeth járt az eszében. Hiszen neki is volt egy kétpetéjű ikertestvére, az a rettenetes Camilla. Mikael tudott róla, hogy a lányt kiskorában vizsgálgatni próbálták a hatóságok, ám ő ezt ki nem állhatta. És eszébe jutott Leo Mannheimer is, meg az ő magas IQ-ja, valamint Ellenor Hjort azon nyilatkozata, miszerint meglehet, hogy Leo vándorcigányok közül származott, na és persze az, amikor Malin megemlítette neki, hogy Leo már nem balkezes. Most már nem érezte ezt akkora képtelenségnek, sőt!

Rákeresett olyan orvosi jelenségekre, amelyek magyarázattal szolgálhatnak egy efféle változásra, majd elmélyedt a Nature egyik cikkében, amely azt magyarázta, hogyan osztódik egy megtermékenyített petesejt az anyaméhben, és hogyan lehet belőle egypetéjű ikerpár.

Majd felállt az íróasztalától, és szinte bénultan állt egy vagy két percig, miközben magában motyogott. Ezután ismét felhívta Lotta von Kanterborgot, és elmesélte neki az elképzelését. Sőt inkább tippjét. Ám ezt az újonnan született, merész gondolatot, gyanút rögtön tényként közölte vele.

– Ez nagyon vad ötletnek hangzik – jelentette ki a nő.

– Tudom. De szólna Hildának, ha jelentkezik? Mondja azt neki, hogy a helyzet kritikus.

– Szólok, megígérem – felelte Lotta von Kanterborg.

Mikael úgy feküdt le aludni, hogy a mobilját maga mellé tette az éjjeliszekrényre. Ám az nem szólalt meg. Ő azonban így is alig aludt valamicskét, és másnap ismét a számítógép elé ült. Ezúttal azoknak a személyeknek nézett utána, akikkel Roger Stafford Svédországban találkozott, és legnagyobb meglepetésére Holger Palmgren nevébe is belefutott. Holger és Martin Steinberg szociológiaprofesszor együtt dolgoztak egy bűnügyön, több mint húsz évvel ezelőtt, ám Mikael nem nagyon hitt benne, hogy ez jelent valamit. Stockholm elég kis város. Az emberek néha egymásba botlanak.

Mégis feljegyezte magának Martin Steinberg telefonszámát és lidingői lakcímét, majd tovább kutakodott a férfi múltjában. Most azonban már nem összpontosított annyira, mert nehezen tudta eldönteni, mitévő legyen. Küldjön egy titkos üzenetet Lisbethnek, amelyben elmondja neki, mire bukkant? Vagy találkozzon Leo Mannheimerrel, hátha rájön, jó nyomon jár-e? Ivott még egy kis eszpresszót. Hirtelen nagyon hiányzott neki Malin. Pillanatok alatt része lett Mikael életének, mintha mindig is hozzá tartozott volna.

A férfi kiment a fürdőszobába, és ráállt a mérlegre. Felszedett pár kilót, és úgy döntött, ezzel is kellene valamit kezdenie, meg a haját is le kéne vágatnia. Már szanaszét állt. Mikael megigazította tincseit. Majd azt nyögte: „Á, képtelenség!”, s visszatért az íróasztala mellé, ahonnan telefonált, SMS-t és e-mailt küldött Lisbethnek, aztán beírt egy üzenetet a számítógép egyik különleges fájljába:

„Jelentkezz! Azt hiszem, találtam valamit!”

Újra elolvasta az üzenetet. Valami nem stimmelt vele. Hát persze, a „hiszem” szó! Lisbeth nem volt oda az efféle találgatásokért. Úgyhogy inkább azt írta: „Találtam valamit!”, és remélte, hogy igazat írt. Majd odalépett a ruhásszekrényéhez, felvett egy frissen vasalt pamutinget, és útnak eredt a Bellmansgatanon, onnan pedig a Mariatorgeten lévő metróállomás felé ment tovább.

Miközben a peronon állt, elővette az éjszaka készített jegyzeteit, és újra átfutotta őket. Ránézett a kérdőjeleire és eszmefuttatásaira. Vajon elment az esze? Rápillantott a feje feletti digitális kijelzőre, és megállapította, hogy mindjárt befut a szerelvény. Éppen ebben a pillanatban szólalt meg a telefonja. Lotta von Kanterborg hívta, egy mély sóhaj kíséretében.

– Felhívott – mondta.

– Hilda?

– Azt magyarázta, hogy nem tűnik észszerűnek, amit maga Leo Mannheimerről mond. Nem lehet igaz.

– Értem.

– Viszont szeretne találkozni magával – folytatta a nő. – El akarja mondani, amit tud. Én tényleg hiszek neki. Most épp… de talán nem kellene telefonon elárulnom, hol van.

– Igen, bölcs gondolat.

Mikael a Kaffebarban javasolt találkozót, a Sankt Paulsgatanon, mégpedig azonnal, majd felrohant a metróaluljáró lépcsőjén.

14. FEJEZET

Június 21.

Jan Bublanski egy régimódin bebútorozott, aspuddeni lakásban üldögélt, és Maj-Britt Torell-lel beszélgetett, azzal a nővel, aki Lisbeth Salander szerint néhány héttel korábban meglátogatta Holger Palmgrent. Bublanski úgy vélte, Maj-Britt jó szándékú, idős nő. Mégis volt benne valami különös. Nem csak a péksüteménnyel ügyetlenkedett, amellyel a férfit kínálta, hanem igen feledékenynek és szétszórtnak is tűnt, különösen, ha azt nézzük, hogy hosszú időn keresztül dolgozott orvosasszisztensi munkakörben.

– Valójában nem is tudom, mi volt az, amit átadtam neki – magyarázta Bublanskinak. – Csak épp annyit hallottam már arról a lányról, és úgy éreztem, itt az ideje, hogy Palmgren mindent megtudjon arról, milyen szörnyen bántak vele.

– Tehát az eredeti iratokat adta oda neki?

– Úgy is mondhatjuk. Hiszen a rendelő már hosszú ideje zárva van, és fogalmam sincs róla, mi lett azzal a rengeteg jegyzőkönyvvel. Viszont voltak nálam bizonyos dokumentumok, amelyeket Caldin professzor adott át, kéz alatt.

– Vagyis titokban?

– Hát így is mondhatjuk.

– És ha jól sejtem, ezek fontos dokumentumok voltak, nem igaz?

– Alighanem igen.

– Nem kellett volna ezekről annak idején másolatokat készítenie, vagy beszkennelni?

– Hát lehet, de én…

Bublanski csendben várt. Úgy érezte, legjobb, ha most hallgat. Bár csak annyit ért el vele, hogy Maj-Britt tovább vacakolt a péksüteményével. A mondatát pedig nem fejezte be.

– Nem úgy történt…? – kezdte Bublanski.

– Hogyan?

– Hogy valaki meglátogatta vagy felhívta magát azokkal az iratokkal kapcsolatban, és emiatt aggódik most?

– Dehogy, ilyesmiről szó sincs! – vágta rá Maj-Britt, talán kissé túlságosan is gyorsan és zaklatottan.

Bublanski felállt, és a legszomorkásabb mosolyával nézett a nőre, amelyről tudta, hogy erőteljes benyomást tud kelteni az olyan emberekben, akik épp a lelkiismeretükkel küzdenek.

– Akkor most már békén hagyom – mondta.

– Hát jó, rendben.

– A biztonság kedvéért hívok magának egy taxit, és egy kellemes kávézónál tetetem ki, a városban. Ez az egész olyan komoly és fontos téma, hogy azt hiszem, szüksége lesz egy kis gondolkodási időre. Nem így van, Torell asszony?

Majd átnyújtotta a nőnek a névjegykártyáját, ő pedig kisétált az autójához.

Másfél évvel korábban, decemberben

Dan Brody – avagy Daniel Brolin, ahogy a kivándorlása előtt hívták – aznap a berlini A-Trane dzsesszklubban játszott, a Klaus Ganz Kvintettel. Az évek elszálltak felette. Harmincöt éves volt már, hosszú haját rég levágatta, kivette a karikát a füléből, és kezdett szürke öltönyökben járni. Úgy festett, akár egy hivatalnok, és élvezte. Úgy érezte, ez egyfajta kapuzárási pánik. Belefáradt már az örökös fellépésekbe és utazásokba. Egyéb lehetőséget azonban nem látott. Félretett pénze nem volt. Ahogyan semmi más értéke sem, se lakása, se kocsija, az égvilágon semmije, és a kitörés lehetősége, a gazdagság és a hírnév is csak álom maradt. Úgy tűnt, örökké arra ítéltetett, hogy a háttérbe szoruljon, habár gyakran ő volt a legtehetségesebb zenész a színpadon, akit folyamatosan felkérésekkel bombáztak, igaz, egyre kevesebb gázsiért. Ilyen idők jártak. Nehezebbé vált a dzsesszzenészek megélhetése, és talán nem is játszott már ugyanolyan szenvedéllyel.

És nem is gyakorolt annyit. Mégis jól játszott, sőt gyakran vágyott nagyobb kihívásokra, főleg amikor holtszezon volt. Ahelyett hogy örökké gyakorolt volna, mint régen, inkább olvasott. Valósággal falta a könyveket, és minden más elől menekült. Nem kedvelte az üres beszédet, még kevésbé a bárok zaját. Jobban érezte magát, amikor kevesebbet ivott, és példásabban viselkedett. Egész egyszerűen megkomolyodott, és egyre inkább hiányzott neki, hogy normális életet élhessen, legyen otthona, felesége, munkahelye, ahová naponta bejárhat, és biztonságban érezhesse magát.

Élete során minden elképzelhető drogot kipróbált, és túl volt már elég sok szerelmi viszonyon és alkalmi kapcsolaton is. De mindig úgy érezte, hiányzik valami az életéből, ezért a magányba és a zenéjébe menekült. A zene volt az egyetlen vigasza. De már az sem segített úgy, mint rég, és azon kezdett tűnődni, nem lehet-e, hogy rossz utat választott. Talán tanárnak kellett volna mennie inkább. Egyszer zavarba ejtő felkérést kapott a régi iskolájától, a Berklee College of Musictól, Bostonból: tartana-e egy workshopot Django Reinhardtról – amitől halálra rémült.

Azt hitte, képtelen emberek előtt beszélni, és ez volt az egyik oka annak is, hogy a lemezkiadó nem akart vele szerződést kötni, ugyanis a színpadon nem érezte jól magát. Mégis igent mondott a felkérésre, és nevetségesen alaposan felkészült. Azzal biztatta magát, hogy túl fogja élni, csak tartania kell magát a terveihez, és többet játszania, mint amennyit beszél. Ám amikor ott állt kétszáz diákkal szemben, ez sem bizonyult elegendőnek. Remegett a lába. Egész testében reszketett, szinte egy örökkévalóságba telt, mire meg tudott szólalni:

– Arról álmodoztam, hogy én leszek ma a menő srác az egykori sulimban, most meg csak állok itt, mint egy rakás szerencsétlenség!

Nem viccnek szánta, inkább kétségbeesett vallomásnak. A diákokat mégis sikerült megnevettetnie, majd mesélni kezdett Djangóról, Stéphane Grappelliről és a Hot Clubról, a férfi alkoholizmusáról és a róla szóló írásos anyagok hiányáról. Eljátszotta a Minor Swinget, a Nuages-t, a szólók és riffek különféle változatait, s kezdett egyre jobban belemelegedni. Újabb és újabb ötletei támadtak, viccesek és komolyak egyaránt, majd tovább folytatta Django romlásra ítéltetett életének történetét. A hitleri évek alatt a többi romához hasonlóan a munkatábor és a holokauszt réme fenyegette, ám végül épp egy náci mentette meg az életét: a Luftwaffe egyik hivatalnoka, akinek tetszett Django zenéje. Így aztán életben maradt, és végül 1953. május 16-án halt meg, a franciaországi Avonban, a vasútállomásról hazafelé tartva agyvérzést kapott egy fellépés után. „Nagy ember volt – magyarázta Dan. – Megváltoztatta az életemet.” Majd csend támadt, ő pedig nem tudta, mi következik ez után.

Pár másodperc múlva tapsvihar tombolt a teremben. A diákok felállva kiáltoztak neki. Dan zavartan, ámde boldogan tért haza aznap.

Ezt az élményt azóta is mindig magában hordozta, és olykor, mint most, a németországi turné alkalmával is, ide-oda beszúrt egy történetet a számok közé, elmesélt egy sztorit, amely kacajra fakasztotta a közönséget, jóllehet nem ő volt az est fénypontja. Ezek az előadások sokszor élvezetesebbek voltak számára, mint maga a zene, talán épp az újdonság varázsának köszönhetően.

Ám az csalódottsággal töltötte el, hogy az iskolából soha többé nem kapott felkérést. Korábban elképzelte, ahogy a tanárok és professzorok egymás közt így beszélgetnek róla: „Végre találtunk valakit, aki képes magával ragadni a diákokat.” Mégsem hívták többé, ő pedig túlságosan büszke és gyáva volt ahhoz, hogy önként jelentkezzen, és elmondja, milyen szívesen látogatna vissza egykori iskolájába. Fel sem fogta, hogy ez volt élete egyik nagy problémája: hiányzott belőle a nagyravágyás egy olyan országban, ahol a nagyravágyás jelentette a boldogulás kulcsát a társadalomban! Elcsüggedt, amiért nem jelentkeztek az iskolából, megkeseredett és befelé fordult, s ezután már valahogy átleélés nélkül játszott.

Este kilenc óra múlt húsz perccel. December nyolcadika, péntek volt, a helyiség tele emberekkel, akik csinosabbak, előkelőbbek, s talán kicsivel fölényesebbek és közömbösebbek is voltak, mint máskor. Üzletemberek, gondolta Dan. Szinte érezte rajtuk a pénz szagát, és nagyon elkedvetlenedett. Bizonyos időszakokban egész tűrhetően keresett. A szökését követő első évek óta sosem éhezett. Ám ha volt is pénze, az mindig kifolyt a keze közül. E tekintetben sosem volt képes önmegtartóztatásra. És ami azt illeti, az üzletemberekről sem volt túl nagy véleménnyel. Ismert olyan Wall Street-i embereket, akik szolgaként bántak vele. A rosseb ott egye meg őket!

Mégis úgy döntött, nem törődik a közönséggel, inkább megpróbál a zenére összpontosítani. Eleinte tartotta magát a jól bevált szokásaihoz, azután a Stella by Starlight következett, egy olyan dal, amelyet vagy ezerszer eljátszott már, és ebben mindig brillírozni szokott. Az utolsó előtti szóló volt az övé, Klaus előtt. Behunyta a szemét. A dalt B hangnemben kellett volna játszani, ám ő ahelyett, hogy a 2-5-1 akkordmenetet követte volna, szinte teljesen más hangnemben gitározott, és ezt valójában korántsem lehetett fényes szólónak nevezni, legalábbis nem az ő szintjén. Ám néhány spontán tapsot már akkor hallott a közönség soraiból, amikor játszani kezdett. Felnézett, hogy kifejezze háláját, s ekkor valami különös dologra lett figyelmes.

Egy ifjú hölgy – elegáns, piros ruhában és fénylő, zöld gyöngysorral a nyakában – áthatóan nézte őt. Szőke volt, szép a lába és az arca is, bár picit rókaszerű. Gazdagnak látszott.

Biztos ő is az üzleti szférában dolgozik, gondolta Dan. Ám nem tűnt sem fölényesnek, sem pedig közömbösnek a férfival szemben. Inkább el volt ragadtatva tőle. Dan nem emlékezett rá, hogy korábban valaha is nézett volna rá így egy nő, főleg olyan nem, akit még életében nem látott, és különösképpen egy ilyen szépség a felső tízezerből. Mégsem ez volt a legfurcsább a nő pillantásában. Hanem az intimitás és egyfajta izgatottság. Mintha nem egy ismeretlen gitárost bámult volna, hanem egy hőn szeretett barátot, akit valami olyan tevékenységen kapott rajta, amelyet korábban sosem feltételezett volna róla. Úgy tűnt, nem tudja hova tenni a dolgot, mégis teljesen elvarázsolta az előadás, és amikor Daniel már a szólója vége felé tartott, szájával hangtalan üzenetet formált, mintha bizalmas ismerőse lett volna. Egész arca mosolyra derült, és egyre csak a fejét csóválta. A szeme könnybe lábadt.

A koncert után aztán odalépett Danielhez. Akkor már visszafogottabban viselkedett. Dan talán megbántotta azzal, hogy nem reagált a pillantásaira? A nő idegesen babrált a nyakláncával. A férfi kezére és a gitárjára pillantott. A szeme közt megjelent egy aggodalmas ránc, és kérdőn nézett Danre, aki hirtelen szimpátiát kezdett érezni iránta. Lelépett a színpadról, és a nőre mosolygott. Az pedig egyik kezét Dan vállára tette, és svédül szólt hozzá:

– Elképesztően játszottál. Azt tudtam, hogy zongorázni tudsz, de ez… valami varázslatos volt. Egyszerűen meseszép, Leo.

– Nem Leo a nevem – felelte erre a férfi.

*

Lisbeth Salander tisztában volt azzal, hogy ő és a húga, Camilla rajta voltak a Genetikai és Környezettani Tanulmányi Nyilvántartás listáján. Ez egy titkos szervezet volt, amelyet kevesen ismertek, és az uppsalai Orvosi Genetikai Intézet alá tartozott, amelyet egészen 1958-ig úgy neveztek: Állami Fajbiológiai Intézet.

A listán tizenhat másik személy neve is szerepelt. Többségük idősebb volt, mint Lisbeth és Camilla. Minden név mellett ott állt az MZA vagy a DZA megjelölés. Lisbeth hamar rájött, hogy az MZ monozigótákat, azaz egypetéjű ikreket, a DZ pedig (dizygotic) heterozigótákat, kétpetéjű ikreket jelöl. Az A pedig az angol apart szóra utal, úgymint reared apart, azaz különválasztva nevelt.

Lisbethnek azt sem esett nehezére kitalálnia, hogy ezzel olyan egy- és kétpetéjű ikreket jelöltek, akiket egy előre kidolgozott terv alapján elkülönítettek egymástól, különösen, mivel őt és Camillát a többiektől eltérően DZ–failed A jelzéssel látták el, hiszen őket nem sikerült kiskorukban szétválasztani. Ettől eltekintve azonban a számok egyenletes megoszlást mutattak. Nyolc egypetéjű és nyolc kétpetéjű ikret választottak el a testvérétől a korai életszakaszban. A nevük alatt ott állt egy csomó intelligencia- és személyiségteszt eredménye is.

Szerepelt a listán egy korai életszakaszban szétválasztott ikerpár: Leo Mannheimer és Daniel Brolin. Ők tükörikrek voltak, és egészen különlegesek. A teszteredményeik közel azonosak és számos ponton kimagaslóak. Állítólag egy cigánykaravánból származtak. Egy M. S. monogrammal ellátott feljegyzésben ez állt:

Kimagaslóan intelligensek, és zenei tehetséggel vannak megáldva. Valóságos csodagyerekek. Azonban hiányzik belőlük a kezdeményezőkészség. Hajlamosak a kétségbeesésre, depresszióra, esetleg pszichózisra is. Mindketten hanghallucinációktól szenvednek. Befelé forduló típusok, elszigeteltségükhöz mégis ambivalensen viszonyulnak. Egyedüllétre vágynak, ugyanakkor arról számolnak be, hogy nagyon magányosnak érzik magukat. Mindketten együttérzőek, agressziójuk gátlás alatt, kivételes dühkitörésektől eltekintve, amelyeket erős hangok váltanak ki. Figyelemre méltó eredmények továbbá a kreativitást mérő teszteken. Kiemelkedő szóbeli képességek, mindezek ellenére gyenge önbizalom, L.-nél természetesen egy kicsivel több, ám az elvárásoktól elmarad. Az anyával való problémás kapcsolattal magyarázható, aki nem kötődik a fiúhoz a várt mértékben.

„…aki nem kötődik a fiúhoz a várt mértékben.”

Lisbeth már ettől a megfogalmazástól is rosszul volt, és ez a jellemzés sem nyerte meg túlságosan a tetszését, különös tekintettel arra, mennyi szarságot összehordtak róla meg Camilláról is.

Húgáról például azt írták: „Különösen szép, bár kissé rideg és narcisztikus.” Kissé rideg és narcisztikus? Kissé? Micsoda baromság! Emlékezett rá, hogy bámult Camilla a pszichológusokra az őzikeszemével, és persze nyilván az ő fejüket is elcsavarta. Mégis… itt-ott szerepelt az anyagban egy-egy létfontosságú megállapítás, és kezdetnek ez sem volt rossz. Többek közt állt benne egy sor, bizonyos „balszerencsés körülményekről”, amelyek arra kényszerítették a hatóságokat, hogy „a legszigorúbb titoktartás mellett értesítsék Leo szüleit”. Az nem derült ki belőle, hogy miről is kellett értesíteni őket. Ám az sem volt elképzelhetetlen, hogy ez a tevékenységükkel függött össze, s akkor persze akár érdekes is lehetne.

Magát a dokumentumot Lisbeth úgy szerezte, hogy feltörte az uppsalai Orvosi Genetikai Intézet számítógépes rendszerét, és hidat létesített a szerverhálózat és a Nyilvántartás belső hálózata között. Ez meglehetősen bonyolult művelet volt, amelyet több órán át tartó megfeszített munkával sikerült végrehajtania. Jól tudta, hogy rajta kívül igen keveseknek sikerült volna egy ilyen akció, különösen, mivel nagyon rövid idő állt rendelkezésére az előkészületekhez.

Épp ezért komolyabb jutalomra számított. Ám a beavatottak bizonyára különösen óvatosak voltak. Egyetlen felelős személy nevére sem sikerült rábukkannia, mindössze monogramokkal utaltak rájuk, mint H. K. és M. S. Reménytelennek látszott a helyzet, ezért a Danielről és Leóról szóló dokumentumokba vetette minden megmaradt hitét. Ám ezek nem voltak teljesek. A nagy részük szemmel láthatóan hiányzott, és nyilván valami más módon archiválták őket. Az anyag mégis felkeltette az érdeklődését, már csak azért is, mert Leo neve után először írtak egy felkiáltójelet, amelyet aztán hanyagul megpróbáltak eltüntetni.

Daniel Brolin minden jel szerint külföldre költözött, és gitáros akart lenni. Ösztöndíjjal elvégzett egy egyéves kurzust a Berklee College of Musicban, Bostonban, azóta azonban nem tudták felvenni vele a kapcsolatot. Alighanem nevet változtatott. Leo pedig a stockholmi Kereskedelmi Főiskolán tanult. Egy későbbi feljegyzésben az állt róla: „Nagyon elkeseredett egy saját társadalmi szintjéről származó nővel való szakítás után, és első ízben fantáziált erőszakról. Veszélyes? Újabb hanghallucinációk?”

Majd egy alighanem viszonylag friss feljegyzésben közölték a döntést, ismét M. S. szignóval: a Genetikai és Környezettani Tanulmányi Nyilvántartást hivatalosan törölték. „A 9-es számú projekt befejezve. Mannheimernél aggasztó tényezők léptek fel.”

Lisbeth nem tudta, mit jelentsen ez, és mivel ő akkor börtönben ült, nem kereshette fel sem Leót, sem pedig a hozzá közel álló embereket személyesen, Mikaelt kérte meg rá, hogy nézzen utána közelebbről a dolognak. Mikael az utóbbi időben elég reménytelen esetnek tűnt. Úgy viselkedett, mintha Lisbeth apja lett volna, és állandóan aggodalmaskodott a lány miatt. Lisbethnek olykor kedve lett volna letépni róla a ruhát, és lerángatni őt a börtön matracára, hogy elhallgattassa. De Mikael olyan ember, aki nem adja meg magát első szóra, és olykor – bár ezt a lány csak vonakodva ismerte be – olysmire is rájött, ami a lány figyelmét elkerülte. Ezért tudatosan nem mesélt el neki mindent, és azt gondolta, Mikael talán tisztábban lát majd, ha céltalanul kutat. Hamarosan felhívja a férfit. És kézbe veszi ezt az egész szerencsétlen ügyet.

Vallholmenben ült egy padon, a Flöjtvägenen, a laptopjával az ölében, amely össze volt kötve a mobiljával, és felnézett a napfényben ragyogó, egyébként szürkészöld toronyházakra. Meleg és fojtó volt a levegő, ő pedig nem ehhez öltözött. Bőrdzsekit és fekete farmert viselt. Vallholment gyakran gettónak nevezik. Éjszakánként autókat gyújtanak fel arrafelé. Fiatalokból összeverődött bandák garázdálkodnak az utcán, és embereket rabolnak ki. Egy erőszaktevő is szabadon mászkál, és az újságok gyakran úgy emlegetik Vallholment, mint a környéket, ahol a rendőrség képtelen rendet tartani.

Most azonban valóságos Kánaánnak tűnt a hely. A toronyházak előtti gyepen néhány fejkendős nő üldögélt egy piknikkosár mellett. Pár kissrác focizott. Két férfi állt a bal oldali kapualjban, egy sluaggal locsolták a virágokat, és közben úgy röhögcséltek, akár a gyerekek. Lisbeth letörölt egy izzadságcseppet a homlokáról, majd folytatta a mély tanuláson alapuló neurális hálózaton végzett munkáját.

Pontosan azt látta, amire annyira várt. Kár, hogy a hornstulli metrómegálló peronjáról készült videofelvételek túlságosan elmosódottak és rövidek voltak, és a férfi testének túl nagy részét takarta el a többi, a peronról felfelé tartó utas. Az arcát sem lehetett látni soha. A fiatal férfi sapkát és napszemüveget viselt. Lehajtott fejjel közlekedett. Lisbethnek még a válla közti távolságot sem sikerült megmérnie.

Valójában csak annyit tudott megállapítani, hogy a jobb keze rángatózott, és az ujjait feltűnően széttárta. De nem tudta, mennyire jellegzetes mindez. Talán csak egy ideges reakció volt, valami eltérés a férfi átlagos mozgásmintázatában. Mindenesetre különleges volt. Lisbeth most küldte rá a felvételt a mesterséges neurális hálózatra, majd összehasonlította egy mozdulatsorral, amelyet nemrég, úgy negyven perccel korábban vett fel egy fiatalemberről, aki elkocogott mellette.

A mozgásminták közt volt hasonlóság, és ez reményt ébresztett benne. De még kevés volt. Olyan helyzetben kellett elcsípnie a futót, amely jobban hasonlított a metrónál kialakultra. Ezért újra meg újra a gyep és a leaszfaltozott ösvény felé pillantott, ahol a srác eltűnt. Ám a távolból még nyoma sem látszott, ezért Lisbeth nekiállt elolvasni az e-mailjeit és egyéb üzeneteit.

Mikael azt írta, talált valamit, és Lisbeth ismét fel akarta hívni őt. Ám most végzetes lehet, ha nem összpontosít eléggé. Résen kell lennie. Ott üldögélt a laptopjával az ölében, s folyton az ösvény felé pillantgatott. Tizenöt perc múlva meg is jelent a srác, távolabb, a dombon. Magas volt, és kecsesen mozgott. Úgy futott, akár egy profi, bár betegesen soványnak tűnt. Lisbeth ezzel azonban nem törődött. Csak a fiú jobb kezével, a rángatózó mozdulataival és a feltűnően széttárt ujjaival. Ezúttal lefilmezte őt a mobiljával, és azonnal meg is kapta a kiértékelt eredményt. Az egybeesés ezúttal kisebb mértékű volt, talán a hosszú táv miatti fáradtságnak köszönhetően, vagy az is lehet, hogy már korábban sem volt elegendő mértékű. Lisbeth ismét elbizonytalanodott.

Elég merész ötlet volt, ám mégis észszerű feltevés. A videofelvételen szereplő férfi egyike volt annak a néhány embernek, akik felmentek a peronról Jamal Chowdhury halála után, és akiket nem sikerült azonosítani. Határozottan ő volt közülük a legfeszültebb, és kétségtelenül hasonlított erre a fiúra. Ha a gyanúja helyes, az megmagyarázná, miért hallgatott Faria a kihallgatásakor. De ettől még nem biztos, hogy ő az, akit keresnek. Viszont olykor a téves feltételezések is nyomra vezethetnek.

Lisbethnek több képanyagra volt szüksége, ezért betette a laptopját a táskájába, majd felállt a padról, és a fiú után kiáltott, aki erre lelassította a lépteit, és Lisbethre hunyorgott a napfényben. Lisbeth ekkor előkapta a butykost a zsebéből, kortyolt a whiskyjéből, és megtántorodott. A srácot ez nemigen érdekelte. Megállt, és levegő után kapkodott. Lisbeth hízelgett neki egy kicsit:

– Azta, micsoda futás!

Ám a fiú nem felelt. Szemmel láthatóan meg akart szabadulni tőle, eltűnni a házukban, de Lisbeth nem hagyta olyan könnyen lerázni magát.

– Tudsz ilyet csinálni? – kérdezte, és tett egy mozdulatot a kezével.

– Minek?

Lisbethnek erre nem volt jó válasza, ezért inkább a fiú felé lépett.

– Mondjuk, mert én azt kérem tőled.

– Te normális vagy?

Lisbeth erre nem felelt, csak meredten bámult a fiúra. A srác ijedtnek látszott, Lisbeth pedig úgy döntött, kihasználja ezt. Fenyegető, ringó léptekkel közeledett felé.

– Na, mi lesz? – sziszegte, mire a srác valóban megtette, amit kért. Vagy mert túlságosan félt Lisbethtől, vagy azért, hogy a kedvére tegyen, és mielőbb elhúzhasson onnan. Majd eltűnt a kapuban, észre sem vette, hogy a lány lefilmezte közben a mobiljával.

Lisbeth továbbra is csak állt ott, a laptopját figyelte, és nézte, ahogy a hálózat csomópontjai aktiválódnak. Hirtelen megvilágosodott. Megtalálta, amit keresett: a kapcsolatot az ujjak aszimmetriája közt. A bíróság előtt ugyan nem állná meg a helyét mint bizonyíték, ahhoz azonban elegendő volt, hogy saját magát meggyőzze.

A kapu felé haladt. Nem tudta, hogy fog bejutni, de végül elég könnyen ment. Egy erőteljes lökéssel benyomta a kaput, és bejutott egy lepattant lépcsőházba, ahol szinte minden ócska, romos volt. A lift nem működött, vizelet- és dohányszag terjengett a levegőben. A falak szürkék voltak, tele graffitivel, ezt jól látta, mivel a napfény bevilágította a földszintet, de már a második emelet magasságában sötétebb lett. A lépcsőháznak nem volt ablaka, és a lámpák közül sem sok működött. Állott, fojtó volt a levegő, a lépcsőfokok pedig tele voltak szeméttel.

Lisbeth lassan haladt felfelé, miközben meredten figyelte a laptopját. A harmadik emeleten megállt egy pillanatra, és a mozgáselemzés eredményét átküldte Bublanskinak és a menyasszonyának, Farah Sharifnak, aki informatikaprofesszor volt; na és persze Annika Giannininek. A negyedik emeleten betette a laptopját a táskájába, és a névtáblákat figyelte. A bal szélső ajtón a K. Kazi név állt, a K alighanem a Khalil rövidítése. Lisbeth kihúzta magát, és mindenre felkészült. Khalil miatt nem kellett aggódnia, ám Annikától tudta, hogy Khalilt gyakran meglátogatta valamelyik bátyja. Lisbeth bekopogott. Lépteket hallott, majd kitárult az ajtó. Khalil bámult vissza rá, de már kevésbé rémülten.

A lány odaköszönt neki:

– Szia.

– Te meg mit akarsz?

– Mutatni szeretnék valamit. Egy filmet.

– Miféle filmet?

– Majd mindjárt meglátod – felelte, mire a srác beengedte. Lisbeth érezte, hogy ez túl könnyen ment, és hamarosan rá is jött, miért.

Khalil nem egyedül volt otthon. Bashir Kazi – akit a kutatásai alapján a lány már megismert – gyűlölködő pillantásokat vetett rá, így Lisbeth biztosra vehette, hogy ez az egész pont olyan nehezen fog menni, mint amire számított.

Másfél évvel korábban, decemberben

Dan Brody egy szót sem értett az egészből. A nő nem akarta elhinni, hogy ő nem azonos azzal a Leóval. A nyakláncával és a hajával babrált, és azt magyarázta, megérti, ha a nyilvánosság előtt nem akarja felfedni magát, továbbá azt fejtegette, ő mindig is azt gondolta, a férfi jobbat érdemel.

– Te nem is fogod fel, mennyire tehetséges vagy, Leo! Soha nem is tudtad. Mint ahogy a többiek sem az Alfred Ögrensnél. Hogy Madeleine-ről már ne is beszéljünk.

– Madeleine-ről? – kérdezett vissza Dan.

– Madeleine egy ostoba liba. Hogy választhatta Ivart helyetted? Ez aaaaakkora hülyeség volt tőle! Ivar egy hájas seggű majom!

Dan úgy vélte, a nő elég gyerekesen fejezi ki magát. De az is lehet, hogy ő nem volt jártas a modern svéd szóhasználatban. A nő is ideges volt. És aggodalmaskodó. Körülöttük elég nagy volt a zűrzavar. Az emberek keresztülpréselték magukat közöttük, hogy italt vegyenek a bárban. Klaus meg a többiek a bandából megkérdezték Dant, velük tart-e vacsorázni. Ám ő csak a fejét rázta, és ismét a nőre szegezte a pillantását, aki olyan furcsán közel állt hozzá. A melle föl-le hullámzott, ahogy szaporán vette a levegőt, és Dan orrát megcsapta a parfümje illata. Nagyon szép nő volt. Mintha csak egy álomból lépett volna elő, egy jó álomból, gondolta a férfi, bár nem volt ebben egészen bizonyos. Össze volt zavarodva.

Távolabb valaki összetört egy poharat. Egy fiatalember hangosan felkiáltott, mire Dan elfintorodott.

– Bocsánat! – mondta a nő. – Te meg Ivar talán még mindig barátok vagytok.

– Én nem ismerek semmiféle Ivart! – csattant fel Dan, talán túlságosan is hevesen.

A nő erre olyan kétségbeesetten nézett rá, hogy azonnal meg is bánta, és úgy érezte, képes lenne bármit kimondani a kedvéért, akár azt is, hogy ő Leo, és ismeri Madeleine-t, meg hogy seggfejnek tartja Ivart, bármit, amit csak kér tőle. Nem akarta még jobban elszomorítani a nőt. Szerette volna továbbra is olyan vidámnak és izgatottnak látni, mint a szólója alatt volt.

– Elnézést – mentegetőzött.

– Semmi baj – felelte a nő.

Dan végigsimított a haján, bár ismeretlen nőkkel ritkán volt ilyen merész. Alapvetően szégyenlős természet volt. Ezúttal azonban nem. El akarta játszani a rá kiszabott szerepet, még ha csak egy rövid időre is. Ismét látni akarta, ahogy felragyog a nő arca, ezért inkább igazat adott neki, és azt vallotta, ő Leo. Jobban mondva nem tagadta tovább az állítást. Gitárját betette a tokjába, és azt javasolta, igyanak meg egy pohár italt valami nyugodtabb helyen. A nő boldogan beleegyezett.

Végigsétáltak a Pestalozzistrassén. Dannek nehezére esett közös témát találni, hiszen bármelyik szó csapdát rejthetett. Olykor úgy érezte, elárulta magát. Máskor pedig, hogy a nő is valami játékot játszik vele. Vajon nem gúnyos mosollyal nézte a férfi öltönyét és cipőjét? Az imént még elegánsnak gondolt ruházatát most olcsónak és illetlennek érezte. Lehet, hogy a nő csak szórakozik vele? Bár ami azt illeti, tudta Danről, hogy svéd. Olyan embert pedig már aligha lehetett találni, aki ismerte a gyökereit.

Egy kis bárban kötöttek ki, az utca végében, és rendeltek két Margaritát. Dan átengedte a szót a nőnek, így aztán egy csomó mindent megtudott tőle. A neve ugyan továbbra sem derült ki, rákérdezni meg nem mert. Annyit azonban megtudott róla, hogy gyógyszergyári részvényekkel foglalkozó vezető a Deutsche Banknál.

– El tudod képzelni, mekkora előrelépés ez nekem ahhoz az élethez képest, amit az a nyavalyás Ivar tudott nyújtani?

Ivart jól megjegyezte magának Dan. Ivart, akit talán Ögrennek hívtak, akárcsak az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökséget, ahol a nő még nemrégiben dolgozott, egy bizonyos Malin Frodéhoz hasonlóan, akit ő konkurensének tekintett.

– Úgy hallottam, Malinnal randizgattatok egy ideig. Igaz ez? – tudakolta a nő.

Mire Dan tétován válaszolt:

– Nem igazán, tulajdonképpen nem.

Minden kérdésre így felelt, habár azt őszintén elmesélte, miképp alakult úgy, hogy Klaus Ganz zenekarában léphetett fel. A kapcsolatai révén. Till Brönner és Chet Harold ajánlották be őt.

– New Yorkban játszottam együtt velük. Klaus pedig adott egy lehetőséget – magyarázta.

Ez elég hihetően hangzott. De persze mellébeszélés volt. Egyik dzsesszegyüttes sem vállalt kockázatot azzal, ha őt kérték fel közreműködőnek, ennyire azért ő is tisztában volt a saját képességeivel.

– De gitáron, Leo? Hihetetlen, amit művelsz! Biztos rengeteget gyakoroltál. Mikor kezdted?

– Még tinédzserkoromban.

– Azt hittem, Vivekának csak a zongora és a hegedű volt elég előkelő.

– Titokban gyakoroltam – felelte Dan.

– De biztos hasznát vetted közben a zongoratudásodnak is. Amikor azt a szólót játszottad, halványan felismertem az akkordokat. Na nem mintha valami nagy szakértő lennék. De emlékszem rá, amikor Thomasnál és Irene-nél hallottalak játszani. Akkor is ugyanez volt az érzésem. Ugyanúgy magába szippantott.

Ugyanez az érzés, csak zongorával? Vajon miről beszélt? Mit jelenthetett ez? Rá akart kérdezni, hogy még több nyomra bukkanjon. De nem merte. Többnyire csak hallgatott, vagy mosolyogva egyetértett a nővel. Olykor hozzáfűzött a témához valami semlegeset, vagy elmesélt olyasmit, amit olvasott valahol. Például – biztos megvolt erre is az oka – megemlítette, hogy a grönlandi cápa akár négyszáz évig is elél, valószínűleg azért, mert rendkívül lassan nő.

– Unalmas lehet – állapította meg a nő.

– De legalább sokáig él – replikázott Dan, s közben viccesen elnyújtotta a szavakat, amin a nő kacajra fakadt.

Dannek nem kellett túlságosan megerőltetnie magát, és hamarosan egyre jobban felbátorodott. Még arra a kérdésre is válaszolt, merre mozdul majd el várhatóan a tőzsde most, hogy olyan nehézkessé vált az értékbecslés, a kamatlábak pedig alacsonyak.

– Felfelé. Vagy lefelé.

És a jelek szerint ez is tréfás beszólás volt. Úgy érezte, mintha valami új képességet fedezett volna fel magában; jólesett felvenni egy másik ember szerepét, mert ez is hozzáadott valamit a személyiségéhez, és így szabadabb keretek között mozoghatott. Felszabadító pillanatokban volt része. Ez a szerep segített neki belépni egy olyan világba, amely korábban zárva állt előtte: a pénz és a lehetőségek világába. Lehet, hogy az ital tette, de az is, hogy a nő tekintete. Mindenesetre most már folyamatosan beszélt, és egyre jobban tetszettek neki a saját képzettársításai és benyomásai.

Mindenekelőtt azt szerette volna, ha látják, kivel van együtt. Tetszett neki a nő kifinomultsága, amire Dan egyszerűen nem talált szavakat, de nem csupán az öltözéke és az ékszerei tették, hanem az apró gesztusai és a kifejezésmódja is. Az, hogy milyen magától értetődően beszélgetett a csapossal, meg ahogy a világot látta. A lényéből áradó erő a társaságában levő férfit is erőssé tette. Dan a nő csípőjét, a lábát, végül a mellét fixírozta, és úgy érezte, meg kell kapnia őt. Egy mondat kellős közepén megcsókolta. Erősebben nyomult így, mint ha egyszerűen csak Dan Brody lett volna. A bár előtt a testéhez szorította férfiasságát.

A nő az Adlon Kempinski Szállóban lakott, közel a Brandenburgi kapuhoz. Ott aztán Dan hevesen a magáévá tette. Nem volt már többé gátlásos szerető. Utána kölcsönösen ódákat zengtek a másik teljesítményéről, és Dan szerencsésnek érezte magát. Olyan szerencsésnek, amilyen csak egy csaló lehet, akinek első osztályú numerában volt része. Talán még bele is szeretett – nemcsak a nőbe, hanem a saját új énjébe is. Mégsem bírt elaludni. Rá akart keresni a neten a nő által említett nevekre, és megérteni, mi ez az egész. De várt még ezzel. Ezt az élményt ugyanis egyedül akarta átélni. Megfordult ugyan a fejében, hogy a sötétben kilopózik a nő mellől, de ennyire tapintatlan azért mégsem lehetett. Hiszen olyan elragadó volt álmában, olyan tiszta és szép, mintha még ilyenkor is magasan a férfi fölött állt volna. A vállán volt egy vörös folt. Dan minden apró foltot szeretett rajta.

Hajnali hat előtt ismét átkarolta a nő testét, köszönetet suttogott a fülébe, és hogy most muszáj mennie. Találkoznia kell valakivel. A nő azt mondta, megérti, és adott neki egy névjegykártyát. Julia Dambergnek hívták. Dan pedig megígérte, hogy nemsokára felhívja. Majd felöltözött, kilépett a szállodából, és fogott egy taxit.

Már útközben rákeresett az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökség nevére a mobilján. Ivar Ögren maga volt a cég vezérigazgatója. Pont úgy nézett ki, mint egy bazi nagy seggfej. Felfuvalkodott, tokás ember, apró, vizenyős szemű. De ez a legkevesebb. Közvetlenül az ő képe alatt szerepeltek fotók a vezető elemzőről (aki résztulajdonos volt a cégben), Leo Mannheimerről, és attól a képtől Dan padlót fogott.

Hosszú ideig fel sem tudta fogni. Egyenesen őrültségnek tűnt. De mégis: ő volt azon a fényképen. Jobban mondva nem ő, ám a képen látható személy annyira hasonlított rá, hogy Dan beleszédült. Kikapcsolta a biztonsági övét, és előrehajolt a kocsiban, hogy alaposabban szemügyre vehesse az arcát a visszapillantó tükörben. Ám ez csak tovább rontott a dolgon. Minden erőfeszítés nélkül képes volt ugyanúgy mosolyogni, mint Alfred Ögren vezető elemzője. Felismerte saját magán a férfi ajka körüli ráncokat és a redőket a homlokán, az orrát, a hajtincseit, mindent, de mindent, még a testtartását is, bár a képen látható férfi szemlátomást ápoltabb külsővel rendelkezett. És drágább öltönyt viselt.

A hotelszobájában Dan tovább folytatta a keresést. Megfeledkezett időről és térről, s egyre csak átkozódott, rázta a fejét, és teljesen kikelt magából. Megdöbbentő volt köztük a hasonlóság. Csak épp a körülményeik voltak merőben eltérőek. Leo Mannheimer egy másik világba tartozott, egy más társadalmi osztályba. Dan fényévekre volt tőle. Képtelenség volt felfogni, és a legsokkolóbb az egészben a zene. Talált egy régi felvételt a stockholmi Koncertházból. Leo úgy húsz-huszonegy éves lehetett, feszült figyelemmel, de fenségesen játszott. A terem zsúfolásig telt. Egy félhivatalos rendezvény volt, amelyen Leo díszvendégként szerepelt.

Az idő tájt – semmi kétség – nem tévesztette volna össze őket senki. Nem úgy, mint előző nap. Dan akkoriban egy hosszú hajú bohém volt, aki farmerben és pólóban járt, míg Leo ugyanaz az ápolt, elegáns srác volt, mint az Alfred Ögrensnél készült képen. Igaz, kicsivel fiatalabb, de a hajviselet maradt, és a jelenlegihez hasonló, szabónál varrt öltönyt viselt. Csak nyakkendőt nem kötött, de hát az a legkevesebb.

Amikor Dan végignézte a videofelvételt, könnyek szöktek a szemébe. Sírt, és nem csak azért, mert rájött, hogy van egy ikertestvére. A saját életét is siratta: azt, hogy egy tanyán nőtt fel, hogy Sten verte őt, és állandóan követelte, hogy kétkezi munkát végezzen a szántóföldön, hogy összetörték a gitárját, és szöknie kellett, Bostonba utaznia, ahol az első hónapokat nyomorúságban töltötte.

Siratta mindazt, amit soha nem tudhatott meg, és azt is, amiről tudott. De leginkább azt, amit hallott. Végül előkapta a gitárját, és beszállt a játékba – úgy tizenöt éves késéssel.

Nemcsak az a szomorkás dal gyakorolt rá ekkora hatást, amely alighanem saját szerzemény lehetett. Az alaphangok és az akkordok is. Leo Mannheimer ugyanazt az akkordfelbontást játszotta, mint Dan az idő tájt, egy félhanggal a hangsor alaphangja fölött, miután befejezte a 2-5-1-es akkordmenetet. Danhez hasonlóan Leo is a régies, szűkített hármashangzatot használta, a moll 7/5 és a 7/9-es helyett, amit általában szoktak, és gyakran a moll hangsor hatodik hangján fejezte be.

Dan különlegesnek érezte magát, miután rátalált Djangóra és vele a saját stílusára, amely oly távol állt az ő generációjától, akik folyton csak pop, rock és hiphop zenét hallgattak. De itt volt ez a srác Stockholmból, aki szakasztott úgy nézett ki, mint ő, és rátalált ugyanazokra az akkordokra és skálákra, pedig egy teljesen más világban élt. Ez szinte felfoghatatlan volt, és annyi érzést szabadított fel benne: vágyakat és reményeket, talán még szeretetet is, de mindenekelőtt csodálatot. Van egy fivére.

Egy testvére, aki egy gazdag stockholmi családhoz került. Ez a tény nemcsak hihetetlennek tűnt, de mélyen igazságtalannak is. Utólag úgy emlékezett vissza erre a korai időszakra, hogy a düh és az őrület egyaránt ott motoszkált benne. Mint egy fájdalmas gócpont a többi érzés kellős közepén.

Dan persze még mindig nem tudta pontosan, mi történt. Sejtései azonban már voltak, és eszébe jutottak a stockholmiak a tesztjeikkel, a filmjeikkel és az örökös kérdezősködéseikkel. Vajon ők mindvégig tudták?

Hát persze! Lassanként összerakta a képet. Majd a falhoz vágott egy vázát. Ezután kikereste Hilda von Kanterborg telefonszámát, és felhívta. Nem volt még túl késő, bár gyorsabban telt az idő, mint érzékelte. Von Kanterborg azonban nem tűnt józannak. Még csak délelőtt volt, ő pedig máris részeg, vagy legalábbis másnapos. Dan felhúzta magát ezen.

– Daniel Brolin vagyok – mutatkozott be. – Emlékszik még rám?

– Mit mondott, hogy hívják?

– Daniel Brolin.

A telefonban mély sóhajtást hallott, és talán – bár nem volt ebben egészen bizonyos – páni félelmet is.

– Kedves Daniel. Hát persze. Hogy vagy? Annyira aggódtunk érted, mivel nem jelentkeztél.

– Maga tudta, hogy van egy egypetéjű ikertestvérem? Tudta?

A férfi hangja elcsuklott, és a vonalban csend támadt. A nő valamit kitöltött egy pohárba, s a csend és a csobogás már túl sok volt Dannek. Hilda nyilván végig tisztában volt mindennel. Ez volt az oka a tanyán tett látogatásainak, és magyarázatot adott különös szavaira is: „A mi dolgunk az, hogy megfigyeljünk, nem pedig az, hogy beavatkozzunk.”

– Miért nem mondta el?

Amikor a nő továbbra sem felelt, Dan megismételte a kérdését, ám ezúttal erélyesebben.

– Nem tehettem – magyarázta suttogva Hilda. – Titoktartási szerződést írtam alá.

– Szóval néhány papírlap fontosabb volt, mint az én életem?

– Hiba volt, Daniel, nagy hiba! Már nem tartozom a szervezethez. Kirúgtak, mert túl sokat ágáltam.

– Szóval valami nyavalyás szervezet állt emögött.

Dan egyre jobban feldühödött. Már azt sem tudta, mit beszél. De a nő kérdésére felkapta a fejét.

– Megtaláltátok egymást Leóval?

Ekkor szakadt el benne végképp a cérna. Először nem is értette, miért. Ám alighanem azért, mert Hilda von Kanterborg olyan nyugodt hangnemben beszélt róla és Leóról, mintha számára ez valami régi, banális történet lenne, miközben Dan úgy érezte, belehal.

– Ő tud erről? – faggatta tovább a férfi.

– Leo?

– Ő hát, ki más?

– Nem hiszem, Daniel. Csak ennyit mondhatok. Tényleg nem árulhatok el többet. Már így is túl sokat fecsegtem.

– Túl sokat? Én felhívtam magát, amikor bajban voltam, amikor nincstelen voltam, és maga mit felelt? Egyetlen szót sem! Hagyta, hogy anélkül nőjek fel, hogy tudtam volna arról, ami a legfontosabb az életemben. Maga elrabolta tőlem…

Kereste a megfelelő szavakat. Ám nem talált semmi olyat, amivel kifejezhette volna, mennyire igazságtalannak érzi a helyzetét.

– Bocsáss meg, Daniel, ne haragudj! – kérlelte a nő.

Daniel erre valami illetlen dolgot üvöltött, majd lecsapta a telefont, és sört rendelt. Rengeteg sört. Muszáj volt rendbe szednie a gondolatait, kitisztítani a fejét, hiszen tudta, hogy fel kell vennie a kapcsolatot Leóval. Rá kell vennie, hogy találkozzanak. De hogyan? Írjon neki, hívja fel, vagy egyszerűen csak teremjen ott nála? Leo Mannheimer gazdag ember. Más, mint ő, bizonyára boldogabb is, meg belevalóbb, és – hiszen Hilda utalt is erre a lehetőségre – talán tudott Dan létezéséről, mégsem akarta megismerni őt. Lehet, hogy szégyenkezett a csóró, szerencsétlen ikertestvére miatt? Ez sincs kizárva, nem igaz?

Dan újra megnyitotta az Alfred Ögrens honlapját, és ismét szemügyre vette a Leóról készült képet. Mintha látni vélt volna valami bizonytalanságot a szemében. Ez egy kicsit felbátorította. Lehet, hogy nem is annyira nagyképű. Dan arra gondolt, milyen könnyedén beszélgetett előző este Juliával, majd elmerült az ábrándjaiban és egymásnak ellentmondó elképzeléseiben. Érezte, hogy a dühe lassacskán elszáll, és ismét könnyek fojtogatták.

Most mit tegyen? A Google-on rákeresett a saját előadásainak felvételeire.

Végül talált egyet, amely még csak fél évvel azelőtt készült, amikor épp levágatta a haját, és szürke öltönyében ült egy San Franciscó-i dzsesszklubban. Az All the things you are szólóját játszotta, ugyanabban a hangnemben, amelyben Leo is játszott a Koncertházban. A felvételt mellékletként csatolta egy hosszú e-mailhez.

Utóbb csak az első néhány sorára emlékezett már:

Kedves Leo, drága testvérem!

Engem Dan Brodynak hívnak, és dzsesszgitáros vagyok. Ma reggelig azt sem tudtam, hogy létezel, s ez a tény annyira megrázott és magával ragadott, hogy most írni is alig bírok.

Nem akarlak terhelni, sem pedig kényelmetlenséget okozni neked. Semmit sem várok tőled, még választ sem. Csak annyit szeretnék elmondani, hogy az, hogy megtudtam, létezel, és úgy tűnik, ugyanolyan zenét szeretsz, mint én, a legnagyobb dolog, ami egész életemben történt velem.

Fogalmam sincs róla, érdekel-e téged az életem annyira, mint amennyire én égek a vágytól, hogy hallhassak a tiédről. Azért mégis elmesélem. Találkoztál valaha apánkkal? Egy részeges semmirekellő volt, de hihetetlen zenei érzékkel megáldott ember. Anyánk a születésünk után halt meg. Biztosan nehéz szülés volt, főleg, mivel ketten voltunk. Erről sosem sikerült valami sokat megtudnom…

Huszonkét oldalt írt összesen. De sosem küldte el a levelet. Nem merte. Inkább felhívta Klaus Ganzot, és közölte vele, hogy a családjában haláleset történt. Azután foglalt egy repülőjegyet Stockholmba, és másnap reggel odarepült.

Tizennyolc év után most először járt Svédországban. Hideg, jeges szél fújt. És esett a hó. December tizedike volt, a Nobel-díj átadásának napja. Az utcákat már karácsonyi díszkivilágításba öltöztették, és Dan meglepve nézett körül. Gyermekkori álmaiban Stockholm távoli, előkelő városként élt. Félt és ideges volt, várakozásokkal teli, akár egy kisfiú. Mégis öt nap telt el, mire fel merte venni a kapcsolatot a fivérével. Azalatt úgy élt, mint Leo Mannheimer árnyéka, az ő láthatatlan követője.

15. FEJEZET

Június 21.

Bashir Kazi terepszínű nadrágot és fehér vadászmellényt viselt. Hosszú, dús szakálla és izmos karja miatt megjelenése imponáló volt. Ám unottan bámulta a tévét a bőrkanapén, s miután csak egy megvető pillantásra méltatta Lisbethet, úgy tett, mintha a lány ott sem lenne. Ha Salandernek szerencséje van, a férfi épp be van állva. A biztonság kedvéért Lisbeth tett felé egy dülöngélő lépést, és húzott még egyet a flaskájából. Bashir erre vigyorogva Khalilhoz fordult.

– Te meg miféle ribancot cipeltél haza?

– Életemben nem láttam még. Odakint állt, és valami filmet akart megnézetni velem. Hajítsd ki innen!

Khalil félt a lánytól. Ez tisztán látszott. Még jobban félt azonban a bátyjától, ez pedig Lisbeth malmára hajtotta a vizet. Táskáját a benne levő laptoppal egy szürke komódra tette, az ajtó mellé.

– Nos, ki vagy te, kislány? – kérdezte Bashir.

– Az nem lényeges – felelte Lisbeth, de még erre sem reagáltak különösebben.

Bashir legalább feltápászkodott a kanapéról, és ásított egyet, alighanem a hatás kedvéért, hogy mutassa, mennyire fárasztják az efféle szemtelenkedő tyúkok.

– Hogy voltál képes visszaköltözni ide? – förmedt rá az öccsére. – Ezen a környéken csak ringyók meg elmebetegek élnek!

Lisbeth körülnézett a lakásban. Egyszobás kégli volt, jobbra egy kis konyhával, alig bebútorozva, a ruhák szétszórva, meg úgy általában rendetlenség uralkodott mindenütt. Látott egy emeletes ágyat, a bőrkanapét meg egy dohányzóasztalt. A komód mellett egy bandyütő állt a falnak támasztva.

– Nem túl bölcs dolog ennyire általánosítani – jelentette ki.

– Mit mondtál?

– Azt, hogy elég általánosan fogalmaztál, Bashir.

– Honnan tudod a nevem?

– Onnan, hogy épp most szabadultam a sittről, és a haverod, Benito üdvözletét hozom.

Kockázatos játékot űzött. Azaz mégsem, hiszen majdnem biztosra vette, hogy ezek ketten kapcsolatban állnak egymással, és Bashir fel is kapta a fejét a kijelentésére. Benito neve tehát nem volt ismeretlen a számára. Ködös tekintetében mintha szikra villant volna.

– Miféle üdvözletet?

– Egy videofelvételt. Akarod látni?

– Az attól függ.

– Szerintem tetszene – felelte a lány, és elővette a mobilját, majd úgy tett, mintha nehezen tudná előkeresni és elindítani a felvételt. Valójában azonban néhány parancsot írt be, és csatlakoztatta a szerkezetet ahhoz a rendszerhez, amelyet a Hacker Köztársaság tagjai napi szinten használtak. Ezután tett egy lépést Bashir felé, és szúrósan a szemébe nézett.

– Benito örömmel tesz szívességeket a barátainak, ezt te is tudod. De van itt néhány dolog, amiről beszélnünk kellene.

– Mint például?

– Börtönben van, és ez már önmagában problémát jelent. Apropó, ügyes húzás volt, hogy becsempésztél egy kést a részlegre. Gratulálok!

– Térj a tárgyra!

– A tárgy Faria.

– Mi van vele?

– Hogy voltatok képesek így elbánni vele?

– Mi van?

– Disznó módon viselkedtetek.

Bashir zavartnak látszott.

– Te meg mi a francról süketelsz?

– Disznók. Alávaló férgek. Seggfejek. Különféle szavak léteznek rá, az adott körülményektől függően. Abban ugye egyetértünk, hogy büntetést érdemelnétek?

Lisbeth számított valamiféle visszavágásra, ám alábecsülte annak erejét. A kezdeti zavart hirtelen dühkitörés követte, és a következő pillanatban Bashir habozás nélkül ököllel állon csapta. A lány épphogy talpon tudott maradni, mégis csak arra összpontosított közben, hogy a mobilját szilárdan fogja a jobb kezében, a csípője magasságában, a kameráját a férfi arca felé fordítva.

Majd megszólalt:

– Mintha kicsit ideges lennél.

– Ez még csak a bemelegítés volt! – vágta rá a férfi.

Lisbeth újabb ütést kapott, amelytől ismét kóvályogni kezdett, de még a kezét sem tartotta maga elé védekezésképpen. Bashir egyszerre elképedve és gyűlölettel nézett rá. Lisbeth vér ízét érezte a szájában. Kapva kapott az alkalmon.

– Okos húzás volt végezni Jamallal? – tudakolta.

Bashir harmadszor is ütött, és ezúttal Lisbeth alig bírt állva maradni. Teljesen elszédült, a fejét rázta, hátha attól összeszedi magát. Ekkor megpillantotta Khalil rémült arcát. Vajon ő is meg fogja ütni? Nem tudhatta biztosan, nem volt egyszerű értelmezni a fiú pillantásait. Mégis úgy vélte, nyugton marad, megbénította a félelem. Inkább szánalmasnak tűnt vézna testével.

– Okos húzás volt? – provokálta tovább Bashirt, és olyan gúnyosan nézett rá, ahogy csak tudott.

A férfi teljesen magánkívül volt, pontosan, ahogy arra Lisbeth számított.

– Olyan kibaszottul okos húzás, hogy fel se tudod fogni, te kis lotyó! – fröcsögte.

– De miért?

– Ő csinált ribancot Fariából – ordította Bashir. – Ribancot! Aki szégyent hozott az egész családjára!

Ekkor Lisbeth újabb ütést kapott, és ezúttal abban sem volt biztos, hogy sikerült közben a megfelelő irányban tartania a telefonját.

– De akkor Fariának is vesznie kell, nem? – nyögte nagy nehezen.

– Mint egy patkánynak, egy utolsó disznónak! Addig nem nyugszunk, sem én, sem a fivéreim, amíg az a ribanc nem fog a pokol tüzében égni!

– Jó. Kezdem kapiskálni – állapította meg Lisbeth. – Na, akkor most akarod látni azt a filmet, vagy sem?

– Már mi a rossebért akarnám látni?

– Mert máskülönben Benito csalódott lesz, és az nem lenne jó. Ezt mostanra igazán felfoghattad volna.

Bashir tétovázott, ez jól látszott a szeméből, és abból, hogy reszketett a keze. Ám továbbra is őrjöngött, magánkívül volt a dühtől, Lisbeth pedig már nem sok ütést bírt volna kiállni.

Gyorsan mérlegelte a helyzetet, a szemével felmérte a távolságot, számolt, és a lehetséges következményeket latolgatta. Lefejelje a férfit? Vagy rúgja ágyékon? Üssön vissza? Végül úgy határozott, még türtőzteti magát egy kicsit, és úgy tesz, mint egy legyőzött, megtört ellenfél. És nem is kellett ehhez túlságosan megerőltetnie magát. A következő ütés oldalról érte, és az összes korábbinál erősebb volt. Lisbeth felső ajka felrepedt, a feje pedig valósággal kongott. Ismét megszédült.

– Na mutasd! – sziszegte Bashir.

A lány megtörölte a száját, kiköpte a felköhögött vért, majd a bőrkanapéra roskadt.

– A mobilomon van a film – magyarázta.

– Jó, mutasd már! – ült le mellé Bashir. A lány nyomogatta egy kicsit a telefonját, és úgy tett, mint aki nem igazodik ki rajta.

Most már Khalil is közelebb lépett hozzájuk. Helyes, gondolta Lisbeth.

Nem sietett, nem is próbált gyakorlottnak látszani. Beütötte a parancsokat, és hamarosan programkódok jelentek meg a képernyőn. Látta, hogy a fivérek kezdenek idegesek lenni.

– Mi a franc ez? – kérdezte Bashir. – Tönkrement? Ez valami szar telefon?

– Nem, dehogy. Ez normális – magyarázta Lisbeth. – A videofilm most átkerül egy úgynevezett botnetre, azaz zombigépre. Látjátok? Most adok egy nevet a fájlnak, megnyomom a Command, majd a Control gombot, és szétküldöm.

– Mit hadoválsz?

Kellemetlen izzadságszag csapta meg Lisbeth orrát.

– Megmagyarázom. A botnet egy olyan hálózat, amely meghackelt gépekből áll. Ezeket megfertőzik valamilyen vírussal, trójai falóval. Ez persze törvénytelen, de igen hasznos. Mielőtt többet mondanék, nézzük meg a filmet. Még én se láttam. Teljesen nyers, nincs szerkesztve. Várjatok csak egy kicsit… Na, itt is van!

A képernyőn megjelent Bashir arca. Zavartnak látszott, akár egy kissrác, aki nem ért valami nehéz kérdést.

– Ez meg mi a fasz?

– Ez te vagy, ki más? A kép kontúrjai nem elég élesek, nehéz volt csípőből filmezni. De lesz ez még jobb is. Drámaibb. Na nézd csak, milyen ügyesen tudsz ütni! És most… hallgasd csak! Úgy hangzik, mint Jamal Chowdhury meggyilkolásának beismerése.

– Mi a kurva…?

A filmen Bashir épp azt üvöltötte, hogyan fog Faria megdögleni, mint egy patkány vagy disznó, és a pokol tüzében égni. Majd egy kissé ugrálni kezdett a kép, újabb szavak hangzottak el, további ütések csattantak, ám ez nem látszott tisztán kivehetően. Többnyire ide-oda villództak a plafonról és a falakról készült felvételek.

– Mi a rossebet műveltél? – üvöltötte Bashir, és öklével a dohányzóasztalra csapott.

– Csak nyugi, nyugi – csitítgatta Lisbeth. – Pánikra igazán semmi ok.

– Ezt meg hogy érted? Felelj, te kis picsa! – A férfi hangja eltorzult a dühtől.

– A föld lakosságának túlnyomó többsége nem kapta meg a fájlt – felelte a lány. – Úgy saccolom, körülbelül százmillióan kaphatták meg, és biztos lehetsz benne, hogy sokan közülük levélszemétnek nézik majd, és azonnal kidobják. Igaz, címet sikerült adnom neki. „Bashir Kazi”, így neveztem el. Úgyhogy a barátaid biztos megnyitják, na és persze a rendőrség meg a Titkosszolgálat és az ismerőseid ismerősei, meg boldog-boldogtalan. Talán még a YouTube-on is népszerű lesz. Az ilyesmit sosem lehet tudni. Az internet már csak ilyen aberrált emberek gyülekezete. Sosem értettem igazán.

Úgy tűnt, Bashirt mindjárt szétveti a düh.

– Értem én, hogy ez egy kissé kínos – bólintott együttérzőn Lisbeth. – A népszerűséget nem könnyű kezelni. Emlékszem, amikor először kerültem címlapra. Őszintén szólva azóta is alig tértem magamhoz. De az a jó ebben, hogy létezik egy kiút.

– Mi az?

– Elmondom. Csak előtte még…

Lisbeth kihasználta a férfi kétségbeesését és elképedését, s egy villámgyors mozdulattal megragadta a fejét, kétszer beleverte a dohányzóasztalba, majd felállt.

– Elmenekülhetsz, Bashir. Megpróbálhatsz olyan gyorsan futni, hogy a szégyen ne érjen utol.

A férfi hangosan nyöszörgött a fájdalomtól.

– Működhet a dolog – folytatta Lisbeth. – Persze nem a végtelenségig, de legalábbis egy ideig. Futhatsz, ahogy az öcséd szokott. Bár talán nem olyan gyorsan, mert hamar elfáradnál, nem igaz? Mindenesetre valahogy csak botorkálsz majd előre.

– Megöllek – nyögte Bashir.

Majd felállt, mintha a lányra akarná vetni magát. De ezt ő sem gondolhatta komolyan. Ideges pillantásokat küldött a bejárati ajtó és az ablak felé.

– Én a helyedben sietnék. Azt hiszem, ideje lenne indulnod – sürgette Lisbeth.

– Úgyis megtalállak! – fenyegetőzött Bashir.

– Akkor a viszontlátásra! – felelte rideg és monoton hangon a lány. Tett egy lépést a komód és a fal felé, majd hátat fordított a férfinak, megadott neki minden esélyt, hogy rátámadhasson. Ő azonban pont olyan bénult és tanácstalan volt, ahogy arra Lisbeth számított. Mindennek tetejébe még a férfi mobilja is csörgött.

– Biztos valaki, aki látta a filmet. De nyugi, nincs gond. Csak ne vedd fel, és ha mész az utcán, mindig a földet nézd! – tanácsolta.

Bashir még motyogott valami ijesztgetésfélét, és vészesen közeledett felé. Ennél tovább azonban nem jutott. Lisbeth ugyanis megragadta a falhoz támasztott bandyütőt, és a férfi arcába, majd a gyomrába vágott vele.

– Ezt Faria küldi!

Bashir kétrét görnyedt, mire kapott egy újabb ütést, de mégis sikerült felállnia. Bizonytalan léptekkel kibotorkált az ajtón, le a sötétben a lépcsőn, ki a délutáni napfénybe.

Lisbeth még mindig a kezében tartotta a bandyütőt. Khalil Kazi közvetlenül a háta mögött állt, a bőrkanapé mellett, futómezben és piros tornacipőben. Szája tátva maradt, és ide-oda járt a szeme. Még csak egy kölyök volt, szálkás izomzatú és vékonydongájú. Riadt tekintetű. Ő aligha jelenthetett veszélyt Lisbethre. Viszont megszökhet, és félő, hogy kárt tesz magában. Annika mondta, hogy Khalilnál fennáll az öngyilkosság kockázata. Lisbeth ezért fél szemét az ajtón tartotta, a másikkal az órájára nézett.

Délután négy múlt húsz perccel. Megnézte az e-mailjeit. Sem Bublanski, sem pedig Farah Sharif nem válaszolt. Annika csak ennyit írt: „Ragyogó, nagyon ígéretesnek tűnik. De most már tűnés haza!”

Khalil levegő után kapkodott. Lisbeth ránézett. Mintha mondani akart volna valamit a srác.

– Te vagy az, ugye? – motyogta.

– Kicsoda?

– Az a lány, akiről az újságokban írnak.

Lisbeth bólintott.

– Van itt még egy film, amit meg kell néznünk – jelentette ki. – Ez nem annyira izgalmas, mint a másik, főleg kézmozdulatokból áll.

Visszatámasztotta a bandyütőt a falhoz, majd lekapta a táskáját a komód tetejéről. Kivette a laptopját, és szólt a fiúnak, hogy üljön mellé a kanapéra. A kölyök sápadt volt, és úgy tűnt, a lába rögtön összecsuklik alatta. Mégis engedelmeskedett.

Majd a lány röviden és lényegre törően mesélt neki a mozgásfelismerésről és a mély tanuláson alapuló neurális hálózatokról, továbbá a fiú közelmúltbéli futóedzéséről, valamint a metróaluljáróban készült videofelvételről. Látszott, hogy Khalil érti, miről van szó. A teste ugyanis megmerevedett, és érthetetlenül motyogott valamit. A lány pedig elővette a fájlokat, megmutatta Khalilnak, és megpróbálta elmagyarázni neki, mit lát. De a fiú csak üres tekintettel és bénultan bámult a képernyőre.

Megszólalt a telefonja, mire összenéztek.

– Vedd fel! – szólt rá Lisbeth.

Khalil felvette a mobilját, és udvarias hangján érződött, hogy olyasvalakivel beszél, akit mélyen tisztel. Az imámja volt, aki épp a közelben tartózkodott. Ez minden bizonnyal Annika műve. Az imám afelől érdeklődött, hogy felmehetne-e a fiúhoz. Lisbeth úgy gondolta, nem oszt, nem szoroz, ezért rábólintott. A gyónás inkább az imám asztala, Annika úgyis olyan szépeket mesélt róla.

Hamarosan kopogtattak. Magas, elegáns, ötvenes éveiben járó férfi állt az ajtóban. Apró szemű, hosszú szakállú, a fején piros turbánt viselt.

Lisbeth felé biccentett, majd belépett a lakásba, és Khalilhoz fordult:

– Szervusz, fiam. Van valami, amiről szeretnél velem beszélni?

Szavaiban némi szomorúság bujkált, és egy pillanatig valamennyien hallgattak. Lisbeth hirtelen kezdte kényelmetlenül érezni magát, de nem tudta, mit tegyen. Végül felállt.

– Nem hinném, hogy ez a hely biztonságos – jelentette ki. – Azt javaslom, menjenek ki az utcára, vagy a mecsetbe inkább.

Köszönés nélkül magukra hagyta őket, és eltűnt a sötét lépcsőházban, a laptopjával együtt.

Másfél évvel korábban, decemberben

Dan Brody a Norrmalmstorg egyik padján ült aznap, amikor megérkezett Stockholmba. Már nem havazott. Tiszta volt az égbolt, hideget mutattak a hőmérők. Fekete dzsekit viselt, napszemüveget, és szürke gyapjúsapkát húzott a fejére. Egy könyvet olvasott a Lehman Brothers csődjéről. Szerette volna megismerni a fivére világát.

Bejelentkezett a Skeppsholmennél található af Chapman diákszállóra, amely nem más, mint egy régi, átalakított hajó. Ott egy szoba mindössze hatszázkilencven koronába került, és nagyjából ennyi volt a maximum, amennyit Dan megengedhetett magának. Már az odavezető úton észrevette, hogy pár ember felismerte, és ez rosszulesett neki, mintha nem is önmaga lett volna, hanem valaki más, csak szakadtabb kiadásban. Ő, aki korábban ismert zenész volt, ismét visszavedlett hälsinglandi parasztfiúvá, akinek kisebbrendűségi érzése volt a stockholmiakkal szemben. Ezért a Birger Jarlsgatanon beosont egy ruhaüzletbe, megvette ezt a napszemüveget meg ezt a szürke gyapjúsapkát, és megpróbált elbújni mögéjük.

Egész idő alatt azon töprengett, mit tegyen. Mégiscsak küldjön előbb egy e-mailt vagy egy videofelvételt magáról? Esetleg hívja fel a testvérét? De egyikhez sem volt mersze. Előbb látni akarta Leót, ezért is ült most az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökség norrmalmstorgi épülete előtt, és várt.

Ivar Ögren határozott léptekkel közeledett felé, majd felvette egy elsötétített üvegű, fekete BMW, és úgy távozott, akár egy állami vezető vagy egy főúri méltóság.

Leót azonban még mindig nem látta sehol. Odafent volt, a vörös téglaépületben. Dan becsengetett, és angolul érdeklődött utána. Azt mondták, Leo egy megbeszélésen ül, de hamarosan végez. Valahányszor kitárult a kapu, Dan összerezzent. De még mindig várnia kellett. Stockholmra már rég sötétség borult. Feltámadt a parti szél, és túl hideg volt már ahhoz, hogy csak ott üldögéljen és olvasson.

Fel-alá sétálgatott a téren. Ujjbegyeit masszírozta a bőrkesztyű alatt. De semmi sem történt. A forgalom egyre gyérült, ő pedig a tér szemközti oldalán levő éttermet nézte. Odabent a vendégek vidáman beszélgettek, ő viszont kirekesztettnek érezte magát. Mintha elment volna mellette az élet, miközben ő mindig a periférián mozgott.

Ekkor lépett ki az épületből Leo. Sosem fogja elfelejteni azt a pillanatot. Mintha megállt volna az idő, és körülötte minden hang elhalkult. Ám ez mégsem volt egyértelműen pozitív élmény, legalábbis nem ott, a hidegben, a bár fényében. Leo látványa még erősebb fájdalmat okozott neki. Szívet tépően hasonlított rá. Ugyanúgy járt, mosolygott és mozgatta a kezét, még a szeme alatti ráncokban is a sajátjaira ismert. Mindenük ugyanolyan volt, mégis mintha görbe tükörben nézte volna saját magát. Odaát az a férfi ő volt, és mégsem.

Leo Mannheimer az az ember volt, aki Dan is lehetett volna, és minél tovább nézte, annál több különbséget fedezett fel kettejük között. Nemcsak a cipő és a kabát tette, meg az alatta hordott drága öltöny, hanem azok a rugalmas léptek és a csillogás a szemében. Leo Mannheimer akkora önbizalmat sugárzott, amilyen Dannek sosem volt, és ez a felismerés olyan erővel hasított belé, hogy levegőt is alig kapott tőle.

Hevesen vert a szíve, s a nőt nézte, aki Leo mellett sétált, és akinek a férfi a derekára tette a kezét. Értelmesnek és kifinomultnak látszott, és úgy tűnt, szerelmes Leóba. Nevetett. Mindketten nevettek, és Dan rájött, hogy ő az a Malin Frode, akiről Julia olyan féltékeny hangon beszélt. Szinte megbénult. Nem mert odamenni hozzájuk, de látta, amint eltűnnek a Biblioteksgatannál. Bár maga sem értette igazán, miért, mégis követni kezdte őket. Lassan lépdelt, tartotta a távolságot.

Aligha kockáztatta, hogy észreveszik, ugyanis teljesen el voltak foglalva egymással. A Humlegården felé mentek, gondtalan nevetésük messzire hallatszott. Dan hirtelen nehéznek kezdte érezni a lépteit, mintha a két szerelmes szárnyaló boldogsága őt még inkább visszahúzta volna a földre. Nem követte őket tovább, inkkább visszatért a diákszállóba, anélkül, hogy akár csak egy pillanatra is elgondolkodott volna azon, mennyire csalhat a látszat, vagy hogy mások őt is számtalanszor a szerencse fiának tartották. Az élet többnyire csak távolról nézve szép. Ám ő ezt akkor még nem tudta.

*

Mikael Nyköpingbe készült. Egy táska lógott a vállán, benne jegyzetfüzet, diktafon és három üveg rozé. Az utóbbit Lotta von Kanterborg vetette vele. A nővére Fredrika Nord álnéven jelentkezett be a nyköpingi tónál álló Forsen Szállóba. Állítólag bizonyos feltételek mellett hajlandó csak beszélni Mikaellel. A feltételek egyike pedig a három üveg bor volt.

A másik pedig a különös óvatosság. Hilda úgy érezte, üldözik, és a Mikael által elmondottak éppenséggel nem javítottak a helyzeten. Lotta szerint a hallottak hatására Hilda lába alól még jobban kicsúszott a talaj. Épp ezért Mikael egyetlen szót sem szólt senkinek – még Erikának sem – arról, hová készül.

Most egy kávéházban ült a Stockholm központjában található körgyűrűnél, és Malinra várt. Fontosnak tartotta, hogy beszéljen vele. Minden követ meg kellett mozgatnia, és minden egyes elméletét alaposan kiveséznie, hogy rájöjjön, vajon összefüggenek-e a dolgok, vagy sem.

Malin tíz percet késett. Farmert és kék blúzt viselt. Elbűvölően nézett ki, még akkor is, ha a fél városhoz hasonlóan róla is szakadt a víz.

– Bocs, de muszáj volt átvinnem Lovét az anyámhoz – szabadkozott.

– El is hozhattad volna magaddal. Úgyis csak néhány rövid kérdést szeretnék feltenni.

– Tudom, de utána más dolgom is van még.

Mikael apró csókot nyomott az arcára, majd gyorsan a tárgyra tért.

– Amikor Leóval találkoztál a Fotómúzeumban, volt még valami, amit furcsának találtál azonkívül, hogy hirtelen jobbkezes lett?

– Mire gondolsz?

Mikael az állomás órájára pillantott.

– Például olyasmire, hogy egy anyajegy az arca másik oldalára került, vagy hogy a hajában a forgó a másik irányba tekeredett. Hiszen elég dús haja van.

– Megijesztesz, Mikael. Mire akarsz kilyukadni?

– Épp olyan egypetéjű ikerpárok után kutatok, akiket a születésükkor szétválasztottak. Most ennél többet nem mondhatok, és azt sem szeretném, ha te beszélnél róla bárkinek. Megígéred?

A nő hirtelen halálra rémült, és megragadta Mikael karját.

– Szóval arra gondolsz…?

– Nem gondolok semmire, Malin. Egyelőre nem. Csak kíváncsi vagyok… – Majd tétovázott. – Az egypetéjű ikrek genetikailag nagyjából teljesen azonosak – folytatta. – Bizonyos apró mutációk azért valamennyiüknél előfordulnak.

– Térj a tárgyra!

– Csak próbálok először néhány egyszerű tényt vázolni, hogy érthető legyen, amit mondok. Az egypetéjű ikrek egyetlen petesejtből fejlődnek ki az anyaméhben, amely gyorsan osztódni kezd. A kérdés az, vajon mennyire gyorsan. Mert ha a petesejt a megtermékenyítés után négy napnál hosszabb idő múlva kezd osztódni, az ikreknek közös méhlepényen kell osztozniuk, és ez megnövekedett kockázatot rejt a magzatok számára. Ám ha egy hét után vagy még később, egészen tizenkét napig terjedően osztódik, a gyerekek gyakran tükörikrek lesznek. Az egypetéjű ikrek húsz százaléka tüköriker.

– És ez mit jelent?

– Azt, hogy egyformák ugyan, de olyanok, mint egymás tükörképei. Az egyikük balkezes lesz, a másikuk jobb. Még akár a szívük is ellentétes oldalra kerülhet.

– Vagyis azt akarod mondani, hogy…?

Malin alig bírta kinyögni a szavakat, és a férfi végigsimított az arcán, hogy egy kicsit megnyugtassa.

– Tudom, hogy az egész gondolatmenetem teljes őrültségnek tűnik – magyarázta Mikael. – És még ha tényleg Leo tükörikerpárját láttuk is a Fotómúzeumban, az sem jelenti feltétlenül, hogy bármiféle bűncselekmény történt, olyan erőszakos személycsere, mint A tehetséges Mr. Ripley-ben. Talán csak szerepet cseréltek, kipróbáltak valami újat. Elkísérnél a vonathoz, Malin? Most már sietnem kell.

A nő egy pillanatig szinte megkövülten ült tovább. Majd felállt, és elsétált a férfival a jobbra-balra sorakozó üzletek mellett, a tizenegyes vágányig. Mikael azt mondta, Linköpingbe megy, munkaügyben. Amennyire csak lehetett, igyekezett kevés nyomot hagyni maga után. Majd így folytatta:

– Sokat olvastam olyan egypetéjű ikrekről, akik felnőttkorukban találkoztak először, és addig egymás létezéséről sem tudtak. És ezeket a találkozásokat, Malin, szinte mindig fantasztikusként jellemzik. Azt mondják, ennél katartikusabb érzés nincs is a világon. Most gondolj bele! Azt hiszed, egyedül vagy, nincs senki, aki hozzád hasonló, aztán egyszer csak felbukkan belőled még egy példány. Állítólag azok az egypetéjű ikrek, akik életük kései szakaszában találkoznak először, soha nem fogynak ki a megbeszélendő témákból. Mindent végigvesznek: a képességeiket, a hiányosságaikat, a szokásaikat, a testbeszédüket, az emlékeiket, mindent. Kiegészítik egymást, tökéletesednek. És boldogabbak lesznek, mint azelőtt. Számos ilyen beszámoló egészen megérintett, Malin, és te magad is azt mondtad, Leo egy időben teljesen el volt varázsolva.

– Igen, bár később ez elmúlt.

– Ez igaz.

– Elutazott, azután elveszítettük a kapcsolatot egymással.

– Na igen, erre is gondoltam – felelte Mikael. – De vissza tudsz emlékezni valamire, akár a külsejét, akár bármi mást illetően, ami segíthetne megérteni, mi történt?

Odaértek a vágányhoz. A vonat már bent állt, indulásra készen.

– Nem, sajnos nem.

– Gondolkozz!

– Hát… talán van valami. Emlékszel, meséltem, hogy eljegyezte Julia Damberget.

– Ez elkeserített téged, igaz?

– Tulajdonképpen nem.

De Mikael nem hitt neki.

– Inkább csak meglepett. Julia még régebben dolgozott nálunk. Azután Frankfurtba költözött, és éveken át egyikünk sem hallott róla semmit. De a banki alkalmazottként végzett munkám vége felé váratlanul bejelentkezett, és Leót kereste. Nem hiszem, hogy Leo visszahívta volna. De Julia mondott valami furcsát.

– Mit?

– Azt kérdezte, tudok-e róla, hogy Leo gitáron még jobban játszik, mint zongorán. Azt állította, valóságos gitárvirtuóz. Én erről egy árva szót sem hallottam korábban, ezért rákérdeztem Leónál.

– És mit felelt?

– Semmit. Csak elvörösödött, és nevetett rajta. Ez akkoriban történt, amikor majd kicsattant a boldogságtól.

– Vagy úgy – jegyezte meg Mikael, ám a folytatásra már nem is igen figyelt oda.

A fülében csengett egy szó: „gitárvirtuóz”, méghozzá elég baljóslatúan. Mélyen a gondolataiba merülve vett búcsút Malintól, majd felszállt a vonatra.

Másfél évvel korábban, decemberben

Dan egy pár napig csendben meghúzta magát. Nyugtalan volt. Vagy a szobájában olvasott, a hajón, vagy szapora, ideges léptekkel sétált végig a Skeppsholmenen és a Djurgårdenben. Olykor futni indult szürke tréningruhájában. Esténként pedig a szokásosnál többet ivott a hajó bárjában. Rosszul aludt, és éjszakánként vörös bőrborítású jegyzetefüzeteit írta tele élete eseményeivel.

December tizenharmadikán, szerdán délután ismét ott várakozott a Norrmalmstorgnál. Ekkor sem mert közelebb menni. Pénteken fogta a gitárját, és kiült a térre, az étterem mellé. Ismét havazott, ő pedig majd megfagyott. Közben még hidegebbre fordult az idő, és a kabátja már nem bizonyult elég vastagnak. Újra azonban nem telt neki. Fogyott a pénze, és nem bírta rávenni magát, hogy ismét különféle dzsesszzenekarokhoz csatlakozzon a megélhetés reményében. Másra sem tudott gondolni, csak Leóra. Minden egyéb lényegtelennek tűnt számára.

Azon a pénteki napon Leo korán kilépett az irodájából. Sötétkék kasmírkabátot viselt fehér sállal, és sietősen lépdelt. Dan ismét követni kezdte, és ezúttal közelebb merészkedett hozzá. Ez hiba volt. A Park mozi előtt ugyanis Leo hátrafordult, és ijedten nézett szét, mintha megsejtette volna, hogy követik. Mégsem vette észre Dant. Az utcán tömeg volt, ő pedig felvette a sapkáját és a napszemüvegét, s gyorsan a Stureplan felé fordította a tekintetét. Leo így tovább folytatta útját, és keresztülment a Karlavägenen.

Dan megállt a Malajziai Nagykövetség mellett, a Floragatanon, és hagyta Leót bemenni a házába. A kapu hangosan becsapódott mögötte, Dan pedig odakint maradt a hidegben, és várt. Máskor is így tett már, úgyhogy tudta, hogy eltart pár percig, mire odafent, a legfelső emeleten felgyulladnak a lámpák, s így is történt. Úgy lobbantak fel a fények, akár egy szebb világ reménysugarai. Olykor egy zongora hangját is hallotta, s valahányszor felcsendültek az ismerős akkordok, könnyek szöktek a szemébe. Most azonban nagyon fázott, és magában szitkozódott. Távolabbról szirénák hangját hallotta. Erősen fújt a szél, Dan pedig megindult a ház felé, és levette a napszemüvegét. A háta mögül lépteket hallott, egy nő és egy kutya lépteit. Egy idősebb hölgy fekete kalapban és világoszöld kabátban elsétált mellette egy pórázon vezetett mopsszal. Barátságosan nézett Danre.

– Ma nincs kedve hazamenni, Leo?

Egy pillanatig, nem tovább, Dan ijedten nézett rá. Majd elmosolyodott, mintha a nő valami ötletes és vicces dolgot mondott volna.

– Olykor maga sem tudja az ember, mit akar.

– Ez így van. De mégis jöjjön be inkább. Túl hideg van idekint a filozofálgatáshoz.

A nő beütötte a kapukódját, együtt bementek a lépcsőházba, és odaálltak a lift elé. Ismét ránézett a férfira, majd egy szórakozott mosoly kíséretében megjegyezte:

– Miféle régimódi kabátot kanyarított magára?

Dan hirtelen összerezzent.

– Csak egy ósdi rongy – vonta meg a vállát.

Mire a nő felkacagott.

– Egy ósdi rongy? Én olyankor szoktam ezt mondani, amikor a legszebb ünnepi ruhámat veszem fel, és bókokat várok.

Dan megpróbált ehhez a megjegyzéshez is jó képet vágni, de nem nagyon ment neki. Erre a nő az ajkába harapva elkomorult. Dan biztos volt benne, hogy rájött az átverésre; nemcsak az öltözéke, de szerencsétlen kifejezésmódja is elárulta, hogy nem kifinomult, úri környezetben nevelkedett.

Az idős hölgy azonban így folytatta:

– Bocsásson meg, Leo. Megértem, hogy nehéz most magának. Hogy van Viveka?

Dan a hangsúly alapján érzékelte, hogy a „jól” nem a megfelelő válasz a kérdésre.

– Hol így, hol úgy – felelte.

– Reméljük, nem szenved sokáig.

– Reméljük – helyeselt Dan, és úgy érezte, nem fogja kibírni, ha még a liftben is együtt kell utazniuk.

– Tudja mit? Szükségem van egy kis mozgásra. Inkább a lépcsőn megyek fel – jelentette ki.

– Ugyan már, Leo! Maga kecses, mint egy gazella. Adja át Vivekának az üdvözletemet! Mondja meg neki, hogy gondolok rá!

– Természetesen átadom – felelte Dan, majd felrobogott a gitárjával a lépcsőn.

Leo lakásához közeledve azonban lelassított. Ha Leónak csak fele olyan jó a hallása, mint neki, akkor olyan csendben kell lopóznia, akár egy kisegér. Az utolsó szakaszon már így is tett. Leo egyedül lakott a legfelső szinten, így legalább nem kellett osztoznia senkivel. Dan, amilyen halkan csak tudott, leült a folyosóra, hátával a falnak támaszkodva. Most mit csináljon? Hevesen vert a szíve, a torka pedig kiszáradt. A lépcsőházban tisztaságillat áradt, frissen fel volt mosva, és a mennyezetre festett kék égboltot kezdte pásztázni. Ki fest égboltot egy lépcsőház plafonjára? Az alsóbb emeletekről lépések meg tévékészülékek zaját hallotta, a lakásból pedig egy odébb mozdított szék lábainak csikorgását, egy zongorafedél csapódását, majd felcsendült egy hang. Egy A hang.

Tétova basszusok voltak csupán, mintha Leo nem is tudott volna igazán játszani. Azután belelendült. Alighanem improvizált, bár az is lehet, hogy nem. Egy mélabús, nyugtalanító dallam folyton visszatért a játékában, és akárcsak a régi felvételen, a Koncertházban, Leo örökké a moll skála hatodik hangján fejezte be, mintha ez valami rituálé lett volna nála, vagy mániákus ismételgetés, ugyanakkor ügyesen kidolgozott, érett játék, amellyel valahogy sikerült felidéznie Danben mindazt, ami elveszett, vagy megsemmisült számára. Legalábbis ő így élte meg, és egészen beleremegett.

Nem tudta volna megmagyarázni teljesen, csak reszketett, és az sem biztos, hogy ez csak a zene miatt történt. Maguk az akkordok azonban annyira hasonlítottak az övéire, és már az a tény is közrejátszhatott ebben, hogy Leo olyan fájdalmasan zenélt, mintha nem hivatásos zenész létére mégis képes lett volna Dannél jobban kimutatni közös fájdalmukat.

Közös fájdalmukat?

Ez különös gondolat volt, és abban a pillanatban mégis igaznak tűnt. Leót nemrég még idegennek érezte, olyasvalakinek, aki szerencsésebb nála. Most azonban az ő lelkének tükrében látta saját magát, és tétova léptekkel felállt. Be akart csengetni. Ehelyett azonban kivette a gitárját a tokjából, gyorsan felhangolta, majd elkezdte játszani a kíséretet. Nem esett nehezére megtalálni a helyes akkordokat, és követni a dallamot. Leo ugyanis épp úgy használta a szinkópákat és cifrázta a triolákat a sima nyolcadok között, akárcsak Dan. Valahogy olyan meghitt volt ez a helyzet. Nem tudta volna másképp megmagyarázni. Mintha már számtalanszor játszottak volna együtt, és jó pár percig kísérte így a fivérét.

Talán Leo hallása nem volt annyira kifinomult, mint az övé. Vagy annyira elmerült a saját játékában, hogy észre sem vette őt. Ki tudja?

Ám egyszer csak megállt egy téma kellős közepén, egy Fisz vagy egy visszafogott E hangnál. Dan azonban nem észlelt sem lépéseket, sem bármi más zajt. Vajon mit csinál Leo? Odabentről mély sóhajtásokat hallott, majd tovább játszotta a dallamot, ezúttal kicsivel gyorsabban, és egy kicsit megvariálta, a saját ízlése szerint. Ekkor már nyikordult a zongoraszék lába a parkettán, és meghallotta az ajtó felé közeledő léptek zaját is. Ott állt a gitárjával a kezében, és úgy érezte magát, akár egy koldus, egy utcazenész, aki betévedt valami úri szalonba, és abban reménykedik, hogy befogadják. De persze… sok minden mást is érzett. Reménykedve behunyta a szemét, és várt, amíg valaki ügyetlenkedve kiakasztja a biztonsági láncot az ajtón.

Kitárult az ajtó, és Leo állt a küszöbön. Egy pillanatig csak bámult Danre, azután leesett az álla. A szája is tátva maradt, mint akit sokkolt a látvány.

– Te meg ki vagy?

Ezek voltak az első szavak, amelyek elhagyták a száját, és hát mit felelhetett volna rájuk Dan?

– A nevem… – kezdte, majd elhallgatott. – Dan Brody. Dzsesszgitáros vagyok. És azt hiszem, az ikertestvéred.

Leo egy szót sem szólt. Úgy tűnt, ott helyben összecsuklik. Arca falfehér lett.

– Én…

Ez volt minden, amit ki tudott nyögni, és Dan sem nagyon jutott szóhoz. A szíve majd kiugrott a helyéből, torkán akadtak a szavak.

– Én… – kezdte sután.

– Mi az?

Leo hangja olyan kétségbeesettnek hangzott, hogy Dan alig bírta elviselni, és nehezen tudott ellenállni a kísértésnek, hogy elmeneküljön onnan.

Azután azt mondta:

– Amikor meghallottam, hogyan játszol, arra gondoltam, hogy egész életemben úgy éreztem, mintha hiányozna az egyik felem. És most végre…

De ennél tovább nem jutott, és ő maga sem bírta eldönteni, vajon őszinte szavak voltak-e ezek, féligazságok, vagy csak amolyan udvariaskodás, amely véletlenül csúszott ki a száján.

– Ezt nem hiszem el! Mióta tudod? – értetlenkedett Leo. És most már remegett a keze.

– Csak pár napja.

– Ezt nem hiszem el – ismételgette.

– Tudom, nehéz. Olyan valószerűtlennek tűnik.

Leo a kezét nyújtotta neki, ami a körülményekre való tekintettel meglehetősen hivatalos üdvözlésnek tűnt.

– Én is mindig… – harapott az ajkába, s a keze szüntelenül reszketett – ugyanezt éreztem. Bejössz?

Dan bólintott, majd belépett egy olyan elegáns lakásba, amilyet még életében nem látott.

3. RÉSZ

AZ ELTŰNT IKER

Június 21–30.

Minden nyolcadik terhesség ikerterhességnek indul, ám az egyik magzat általában még a korai szakaszban elhal az úgynevezett Eltűnő Iker Szindróma (EISZ) következtében.

Mások a születésük után veszítik el ikertestvérüket, örökbeadás vagy a csecsemőosztályon történt csere miatt. Egyesek csak felnőttkorukban találkoznak egymással először, mások soha.

Jack Yufe és Oskar Stohr egypetéjű ikrek, egy nyugat-németországi vasútállomáson találkoztak első ízben, 1954-ben. Jack Yufe egy kibucban nőtt fel, és az izraeli hadsereg katonájaként szolgált. Oskar Stohr pedig a Hitler-jugend tagja volt.

Sokan vannak, akiknek hiányzik valakijük.

16. FEJEZET

Június 21.

Mikael végigment a nyköpingi folyó mentén, a Forsen Szálló felé. Egyszerűen berendezett hely volt, barna fából épült, vörös téglatetővel, és inkább diákszállónak lehetett nevezni, mintsem szállodának. Viszont szép kilátás nyílt belőle a vízre. A bejáratnál egy malom kisméretű modellje várta a betérőket, a falakat pedig gumicsizmás sporthorgászok fotói díszítették.

A recepciónál egy fiatal, szőke lány ült, alighanem a nyári gyakorlatát töltötte ott. Tizenhét évesnél nem lehetett idősebb, farmert és piros blúzt viselt, s a telefonját nyomkodta. Mikael megijedt, hogy felismeri őt, és kiteszi a netre a látogatásáról szóló bizonyítékot. A lány közömbös tekintete azonban megnyugtatta.

Felgyalogolt két emeletet, majd bekopogott egy szürke ajtón, amelyen a 214-es szám állt. Este fél kilenc volt. Odabentről megtört hang hallatszott:

– Ki az?

Mikael bemutatkozott, mire Hilda kinyitotta az ajtót. Ám a férfi levegőt is alig kapott egy pillanatig. Hilda von Kanterborg megjelenése meglehetősen zilált volt, idegesen tekingetett jobbra-balra, mint valami rémült állat. Nagy mellű nő volt, széles vállú és csípőjű. Világoskék ruhája csak úgy feszült rajta, s a homlokáról és a nyakáról izzadság csordogált lefelé. Bőrét pigmentfoltok tarkították. Úgy festett, mint akin végigszántottak egy gereblyével.

– Kedves magától, hogy hajlandó velem szóba állni – szólalt meg Mikael.

– Kedves? Hiszen félek! Amit Lottának mesélt, teljesen észbontó.

Mikael nem kérte meg rá, hogy pontosítsa, mire is gondol. Szerette volna, ha a nő előbb megnyugszik, és megpróbál szabályosan lélegezni.

Elővette a táskájából a három borosüveget, majd a kerek tölgyfa asztalra helyezte őket, a nyitott ablak mellé.

– Attól tartok, már nem elég hidegek – sajnálkozott.

– Azt hiszem, rosszabb dolgokat is túléltem már.

A nő kiment a fürdőszobába, behozott két poharat, és az asztalra tette őket.

– Maga józan akar maradni, vagy iszik velem? – kérdezte.

– Ahogy önnek kényelmesebb.

– Minden piás szereti a társaságot, úgyhogy akkor inni fog. Vegye úgy, hogy ez is egyfajta újságírói technika.

Majdnem tele töltötte a férfi poharát, aki egy jókorát húzott belőle, hogy bebizonyítsa, komolyan gondolta, amit mondott. Majd a zúgó felé nézett, és a sötétülő égboltra.

– Szeretném biztosítani afelől…

– Maga csak ne biztosítson semmi felől! – szakította félbe a nő. – Úgysem képes rá, úgyhogy nem is akarok semmiféle süketelést hallani az információforrás névtelenségéről meg ilyenekről. Azért mondom el, amit elmondok, mert már nem szeretnék róla hallgatni tovább. – Hilda töltött magának is, majd a férfi szemébe nézett. Valahogy nagyon megnyerő volt. A lényéből sugárzott a lazaság, gondtalanság, ami Mikaelre is felszabadítólag hatott.

– Rendben, értem, és sajnálom, ha megijesztettem. De rátérhetnénk rögtön a tárgyra?

A nő bólintott, a férfi pedig elővette a diktafonját, és bekapcsolta.

– Ugye ismeri az Állami Fajbiológiai Intézetet? – kérdezte Hilda.

– Istenem, hát persze! Szörnyű egy intézmény.

– Ez igaz, de nyugi, sztárriporterkém, nem olyan izgalmas ez, mint amilyennek látszik. Fajbiológiával foglalkozókat már nem talál manapság olyan könnyen Svédországban, és az intézményt 1958-ban be is zárták, mint azt talán tudja. Csak azért említem meg őket, mert van az egészben valami, amiről először én sem tudtam semmit. Amikor a Nyilvántartásnál kezdtem dolgozni, azt hittem, mindössze tehetséges gyerekekkel lesz majd dolgom. De valójában… – Kiitta a pohár tartalmát. – Nem is tudom, hol kezdjem.

– Beszéljen nyugodtan, aztán egyszer majd csak a végére érünk – biztatta Mikael.

A nő töltött magának egy újabb pohárkával, és rágyújtott egy szál cigire – Gauloises-t szívott –, majd szórakozottan bámulta a füstöt.

– Idebent tilos a dohányzás – közölte kis idő múlva. – És ez a sztori kezdődhetne akár azzal is, mennyire káros szokás ez. Már az ötvenes években gyanították, hogy ártalmas, egyes kutatók egyenesen azt állították, tüdőrákot okoz. Most mondja meg!

– Elképesztő!

– Tényleg az, és gondolhatja, hogy ez a kijelentés masszív ellenállásba ütközött. Azt mondták: „Persze, a dohányosok gyakran kapnak tüdőrákot, de ez még nem jelenti azt, hogy a dohánynak bármi köze lenne ehhez. Az is okozhatja, hogy túl sok zöldséget esznek.” Semmit sem lehetett bizonyítani. „Az orvosok Camelt szívnak” – ez volt a szlogen akkortájt. Humphrey Bogart és Lauren Bacall volt a követendő példa abban, hogy milyen menő dolog cigarettázni. Mégis… a gyanú beférkőzött az emberek gondolataiba, és ez nem volt épp jelentéktelen apróság. A brit egészségügyi minisztérium felfedezte, hogy két évtized alatt a tizenötszörösére emelkedett a tüdőrákosok száma, és a stockholmi Karolinska Intézetben orvosok egy csoportja úgy döntött, ikrek segítségével vizsgálják meg alaposabban a dolgot. Az ikrek ideális tesztalanyok, mivel az egypetéjűek DNS-állománya megegyezik, és két év leforgása alatt több mint tizenegyezer ikerről készültek feljegyzések. Felmérték a dohányzási és alkoholfogyasztási szokásaikat, és ez nagyban hozzájárult a szomorú felismeréshez, hogy cigizni és piálni mégsem olyan rohadtul nagyszerű.

A nő keserűen felkacagott, majd szívott egy mélyet a cigarettájából, és felhajtott még egy pohár langyos rozét.

– De ezzel még korántsem ért véget a dolog – folytatta. – A Nyilvántartást kiterjesztették. Újabb ikrek kerültek be a vizsgálati csoportba, köztük sok olyan pár is, akik nem éltek együtt. A harmincas években több száz svéd ikerpárt szétválasztottak a születésükkor, elsősorban a szegénység miatt. Sokan csak felnőttként ismerhették meg egymást. Ez felbecsülhetetlen tudományos jelentőséggel bírt, és a kutatók már nemcsak az újabb betegségeket és azok okait kezdték tanulmányozni rajtuk keresztül, hanem feltették a klasszikus kérdést is: „Mi az, ami az ember személyiségét formálja? Mennyi írható ebből a génkészletünk, és mennyi a környezet embert formáló hatásainak számlájára?”

– Olvastam erről – felelte Mikael –, és ismerem a Svéd Ikernyilvántartást is. De ami ott zajlik, az teljesen törvényes, nem?

– Abszolút, fontos és értékes kutatásokat folytatnak, én csak a hátteret szeretném elmagyarázni magának. Mivel az Ikernyilvántartás egyre népszerűbbé vált, a Fajbiológiai Intézet nevet változtatott, mégpedig Orvosi Genetikai Intézetre, s az Uppsalai Egyetem fennhatósága alá került. Az intézmény utolsó vezetője, Jan Arvid Böök, aki korábban a fajbiológia professzora volt, ezután orvosi genetikai professzor lett. És ami azt illeti, ezek nem csak szavak voltak. Az urak lassanként elkezdtek valami olyasmivel foglalkozni, ami már közelített a tudományhoz. És végre felhagytak a koponyaméricskéléssel meg a svéd–germán faj felsőbbrendűségéről szóló marhaságokkal.

– De a régi nyilvántartások a romákról és egyéb kisebbségekről továbbra is megmaradtak, nem?

– De igen, sőt még valami, ami sokkal rosszabb volt ezeknél.

– Micsoda?

– Az emberszemlélet. Lehet, hogy nem létezik olyan rassz, amely jobb a többinél. Lehet, hogy egyáltalán nem is léteznek emberi fajok, mégis: egyes svédek törekvőbbek és szorgalmasabbak, mint mások. De vajon miért? Talán mert valódi svéd nevelést kaptak. És akkor ebből már egyenesen következik: hogyan lehet valakiből szorgalmas svéd állampolgárt faragni? Olyat, aki nem szív Gauloises-t, és nem issza le magát a sárga földig rozéval.

– Ez nem hangzik túl jól.

– Nem hát, de változnak az idők, és akik valamikor az egyik szélsőséget képviselték, könnyedén átcsaphatnak a másikba, nem igaz? Ez a banda Uppsalából hamarosan éppolyan Freud- és Marx-hívővé vált, ahogyan korábban a fajbiológiában hittek. Ugyan Orvosi Genetikai Intézet lett a nevük, tehát egy cseppet sem becsülték alá a gének jelentőségét, erről szó sem volt. Ám elsősorban mégis a társadalmi és anyagi tényezők hatalmában hittek. És persze nem is lett volna ezzel semmi gond, főleg, mivel mostanra a különböző társadalmi osztályokat többnyire áthatolhatatlan falak választják el egymástól. Ám ez a csoport, amelynek vezető alakja Martin Steinberg szociológiaprofesszor volt, úgy vélte, a körülményeink többé-kevésbé törvényszerűen befolyásolják a sorsunkat. Tehát egy bizonyos típusú anyának és bizonyos társadalmi és kulturális tényezőknek gyakorlatilag automatikusan egy adott típusú embert kellene generálniuk. De hát ez egyáltalán nem így van. Az ember ennél jóval összetettebb lény, nem igaz? Ezek az urak azonban mindenáron kísérletezni akartak, és megpróbálták megállapítani, milyen háttér és neveltetés szükséges egy elsőrangú svéd állampolgár kineveléséhez. Szoros kapcsolatban álltak az Ikernyilvántartással, és követték az ott folyó kutatásokat, továbbá találkoztak Roger Stafforddal, az amerikai pszichoanalitikussal is.

– Olvastam róla.

– De sosem találkozott vele személyesen, igaz? Hihetetlenül karizmatikus személyiség volt. Bármelyik szalon fényét képes volt emelni, és mindenekelőtt komoly benyomást gyakorolt egy nőre, aki ehhez a csoporthoz tartozott. Rakel Greitznek hívják. Pszichiáter és pszichoanalitikus, valamint… na, sokat tudnék mesélni róla, az egyszer biztos. De nemcsak Roger Stafford személyes kisugárzásának dőlt be, hanem a munkássága is teljesen lenyűgözte, és megszállottan tovább akarta fejleszteni azt. Valamikor – nem tudom pontosan az évszámot – ő és a csapata úgy döntöttek, szándékosan szétválasztanak ikerpárokat, egy- és kétpetéjűeket egyaránt, és teljesen különböző családoknál helyezik el őket. Ám mivel kezdettől fogva elitista célok vezérelték őket – hogy előkelő, sikeres svédeket neveljenek belőlük –, az ügyfélkörüket gondosan megválogatták. Tetőtől talpig átvilágítottak mindenkit. Többek közt belenéztek a régi, romákról, csavargókról, számikról és ki tudja még, kikről vezetett nyilvántartásaikba, olyan embereket keresve, akiket még a fajbiológusok sem akartak kényszersterilizációnak alávetni. Kiemelkedő képességű szülőket kerestek, akiknek ikrei születtek. Hogy cinikusan fejezzem ki magam: „első osztályú kutatási anyagot” akartak.

Mikael ismét a gitárvirtuózra gondolt, akit Lisbeth említett neki.

– És ezek közül az ikerpárok közül az egyik Leo Mannheimer és Daniel Brolin volt? – tudakolta.

Hilda von Kanterborg egy pillanatig kifelé nézett az ablakon, aztán bólintott.

– Igen, hiszen ezért ülünk itt, nem? Nem volt túl okos magától, hogy beszélt Lottának arról, Leo esetleg nem is Leo. Bár őszintén szólva én ebben nem hiszek. Egyszerűen nem fér a fejembe. Tudja, Anders és Daniel Brolin – mert eredetileg így hívták őket – egy cigánykaravánban született. Egy hihetetlenül tehetséges családban. Az anya, Rosanna fantasztikus énekesnő volt. Fennmaradt tőle egy felvétel, amelyen Billie Holiday Strange Fruitját adja elő, de úgy, hogy az embernek majd megszakad a szíve, amikor hallgatja. Pár nappal a szülés után azonban gyermekágyi lázban elhunyt. Még a gimnáziumot sem végezte el soha, a felső tagozatos bizonyítványát azonban megtalálták. Minden tárgyból osztályelső volt. Az apát pedig Kennethnek hívták, bipoláris zavarral küzdött, gitárzseni volt, és valójában egyáltalán nem gonosz és rideg ember, csak épp neurotikus a javából, aki képtelen volt két gyerekről gondoskodni. Ezért egy gävlei gyermekotthonban helyezték el őket, ott talált rájuk Rakel Greitz, aki szinte azonnal külön is választotta őket. Bele sem merek gondolni, hogy ő és Martin Steinberg milyen módszerekkel találhattak otthont az összes ikernek. De Daniel és Anders – vagy Leo, ahogy később átkeresztelték – esetében különösen szörnyen jártak el.

– Hogy érti ezt?

– Igazságtalanul. Daniel még évekig ott maradt a nevelőotthonban. Azután pedig Hudiksvall mellé, egy gazdaságba került, egy gonosz és szívtelen paraszthoz, aki elsősorban dolgos kezet keresett a tanyájára. Kezdetben ugyan asszony is volt a háznál, ám ő gyorsan felszívódott, ekkortól pedig nyugodtan nevezhetjük gyerekmunkának, amit Daniel végzett. A mostohatestvéreivel együtt keményen robotoltak reggeltől estig, gyakran még iskolába se mehettek. Leót viszont egy gazdag, befolyásos család fogadta örökbe Nockebyben.

– Herman és Viveka Mannheimer.

– Így van, és Herman nagymenő volt, igazi nehézfiú, aki megpuhította Martin Steinberget. Az volt a legfontosabb kritérium, hogy az örökbe fogadó szülők nem tudhattak semmit a gyerekek származásáról, főleg azt nem, hogy ikertestvérük is van. De Herman Mannheimer a sarkára állt, és alighanem kihasználta, hogy fölényben van, vagy valakivel figyeltette a csoport tevékenységét. Martin pedig megtört. Teljes titoktartás mellett tájékoztatta Hermant a tényállásról, és már ez is elég baj volt. De történt még rosszabb is. Hermannak kételyei támadtak. Azt mondta, sosem kedvelte a „csavargó cigányokat”, ahogy ő fejezte ki magát, és anélkül, hogy Rakelt vagy Martint beavatta volna ebbe, üzleti partnerétől, Alfred Ögrentől kért tanácsot.

– Értem. És ezt valahogy a fia, Ivar is megneszelte – bólintott elgondolkodva Mikael.

– Igen, de ez már jóval később történt, és akkoriban Ivar már régóta féltékeny volt Leóra, akit sokkal ügyesebbnek és ígéretesebb tehetségnek tartottak nála. Ivar pedig, ne felejtsük el, mindig kész volt megtenni gyakorlatilag bármit azért, hogy fölénybe kerüljön, és keresztbe tegyen a riválisának. A családot mintha minden irányban aknamező vette volna körül, és a kollégámat, Carl Segert hívták segítségül.

– De ha egyszer Herman Mannheimer egy ilyen előítéletes idióta volt, miért fogadta örökbe a fiút?

– Herman alapvetően egy öreg reakcionista volt, de valójában nem szívtelen ember, ezt nem gondolnám róla, annak ellenére sem, ami Carllal történt. Alfred Ögren ezzel szemben… egy disznó volt, és velejéig rasszista, ő pedig határozottan lebeszélte a munkatársát az örökbefogadásról. Alighanem dugába is dőlt volna az egész, ha nem érkeztek volna jelentések arról, hogy Leo motorikus fejlődése milyen korán beindult, és ezeket a tényezőket is számításba vették. Viveka pedig teljesen beleszeretett a kisfiúba.

– Tehát azért fogadták örökbe, mert érettebb volt a koránál?

– Alighanem igen. Hét hónapos volt akkor, csillogó szemű csecsemő, de már komoly reményeket fűztek hozzá.

– A személyi aktájában az szerepel, hogy ő Mannheimerék vér szerinti gyermeke. Nem értem, hogy sikerült ezt a szülőknek eltussolniuk, ha ilyen későn fogadták örökbe.

– A legközelebbi barátaik és a szomszédaik persze tudták az igazat. De becsületbeli kérdés volt számukra, hogy tartsák a szájukat. Mindenki tudta, mennyire bántotta Vivekát, hogy nem született saját gyermeke.

– Leo tudott róla, hogy örökbe fogadták?

– Hét-nyolc évesen szerzett róla tudomást, amikor Ögren fiai elkezdték ezzel cukkolni. Viveka pedig kénytelen volt elmondani neki az igazat. De megkérte, hogy tartsa titokban, a család becsületének megóvása érdekében.

– Értem.

– Hát igen, nem volt ez egy fáklyásmenet nekik.

– Leo hiperakúzisban szenved.

– Igen, ezt ma hiperszenzitívnek mondjuk. Hihetetlenül érzékeny volt. Ez a világ túl keménynek bizonyult számára, ezért igyekezett elvonulni, és nagyon magányos gyerek lett belőle. Néha úgy vélem, Carl lehetett az egyetlen igaz barátja. Kezdetben azonban sem ő, sem én, sem pedig a többi ifjú pszichológus nem tudott róla semmit. Azt hittük, egy csapat tehetséges gyerekkel foglalkozunk. Még azzal sem voltunk tisztában, hogy ikrekkel van dolgunk. Úgy osztottak be minket, hogy mindegyikünk az ikerpároknak csak az egyik tagjával találkozott. Ám lassanként rájöttünk az igazságra, és azt kell mondjam, többé-kevésbé el is fogadtuk azt. Carlnak volt a legnehezebb elviselnie, hogy az ikreket szántszándékkal szétválasztották, bizonyára azért, mert olyan közel állt Leóhoz. Úgy tűnt, a többi gyereknek nem volt olyan érzése, mintha elválasztották volna valakitől. Leo azonban más volt. Ő maga sem tudott róla, hogy egypetéjű iker, mindössze arról, hogy örökbe fogadták. De valamit sejthetett, mert gyakran mondogatta, hogy olyan hiányérzete van, és Carl számára ez egyre elviselhetetlenebbé vált. „Nem bírom tovább! – hajtogatta, és örökösen Danielről kérdezősködött: – Ő is ugyanezt érzi?” Én pedig azt feleltem, hogy ő sem érzi jól magát. Magányos. És megemlítettem, hogy olykor a depresszió jeleit mutatja. „El kell mondanunk nekik” – mondogatta. Én meg, hogy azt nem lehet, mert azzal valamennyiünk fejére bajt hoznánk. Carl azonban nem hagyta annyiban, és elkövette élete legnagyobb hibáját. Felkereste Rakelt… a többit pedig már maga is tudja.

Hilda felbontotta a második üveg bort is, habár még az első sem ürült ki teljesen. Majd folytatta:

– Lehet, hogy Rakel Greitz komoly és korrekt embernek látszik, Leót azonban alaposan átverte. Mindvégig kapcsolatban álltak egymással. Együtt karácsonyoztak, meg minden. Valójában azonban hideg, mint a jég, és miatta ülök most itt, álnéven, reszketek és iszom. Az évek során folyton szemmel tartott, hol hízelgett, hol megfenyegetett. Akkor is hozzám készült, amikor ide menekültem. Láttam közeledni az utcán.

– Tehát Carl felkereste őt – kanyarodott vissza Mikael a történethez.

– Felszívta magát, és közölte Rakellel, hogy be fogja vallani az igazat, kerül, amibe kerül. Pár nappal később pedig már halott volt. Lelőtték, akár egy űzött vadat az erdőben.

– Arra céloz, hogy gyilkosság volt?

– Nem tudom. Mindig is próbáltam tagadni, mert nem bírtam volna elviselni, hogy egy olyan társasághoz tartoztam, amelynek a tagjai ölni is képesek voltak.

– De mégis, valójában mindig is ezt gyanította, nem? – erősködött Mikael.

Hilda azonban nem felelt. Csak itta tovább a rozéját, és kifelé pillantgatott az ablakon.

– Elolvastam a nyomozati anyagot – folytatta a férfi. – Már akkor sem voltak jó érzéseim ezzel kapcsolatban, de maga most hirtelen egy indítékot is felvázolt nekem. Nem látok más magyarázatot, mint hogy mindannyian benne voltak: Mannheimer, Ögren, Greitz meg a többiek. Azt kockáztatták, hogy lelepleződnek, és a nevüket egy olyan tevékenységgel hozzák összefüggésbe, amelyben édestestvéreket egy suhintással kettéválasztanak. Muszáj volt kiiktatniuk a veszélyforrást, amely valamennyiüket bajba sodorhatta volna.

Hilda von Kanterborg rémültnek látszott, és egy darabig csendben ült.

– Mindenesetre a gyerekek nagy árat fizettek érte – magyarázta. – Leo sosem tudta összeszedni magát. Hiába az a sok pénz és erőfeszítés, amit rááldoztak, sosem lett boldog. Önbizalomhiányban szenvedett, és vonakodva szállt csak be a családi vállalkozásba, ahol azután az olyan kretének, mint Ivar, keresztül is gázoltak rajta.

– És mi volt a testvérével, Daniellel?

– Ő bizonyos szempontból erősebb volt, talán mert muszáj volt annak lennie. Mindazt, amire Leót biztatták: hogy legyen olvasott, tanult, zeneileg képzett fiatalember, azt Daniel csak titokban és ellenszegülés árán érhette el. De ő is kutyául érezte magát. A mostohatestvérei bántották, a mostohaapja is verte, és örökké másnak, kívülállónak érezte magát.

– Mi lett a sorsa?

– Megszökött a tanyáról, és eltűnt a Nyilvántartás szeme elől. Igaz, engem nem sokkal később kirúgtak, így ebben nem lehetek egészen biztos. Az utolsó, amit tenni tudtam érte, az volt, hogy ajánlottam neki egy zeneiskolát Bostonban. Azután egészen addig nem hallottam róla, amíg…

Mikael érezte a levegőben, hogy valami történt. A nő a poharat fogta, és közben a szemét forgatta.

– Mi történt?

– Otthon ültem és ittam. Egy decemberi nap délelőttjén történt, másfél évvel ezelőtt. A reggeli újságot olvastam, és közben elszopogattam egy pohárkával. Ekkor szólalt meg a telefon. A Nyilvántartásnál szigorú utasításba kaptuk, hogy soha nem árulhatjuk el a valódi nevünket. De hát… én már akkoriban is ittam, és olykor megfeledkezhettem erről, mert Danielnek korábban is sikerült egyszer a nyomomra akadnia, akkor pedig ismét felbukkant a semmiből, hosszú idő után, és azt mondta, rájött.

– Mire jött rá?

– Leo létezésére, és arra, hogy ők ketten egypetéjű ikrek.

– Tükörikrek, ugye?

– Igen, de ezt nem tudhatta, és nem is számított semmit, legalábbis akkor még nem. Nagyon feldúlt volt, és azt kérdezte, tudtam-e róla. Én hosszas tétovázás után igennel feleltem, mire elhallgatott. Majd azt mondta, ezt sosem fogja megbocsátani nekem. És letette. Üvölteni akartam torkomszakadtából, azután összeesni és meghalni. A kijelzőmön ott szerepelt a szám, amelyről hívott. Visszahívtam. Egy berlini szállodában csengett ki, ahol senki nem ismert semmiféle Daniel Brolint. Minden módon megpróbáltam kapcsolatba lépni vele, de nem sikerült.

– Mit gondol, találkozott Leóval?

– Ami azt illeti, nem hiszem.

– Miért mondja ezt?

– Mert az ilyesminek mindig híre jár. Számos egypetéjű ikerpárunk felnőttkorában megtalálta egymást. Ez elkerülhetetlen a modern digitális világban. Valaki meglát egy fotót a Facebookon vagy az Instagramon, azt állítja, hogy a kép hasonlít X. Y.-ra, aztán a pletyka szárnyra kap, és a végén gyakran médiaszenzáció lesz az ügyből. Elvégre az újságírók imádják az efféle sztorikat. De egyik ikerpárunk sem jött rá a tágabb összefüggésekre. Mindig mindenre megvolt a magyarázat – természetesen hamis magyarázatok, amelyekre már a kezdetektől felkészültünk –, az újságok pedig kizárólag a találkozások fantasztikus mivoltát hangsúlyozták. Senki sem ásott le a dolog mélyére. Őszintén szólva azt sem értem, hogy maga hogyan bukkant a nyomunkra, hiszen mindenki olyan nevetségesen komolyan őrizte a titkot.

Erre Mikael is ivott még a borból, bár nem ízlett neki, és azon töprengett, hogyan fogalmazzon. Próbált továbbra is együttérzőnek tűnni.

– Azt hiszem, maga csak szeretné, hogy ez legyen az igazság, Hilda. Szerintem számos jel utal arra, hogy igenis találkoztak. Van itt valami, ami sehogy sem stimmel. Egy barátom nagyon is jól ismeri Leót. Ez a férfi – a biztonság kedvéért Malint férfiként tüntette fel – alaposan tanulmányozta Leót, és teljesen bizonyos benne, hogy Leo hirtelen jobbkezes lett, ahogy a maga húgának is említettem már. Ráadásul egyik napról a másikra bámulatosan megtanult gitáron játszani.

Hilda idegesen húzta össze magát a székében.

– Szóval hangszert is váltott! – káltott fel. – Vagyis azt akarja mondani…?

– Én csak azt szeretném kérdezni, milyen következtetést von le mindebből, ha megpróbál tárgyilagos maradni.

– Hát ha igaz, amit állít, azt gondolnám, hogy Daniel és Leo szerepet cseréltek.

– És vajon miért?

– Mert… – keresgélte a szavakat. – Mindketten erősen magukba forduló emberek, és kiemelkedően tehetségesek. Sok közös lehet bennük, és a szerepcsere talán érdekes újdonság lenne számukra. Carl mindig azt mondta, hogy Leo gyakran úgy érezte magát, mint akit magába szippantott egy szerep, amelyet sohasem szeretett.

– Na és Daniel?

– Nem is tudom… számára biztosan fantasztikus érzés lehet belépni Leo világába.

– Hát nem azt mondta az imént, hogy a telefonban nagyon dühös volt a hangja? – erősködött Mikael. – Daniel szörnyen fájdalmasan élhette meg, hogy az ikertestvére egy gazdag családban nőtt fel, míg ő szolga volt egy parasztgazdaságban.

– Igen, de…

Hilda a borosüvegek felé sandított, mintha attól tartott volna, hogy a bennük található nedű nem tart már ki sokáig.

– Bizonyára maga is rájött, hogy ezek a fiúk hihetetlenül érzékenyek, és képesek beleélni magukat a másik helyzetébe. Őket a sors egymásnak teremtette, és ha valóban találkoztak, szerintem varázslatos pillanat lehetett mindkettejük számára, talán életük legszebb és legboldogabb pillanata.

– Tehát nem hiszi, hogy valami szörnyűség történt volna?

Hilda megrázta a fejét – Mikael úgy érezte, inkább görcsösen, mintsem meggyőződéssel.

– Beszélt valakinek arról, hogy Daniel felhívta magát?

Hilda von Kanterborg gyanúsan késlekedett a válaszadással. Bár, ami azt illeti, nem volt mindig egyszerű értelmezni a reakcióit. A régi cigarettája csikkjéről rögtön rágyújtott egy újabbra.

– Nem – felelte végül. – A Nyilvántartással már régóta nem állok kapcsolatban. Kivel beszéltem volna?

– Azt mondta, Rakel Greitz időről időre meglátogatta magát.

– Na neki aztán biztos nem szólnék egy szót se! Mindig is óvakodtam tőle.

Mikael gondolataiba merült, majd erélyesebb hangon folytatta, mint szándékában állt:

– Van itt egy másik kérdés is, amelyre választ kell adnia!

– Lisbeth Salanderrel kapcsolatos?

– Ezt meg honnan tudta?

– Nem titok, hogy maguk ketten közel állnak egymáshoz.

– Ő is a projekt alanya volt?

– Igen, több fejfájást okozott Rakel Greitznek, mint az összes többi gyerek együttvéve.

Másfél évvel korábban, decemberben

Leo Mannheimer beinvitálta a lakásába a férfit, aki szakasztott úgy nézett ki, mint ő maga. Igaz, egy elnyűtt, fekete kabátot viselt, fehér szőrmegallérral, szürke öltönynadrágot és vörösesbarna bakancsot, amelyben a jelek szerint jó sok kilométert megtett már. Dan odabent levetette a sapkáját és a kabátját, majd letette a gitárját. Haja kócosabb volt, mint Leóé, a barkója hosszabb, arca pedig pirospozsgásabb. Ám ezek az apró különbségek sem csökkentették a köztük lévő dermesztő hasonlóságot.

Leónak olyan érzése támadt, mintha saját magát nézné egy másik testben; hirtelen beleszédült, és kiverte a veríték. Halálra rémült. Úgy érezte, menten megnyílik alatta a föld. A helyzet nem volt egyszerű. A férfi kezére és ujjaira nézett, majd a sajátjaira, és örült volna, ha van a keze ügyében egy tükör. Minden ráncot és anyajegyet szeretett volna összehasonlítani az arcukon. De még ennél is jobban szeretett volna kérdezni és egyre csak kérdezni, vég nélkül. A lépcsőházból beszűrődő hangokra gondolt, és a férfi szavaira a hiányérzetéről. Neki is volt, de még mennyire. Gombócot érzett a torkában.

– Hogy lehetséges ez? – értetlenkedett.

– Azt hiszem… – kezdte magyarázni a férfi.

– Mit hiszel?

– Hogy egy kísérlet alanyai voltunk.

Leo alig bírta felfogni e szavakat. Eszébe jutott Carl, meg ahogyan az apja felment a lépcsőn azon az őszi napon, és elbizonytalanodott. Lerogyott a piros kanapéra, amely egy Bror Hjorth-festmény alatt állt. A másik férfi is leült a mellette levő fotelba, és Leo már ebben a mozdulatban is valami kísértetiesen ismerős vonást érzett.

– Sejtettem, hogy valami nem stimmel – magyarázta.

– Te tudtál róla, hogy örökbe fogadtak?

– Az anyám elmondta.

– De az én létezésemről fogalmad sem volt?

– Egyáltalán nem, vagyis…

– Hogyan?

– Sejtettem. Vagy legalábbis álmodoztam róla. Mindenfélét elképzeltem. Hol töltötted a gyerekkorodat?

– Egy paraszti tanyán, Hudiksvall mellett. Azután Bostonba költöztem.

– Bostonba – motyogta Leo.

Ekkor egy szívdobbanást hallott. Azt hitte, a sajátja, de nem, a férfié volt, az ikertestvéréé.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte.

– Hát rám férne.

– Pezsgő jó lesz? Az hamar az ember fejébe száll.

– Jól hangzik.

Leo felállt és a konyha felé indult, de megállt, bár maga sem tudta igazán, miért. Túlságosan összezavarodott és megilletődött ahhoz, hogy tudja, mit csinál. Így szólt:

– Ne haragudj.

– De miért?

– Az ajtóban úgy megijedtem, hogy még a nevedre sem emlékszem.

– Dan vagyok. Dan Brody.

– Dan? – ismételte meg Leo. – Dan.

Majd kiment egy üveg Dom Pérignonért és két pohárért, de az egész talán nem is pont ekkor kezdődött. A köztük folyó párbeszéd bizonyára még jó ideig meglehetősen valószerűtlennek és felfoghatatlannak tűnt mindkettejüknek. Ám odakint havazott, és mindenféle péntek esti zajok szűrődtek be innen-onnan: nevetés, beszédhangok, zene az autókból és a lakásokból. Ők azonban mosolyogva emelték poharukat, és egyre jobban megnyíltak egymás előtt. Hamarosan már olyan beszédesek lettek, amilyen egyikük sem volt azelőtt soha.

Mindent végigtárgyaltak, bár utólag egyikük sem tudott volna beszámolni róla, miről és merre csapongtak ide-oda a gondolataik. Minden témát kérdésekkel és kitérőkkel szakítottak félbe, mintha szavakkal képtelenek lettek volna kifejezni, ami velük történt. Vagy legalábbis nem elég gyorsan. Így telt az egész éjszaka, és már új nap virradt, mire tartottak egy kis szünetet, hogy egyenek, aludjanak és zenéljenek. Órákon át játszottak együtt, és Leo számára ez volt a legnagyszerűbb az egészben.

Magányos volt. Élete minden napján órákon át játszott, de mindig egyedül. Dan pedig több száz zenésszel játszott már együtt, voltak köztük amatőrök és profik egyaránt, virtuózok és fakezűek, olyanok, akik fogékonyak voltak a tanulásra, akik csak egyetlen műfajban voltak jók, és olyanok is, akik mindegyikben, és könnyedén tudtak hangnemet vagy ritmust váltani. Mégsem zenélt soha olyasvalakivel, aki ennyire ösztönösen és azonnal megértette őt. Ők ketten nem csak örömzenét játszottak együtt. Beszélgettek, és tapasztalatot cseréltek a muzsikájukon keresztül, Leo pedig időnként felállt az asztal tetejére vagy a székre, és elordította magát:

– Olyan büszke vagyok rád! Fantasztikusan jól nyomod!

Olyan túláradó örömet érzett attól, hogy együtt zenélhetett az ikertestvérével, hogy egyre inkább felbátorodott, egyre merészebbé, kreatívabbá váltak a szólói. Dan persze jobb, ügyesebb volt, de ő is visszakapta a zenélés örömét, és olykor egyszerre játszottak és beszélgettek egymással.

Első ízben beszélhették át az életüket, és olyasmiket osztottak meg a másikkal, amiről nem is álmodtak korábban. Hagyták, hogy a történeteik egymásba olvadjanak, és színesítsék a másik történeteit. Habár – igaz, ezt Dan nem vallotta volna be – ezek nem voltak mindig kölcsönösen örömteli érzések. Olykor féltékenység gyötörte belül, amikor eszébe jutott, hogy gyerekkorában néha mennyire mardosta az éhség. Meg az, amikor megszökött a tanyáról, és Hilda von Kanterborg azt mondta neki: „A mi dolgunk az, hogy megfigyeljünk, nem pedig az, hogy beavatkozzunk.”

Érezte, ahogy fellángol benne a düh, és olyankor, amikor Leo amiatt panaszkodott, hogy nem tudott több időt szánni a zenélésre, mert a szülei arra kényszerítették, hogy résztulajdont vállaljon az Alfred Ögrensnél – kényszerítették, hogy résztulajdont vállaljon! – úgy gondolta, nagyobb igazságtalanság érte, mint amivel képes megbirkózni. Mégis, ezek csak elszórt kivételek voltak. Azokban a decemberi napokban ő is hatalmas, túláradó boldogságot érzett.

Valóságos csodának számított, hogy nemcsak az ikertestvérét találta meg, hanem vele együtt egy olyan embert is, aki éppúgy gondolkodott, érzett és hallott, akárcsak ő. Mennyit beszélgettek csak magáról a hallásukról! A hangokról! Úgy belemerültek, mint két valódi szakbarbár, és már az is örömet okozott nekik, hogy végre elmélyedhettek egy olyan témában, amelyet rajtuk kívül senki más nem értett meg. Olykor Dan is felállt egy székre, hogy tósztot mondjon.

Ígéretet tettek egymásnak, hogy együtt maradnak. Megesküdtek rá, hogy összetartanak majd. Nagyszabású, szép terveket dédelgettek közösen, ugyanakkor próbálták megérteni, mi történt, és miért. Részletesen beszámoltak egymásnak azokról a személyekről, akik gyerekkorukban megvizsgálták őket, a tesztekről, a filmekről és a kérdésekről. Dan mesélt Hilda von Kanterborgról, Leo pedig Carl Segerről és Rakel Greitzről, akik éveken át tartották vele a kapcsolatot.

– Hogy néz ki ez a Rakel Greitz? – tudakolta Dan.

Leo mesélt neki a nő nyakán látható tűzfoltról, mire Dan ledermedt. Rájött, hogy ő is találkozott Rakel Greitzcel. Sorsdöntő pillanat volt ez. December tizenhetedike, vasárnap este tizenegy óra. Az utcán csend és sötétség honolt, és elállt már a hóesés.

– Ez a Greitz igazi boszorkány, igaz?

– A felszínen elég fagyosnak tűnik – hagyta annyiban Leo.

– A hideg futkosott a hátamon tőle.

– Hát én sem rajongtam érte soha.

– Mégis rendszeresen találkoztál vele?

Leo szinte védekezőn válaszolt:

– Sosem mertem igazán szembeszegülni vele.

– Olykor egy kissé gyengék vagyunk – vigasztalta Dan.

– Igen, így van. Ugyanakkor Rakel jelentette számomra az összekötő kapcsot Carllal. Mindig szép történeteket mesélt róla, azt hiszem, pontosan azt mondta, amiről úgy gondolta, hallani akarom. Jövő héten találkozunk a karácsonyi ebéden.

– És faggattad valaha a származásodról?

– Már vagy ezerszer, és minden alkalommal azt mondta…

– Hogy otthagytak egy uppsalai gyermekotthonban, nekik pedig nem sikerült megtalálniuk a vér szerinti szüleidet.

– Felhívtam azt az átkozott gyermekotthont is, és ők megerősítették az általa elmondottakat.

– És mégis hogy vág ez össze a sátoros cigányokról szóló mesével?

– Az Rakel szerint inkább csak afféle pletyka.

– Akkor hazudik!

– Úgy tűnik, igen. – Leo arcán keserű grimasz futott végig.

– Nem gondolod, hogy Rakel Greitz csak a pók a hálóban? – folytatta Dan.

– Valószínűleg így van.

– Túl kellene járnunk az eszükön!

A floragatani lakásban így ütötte fel a fejét a bosszúvágy, és amikor a vasárnap este éjszakába fordult, majd felvirradt a hétfő reggel, abban egyeztek meg, hogy mélyen hallgatni fognak, és egyetlen embernek sem árulják el, hogy találkoztak. Leo felkeresi majd Rakel Greitzet, elhalasztja a karácsonyi ebédjüket, és inkább meghívja őt magához, majd hamis biztonságba ringatja, míg Dan elbújik egy másik helyiségben. Megemlegeti még ezt Rakel Greitz! A fivérek tervet szőttek ellene.

*

Hilda von Kanterborg egyik poharat a másik után ürítette ki. Mégsem látszott rajta, hogy ivott volna. De a keze reszketett. És szakadt róla a víz. A nyakán és a mellkasán folyt végig.

– Rakel Greitz és Martin Steinberg szokás szerint egy- és kétpetéjű ikreket is akartak a projektbe. Mindkét csoportra szükség volt az összehasonlítás miatt. Lisbeth Salander és a húga, Camilla is szerepelt az Orvosi Genetikai Intézet egyik nyilvántartásában. A lányok ideális alanynak látszottak. Az anyjukat, Agnetát nem övezte különösebb tisztelet, az apjuk pedig…

– Valóságos szörnyeteg volt.

– De nagyon tehetséges szörnyeteg, azt kell, hogy mondjam, és ez különösen érdekessé tette a gyerekeit. Rakel Greitz szét akarta választani őket. A gondolat megszállottja lett.

– Noha a lányoknak volt anyjuk, ahogyan otthonuk is.

– Igen, és tényleg, egy percig sem szeretném a védelmembe venni Rakelt. Mégis… humanista szempontból sem volt híján a megfelelő érveknek. Az apjuk, Zalacsenko ugyanis alkoholista volt, és erőszakos természetű.

– Erről mindent tudok.

– Tudom, hogy tudja. Mégis szeretném ezt a tényt felhozni a védelmünkre, Mikael. Az a ház maga volt a pokol! Nem csak az anyjukat megerőszakoló és bántalmazó apa miatt. Neki ugyanis Camilla volt a kedvence, ezért a lányok kezdettől féltékenykedtek egymásra. Mintha arra születtek volna, hogy ellenségek legyenek.

Mikael Camillára gondolt, majd a kollégája, Andrei Zander meggyilkolására, és szorosabban megmarkolta a poharát. De nem szólt egy szót sem.

– Egy időben jómagam is láthattam, hogy bőven lett volna okunk Lisbethet egy másik családban elhelyezni – folytatta Hilda.

– De hiszen szerette az anyját!

– Higgye el, tudom. Sokat megtudtam arról a családról. Lehet, hogy úgy tűnt, Agnetát felőrölte, amikor Zalacsenko épp nála járt, és összevissza verte, de a gyerekeiért képes volt harcolni. Pénzt kínáltak neki. Megfenyegették. Kellemetlen leveleket kapott mindenféle hatóságok pecsétjével ellátva. De még meggondolni sem volt hajlandó a dolgot. „Lisbeth nálam marad! Sosem válnék meg tőle” – mondogatta. Foggal-körömmel harcolt érte, aztán olyan hosszúra nyúlt a folyamat, hogy már kicsúsztak az időből, amíg szét kellett volna választaniuk a lányokat, különösen az adott kor elgondolásai szerint. De Rakel számára ez alapvető jelentőségű volt, amolyan rögeszme, és engem hívtak, hogy közvetítsek köztük.

– Mi történt?

– Hadd kezdjem azzal, hogy egyre jobban megkedveltem Agnetát. Az idő tájt szoros kapcsolatban álltunk egymással, gyakorlatilag barátok lettünk, így én is elkezdtem küzdeni azért, hogy megtarthassa Lisbethet. Tényleg megtettem minden tőlem telhetőt. De Rakel nem hagyta magát olyan könnyedén legyőzni, és egyik este a saját, külön bejáratú óriásával, Benjamin Forssal jelent meg.

– Ő ki?

– Eredetileg szociális munkás, de már egy örökkévalóság óta Rakelnek dolgozik. Martin Steinberg intézte úgy, hogy a szolgálatába szegődjön. Benjamin nem túlságosan intelligens, ami azt illeti, viszont hatalmas termetű, és töretlenül hűséges. Rakel számos nehéz időszakon segítette őt át, többek közt, amikor elveszítette a fiát egy autóbalesetben, és cserébe mindent megtesz a nőért. Most már biztosan elmúlt ötvenöt éves, de még mindig több mint két méter magas, hihetetlenül izmos, és aránylag kedves embernek látszik a szelíd, búbánatos szemével meg a már-már komikusan bozontos szemöldökével. De ha Rakel azt kívánja tőle, higgye el, tud ő kemény is lenni, és aznap este a Lundagatanon…

Hilda habozott, és ivott még egy kis rozét.

– Nos?

– Hideg október volt – folytatta a nő. – Nem sokkal azután történt, hogy Carl Segert lelőtték szarvasvadászat közben, én pedig épp a gyászszertartásán vettem részt. Gondolom, nem volt véletlen az egybeesés. Gondosan kitervelték a hadműveletet. Camilla az egyik barátjánál aludt, csak Agneta és Lisbeth maradt otthon. Lisbeth hatéves volt. Áprilisban van a születésnapja, ugye? Agnetával a konyhában ültek, teát ittak és pirítóst ettek. Hideg volt odakint, a Skinnarviksberget környékén.

– Maga honnan tud ilyen részleteket?

– Három információforrásom is van: a saját hivatalos jelentésünk, amely minden bizonnyal a legkevésbé megbízható, illetve Agneta beszámolója. Utána órákon át beszélgettünk erről.

– És a harmadik forrás?

– Lisbeth maga.

Mikael meglepetten nézett rá. Tudta, mennyire mélyen hallgat Lisbeth a magánéletéről. Neki sem mesélt soha egy szót sem a történtekről, de még Holgertől sem tudott meg semmit.

– Az hogy lehet? – értetlenkedett.

– Már vagy tíz évvel ezelőtt történt – magyarázta Hilda. – Lisbeth épp egy olyan korszakát élte, amikor többet szeretett volna tudni az anyjáról, én pedig elmondtam neki, amit tudtam. Azt, hogy Agneta erős és értelmes ember, és láttam, hogy megörült ennek. Hosszan ültünk a lakásomon, a Skanstullnál, és beszélgettünk, majd végül előadta nekem ezt a történetet, amely úgy hatott rám, mintha hasba vágtak volna.

– Lisbeth tudott arról, hogy maga a Nyilvántartásnak dolgozott?

Hilda von Kanterborg kibontotta a harmadik üveg bort is.

– Nem – felelte. – Fogalma sem volt róla. Rakel Greitz nevét sem hallotta soha. Azt hitte, az egész nem volt több, mint egy gyámság alá helyezési ügy, amolyan kényszerintézkedés a szociális hatóságok részéről. Az ikerkísérletekről sem sejtett semmit, én pedig…

Hilda a poharát forgatta.

– Maga elhallgatta előle az igazságot.

– Nézze, Mikael, engem figyeltek. Titoktartási szerződést írtam alá, és tudtam, mi történt Carllal.

– Megértem – felelte Mikael, és többé-kevésbé komolyan is gondolta.

Nem lehetett könnyű Hilda von Kanterborg helyzete. Már az is épp elég nagy dolog volt a részéről, hogy most ott ült vele, és mindezt elmondta neki. Nem volt szabad elítélnie.

– Mi történt? – kérdezte.

– Aznap este, a Lundagatanon?

– Igen.

– Amint már említettem, odakint vihar tombolt. Az apjuk előző nap járt otthon, és Agneta tele volt kék foltokkal, alhasi és gyomortáji fájdalmai voltak. Lisbethtel teázgattak a konyhában. Legalább volt egy kis nyugtuk. Ekkor csengettek, és képzelheti, mennyire megijedtek. Azt hitték, megint Zalacsenko az.

– De Rakel Greitz volt.

– Rakel és Benjamin, és ők sem voltak sokkal jobbak. Ünnepélyesen előadták, hogy most magukkal kell vinniük Lisbethet a ki tudja, melyik törvénycikkely nevében, azért, hogy megvédhessék. Ezután szabadult el a pokol.

– Milyen értelemben?

– Lisbeth bizonyára nagyon csalódott bennük. Hiszen még olyan kicsi volt, és amikor Rakel megérkezett, és különféle teszteket adott a kezébe, a kislány reménykedni kezdett. Tudja, sok mindent el lehet mondani Rakel Greitzről, de az biztos, hogy hatalmat és tekintélyt sugároz. Sőt van benne valami előkelőség, hiszen mindig olyan egyenesen tartja magát, na meg ott az a tűzfolt a nyakán. Szerintem Lisbeth arról ábrándozott, hogy segíteni fog nekik, és gondoskodik arról, hogy az apja távol maradjon az otthonuktól. De azután be kellett látnia, hogy Rakel is csak olyan, mint a többiek.

– Akik hagyták, hogy az apja bántsa őket.

– Igen, hagyták, hogy minden a régiben maradjon. És akkor mindennek a tetejébe Rakel még el is akarta vinni onnan Lisbethet, elszakítani az anyjától. Még egy Stesoliddal megtöltött fecskendőt is elővett. El akarta altatni a gyereket, azután magával hurcolni. De Lisbeth ettől teljesen bekattant. Beleharapott Rakel ujjába, majd felugrott a nappali fala mellett álló asztalra, valahogy kinyitotta az ablakot, és kiugrott rajta. Az első emeleten laktak, de azért mégiscsak két és fél méternyire volt a földtől, és Lisbeth apró, vékony kislány volt. Cipőt sem viselt, csupán zoknit, farmert és valami pulóvert, odakint pedig vihar tombolt, és ha jól emlékszem, zuhogott az eső. Talpra esett, guggoló helyzetbe, de aztán orra bukott, és beütötte a fejét. Mégis azonnal felpattant, és tovább szaladt a sötétben. Csak futott és futott, keresztbe-kasul, a Slussen felé, majd be az Óvárosba, amíg oda nem ért a Mynttorgetre, végül a kastélyhoz. Addigra teljesen átfagyott és átázott. Azt hiszem, aznap éjjel egy lépcsőházban aludt. Két napig haza sem ment. – Hilda elhallgatott. – Kérem…

– Igen?

– Olyan nyomorultul érzem ma magam. Volna szíves lemenni a recepcióhoz, és beszerezni néhány hideg sört? Szükségem van valami hűsítőbbre, mint ez a mosogatólé – mutatott a borra.

Mikael elgyötörten nézett rá. Végül mégis bólintott, kilépett a folyosóra, majd lement a recepciónál ülő fiatal lányhoz. De ő maga is meglepődött, amikor nem csupán hat üveg Carlsberget vásárolt, hanem elküldött egy kódolt üzenetet is, ami talán nem volt annyira okos ötlet. Mégis úgy érezte, ennyivel tartozik Lisbethnek.

A következőket írta:

„A nőt, akinek tűzfolt van a nyakán, és kiskorodban magával akart vinni téged, Rakel Greitznek hívják. Pszichoanalitikus és pszichiáter volt korábban, és a Nyilvántartás munkájáért felelős személyek egyike.”

Majd a sörrel a kezében visszament Hilda von Kanterborghoz, hogy meghallgassa a történet folytatását.

17. FEJEZET

Június 21–22.

Lisbeth az Operabár étteremben ülve próbálta megünnepelni a szabadulását. De nem sok sikerrel. Egy csapat fiatal lány, koszorúval a fején – alighanem lánybúcsú lehetett – az átlósan a háta mögött álló asztalnál trécselt. A nevetésük bántotta Lisbeth fülét. A Kungsträdgården irányába nézett. Odakint egy férfi haladt el előtte egy fekete kutyával.

Lisbeth elsősorban az ital miatt ment az Opera bárba, és talán még a hangulat miatt is, meg azért, amilyen emberek jártak oda, de nem jött be neki. Olykor a csajbuli fölött elnézett balra, hátha talál valakit, akit felvihet magához. Mindegy volt neki, férfi-e vagy nő az illető.

Erre gondolt, és ki tudja még, mi mindenre, s közben szüntelenül a mobiljára pillantgatott. Kapott egy e-mailt Hanna Baldertől, August, az autista kisfiú anyjától. A fotografikus memóriával rendelkező gyerek szemtanúja volt a saját apja meggyilkolásának, s ezután Lisbeth egy ingarői kis házban rejtette el őt.

A fiú egy hosszabb külföldi tartózkodás után most hazatért, és az anyja szerint „a körülményekhez képest” jól érezte magát. Ez ígéretesen hangzott, még akkor is, ha Lisbeth képtelen volt kiverni a fejéből a kiskölyök szemét, azt az üvegesen átható tekintetet, amellyel nemcsak jóval többet látott és figyelt meg, mint kellett volna, hanem mintha közben be is gubózott volna. Lisbeth nem kevés keserűséggel állapította meg, hogy bizonyos dolgok beleégnek az ember agyába, és soha az életben nem lesz képes megszabadulni tőlük. Ezekkel meg kell tanulni együtt élni. Eszébe jutott, amikor Ingarö szigetén a fiú egy vad, kétségbeesett kitörésekor az asztalba verte a fejét, és most egy pillanatig azt érezte, a legszívesebben ő maga is ezt tenné a bárpultnál. Azután mégiscsak beérte annyival, hogy összeharapta az ajkát, és abban a pillanatban észrevette, hogy valaki közeledik felé.

Fiatal, sötétszőke férfi volt, kék öltönyben; keskeny ránc húzódott a szája sarkában. Leült a lány mellé, majd így szólt:

– Azta, de savanyú képet vágsz! – Aztán megjegyzést tett még a lány felrepedt ajkára is, pedig egyik sem volt jó ötlet. Lisbeth ennek ellenére még egy megsemmisítő pillantásra sem méltatta. Épp titkosított üzenetet kapott Mikaeltől, azt olvasta el, majd még a korábbinál is jobban ledermedt. Ezután felállt, letett néhány százast a bárpultra, megtaszította a férfit, és távozott.

A város teljes pompájában ragyogott. Csodálatos nyári este volt annak, akinek volt érzéke az ilyesmihez, és valahonnan távolabbról zene szűrődött.

Lisbeth azonban mindebből semmit sem vett észre. Gyilkos düh öntötte el. Beütötte a kapott nevet a mobiljába, és azonnal rájött, hogy Rakel Greitz álnevet használ. Ez önmagában még nem is lett volna probléma. Elvégre valamennyien nyomokat hagyunk magunk után. Vásárolgatunk a neten, és elővigyázatlanul megadjuk az e-mail címünket. Most azonban, úton a Strömbrón, az Óváros felé, nem mert kutakodni, még egy honlapot feltörni sem, amelyen Rakel Greitz vásárolhatott valamit. Inkább a sárkányokra gondolt.

Arra, ahogy kislány korában egy szál zokniban keresztülfutott Stockholmon, majd odaért a királyi kastélyhoz és egy templomhoz, amely ki volt világítva a sötétben. A Nagytemplomhoz. Ám ő ezt akkoriban nem tudta. Csak odavonzotta valami. Teljesen átfagyott, és átázott a zoknija. Pihenésre lett volna szüksége, és arra, hogy felmelegedjen. Áthaladt a belső udvaron, és belépett a templomba. Odabent olyan magas volt a mennyezet, hogy azt hitte, az égig ér, és emlékezett rá, hogy egyre beljebb menekült a kíváncsi tekintetek elől. Ekkor látta meg a szobrot, amelyről csak jóval később tudta meg, hogy híres, és állítólag Szent György lovagot ábrázolta, amint megölt egy sárkányt, és megmentette a szüzet. Ő azonban akkor nem ismerte a történetet, és amúgy sem nagyon érdekelte volna. Lisbeth aznap este valami egészen mást látott abban a szoborban. Egy erőszakos támadási jelenetet. Még most is tisztán emlékezett rá, hogy a sárkány a hátán feküdt, és a testét ádöfte egy lándzsa, miközben egy közömbös, üres tekintetű férfi ráemelte a kardját. A sárkány védtelen volt és magányos, amiről Lisbethnek az anyja jutott eszébe. Őt látta a sárkányban, és minden porcikájában úgy érezte, meg akarja menteni, vagy inkább ő maga lenne a sárkány, és akkor visszaütne és tüzet okádna, lerántaná a lovagot arról a lóról, és végezne vele. Hiszen a lovag nem volt más az ő szemében, mint Zala. Az apja. Maga a megtestesült gonosz, aki tönkretette az életüket. És ez még nem volt minden.

Szerepelt egy nő is a szoborkompozícióban: egy nő, akit alig lehetett észrevenni, mivel oldalvást állt. Korona volt a fején, és előrenyújtotta a karját, mintha könyvet olvasna. A legkülönösebb az volt az egészben, hogy olyan nyugodtnak tűnt, mintha nem is egy mészárlás szemtanúja lett volna éppen, hanem a mezőt vagy a tengert bámulná. Abban a pillanatban Lisbeth nem hitte volna el, hogy ő egy megmentésre váró ifjú hölgy. A gyerek szemében a nő rideg volt és közönyös. Épp úgy festett, akár az a tűzfoltos nyakú nő, aki elől az imént szökött meg, és aki a többiekhez hasonlóan hagyta, hogy odahaza tovább folyjon a bántalmazás és az erőszak.

Azt gondolta, ez már csak így megy. Nem elég, hogy az anyját – és a sárkányt – kínozzák, még a világ is közömbös szemmel bámulja őket. Lisbeth mélységes gyűlöletet érzett a lovag és a női szobor iránt, s ismét kirohant az esőbe és a viharba, a hidegtől és a dühtől reszketve. Mindez már rég történt, mégis különösen időszerűnek tűnt az emlék.

S most, amikor sok évvel később átkelt az Óvárosba vezető hídon, úton hazafelé, magában e nevet motyogta: Rakel Greitz.Rátalált arra a hiányzó láncszemre, amely a Nyilvántartáshoz vezetett, és amelyet azóta keresett, mióta Holger meglátogatta őt a Flodbergában.

Hilda von Kanterborg kinyitott egy üveg sört. A bal szemével kissé már bandzsított, és időről időre elvesztette a fonalat. Olykor viszont meglepően vágott az esze, mintha az elfogyasztott alkohol direkt jót tett volna neki.

– Nem tudom, mit csinált Lisbeth, miután kirohant a templomból, csak annyit, hogy másnap a városközpontban összekoldult némi pénzt, majd lenyúlt egy pár túl nagy cipőt és egy kabátot az Åhlénsból. Agneta persze magánkívül volt, én pedig… egyenesen őrjöngtem, és azt mondtam Rakelnek, ha ezt így folytatja tovább, az egész projekt kimenetelét kockára teszi. Erre megadta magát, és hagyta, hogy Lisbeth az anyjánál maradjon. De továbbra is gyűlölte őt, és szerintem az ő keze volt abban is, hogy Lisbethet bezárták a Sankt Stefanba.

– Miért mondja ezt?

– Mert jó barátja volt Peter Teleborian, aki a klinikán dolgozott.

– Szóval barátok voltak?

– Rakel rajta is végzett pszichoanalízist. Mindketten hittek az elfojtott emlékek jelentőségében, meg más efféle baromságokban, és a férfi nagyon hűséges volt hozzá. De az az érdekes, hogy Rakel nemcsak gyűlölte Lisbethet, hanem egyre jobban félt is tőle. Szerintem ő hamarabb rájött, mint bárki más, hogy mire képes az a lány.

– Úgy gondolja, hogy Rakel Greitznek köze lehetett Holger Palmgren halálához?

Hilda von Kanterborg lenézett magas sarkú cipőjére. Odakintről, a kikötőből hangok szűrődtek be.

– Rakel kegyetlen ember. Ha valaki, hát én tudom. Az a lejárató kampány, amelyet ellenem folytatott, amikor úgy döntöttem, elhagyom a Nyilvántartást, több fronton is tönkretett. De egy gyilkosság… Hát nem tudom. Ezt azért nem hinném. Legalábbis nem akarom elhinni, és még kevésbé…

Hilda arca grimaszba rándult.

– Mi az? – lepődött meg Mikael.

– Még kevésbé tudom elhinni Daniel Brolinról. Ő annyira sebezhető és tehetséges fiú. Sosem ártana senkinek, főleg nem az ikertestvérének. Mintha arra születtek volna, hogy örökké együtt legyenek.

Mikael azt akarta válaszolni erre, hogy az emberek pontosan ezt mondják olyankor, amikor a barátaik vagy az ismerőseik valami szörnyű bűntettet követnek el. „Képtelenek vagyunk felfogni. Az lehetetlen. Ő aztán biztosan nem.” Mégis megesik. Valakit, akiről csupa jót gondoltunk, egyszer csak elvakít a düh, azután megtörténik az elképzelhetetlen. A férfi mégis inkább hallgatott, és megpróbált nem elhamarkodott következtetéseket levonni. Hiszen számos más forgatókönyv is szóba jöhetett. Egy darabig még beszélgettek, megegyeztek abban, hogyan tudnának az elkövetkező napokban kommunikálni egymással, még néhány gyakorlati részletet is átbeszéltek. Mikael óvatosságra intette a nőt, és kérte, vigyázzon magára, majd elővette a telefonját, és megnézte, megy-e még ilyen kései órán vonat Stockholm felé. Igen, méghozzá tizenöt perc múlva indult. A férfi ismét megköszönt mindent, elrakta a diktafonját, megölelte a nőt, és elrohant az állomás felé. Útközben újra felhívta Lisbeth Salandert. Úgy érezte, itt az ideje, hogy találkozzanak.

A hazafelé vezető úton, a vonaton pedig végignézett egy megrázó videofilmet, amelyet a nővére, Annika küldött át neki, és amelyen az őrjöngő Bashir Kazi épp beismerte, hogy ő tervelte ki Jamal Chowdhury meggyilkolását.

A megrázó videofelvétel pedig nem csak az internet szenzációja lett. Teljes fordulatszámra pörgette a rendőrség bergsgatani székházában dolgozókat is, főleg, amikor a film kiegészítése is megérkezett, két komplex kézmozdulat-elemzés formájában, amelyeket Jan Bublanski is megkapott a Gyilkossági Csoportnál. És ezeknek a filmeknek a következménye volt, hogy egy réveteg tekintetű, sportos testalkatú férfi most ott ült magába roskadva az egyik hetedik emeleti kihallgatószobában, az imámja, Hassan Ferdousi kíséretében.

Bublanski jó ideje ismerte Ferdousit, aki nemcsak a menyasszonya, Farah Sharif régi osztálytársa volt, hanem egyike azoknak, akik az országban egyre jobban elharapódzó antiszemitizmus és iszlamofóbia okán megkísérelték közelebb hozni egymáshoz a vallásos embereket. Bublanski ugyan nem osztotta minden kérdésben az imám véleményét – különösen Izrael ügyét illetően –, ám nagyon is tisztelte őt, ezért hajolt meg mélyen előtte, amikor köszöntötte.

Megtudta, hogy az imám segített felderíteni Jamal Chowdhury halálának körülményeit, és persze hálás volt neki ezért, ugyanakkor újabb terhet rakott a vállára, és nem csak azért, mert kiderült, mennyire nem értenek a kollégái a munkájukhoz. Bublanski már azelőtt is túlságosan le volt terhelve. Legutóbb Maj-Britt Torell jelentkezett nála, és azt mondta, valóban felkereste valaki az iratok miatt, amelyeket átadott Holger Palmgrennek, méghozzá egy bizonyos Martin Steinberg, egy köztiszteletben álló állampolgár, aki mind a Nemzeti Egészségügyi és Jóléti Tanácsban, mind a kormányban különféle feladatokat vállalt. Ez a Steinberg pedig azt mondta neki, már így is épp elegen kerültek bajba azok miatt a dokumentumok miatt, ezért megeskette a nőt Isten színe előtt és a megboldogult Caldin professzor emlékére, hogy soha többé nem említi ezt a dolgot, még kevésbé Steinberg nála tett látogatását, „az egykori betegek biztonságára való tekintettel”. Steinberg magával vitte azt a pendrive-ot is, amire a biztonsági mentés került. Igaz, a nőnek fogalma sem volt róla, mit tartalmaz, csupán a Salanderről szóló jegyzőkönyvekről volt tudomása. De valahogy nem tetszett neki a dolog, különösen, miután Steinberget nem sikerült elérnie. Bublanski szívesen ásott volna mélyebbre a témában. Mégis az volt a legjobb, ha egyelőre hagyja az egészet. Felkérték rá, hogy vezesse le ezt a kihallgatást, úgyhogy meg is teszi, akár van rá ideje, akár nincs. Összeszorított foggal, de menni fog.

Az órájára pillantott. Reggel háromnegyed kilenc volt. Odakint szikrázóan sütött a nap. Ő azonban mindebből nem sokat fog látni. Az imám mellett üldögélő, csendes fiatalembert nézte, aki a kirendelt védőjére várt. A fiatalembert Khalil Kazinak hívták, és állítólag beismerte, hogy a nővére iránti szeretetből meggyilkolta Jamal Chowdhuryt. A nővére iránti szeretetből?

Ezt képtelen volt felfogni, de azért megpróbálta. Ez volt Bublanski balszerencséje az életben. Az emberek szörnyűségeket követtek el, neki pedig az volt a dolga, hogy feltérképezze az okokat, majd ítélet szülessen róluk. Hol az imámra nézett, hol a fiúra, és valamiért a tenger jutott az eszébe.

Mikael Lisbeth fiskargatani lakásában ébredt, a franciaágyon. Nem épp így tervezte. De az ő hibája volt. Egyszer csak felbukkant a lány ajtaja előtt, majd egy halk biccentés kíséretében bebocsáttatott. Igaz, először csak dolgoztak és információkat cseréltek. De mindkettejük mögött elég nehéz nap állt, és végül Mikael már nem bírt összpontosítani. Letörölte az odaszáradt vért a lány ajkáról, majd a Nagytemplomban látott sárkányról kérdezősködött. Ekkor már éjjel fél kettő volt, amikor pedig Lisbeth piros Ikea-kanapéján ültek, már virradt.

– Emiatt tetováltattad a hátadra a sárkányt? – kérdezte.

– Nem – felelte a lány.

Érezhetően nem akart beszélni róla, Mikaelnek pedig nem volt kedve erőltetni. Fáradt volt, és már felkelt, indulásra készen, amikor Lisbeth hirtelen visszarántotta a kanapéra, és a mellkasára tette a kezét.

– Azért tetováltattam oda, hogy segítsen nekem.

– És hogyan segített?

– Arra gondoltam, amikor a Sankt Stefanban feküdtem, megkötözve.

– Mire?

– Hogy azzal a lándzsával a testében a sárkány úgy fest, mint akit legyőztek, ám egy nap tüzet okádva felkel, és bosszút áll az ellenségein. Erre gondoltam. Ez tartott életben.

A szeme sötéten, tüzesen csillogott, majd egymásra néztek, és kis híján csókolózni kezdtek. De végül mégsem tették. Lisbeth a gondolataiba merülve nézett szét a város felett, és meglátott egy vonatot, amely épp begördült a Központi Pályaudvarra. Ekkor közölte, hogy sikerült Rakel Greitz nyomára bukkannia. Egy sollentunai, fertőtlenítőszereket árusító internetes bolton keresztül talált rá. Mikael azt felelte, hogy az jó, habár őt magát is nyugtalanította a dolog. Hamarosan pedig, mintegy feledtetve az iménti lángolást a szemükben, megkérdezte a lánytól, aludhatna-e egy kicsit az ágyában. Lisbethnek nem volt ellene kifogása. Nemsokára ő is mellé feküdt, és gyorsan álomba merült.

Reggel Mikael zajt hallott a konyha felől, ezért feltápászkodott, bekapcsolta a kávéfőzőt, és figyelte, ahogy Lisbeth kivesz egy Hawaii pizzát a mikróból, majd leül a konyhaasztalhoz. Ő bezzeg hiába kutatta át a lány hűtőjét, semmit sem talált benne, mire mormolt valami cifrát. De azután leesett neki, hogy hiszen Lisbeth börtönben ült, és a szabadsága első napjaiban nyilván jobb dolga is volt, mint hogy megpakolja a frigót. Így aztán egy kávéval is beérte, majd a konyhai rádión bekapcsolta a P2-es csatornát. Épp a hírek végét sikerült elcsípnie, és az időjárás-jelentésben azt mondták, Stockholmban és környékén megdőlt a melegrekord. Ezután kívánt csak jó reggelt Lisbethnek, és valami motyogást kapott válaszul. A lány farmert viselt fekete pólóval, nem volt kisminkelve, az arcát kék-zöld foltok borították, ajka pedig feldagadt. Mikael figyelmeztette, hogy legyen óvatos, ő pedig bólintott. Hamarosan együtt léptek ki az ajtón, és röviden beszámoltak egymásnak a terveikről. A Slussennél váltak el egymástól.

Mikael az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökséghez készült.

Lisbeth pedig Rakel Greitz lakására.

Harald Nilsson kirendelt ügyvéd idegesen böködte ceruzájával az asztalt, miközben Khalil Kazi szavaira figyelt a kihallgatószobában. Olykor már Bublanski is besokallt. Khalil Kazira fényes jövő várhatott volna. Ehelyett önmagára és másokra is veszedelmet hozott.

Az egész majdnem két évvel korábban, október elején kezdődött. Miután Faria megszökött a sicklai lakásukból, titokban kapcsolatban maradt Khalillal, akinek elmondta, hogy szakítani akar a családjával. Mivel el szeretett volna búcsúzni az öccsétől, találkozót beszéltek meg egy kávézóban, a Norra Bantorgeten. Khalil megesküdött neki, hogy erről egyetlen szót sem szól senkinek. De a bátyjai titokban bizonyára követték. Azután Fariát berángatták egy kocsiba, visszavitték a lakásba, és úgy bántak vele, mint egy állattal.

Az első napokban leragasztották a száját, a mellkasára pedig egy darab kartont erősítettek, amelyre azt írták: „kurva”. Bashir és Ahmed megverték őt. Leköpdösték, és amikor más férfiak jártak a lakásban, őket is erre biztatták.

Khalilnak szembe kellett néznie azzal, hogy a három bátyja többé nem tekinti Fariát a testvérüknek, sőt még csak embernek sem. Megfosztották a szabadságától, s Khalil úgy érezte, pontosan tudja, milyen sors vár majd a nővérére. Magukkal viszik valami kihalt helyre, ahol sosem járnak rendőrök, és a saját vérével kell majd tisztára mosnia a család becsületét. Olykor ugyan a fivérek arról beszéltek, hogy a Qamallal kötendő házasság még mindent rendbe hozhat, de Khalil ebben erősen kételkedett. Hiszen a nővére becsületét már bemocskolták, és különben is, hogyan tudnák őt kicsempészni az országból, és közben mindvégig sakkban tartani?

Nem, Khalil meg volt róla győződve, hogy halál vár a nővérére. De mivel a fivérei az ő telefonját is elvették, és őt is foglyul ejtették, nem tudott segítséget hívni. Kétségbeesésében már csak a csodában bízhatott, és egy kisebb csoda valóban történt is, vagy legalábbis valami olyasmi, ami átmeneti enyhülést hozott. Faria kezét eloldozták, a kartontáblát levették róla, lezuhanyozhatott, étkezhetett a konyhában, és szabadon járhatott-kelhetett a lakásban, kendő nélkül. Még ajándékokat is kapott, mintha a további büntetés helyett testvérei inkább meg akarták volna jutalmazni a kiállt szenvedésekért.

Adtak neki egy rádiót, Khalil pedig kapott egy agyonhasznált lépcsőzőgépet, amit az egyik ismerősük hozott el neki Huddingéből. Ettől új erőre kapott. Nagyon hiányzott már neki a futás. A mozgás hiánya, a szökés lehetőségének kizárása csak még jobban erősítette kétségbeesését, így aztán most szüntelenül taposta a gépet. Amint rálépett, kezdte látni a fényt az alagút végén, egy halvány fénysugarat legalább, igaz, továbbra is számított a legrosszabbra. És valóban: két nap múlva Bashir és Ahmed beléptek a szobájába, és leültek Khalil ágyára. Bashir egy pisztolyt tartott a kezében. Ennek ellenére a fivérek nem tűntek dühösnek. Rámosolyogtak öccsükre. Egyforma kék színű, frissen vasalt inget viseltek. Bashir így szólt:

– Jó hírünk van!

Azt mondták, Faria életben maradhat, ha valaki megfizet helyette. Máskülönben Allah feldühödik, és ha a lány nem vezekel a bűnéért, és nem váltja meg senki, akkor a szenny valamennyiükre átterjed, és megmérgezi őket is. Majd választás elé állították Khalilt: vagy meghal most, a nővérével együtt, vagy megöli Jamalt, és ezzel mindkettejük életét megmenti. Először nem is értette. Illetve a kihallgatáson azt mondta, nem is akarta érteni. Csak taposta tovább a lépcsőzőgépet. Ekkor megismételték a kérdést.

– De miért pont én? Én soha senkinek nem tudnék ártani – magyarázta teljesen kikelve magából.

Bashir felvilágosította, hogy ő az egyetlen közülük, aki még sosem került a rendőrség látóterébe. Neki jó a híre, még a család ellenségeinek körében is, és mindenekelőtt ezáltal jóvátehetné a bűnét, hogy cserbenhagyta a családot. Így aztán vagy még akkor, vagy a későbbiekben – nem emlékezett – végül igent mondott. Úgy döntött, végez Jamallal. Kilátástalan helyzetbe került, és teljesen kétségbeesett.

Szerette a nővérét, ráadásul halálosan megfenyegették.

Volt azonban itt egy részlet, amely Bublanski számára érthetetlen maradt: miért nem hívta ki Khalil a rendőrséget, amikor kiengedték, hogy gyilkolni induljon? Khalil azt állította, pontosan ezt akarta tenni: védelmet kérni és elárulni az egész tervet. Ám meglepte és megbénította az a tény, hogy fivérei milyen alaposan előkészítették az akciót. Másokat is beszerveztek, iszlám fundamentalistákat, akik sosem tévesztették őt szem elől, és egyetlen lehetőséget sem mulasztottak el, hogy ecseteljék, miféle szörnyű ember is ez a Jamal. Fatvát mondtak ki rá. A bangladesi igazhitűek és jámborak halálra ítélték, rosszabb, mint a disznók vagy a zsidók és a pestist terjesztő patkányok. Mindenféle szörnyű és mocskos dologgal vádolták. Például, hogy bemocskolta Faria és a család becsületét. Lassan-lassan Khalilt elnyelte a sötétség és a köd, amely odáig vezetett, hogy megtette azt, amit elképzelni is iszonyú: belökte Jamalt a metró alá. Nem egyedül csinálta. De ő volt az, aki odarontott a férfihoz, és belökte a peronról a sínek közé.

– Megöltem őt – jelentette ki.

Faria Kazi a Flodberga női börtön látogatószobájában ült, a H épületben, vele szemben pedig Sonja Modig bűnügyi nyomozó és Annika Giannini ügyvéd.

Feszült volt a hangulat, és Annika már másodszor mutatta meg a rossz minőségű videofelvételt, amelyen Bashir beismerte, hogy ő állt Jamal meggyilkolása mögött. Annika elmagyarázta, hogyan kell értelmezni a mozgáselemzést, és hozzátette, hogy Khalil részletes vallomást tett, amelyben bevallotta, hogy ő lökte a szerelvény elé Jamalt.

– Úgy gondolta, csak így mentheti meg mindkettejüket, Faria. Azt üzeni, hogy szereti önt.

Faria nem felelt. Ő mindezzel már rég tisztában volt, és a legszívesebben azt üvöltötte volna: „Még hogy szeret? Hát én meg gyűlölöm őt!” És tényleg gyűlölte. De azt is tudta, hogy az éremnek két oldala van, s ezért is hallgatott olyan sokáig. Akármennyire fájt neki ez az egész, mégis működött benne a védelmező ösztön. Úgy gondolta, ennek elsősorban az anyjuk az oka. Valaha megígérte neki, vigyázni fog Khalilra. Most azonban már nem volt mit védeni rajta, nem igaz?

Szúrósan a két nőre meredt, majd így szólt:

– A filmen Lisbeth hangja hallható?

– Igen, az övé.

– És jól van?

– Igen, jól. Az ön érdekében küzdött.

Faria erre nyelt egyet, majd erőt vett magán, és beszélni kezdett. A teremben mindig megállt a levegő, valahányszor egy tanú vagy egy gyanúsított hosszú hallgatás után végül megnyílt. Annika Giannini és Sonja Modig épp ezért mélyen összpontosítottak, és azt sem hallották meg, hogy odakint a folyosón megszólaltak a CB-rádiók, és az őrök egyre hangosabban beszélnek.

A látogatószobában kibírhatatlan volt a hőség. Sonja Modig megtörölte a homlokát, majd újra átvette Faria Kazival mindazt, amit a lány már kétszer elmondott, két különböző verzióban, amelyek tulajdonképpen ugyanazt jelentették, és mégsem egészen. Még mindig volt valami hiányérzete.

– Tehát úgy érezte, minden kezd jóra fordulni? Hogy a fivérei megenyhültek ön iránt? És hogy a történtek ellenére mégiscsak kiszabadul valahogy?

– Nem tudom, mit hittem. Teljesen össze voltam zavarodva. De mindenért bocsánatot kértek. Korábban Bashir és Ahmed még sosem kért tőlem bocsánatot semmiért. Azt mondták, túl messzire mentek. És ezért szégyellik magukat. És hogy ők csak azt akarták, hogy tisztességes életet éljek. De már eleget bűnhődtem. Azután adtak egy rádiót.

– És az meg sem fordult a fejében, hogy ez csapda lehet?

– Dehogynem, egyfolytában erre gondoltam. Hiszen olvastam már más lányokról is, akiket hamis biztonságérzetbe ringattak, azután…

– Végeztek velük.

– Igen, tudtam, hogy ennek nagy az esélye, és mindig figyeltem Bashir testbeszédét. Nagyon féltem. A szemem is alig mertem lehunyni. Görcs állt a gyomromba. De meg kell érteniük, hogy közben azért szerettem volna elhinni, hogy őszinték. Máskülönben biztos nem bírtam volna ki. Annyira hiányzott Jamal, hogy azt hittem, beleőrülök. Egyedül a remény éltetett. Arra gondoltam, hogy Jamal valahol odakint értem harcol. Csak ki kell várnom, míg eljön az én időm. Azt képzeltem, idővel jóra fordulnak majd a dolgok. Khalil viszont kezdett bekattanni. Egyfolytában a lépcsőzőgépét taposta. Nem volt normális. Éjszakákon át hallgattam a gép kerregését: csitt-csatt. Majd megőrültem tőle, nem is értettem, hogy bírja ezt. Egyre taposta és taposta, csak néha jött be hozzám, átölelt, és vagy százszor bocsánatot kért. Azt mondtam neki, meg fogom védeni, és elintézem, hogy Jamal meg a barátai mindkettőnkről gondoskodjanak, és talán, nem is tudom… olyan nehéz ezt így utólag megmagyarázni.

– Azért csak próbáljon meg érthetően fogalmazni. Ez fontos! – förmedt rá Sonja Modig szokatlanul élesen.

Annika Giannini az órájára pillantott, és egy ideges mozdulattal megigazította a frizuráját. Majd dühösen így szólt:

– Ezt fejezze be! Ha Faria bizonytalannak tűnik, az azért van, mert maga a helyzet is bizonytalan és nehéz volt. Azt hiszem, így is csodálatra méltóan tisztán elmagyarázott mindent, a körülményekhez képest.

– Én csak szeretném megérteni. Faria, bizonyára érezte, hogy valami készülőben van. Azt mondta, Khalil túlságosan feszült volt. És addig edzett, amíg csontsoványra fogyott.

– Pocsékul érezte magát. Őt is fogva tartották. Mégis, akkor úgy éreztem, kezd javulni az állapota, és csak később gondoltam vissza arra, milyen volt a tekintete.

– És milyen volt?

– Kétségbeesett. Akár egy űzött vadé. De akkor nem akartam észrevenni.

– És nem hallotta, amikor október kilencedikén a bátyjai elhagyták a lakást?

– Aludtam, vagyis próbáltam aludni. De arra emlékszem, hogy az éjszaka közepén jöttek haza, és a konyhában sutyorogtak. Hogy miről, azt nem értettem. Másnap viszont furcsán néztek rám, és ezt jó jelnek vettem. Úgy hittem, Jamal a közelben van. Éreztem a jelenlétét. De az idő telt-múlt, és egyre furcsább, idegesebb lett a hangulat. Azután besötétedett, majd megláttam Ahmedet, pontosan, ahogy elmondtam.

– Ott állt az ablaknál.

– Igen, és valahogy olyan vészjósló volt az arckifejezése, és mélyeket sóhajtott. Szorítást éreztem a mellkasomban, és akkor Ahmed azt mondta: „Meghalt!” Először nem is értettem, kiről beszél. „Jamal meghalt” – magyarázta. Elsötétült előttem a világ. Azt hiszem, térdre rogytam. De tulajdonképpen még akkor sem fogtam fel.

– Sokkos állapotba került – magyarázta Annika.

– A következő pillanatban mégis hihetetlen erőre kapott – tette hozzá Sonja Modig.

– Hiszen ezt már elmondtam.

– Valóban elmondta – erősítette meg Annika.

– De én szívesen meghallgatnám még egyszer.

– Egyszer csak ott termett Khalil – magyarázta Faria. – Vagy az is lehet, hogy mindvégig ott volt. Azt ordította, hogy ő ölte meg Jamalt, és akkor aztán már még kevésbé értettem. De azt bizonygatta, hogy értem tette. Hogy máskülönben engem öltek volna meg. Választania kellett köztem és Jamal között. Ekkor támadt bennem az a hatalmas erő és düh. Valami elpattant bennem, és nekirontottam Ahmednek.

– És miért nem Khalilnak?

– Mert én…

– Mert maga…?

– Mert én bizonyára mindennek ellenére megértettem.

– Mit? Azt, hogy Khalil maga iránt érzett szeretetét zsarolásra használták?

– Azt, hogy ők kényszerítették rá. Az ő életét ugyanúgy tönkretették, ahogy az enyémet és Jamalét, ezért keltem úgy ki magamból. Teljesen kikészültem. Hát nem érti?

– De igen – felelte Sonja. – Csakhogy van itt valami, ami nem világos. Egyszerűen nem tudom felfogni, miért hallgatott a kihallgatások során. Azt mondta, bosszút akart állni. És bosszút is állt, amikor kilökte Ahmedet az ablakon. De könnyen megtehette volna ugyanezt Bashirral is, hiszen nyilvánvaló, hogy ő a legelvetemültebb mindnyájuk közül. Simán börtönbe zárathatta volna gyilkosságra való felbujtásért, és mi segítettünk volna magának.

– Hát maguk tényleg semmit sem értenek?! – A lány hangja megtört.

– Mi az, amit nem értünk?

– Azt, hogy Jamal életével együtt az enyém is véget ért! Akkor meg mit nyertem volna azzal, ha Khalilt is börtönbe csukják? Hiszen ő volt az egyetlen a családból, akit… – Faria mereven bámulta az ajtót.

– Akit?

– Akit szerettem.

– De hát gyűlölnie kellett volna. Hiszen Khalil megölte élete szerelmét!

– Gyűlöltem is. Szerettem, de közben gyűlöltem. Ezt olyan nehéz megérteni?

Annika már éppen félbe akarta szakítani a kihallgatást, mondván, a lánynak szünetre van szüksége, amikor kopogtattak az ajtón. Rikard Fager börtönigazgató Sonja Modiggal akart beszélni.

Sonja Modig azonnal sejtette, hogy valami fontos dolog történt, ami feldúlta az igazgatót, és bosszankodott a férfi körülményeskedésén, aki teljesen elveszett a részletekben, és csak nem akart a tárgyra térni, mintha inkább a saját védőbeszédét tartaná, nem pedig magyarázatot adna a történtekre. Azt mondta, ott voltak az őrök, és a szoba be is volt kamerázva, meg fémkeresőket is beüzemeltek, és Benito amúgy is rossz állapotban volt. Koponyasérüléseket szenvedett, agyrázkódást kapott, és eltört az állkapcsa.

– Szóval megszökött a kórházból, ezt akarja mondani? – fordította le Sonja.

Az igazgató bólintott, majd hozzátette:

– Senki sem számított rá, hogy képes elhagyni a helyszínt. Minden látogatóját megmotozták. Vagy legalábbis meg kellett volna motozniuk. De egyszer csak történt valami a kórházi osztály számítógépes rendszerével. Minden elsötétült, és az orvosi műszerek egy része sem működött. Súlyossá vált a helyzet. Az orvosok és az ápolók fel-alá rohangáltak, és ekkor felbukkant három öltönyös férfi, akik azt állították, egy másik beteghez jöttek látogatóba, az ABB egyik mérnökéhez, aki szintén az osztályon feküdt. Ezután minden olyan gyorsan zajlott le. A férfiaknál nuncsakuk voltak.

Rikard Fager, az az idióta úgy gondolta, ez a megfelelő alkalom arra, hogy beavassa Sonját a harcművészeti ismereteibe, és elmondta, hogy ezek fából készült karatebotok, amelyeket egyes küzdősportokban használnak. De a nő leintette.

– Azt mondja el, mi történt!

– A három férfi leütötte az őröket, majd kiszabadították Benitót, és eltűntek egy szürke furgonnal, aminek persze hamis volt a rendszáma. Az egyik férfit sikerült azonosítani, ő Esbjörn Falk, a Svavelsjői Motoros Klub tagja. Ez egy bűnbanda…

– Ismerem a Svavelsjői Motoros Klubot – szakította félbe Sonja. – Jelenleg hol tart az ügy?

– Országos körözést adtak ki Benito ellen. Segítségül hívtuk a médiát is. Alvar Olsent pedig biztonságba helyeztük.

– És Lisbeth Salandert?

– Mi van vele?

– Idióta – motyogta a nő, majd közölte, hogy most azonnal el kell mennie, a helyzet sürgősségére való tekintettel.

Miközben kifelé tartott a börtönből, felhívta Bublanskit, és beszámolt neki Benitóról és Faria Kaziról. Amikor röviden összefoglalta, mit mondott a lány, a férfi valamilyen okból egy zsidó közmondást idézett:

– „Bárki belenézhet a másik ember szemébe, mégsem láthat bele mindig a lelkébe.”

18. FEJEZET

Június 22.

Dan Brody ezen a napon is elkésett a munkából. Aggodalmaskodott, kedvetlen volt, és sötét gondolatok üldözték. Viszont ezúttal elegánsabban öltözött fel. Világoskék vászonöltönyt viselt, pólót nyakkendő nélkül, és nem a meleg bőrcipőjét vette fel, hanem tornacipőt. A nap végig a fejére tűzött, miközben végigsétált a Birger Jarlsgatanon, és Leóra gondolt. Egyszer csak egy autót hallott nyikorogva fékezni, és picit megszédült, akárcsak korábban, a Fotómúzeumban.

Alig kapott levegőt, mégis ment tovább rendületlenül, és ismét elmerült az emlékeiben. Másfél évvel ezelőtt, az első közösen eltöltött hétvégéjük utáni napok tele voltak fájdalommal és féltékenységi rohamokkal. Legalábbis Dan részéről. Mégis az volt élete legboldogabb időszaka. Leóval szünet nélkül beszélgettek és zenéltek, de sohasem léptek ki egyszerre az ajtón, mindig csak külön-külön.

A tervük már készen állt: felelősségre fogják vonni Rakel Greitzet, méghozzá anélkül, hogy a nő bármit is megsejthetne előre. Nem hagyhatták, hogy bármiféle szóbeszéd terjedni kezdjen róluk…

Másfél évvel korábban, decemberben

Leo lemondta a közös karácsonyi ebédet Greitzcel, ehelyett meghívta a nőt magához december huszonharmadikán, szombaton egy órára.

A találkozóra várva a fivérek szerepjátékot játszottak. Odakint az utcán mindketten „Leók voltak”, s ez mérhetetlenül szórakoztatta őket. Dan kölcsönkérte Leo öltönyeit, ingeit és cipőit. Ugyanolyan frizurát vágattak, és begyakoroltak mindenféle paródiát és színjátékot. Leo mindig azt mondta Dannek, hogy ő jobban alakítja a karakterét, mint saját maga.

– Úgy érzem, te jobban átéled a szerepemet.

Leo mindennap egyre rövidebb időre ment be dolgozni, és az egyik estét a Riche-ben töltötte a kollégáival. De még akkor is korán hazatért, és bevallotta Dannek, mennyire közel járt ahhoz, hogy elárulja Malin Frodénak a találkozásukat.

– De végül mégsem tetted meg?

– Nem, dehogy, azt hiszi, szerelmes vagyok.

– És bántja?

– Nem túlságosan.

Dan tudott róla, hogy Leo flörtölt Malinnal, aki épp válófélben volt, és kilépni készült az Alfred Ögrenstől. De Leo mindig azt mondta, a nő aligha szerelmes belé. Az volt az érzése, Malin Blomkvistot, az újságírót szereti, és valószínűleg ő maga sem volt belezúgva a nőbe. Ez inkább csak amolyan játék volt, állította, vagy talán mégsem teljesen.

Dan és Leo örökösen elemezték a dolgokat: gondolatokat, emlékeket és pletykákat cseréltek. Olyan szövetséget kötöttek, amelyről azt hitték, senki sem képes szétszakítani. Dan visszaemlékezett, milyen alaposan előkészítették a Rakel Greitzcel való találkozásukat. Részletesen megtervezték, hogyan fognak viselkedni: Dan először elrejtőzik majd, s közben Leo alaposan kikérdezi a nőt, eleinte óvatosan, később egyre rámenősebben.

Előző nap, december huszonkettedikén Malin Frode búcsúbulit rendezett bondegatani lakásán. Danhez hasonlóan Leo sem rajongott a kis lakásokban tartott bulikért. Túl nagy volt a zaj. Azt mondta, képtelen elmenni. Más ötlete támadt: megmutatja Dannek a dolgozószobáját az Alfred Ögrensnél. Biztos nincs már bent senki az irodában. A kollégák többsége Malinnál volt, de péntek este amúgy sem szokott senki túlórázni. Különösen nem két nappal karácsony előtt. Dan úgy vélte, ez jó ötlet. Kíváncsi volt Leo munkájára.

Este nyolc körül tízperces különbséggel hagyták el a lakást: elsőként Leo egy üveg burgundival és egy pezsgővel a táskájában. Majd Dan is követte, Leoéval megegyező stílusú öltözékben, de világosabb színű öltönyben és sötétebb kabátban. Hideg volt, és esett a hó. Remek alkalom az ünneplésre.

Úgy tervezték, másnap, a Rakel Greitzcel történt találkozásuk után előrukkolnak a történetükkel, s bár Dan ellenkezett, Leo megígérte, hogy nagyobb pénzösszeget adományoz neki. Azt mondta, végre véget kell vetni ennek az egyenlőtlenségnek, meg az Alfred Ögrensnél végzett banki melónak és a vele járó szenvedéseknek is. Együtt fognak zenélni. Sokáig nagyon kellemesen telt az este. Koccintottak, ittak, és olyan ígéretesnek tűnt számukra a jövő. „Holnap lesz a nagy nap!” – fogadkoztak.

Valami mégis félresiklott. Dan utólag úgy vélte, Leo irodai szobája miatt történt. A terem mennyezetére reneszánsz angyalokat festettek, a falakon szecessziós festmények függtek, a vitrineket kínai vázák, az ajtókat aranykilincsek díszítették. Az egész olyan csicsás és hivalkodó volt, hogy Dannek provokálni támadt kedve a testvérét. Elkezdte piszkálni.

– Ejha, de jól el vagy eresztve! – kiáltott fel.

– Tudom – bólintott Leo. – És szégyellem is magam miatta. Sosem szerettem ezt a szobát. Az apámé volt.

Mire Dan még fokozta egy kicsit a dolgot:

– Mégis ide akartál hozni engem, ugye? Csak azért, hogy felvágj vele, és a képembe told, mid van!

– Nem, dehogy, ne haragudj! Csak azt akartam, lásd, hol dolgozom. Tudom, hogy ez az egész igazságtalan.

– Igazságtalan?

Dan felemelte a hangját. Az „igazságtalan” távolról sem fejezte ki a helyzet súlyosságát. Mindennek van határa!

Oda-vissza vagdalkoztak. Dan vádaskodni kezdett, azután észhez tért, bocsánatot kért, majd ismét támadásba lendült. Az egyik pillanatban azonban – nehéz lenne pontosan megállapítani, melyikben – úgy tűnt, valami visszavonhatatlanul elromlott köztük. Az a mardosó érzés, amelyet Dan kezdettől fogva igyekezett elhessegetni és elnyomni magában (nem akarta, hogy beárnyékolja a találkozásuk amúgy végtelenül boldog élményét), most a felszínre tört, és nemcsak egy sebet tépett fel a kettejük viszonyában, hanem az egész helyzetet más fényben tüntette fel.

– Neked mindened megvolt, és mégis csak panaszkodtál, nyavalyogtál folyton. „Anyám és apám soha nem értett meg. Nem hagytak zongorázni. Jaj de rossz volt nekem, szegény kis gazdag kölyöknek.” Egy percig sem bírom ezt tovább hallgatni! Felfogtad? Engem agyba-főbe vertek. Éheztem. Semmim sem volt az égvilágon, te meg…

Dan már egész testében reszketett, és maga sem értette pontosan, mi történik. Az is lehet, hogy mindketten túl sokat ittak. Talán ez is közrejátszott az események kimenetelében. Végül azt vágta Leo fejéhez, hogy egy szar alak, és képmutató idióta, egy sznob, aki még a depressziójával is kérkedik. Már közel állt ahhoz, hogy összetörjön pár kínai vázát, de végül mégis inkább kereket oldott, és becsapta maga mögött az ajtót, vissza se nézett.

Sokáig elképzelése sem volt arról, hová menjen, csak bolyongott körbe-körbe órákon át, sírt, és majd megfagyott. Végül azonban visszatért a Skeppsholmenre, az af Chapman diákszállóra, és ott töltötte az éjszakát.

Másnap délelőtt tizenegykor pedig visszament Leóhoz a Floragatanra, átölelte, és bocsánatot kért tőle. A testvére viszonozta a gesztust, és előkészültek a Rakel Greitzcel való találkozásra. Valami kiszámíthatatlan azonban továbbra is ott lebegett a levegőben, amely az ezt követő eseményekre is rányomta a bélyegét.

Dannek ez jutott eszébe, és közben alig észrevehető grimaszt vágott, most, másfél évvel később, amikor bekanyarodott a Smålandsgatanra. Elhaladt a Művészbár mellett, majd a Norrmalmstorgnál lyukadt ki. Forró, fullasztó volt a levegő. Délelőtt tíz óra volt, és nem érezte túl jól magát. Nem úgy tűnt, mintha készen állna arra, hogy találkozzon Svédország legismertebb oknyomozó riporterével.

Rakel Greitz és Benito Andersson azonban – akikben semmi közös nem volt azonkívül, hogy mindketten szadisták, és egyikük sem volt egészen normális – készen álltak a Lisbeth Salanderrel történő találkozásra. Ugyan egyikük sem tudott a másikról, és még ha véletlenül össze is találkoztak volna, minden bizonnyal kölcsönös megvetéssel szemlélték volna egymást. Abban azonban mindketten határozottan és a legteljesebb mértékben egyetértettek, hogy a lányt ártalmatlanná kell tenni. Megvoltak az ehhez szükséges kapcsolataik, és egyikük sem volt ostobább a másiknál, annak ellenére, hogy Rakel finoman szólva iskolázottabb volt a gengszternél.

Benito közel állt a Svavelsjői Motoros Klub azon tagjaihoz, akik Lisbeth húgától, Camillától és hackereitől szerezték az értesüléseiket. Rakel Greitz mögött pedig ott állt az egész Nyilvántartás, amely szintén tele volt remek informatikusokkal. És mindenekelőtt – a rákja ellenére – ott volt neki az akaratereje és az ébersége. Például ideiglenesen egy kungsholmeni szállodába költözött.

Persze nagyon jól tudta, hogy a dolgok kezdenek rossz irányba haladni, ám valójában számított is erre. Azóta várta ezt a pillanatot, amióta másfél évvel korábban, azon a december huszonharmadikai napon elszabadult a pokol. Igaz, akkor nem látott más kiutat. Ám sokat kockáztatott, most pedig ismét készen állt az újabb játszmára.

A legszívesebben rögtön Salanderrel és von Kanterborggal kezdte volna. Ám sehogy sem sikerült a két nő nyomára bukkannia, ezért hát úgy döntött, elsőként Daniel Brolint veszi kezelésbe. Ő volt a gyenge láncszem. A nő ezért ment végig a Hamngatanon, el az NK áruház mellett. Vékony anyagból varrt, szürke kosztümöt viselt, fekete pamutgarbóval, s a rosszulléte és a fájdalmai ellenére erősnek érezte magát.

A hőség azonban annál inkább megviselte. Mi a fene ütött Svédországba? Fiatalkorában nem voltak ennyire forrók a nyarak. Tisztára, mint a trópusokon! Őrület! Izzadt, a testére tapadt a ruha. Mégis összeszorította a fogát, és kihúzta magát. A levegő mozdulatlan és állott volt a rekkenő hőségben. Rakel elhaladt egy gödör mellett, amelyet a munkások az aszfaltba fúrtak – két csúf, kék overallos, túlsúlyos férfi.

Tovább haladt a Norrmalmstorg felé, és már épp be akart rontani az Alfred Ögrenshez, amikor valami felettébb aggasztó dologra lett figyelmes. Mikael Blomkvist, az újságíró – akivel egyszer már összefutott Hilda skanstulli lakása előtt, a lépcsőházban – épp a tőzsdeügynökség kapuja felé tartott. Rakel erre visszahőkölt. Majd felhívta Benjamint.

Dolgozzon már meg ő is a fizetéséért!

Dan Brody, avagy Leo Mannheimer, ahogy mostanában hívatta magát, túlságosan hivalkodó irodájában ült, s érezte, ahogy emelkedik a pulzusa, és mintha a falak közelítettek volna hozzá. Most mitévő legyen? A junior advisora, ahogy a titkára nevezte magát, értesítette, hogy Mikael Blomkvist várja a recepciónál. Dan azt felelte, húsz perc múlva lemegy hozzá.

Ám ahogy kimondta, mindjárt udvariatlannak érezte magát. De mint már annyiszor, ezúttal is szüksége volt némi időre, hogy kitalálja, hogyan csukassa le Rakel Greitzet. Ki tudja, talán Mikael Blomkvist a segítségére lehet ebben. Már korábban is megfordult a fejében ez a gondolat, bármekkora árat is kell majd fizetnie érte.

Másfél évvel korábban, decemberben

Aznap, amikor Rakel Greitzre vártak a floragatani lakásban, esett a hó, és Dan újra meg újra bocsánatot kért a testvérétől.

– Semmi baj – nyugtatgatta Leo. – Tegnap, miután elmentél, látogatóm volt az irodában.

– Kicsoda?

– Malin. Megittuk a pezsgőt. Elég rosszul sült el az egész. Teljesen ki voltam ütve, és utána írtam valamit. Akarod látni?

Dan bólintott, Leo pedig felállt a zongora mellől, és elment egy fél percre. Majd egy papírlappal tért vissza, amely egy műanyag dossziéban volt, és méltóságteljesen, de kicsit zavartan nézett Danre. Túlzott lassúsággal nyújtotta neki oda a bézsszínű lapra írt dokumentumot, melynek a tetején halvány vízjel volt kivehető.

– Azt hiszem, tanúkkal is alá kell majd íratni – tette még hozzá Leo.

Gondos, cikornyás kézírása volt. Az állt benne, hogy minden vagyona felét Dannek ajándékozza.

– Te jó isten! – kiáltott fel a testvére.

– A két ünnep közt találkozom az ügyvédemmel, és tájékoztatom erről – folytatta Leo. – A körülmények ismeretében nem árt. És nem tekintem ezt ajándéknak. Csak azt kapod, amit már rég megérdemeltél volna.

Dan elnémult, és persze tudta, hogy illene a fivére nyakába borulnia és elérzékenyülve olyanokat mondania, hogy „ez túl sok”, „te megőrültél”, esetleg „túlságosan nagyvonalú vagy”.

Ám úgy érezte, e néhány sor semmit nem tesz egyszerűbbé és jobbá az életében, és először nem is értette. Ingerültnek és kicsinyesnek érezte magát. Azután rájött, hogy van ebben az ajándékozásban valami „pozitívan agresszív”, ahogy a pszichológusok mondanák. És bármennyire nagyvonalú volt is maga a gesztus, megalázták vele.

Mindenféle kedves dolgot mondott Leónak, mégis keserűen hozzátette:

– Nem fogadhatom el.

Látta az értetlenkedést a testvére szemében.

– De hát miért nem?

– Ez nem így működik. Nem lehet mindent egy tollvonással rendbe hozni.

– Én nem is akartam rendbe hozni vele semmit. Csak igazságos próbálok lenni. Úgyse érdekel az a rohadt pénz.

– Nem érdekel?

Dan ettől teljesen bekattant, és valahol ő maga is belátta, mennyire abszurd a helyzet. Az imént kínáltak fel neki több tízmillió koronát, amely alapjaiban változtathatná meg az életét, ő mégis sértett és dühös arcot vág hozzá. Talán mert előző nap összevesztek, vagy mert sokat ivott, és alig aludt. Számos oka lehetett, a kisebbrendűségi érzése vagy bármi más. Mégis üvölteni kezdett:

– Egy árva szót sem értesz az egészből! Nem lehet ilyet mondani egy olyan ember előtt, aki világéletében a társadalom perifériáján élt! Túl késő már, Leo! Túl késő!

– Dehogy! Mindent újrakezdhetünk.

– Túl késő – hajtogatta Dan.

– Fejezd már be! Igazságtalan vagy velem! – ordított vissza Leo.

– Úgy érzem, megvesztegetsz, érted?

De ezzel már túl messzire ment. Ezt tudta, és fájt is neki, amikor Leo nem hasonló dühvel válaszolt, csak szomorúan megjegyezte:

– Tudom.

– Mit tudsz?

– Azt, hogy ezek mennyi kárt tettek. Gyűlölöm őket érte. De akkor is… mi megtaláltuk egymást. Ez nagyszerű dolog, vagy nem?

Olyan kétségbeesett volt a hangja, hogy Dan mindössze annyit bírt visszamotyogni válaszul:

– Persze, hálás vagyok érte a sorsnak, de…

Ám ennél tovább nem jutott. Ez a „de” neki sem tetszett, és már éppen helyesbíteni akart, mondjuk, valami ilyesmire: „Bocs, akkora marha vagyok!” Utólag nagyon is jól fel tudta idézni azt a pillanatot. Már épp készültek megbocsátani egymásnak, és minden bizonnyal vissza is találtak volna a másikhoz, ha lett volna idejük rá. Ám minden másként alakult. A lépcsőházból ugyanis zajt hallottak, majd közeledő lépteket. Ekkor még dél sem volt. Több mint egy órájuk lett volna Rakel Greitz érkezéséig, és Leo még meg sem terített, és nem készítette elő az előre megrendelt ételt.

– Bújj el – suttogta Dannek.

Elrakta az ajándékozásról szóló papírt, Dan pedig elvonult az egyik hálószobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Leo Mannheimer mindig is aggasztotta őket, és nem csak amiatt, ami Carl Segerrel történt. Leo az utóbbi időben labilisnak látszott. A nő úgy vélte, ennek Madeleine Bardhoz lehetett köze. Az ő elvesztése tette gyanakvóvá a férfit, ezért Rakel egyből furcsállta, amikor Leo lemondta a karácsonyi ebédjüket, és inkább meghívta őt magához.

Tudta, hogy a legtöbb agglegényhez hasonlóan Leo sem szeret főzőcskézni, sem pedig meghívni bárkit a lakására, különösen olyasvalakit nem, akivel nem érzi jól magát. Rakel Greitz ezért úgy döntött, hamarabb érkezik, arra való hivatkozással, hogy segít a konyhában. Valójában azonban arra akart fényt deríteni, hogy valami zűr támadt-e, vagy lelepleződött-e esetleg valami titok.

Odakint esett a hó, ő pedig felfelé haladt a lépcsőházban, a festett kék égbolt alatt, amikor a lakásból izgatott hangokat hallott kiszűrődni, méghozzá ijesztően hasonló hangokat. Megborzongott, és belátta, hogy valóban valami zűr van. Egy pillanatig nem tudta, mit tegyen. Leo hangja senki máséhoz nem hasonlított, és az is meglepte, hogy odabent a hangok hirtelen elhallgattak. Írt hát egy SMS-t Benjaminnak:

„Leónál vagyok, a Floragatanon. Szükségem van a segítségedre.”

És még hozzátette:

„Hozd magaddal az orvosi táskámat, mindennel felszerelve!”

Ezután kihúzta magát, majd bekopogott, és felkészült rá, hogy elővegye legszélesebb karácsonyi mosolyát. De nem volt rá szükség. Hiszen Leo megjelent az ajtóban, és mint mindig – a jó neveltetésének köszönhetően –, ezúttal is arcon csókolta őt, és lesegítette a kabátját. Alighanem túlságosan jól nevelt volt ahhoz is, hogy szóvá tegye, a nő egy órával korábban érkezett a megbeszélt időpontnál.

– Elegáns, mint mindig, Rakel. Micsoda nagyszerű karácsonyunk lesz!

– Fantasztikus! – helyeselt a nő.

Érzése szerint elég jól játszotta a szerepét. Elég alaposan tanulmányozta a férfi arcvonásait, mire észrevette, hogy feszültnek tűnik. Lehet, hogy mégis megpróbálja becsapni őt? Rakel azonban éles szemmel vizslatta őt, és láthatólag Leo is kiesett olykor a szerepéből. Ezt alighanem ő maga is észrevette. Az imént még hangok szűrődtek ki a lakásából, most pedig hirtelen egyedül volt. És egyvalamire különösképpen felfigyelt Rakel: a kanapén egy gitár hevert. Egy gitár!

Megkérdezte:

– Hogy van Viveka?

– Azt hiszem, már nincs neki sok hátra – hangzott a válasz.

– Szegény!

– Igen, ez szörnyű.

„Kamu duma – gondolta Rakel. – Biztos örülsz, hogy felfordul végre az a sárkány.”

– Ha az embernek mindkét szülője elmegy, egyes-egyedül marad – folytatta a nő, és Leo karjára tette a kezét, talán azért, hogy megnyugtassa, vagy az együttérzését fejezze ki, és ne látszódjon rajta, mennyire gyanakszik. Ám ez hiba volt. Leo összerándult, hihetetlenül izgatott lett, és dühtől csillogott a szeme. A nő megijedt, és ismét a gitárra pillantott. Ám egy darabig még nem tett róla említést. Azt várta, hogy Benjaminnak legyen ideje összepakolni az orvosi táskáját, és ideérni. Sikerült is még vagy tíz percig hétköznapi beszélgetést folytatnia Leóval, ám végül nem bírta tovább:

– Ki van még itt? – tette fel a kérdést.

– Na mit gondol?

Rakel azt felelte, nem tudja. Fogalma sincs. De ez persze nem volt igaz. Kezdte már kapiskálni, észrevette, mennyire megfeszült Leo válla, és a férfi úgy nézett rá, ahogy korábban sohasem. Rakel érezte, hogy kíméletlenül le kell csapnia rá, még mielőtt Daniel Brolin kirontana a szomszédos szobából.

19. FEJEZET

Június 22.

Rakel Greitz nem tartózkodott otthon, a karlbergsvägeni lakásában, Lisbeth pedig úgy döntött, kivárja a megfelelő időt. Felszállt a hazafelé tartó metróra, majd leszállt a Slussennél, és elindult gyalog a Götgatanon.

Annika Gianninitől hallotta, hogy Benito Andersson megszökött az örebrói kórházból, ezért óvatos volt. Persze mindig az volt, és a sitten eltöltött idő óta pláne. De talán mégiscsak alábecsülte a rá leselkedő veszélyt. A jelek szerint többen is pályáztak a fejére, mint sejtette. A múltjából előbukkanó sötét hatalmak szövetkeztek ellene, és információkat cseréltek egymás közt.

Pokoli forró júniusi nap volt, és egy kicsit úgy tűnt, mintha megállt volna az élet. Az emberek céltalanul bolyongtak, bámulták a kirakatokat, beültek egy kávézóba, vagy ki egy étterem teraszára. Lisbeth azonban tovább haladt a Fiskargatan felé. A zsebében rezegni kezdett a telefonja. Titkosított üzenetet kapott Blomkvisttól. Ez állt benne:

„Leo nem Leo, hanem Daniel. Gyakorlatilag biztos vagyok benne!”

A lány visszaírt neki:

„Hajlandó beszélni?”

Mikael válaszolt:

„Még nem tudom. Majd jelentkezem!”

Lisbeth fontolóra vette, hogy elmenjen-e a Norrmalmstorg felé, hátha tud segíteni, de azután elvetette az ötletet. Először Rakel Greitzcel akart találkozni. Gondolta, utánanéz, hátha egy másik címen megtalálja. Felsétált a Fiskargatan irányába. Továbbra is nyitva tartotta a szemét, és azon töprengett, tényleg jó ötlet-e, ha most hazamegy. Egyetlen hivatalos iratban sem szerepelt ez a lakcíme. A lakás az álnevére, Irene Nesser névre volt íratva, és egy csomó félrevezető jelet is hagyott maga után. De a neten keresztül azért a nyomára bukkanhatnak. Meg láthatták a környéken is. Elvégre mostanra félig-meddig híressé vált, bár ki nem állhatta a helyzetet. Két embernek: annak a nyavalyás Kalle Blomkvistnak és az NSA-ügynöknek, Ed the Nednek már sikerült megtalálnia őt, és hát a pletykák előbb-utóbb szárnyra kapnak. Az emberek folyton jártatják a szájukat. El kéne adnia ezt a szar lakást. Úgyis túl nagy neki. Valahova jó messzire kellene költöznie. Talán az lenne a legjobb, ha rögtön elhúzna innen.

De máris elkésett. Ezt abban a pillanatban érezte, amint meglátott egy szürke furgont az utca végén. Bár nem volt benne semmi különleges, csak egy régebbi modell, amely teljesen szabályosan parkolt a járda mellett, ennek ellenére gyanúsnak tartotta. Majd a jármű elkezdett felé gurulni, ő pedig visszafordult. De nem jutott messzire. Hirtelen előugrott egy szakállas férfi az egyik kapu alól, és egy nedves rongyot nyomott az arcába, amitől rosszul lett. Mekkora barom volt Lisbeth! Mindjárt elájul. Az utca és a házfalak máris kezdtek elmosódni a szeme előtt. Hiába küzdött ellene. Azért a telefonját még sikerült előkapnia, amelybe belesuttogta:

– Vérlidérc.[2]

Összeesett, és a hátsó ajtón át betették a furgonba. S bár csak elmosódottan látott, tisztán érezte egy ismerős parfüm illatát.

Másfél évvel korábban, decemberben

Dan a nappaliból beszűrődő hangok alapján rájött, hogy semmi sem a terveik szerint alakul. Úgy tűnt, Rakel Greitz azonnal leleplezte őket, így hát nem látott más megoldást, mint kirontani, és habozás nélkül kérdőre vonni őt, lemondva a meglepetés erejéről, ahogy eredetileg tervezték.

Talán emiatt is siklott félre annyi minden, bár az is lehet, hogy Dan alábecsülte a hatást, amelyet Rakel Greitz képes volt gyakorolni rá. A nő már a puszta megjelenésével is visszarepítette a gyerekkorába.

Eszébe jutott, amikor Rakel ott állt a parasztház felső szintjén, sok-sok évvel ezelőtt, és hűvösen nézte, ahogy ő a gitárján játszik. Most rájött, hogy Rakel alighanem már akkor is összehasonlítgatta őt Leóval, és kielemezte az eredményeket, s ettől teljesen begőzölt.

– Megismer még? – kérdezte.

Dühöngve tett egy lépést előre, de még így is elég szerencsétlennek érezte magát.

Rakel Greitz csak állt ott egy helyben, a körülményekhez képest meglehetősen összeszedett volt.

– Megismerlek – felelte. – Hogy vagy?

– Szóról szóra tudni akarjuk, mi történt! – üvöltötte a férfi, de Rakel erre csak nyugodtan megigazította a gallérját, és a karórájára pillantott. Fekete kosztümöt viselt fekete garbóval. A haját rövidre vágatta, és sötétszőkére festette. S bár szemmel láthatóan ideges volt – rángatózott az ajka –, közben mégis jeges merevség áradt belőle, amolyan tanárnői aura lengte körül, amely azt az érzést keltette Danben, hogy inkább ő lesz az, és nem a nő, akit felelősségre fognak vonni.

– Nyugodj meg – kérte a nő.

– Azt már nem! Elég sok mindenért tartozik magyarázattal!

– Mindent elmesélek. A teljes igazságot. De először is tudnom kell, hogy szóltatok-e már a sajtónak.

A férfi nem felelt.

– Megértem, hogy ez felzaklatott titeket. De nem lenne jó, ha kiszivárogna a történet, még mielőtt megértenétek az igazságot. Mert az egyáltalán nem olyan, amilyennek hiszitek.

– Nem szóltunk senkinek… még – közölte Dan, de mindjárt meg is bánta, különösen, amikor valami megnyugvásfélét vélt felfedezni Rakel arcán. A nő egy pillantást vetett Leóra.

Ő csendben állt, terpeszben, mint aki sokkos állapotba került, és semmilyen módon nem jelzett a testvérének, mit tegyen.

Dannek egy cseppet sem tetszett, hogy az irányítás továbbra is Rakel Greitz kezében van.

– Öregasszony vagyok már, és fáj a gyomrom – már ne haragudjatok, hogy ennyire őszinte vagyok. Nem baj, ha leülök a kanapéra, és úgy mondom el?

– Tessék. Üljön le, és fogjon hozzá! – utasította Leo. – Minden kérdésünkre választ akarunk kapni!

Rakel Greitz kissé tétován fogott bele a mondandójába, abban reménykedett, hogy Benjamin esetleg felbukkan, még mielőtt bármi értékes titkot kikotyogna, vagy meggondolatlan hazugságokba bocsátkozna. Leo és Daniel egy-egy fotelban foglaltak helyet, rá bámultak, és Rakel elképedt, mennyire egyformák, sokkal inkább, mint a velük egykorú egypetéjű ikrek általában.

A hasonlóságukat csak még jobban kihangsúlyozta, hogy egyformára nyíratták a frizurájukat és ugyanolyan stílusú ruhát viseltek.

– Szóval úgy történt – kezdte –, hogy rendkívül kényes helyzetbe kerültünk. Számos gyermekotthonból és kórházból jelentettek olyan egypetéjű ikreket, akikről a szüleik nem tudtak gondoskodni.

– Ki az a „mi”? – vágott közbe Daniel, s bár a hangja dühödt volt és gyűlölködő, a nő minden közbeszólásnak örült, és valami hirtelen indíttatástól vezérelve azt találta mondani, hogy van a kabátzsebében valami, amit épp most kapott, és ami talán segít nekik egy kicsit jobban megérteni az összefüggéseket. Behozza? Azon töprengett, vajon beveszi-e ezt bárki is. Ám a két férfi kiengedte őt, s ekkor olyan érzés uralkodott el rajta, amely erőt adott neki: a gyűlölet. Daniel és Leo nem más, mint két gyenge és szánalmas figura. Az ajtóban köhögni kezdett, hogy elterelje a figyelmüket, miközben egy hirtelen mozdulattal kinyitotta a zárat. Majd a látszat kedvéért kutatott egy kicsit a kabátja zsebében, és felkiáltott:

– Reménytelen!

Ezután visszament a kanapéhoz, és ködösen, ám bő lére eresztve hablatyolt valamit. Leo ezt provokációnak vette, főleg, amikor a nő megemlítette Carl Seger nevét. Akkor elvörösödött, elborult a tekintete, önuralmát veszítve szörnyetegnek nevezte Rakelt, és követelte, hogy adjon neki magyarázatot arra, mi történt Carllal. Ekkor ijedt csak meg a nő igazán, mert eszébe jutott, hogy a fiúknak már gyerekkorukban is voltak dühkitöréseik. Ám a dühük ezúttal szerencsés körülménynek bizonyult, mivel Benjamin épp abban a pillanatban lépett be az előszobába. A veszekedés és üvöltözés csak még jobban megerősítette elhatározásában a férfit, aki kopogás és habozás nélkül berontott, s lefogta Leót. Hátulról megragadta mindkét karját, a nő pedig gyorsan lehajolt, és orvosi táskájában kezdett matatni, amelyet Benjamin a padlóra tett. Az ikrek segítségért kiáltoztak, Daniel rávetette magát Benjaminra. Rakel hamar rájött, hogy ezúttal határozottabbnak és hatékonyabbnak kell lennie, mint eddig bármikor. Egy szempillantás alatt felmérte a táskájában található készítményeket: Stesolid, ópiátok, morfin, ott volt minden, ami kellett, aztán… végigfutott a hátán a hideg: pankurónium-bromid, egy szintetikusan előállított nyílméreg, a kuráré, amelyet ugyanabból a növényből készítenek, mint amit a dél-amerikai őslakosok használnak a nyilaikhoz. Ez azért mégiscsak túlzás lenne, és meglehetősen brutális… Bár várjunk csak! Hiszen van itt fizosztigmin is! Az az ellenszer, amely teljesen, vagy legalább ideig-óráig képes ellensúlyozni a hatást. Támadt egy ötlete. Elég merész és gonosz terv volt, s épp azon alapult, amit Daniel hányt a szemére előbbi vitájuk során az igazságtalanságról és a kegyetlenségről, s arra utalt, hogy a férfiban mély keserűség munkál. Rakel gumikesztyűt húzva felnézett. Benjamin szokása szerint ezúttal is kérlelhetetlen volt, és erősen tartotta Leót, aki folyamatosan szörnyetegnek és hasonlóknak nevezte őt, miközben Daniel próbálta kiszabadítani a testvérét. Ezzel el is dőlt minden. Rakel előkészített egy injekciót. Ez eltartott egy kis ideig. Ki kellett számítania és mérnie a szükséges adagot. Amikor felállt, belátta, hogy nem lesz ideje vénát keresgélni. Izomba kell beadnia a szert, és talán ez még kapóra is jöhet. Legalábbis ezzel győzködte magát, és a tűt beszúrta egyenesen Leo pulóverén keresztül. A férfi riadtan bámult rá, miközben Daniel ordítozott: „Mit művel? Mit művel?” Rakel pedig önkéntelenül elfintorodott.

A zajra felfigyelhetnek a szomszédok, vagy bárki más, és addigra Leo esetleg már görcsökkel küzd majd, és fuldoklik, miután a légzőizmai nem működnek többé. A helyzet azonnali beavatkozást kívánt. A nő bajba került. Olyan határt lépett most át, amelyet még sohasem, ezért okosabban kellett döntenie, mint bármikor. Legtekintélyesebb orvosi hanghordozását elővéve így szólt:

– Csak semmi pánik! Mindössze nyugtatót adtam neki, semmi mást. Lélegezz, Leo! Remek! Hamarosan jobban érzed majd magad. Beszéljünk értelmes emberek módjára, jó? Nem kell itt semmiféle „szörnyetegekről” meg hasonló ostobaságokról kiabálni. Ő itt… John. Nekem dolgozik. Orvosi képzésben részesült. Biztos vagyok benne, hogy sikerül majd megegyeznünk, és most már valóban itt az ideje, hogy megbeszéljük ezt az egész szomorú históriát. Örülök, hogy végül mégiscsak megtaláltátok egymást.

– Hazudik! – nyögte Daniel.

A helyzet tarthatatlanná vált. Túl sok volt a lárma és a vita, s a nő halálosan rettegett attól, hogy bármelyik pillanatban rájuk ronthat valamelyik szomszéd. Ezért tovább jártatta a száját, és próbálta csillapítani a kedélyeket, miközben számolta a perceket addig, amíg az elkerülhetetlen bekövetkezik – a méreg behatol Leo vérébe, elkezd hatni a nikotinerg acetilkolin a receptorokra, és végül lebénítja az izmokat. Szerencsére egyik szomszéd sem jelent meg közben. És senki sem hívta ki a rendőrséget. Leo Mannheimer épp csak elszédült egy kicsit, amire Rakel számított is, majd elterült a vörös perzsaszőnyegen, és görcsösen vonaglott. Még ha ez drasztikus lépés volt is a nő részéről, egyetlen bódító másodpercig azért élvezte a helyzetet. Hiszen tudta, hogy bármikor megmentheti a férfi életét. Vagy akár hagyhatja meghalni is. Minden a körülményektől függ. Tiszta fejjel kell gondolkodnia, okosnak és meggyőzőnek kell lennie, kihasználnia Daniel elkeseredettségét és kisebbrendűségi komplexusát. Az volt a terve, hogy ráveszi a férfit, teljesítse be azt a szerepet, amelyet a sors neki szánt.

Már amikor Leo a földre zuhant, Dan Brody látta, hogy itt valami nagyon nem stimmel. Mintha Leo teste felmondta volna a szolgálatot. A torkához kapott, és görcsösen vonaglott. Dan erre minden mást feledve leguggolt mellé, kiabált, és a testvérét rázta. Ekkor Rakel Greitz beszélni kezdett. De alig figyelt oda rá. Minden erejével arra összpontosított, hogy sikerüljön életet lehelni Leóba. Rakel szavai amúgy is túl különösen hangzottak ahhoz, hogy képes legyen befogadni a hallottakat.

– Daniel, megoldjuk. Elintézzük, hogy jobb dolgod legyen, mint amilyenről valaha is álmodtál. Fantasztikus életed lesz, korlátlan anyagiakkal.

Teljesen értelmetlenül hangzó, üres szavak voltak csupán, s Leo közben egyre rosszabbul lett. Egyre csak jajgatott és rángatózott. Hamuszürke lett az arca, és elkékült a szája. Levegő után kapkodott. Látszott, hogy mindjárt megfullad, és ettől bepánikolt. Már nemcsak az ajka, hanem az arca is elkékült, és Dan már épp azon volt, hogy mesterségesen lélegezteti – ezt még Bostonban tanulta, amikor egyik korábbi barátnője kis híján meghalt kokaintúladagolásban. Ám Rakel óvatosan megakadályozta őt ebben, és olyasmiket mondott neki, amiket Dan nem tudott figyelmen kívül hagyni, talán mert abban a helyzetben az ember a legvékonyabb szalmaszálba is kénytelen belekapaszkodni. Tény, hogy Rakel ekkor ismét más hangnemre váltott, már nem volt olyan szenvedélyes, mint az előbb, inkább nyugtatta őt, ahogy az orvosok szokták. Gumikesztyűbe bújtatott kezével kitapintotta Leo pulzusát, és megnyugtatóan Danre mosolygott.

– Semmi vész, csak egy kis görcsroham. Mindjárt elmúlik. Egy erős, de veszélytelen adag nyugtatót adtam be neki. Nézd meg a saját szemeddel!

Majd átnyújtotta Dannek a fecskendőt, aki el is vette tőle, bár nem értette, mit bizonyít mindez. Neki az égvilágon semmit nem mondott.

– Miért adja ezt ide nekem? – értetlenkedett.

Felállt a nagy termetű férfi mellett, aki még mindig kabátban – egy kék színű, gyűrött pufidzsekiben – és bélelt bakancsban volt, és épp olyan behízelgően mosolygott rá, akárcsak Rakel. Ekkor iszonytató gondolat ötlött az eszébe.

– Azt akarja, hogy rajta legyen az ujjlenyomatom? – S elhajította a fecskendőt.

– Csak nyugalom, Daniel. Most figyelj rám!

– Már miért figyelnék magára?

Előkapta a telefonját, hogy kihívja a mentőket. Ám a nagydarab férfi nyersen közbeavatkozott. Dan bepánikolt. Most meg akarják ölni Leót? Lehetséges ez? Hirtelen rémisztő félelem hasított belé, s mellette közben ott zihált a testvére, aki valóban úgy festett, mintha haldokolna. Dan üvölteni kezdett. Beleüvöltött Leo hiperérzékeny fülébe:

– Tarts ki! Ki fogod bírni!

Mire Leo elfintorodott, és a homlokát ráncolta. Összeszorította a fogát, és egy pillanatra mintha visszanyerte volna egészséges arcszínét. Ám azután ismét elsápadt, és a jelek szerint megint nem kapott levegőt. Dan ekkor Rakel Greitzhez fordult.

– Mentse már meg, a rohadt életbe! Elvégre maga orvos. Csak nem akarja megölni, ugye nem?

– Nem, dehogy! Miket beszélsz? Meglátod, mindjárt talpra áll. Csak menj egy kicsit odébb, és rögtön segítek rajta – felelte a nő, és amikor Dan látta, milyen határozottan lép a táskájához, nem tehetett mást, bíznia kellett benne.

Ez is a kétségbeesés jele volt. Hogy fogta Leo kezét, miközben abban reménykedett, hogy az, aki a mérget a testvérébe fecskendezte, most meg is fogja menteni az életét.

Rakel Greitz tökéletesen tudatában volt, mennyire fontos, hogy az adott pillanatban orvosként cselekedjen, és bizalmat sugározzon.

Ezért el is hessegette magától a gondolatot, hogy Leo légutait elzárva lerövidítse a haláltusáját. Inkább előkészített egy adag fizosztigmininjekciót, majd felhajtotta Leo pulóverének ujját, és beadta a karján található egyik vénába. Leo ettől rögtön jobban is lett, bár még mindig eléggé rossz állapotban volt. De ami a legfontosabb, Rakel érezte, hogy ezáltal egy kicsit visszanyerte Daniel bizalmát, így hát tovább beszélt hozzá.

– Most már rendbe jön? – tudakolta Dan.

– Igen, most már rendbe jön – felelte Rakel, majd folytatta mondókáját.

Alighanem akkor találta ki az egészet.

Leo esetében már korábban megkezdték az aknamunkát, amihez szükség volt Ivar Ögren segítségére. Ivar a tőzsdeügynökségnél kileste Leo jelszavait, és az ő nevében – vagy jobban mondva néhány palimadarat bevonva – egy csomó illegális tranzakciót kezdeményezett a részvény- és opciós piacon. A tranzakciókról készült kimutatásokat egy dossziéba gyűjtötte, s ezek alapján börtönbe juttathatta volna Leót, aki így örökre elveszítette volna társadalmi és szakmai megbecsülését. Ivar – Rakel akarata ellenére – egyszer már visszaélt a helyzettel, hogy megszerezze magának Madeleine Bardot. Rakel nem tapsikolt örömében. Személyes véleménye szerint Ivar Ögren egy ostoba fajankó, de tudta, hogy szüksége van rá és az általa megszerzett adatokra ahhoz, hogy nyomást gyakorolhasson Leóra, ha esetleg elkezdené kapiskálni, mi folyik a háttérben, és le akarná leplezni Rakelt.

– Daniel – szólította meg újra a férfit –, most jól figyelj, mert valami fontosat akarok neked mondani. A legfontosabb dolgot, amit valaha hallottál életedben.

Dan könyörögve, kétségbeesetten nézett rá, ami önbizalommal töltötte el a nőt, s egyszerre lágy, mégis határozott hangon beszélt hozzá, akár egy orvos, aki rossz hírt közöl a betegével.

– Nehezemre esik ezt mondani, Daniel, de Leónak így is, úgy is vége. Kétes ügyletekbe keveredett: bennfentes kereskedelmet folytatott, és törvénytelen banki ügyleteket hajtott végre. Mindenképp el fogják kapni.

– Mi? Maga meg miről beszél?

Nem vette be. Ezt Rakel is érezte. Dan egyre csak a testvére haját simogatta, és nyugtatgatta, hogy minden rendben lesz. Ez persze ostobaság volt, kamu duma.

Rakel fel is húzta magát rajta, és ezután élesebb hangnemben folytatta:

– Azt mondtam, figyelj rám! Leo nem az, akinek hiszed. Egy gazember. Bizonyítékunk van rá. Börtönbe fog kerülni. Csaló.

Daniel zavartan nézett rá.

– Az hogy a fenébe lehet? Hiszen nem is érdekli a pénz!

– Hát ebben tévedsz.

– Valóban? Pedig épp most akarta nekem ajándékozni a vagyona felét. Csak úgy.

A nő az ajkába harapott. Nem tetszett neki, amit hallott.

– Miért érnéd be a felével? – kérdezte.

– Nekem semmi nem kell. Csak azt akartam…

Majd elhallgatott, mert megértette. Vagy nem. De mégis, sejthetett valamit. Szemében ismét pánik tükröződött, és Rakel arra számított, hogy tombolni kezd, akár még erőszakossá is válhat. Benjaminra nézett, hogy álljon készenlétben. De nem történt semmi. Daniel csak Leót figyelte meredten.

– Mit adott be neki valójában? Nem nyugtatót, ugye? – tudakolta.

Rakel nem felelt. Nem tudta, hogyan játssza ki a lapjait. Érezte, hogy minden egyes szó, amit kiejt, és minden hangsúly döntő fontosságú lehet.

– Kurárét – felelte végül.

– Az meg mi?

– Egy növényi eredetű méreganyag.

– És mégis mi a francért adott be neki mérget? – Megint üvöltött.

– Mert szükségesnek láttam – felelte a nő.

Daniel felnézett Benjaminra. Kétségbeesett, csapdába esett kis állatra hasonlított.

– De aztán… – kezdte.

– Igen?

– Beadott neki valami mást is.

– Fizosztigmint. Az semlegesíti a hatást – magyarázta Rakel.

– Jó. Akkor most bevisszük a kórházba, ugye?

A nő nem felelt, mire Dan előkapta a telefonját. Rakel azon töprengett, megkérje-e Benjamint, hogy vegye el tőle. De azután hagyta. Amíg nem telefonál, nincs veszély. Dan a Google-on kezdett keresgélni. A nő úgy sejtette, a kurárét, vagyis a nyílmérget keresi. Hagyta, hadd olvasgasson egy darabig. Azután egyszer csak rémület villant a férfi szemében, s ekkor Rakel magához ragadta a készüléket, mire Dan őrjöngeni kezdett. Kiabált, csapkodott maga körül, még Benjaminnak is nehezére esett őt megfékezni.

– Nyugalom, Daniel!

– Azt már nem!

– Fejezd be! Nem érted, hogy milyen csodálatos ajándékot akarok adni neked?

– Ezzel meg mi a francot akar mondani? – ordította a férfi.

Mire Rakel azt felelte, a fizosztigmin csak időlegesen semlegesíti a kurárémérgezés tüneteit.

– Szóval azt állítja, nem tud rajta segíteni? – Daniel hangja már szinte nem is emberinek hangzott.

– Sajnálom, de nem. Ez az igazság – hazudta a nő.

Ekkor már Benjaminnak kellett kezelésbe vennie Danielt. Nem volt más választása. Lefogta, és leragasztotta a száját. Rakel ugyan elnézést kért tőle, és alaposabban elmagyarázta a helyzetet:

– Hamarosan ismét lebénul Leo légzőizma. Meg fog fulladni. Nehéz helyzetbe kerültünk, Daniel. Leo haldoklik, a fecskendőn pedig a te ujjlenyomatod van, és az indíték is egyértelmű, nem igaz? Látom a szemedben, hogy féltékeny vagy mindarra, ami neki megadatott. De az a jó az egészben…

Daniel vadul csapkodott maga körül, hátha sikerül kiszabadulnia.

– Az a jó az egészben, hogy Leo valamiképpen mégis tovább élhet majd, rajtad keresztül, Daniel.

És körbemutatott a lakásban.

– Tiéd lehet az élete, a pénze és a lehetőségei. Olyan életed lehet, amilyenről mindig is álmodtál. Mindent megkaphatsz, és esküszöm, mindaz a szörnyűség, amelyet Leo iszonyú kapzsiságtól vezérelve követett el, sosem derül majd ki. Majd mi elsimítjuk. Minden elképzelhető módon támogatni fogunk téged. Ti ketten tükörikrek vagytok, és tény, hogy ez okoz egy kis problémát, de hihetetlenül hasonlítotok egymásra. Ez egyedülálló lehetőség. Menni fog, meglátod. Én már most tudom.

Rakel ebben a pillanatban furcsa hangot hallott, amelyet nem tudott hová tenni. Daniel addig csikorgatta a fogát, amíg az egyik ki nem tört.

[2] Astrid Lindgren Ronja, a rabló lánya c. ifjúsági regényének egyik képzeletbeli lénye

20. FEJEZET

Június 22.

Leo Mannheimer végül csak kilépett a szobájából, Mikael pedig felállt, és kezet fogott vele. Különös találkozás volt. Mikael sok időt szentelt Leo élete tanulmányozásának, most pedig egyszer csak itt álltak szemtől szemben egymással. Ám az rögtön érződött, hogy kettejük közt valami kínzó, kimondatlan lebeg, akár egy kísérteties árny.

Leo a kezét dörzsölgette. Hosszú, ápolt körmei voltak. Világoskék vászonöltönyt viselt, hozzá szürke pólót és tornacipőt. Dús haja egy kissé összekócolódott, és úgy tűnt, valami hangra figyel. Feszültnek látszott, és nem invitálta beljebb Mikaelt. A férfi továbbra is odakint ácsorgott, a recepció előtti hosszú folyosón.

– Tetszett a beszélgetésük Karin Laestanderrel a Fotómúzeumban – jegyezte meg Mikael.

– Köszönöm. Olyan…

– Szakszerű volt. És őszinte – fejezte be a mondatot Mikael kedvesen mosolyogva. – Olyan időket élünk, amikor a hazugságok és az álhírek jobban befolyásolják a jövőnket, mint valaha. Vagy nevezzem őket inkább „alternatív igazságok”-nak?

– A pszeudovalóság világában élünk – mosolygott bizonytalanul Leo.

– Így van, amelyben még a személyiségünkkel is játszhatunk, nemde? A Facebookon és más hasonló helyeken kiadhatjuk magunkat valaki másnak.

– Én nem Facebookozom.

– Ahogy én sem. Sohasem értettem, mi a jó ebben. De azért időnként szerepet játszom én is. A munkámhoz tartozik, hogy úgy mondjam. Na és mi a helyzet magával? – szegezte neki a kérdést Mikael.

Leo erre idegesen a karórájára pillantott, majd kinézett az ablakon, az előttük elterülő térre.

– Ne haragudjon, de ma rendkívül szűkös az időm. Miről szeretett volna beszélni velem?

Mikael kérdéssel felelt a kérdésre:

– Maga szerint miről?

– Fogalmam sincs.

– Szóval nem követett el semmi ostobaságot? Semmi olyasmit, ami a lapomat, a Millenniumot érdekelhetné?

Leo nyelt egy nagyot, majd a földre szegezett tekintettel így szólt:

– Korábban volt pár üzleti ügyem, amit jobban is csinálhattam volna. Ez egy kissé kínos.

– Szívesen megvizsgálom a dolgot közelebbről is. Az efféle „kínos ügyek” nyalánkságok a számomra. De most jobban érdekelnének a személyes dolgai, mondhatjuk úgy, az „apró furcsaságai”.

– Apró furcsaságok?

– Úgy bizony.

– Mint például?

– Hirtelen jobbkezes lett.

Úgy tűnt, Leo – már amennyiben tényleg Leóval beszélt – ismét valami hangra figyel. Majd beletúrt a hajába.

– Tulajdonképpen nem. Inkább csak váltottam. Mindig is kétkezes voltam. Ambidexter.

– Tehát egyformán jól ír a bal és a jobb kezével?

– Nagyjából igen.

– Megmutatná?

Mikael előkapott egy tollat és egy noteszt.

– Inkább nem.

Leo felső ajkán verejtékcseppek bukkantak elő. Tekintete pedig ide-oda cikázott.

– Nem érzi jól magát?

– Nem igazán.

– Bizonyára a hőség miatt.

– Az meglehet.

– Én is meglehetősen rossz formában vagyok ma – folytatta a játékot Mikael. – Ugyanis a fél éjszakát ébren töltöttem, és Hilda von Kanterborggal iszogattam. Ugye jól sejtem, hogy ismeri őt?

Mikael észrevette a riadalmat a férfi szemében, és most már biztos volt benne, hogy rajtakapta. Látta a tekintetében és egész testtartásán, hogy mennyire kínban van. De ahogy alaposabban szemügyre vette őt, megsejtett valami mást is, amit nem volt olyan könnyű meghatározni – felindultságot és tétovázást érzett a férfin. Mintha Leo – vagy akárki volt is ő valójában – komoly döntés előtt állna.

Mikael így szólt:

– Hilda egy hihetetlen történetet mesélt nekem.

– Valóban?

– Olyan ikerpárokról beszélt, akiket a születésükkor szántszándékkal elválasztottak egymástól. Különösképpen egy bizonyos fiút emlegetett, akit Daniel Brolinnak hívtak, és a napjait kemény kétkezi munkával töltötte egy Hudiksvall melletti tanyán, miközben az ikertestvére…

– Ne olyan hangosan! – szakította félbe a férfi.

– Miért ne? – Mikael játszotta a meglepettet, s közben figyelte a másik reakcióját. – Talán jobb lenne, ha sétálnánk egyet – javasolta.

– Hát nem is tudom… – habozott a férfi.

– Hogy sétáljunk-e?

Leo szemmel láthatólag nem tudta, mit feleljen. Csak motyogott valamit a mosdóról, és elrohant. De még mielőtt eltűnt volna Mikael szeme elől, elővette a telefonját. Nyilván értesíteni akart valakit.

Mikael számára ekkor vált bizonyossá, hogy a tippje helyes volt. Megírta SMS-ben Lisbethnek, hogy Leo minden bizonnyal nem más, mint Daniel.

Ám időközben egyre jobban kezdett aggódni amiatt, hogy átverték – az ál-Leo bizonyára kisurrant valami hátsó kijáraton, és meglógott. Nem tudta, mitévő legyen, mert egy darabig semmi sem történt azonkívül, hogy folyamatosan jöttek-mentek az emberek. A recepciónál ülő barna hajú hölgy pedig mindenkinek kellemes napot kívánt, és megkérte az érkezőket, várakozzanak a kanapékon ülve, vagy felkísérte őket a megfelelő irodába.

Impozáns épület volt. Magas mennyezet, vörös színű tapéta, a falakat olajfestmények díszítették, amelyeken idősebb férfiak voltak láthatók öltönyben – alighanem korábbi tulajdonostársak és a vezetőség tagjai. Mégis volt valami obszcén abban, hogy körös-körül csak férfiak néztek vissza rá a falakról.

Mikael telefonja megcsörrent.

Annika volt az, s már épp fel akarta venni, amikor a férfi – akiről már ő maga sem tudta, kicsoda – végül mégiscsak visszajött. Időközben nyilván összeszedte magát. Talán sikerült valamilyen döntésre jutnia. Nehéz volt megállapítani. A nyaka elvörösödött, feszült és komoly volt az ábrázata. A földet nézte, és egy szót sem szólt Mikaelhez, csak a recepciónál ülő hölggyel közölte, hogy néhány órán át távol lesz.

Lementek a lifttel, majd ki a Norrmalmstorgra. Stockholm izzott a hőségtől. Az emberek a kezükkel vagy az újságjukkal legyezték magukat. A férfiak csak lazán a vállukra vetették a zakójukat. Mikaelék kiléptek a Hamngatanra, s a férfi zavart pillantást vetett hátrafelé. Mikael észrevette, és azon gondolkodott, vajon felszálljanak-e egy buszra, vagy fogjanak-e egy taxit. Azután mégis inkább átmentek az úton, és a Kungsträdgården felé haladtak. Csendben lépdeltek. Mintha arra vártak volna, hogy történjen valami, vagy egyszerűen csak magától kitisztuljon a kép. Mikael nem tudta volna megindokolni, miért, mindenesetre nem tetszett neki ez a hangulat.

A férfi erősebben izzadt, mint az időjárás indokolta, és újra aggodalmasan kémlelt körbe. Ekkor szemben álltak az Operával, és Mikael valami megmagyarázhatatlan okból úgy érezte, veszély leselkedik rájuk. Azon töprengett, nem követett-e el valami hibát. Lehet, hogy a Nyilvántartás emberei máris egy lépéssel előtte járnak? Hátrafordult, de semmit nem látott. Csend volt és nyugalom, amolyan vihar előtti csend. A padokon és az éttermek teraszán mindenütt emberek ültek, arccal a nap felé fordulva. Talán csak kísérője idegessége ragadt át rá is?

Egyenesen a tárgyra tért:

– Most akkor mi a helyzet? Leónak szólítsam, vagy Danielnek?

A férfi az ajkába harapott, és a tekintete hirtelen elkomorult. A következő pillanatban Mikaelre vetette magát, aki a földre zuhant.

Rakel Greitz egy padon várakozott a Norrmalmstorgnál. Amikor látta Daniel Brolint Mikael Blomkvist társaságában távozni, rájött, hogy olyan erők szabadultak el, amelyek előbb vagy utóbb a történet kiszivárgásához vezetnek. De ez voltaképpen nem is lepte vagy ijesztette meg.

Régóta tudta, hogy nagy tétekben játszik. Ám ahelyett hogy ez a felismerés kétségbeejtette volna, inkább valamiféle szabadságot nyújtott neki, most, amikor már úgyis fél lábbal a sírban volt. Hihetetlen erőt adott neki az a tudat, hogy nincs mit veszítenie. Benjamin Fors pedig ismét vele volt. Igaz, ő nem haldoklott, viszont Rakelhez kötötte élethosszig tartó hűsége, és még valami kimondhatatlan, amelyet közösen vittek véghez. Ha minden napvilágra kerülne, az Benjamint ugyanolyan súlyosan érintené, akárcsak őt, ezért a férfi minden kérdezősködés nélkül belement abba, hogy Blomkvistot kiiktassa a játékból, Danielt pedig magával vigye, hogy jobb belátásra téríthessék.

Benjamin ezért a nagy meleg ellenére fekete dzsekit viselt kapucnival, és hozzá napszemüveget. A kabátja alá pedig elrejtett egy ketamininjekciót, amelyet érzéstelenítésre használnak, és ami gyorsan kiüti majd az újságírót. Rakel, akinek egész reggel fájt a gyomra, némi nehézség árán vonszolta fel magát a Kungsträdgården mentén húzódó sugárútra. Az erős napfényben látta, amint Benjamin gyors léptekkel nekilódul.

Lassanként visszatért az életkedve. A várost egyetlen másodpercbe összesűrítve látta, egyetlen vibráló életképben, és mereven figyelte, ahogy Daniel és Blomkvist lelassít. Az újságíró alighanem egy kérdést tett fel a másik férfinak, aminek Rakel örült, mert ha beszélgetni kezdenek, az eltereli a figyelmüket, és úgy nagyobb eséllyel valósíthatják meg a tervüket.

Távolabb az úton lovas kocsi közeledett. Az égbolton egy kék színű luftballon lengedezett, és mindenütt mit sem sejtő emberek sétáltak. A szíve majd kiugrott a helyéből a várakozástól, és mélyet sóhajtott. Ám ekkor történt valami. Daniel észrevette a közeledő Benjamint, és félrelökte Blomkvistot. Az újságíró a földre zuhant, Benjamin pedig elhibázta a szúrást, és csak állt ott tétován, kezében a fecskendővel.

Ekkor Blomkvist felpattant. Felmérte a helyzetet, közben Benjamin újabb támadásba lendült, mire az újságíró ismét kitért előle, s erre a nagydarab férfi megfutamodott. A gyáva nyúl! Rakel magában tombolva nézte végig, ahogy Daniel és Blomkvist az Operakällaren étterem felé veszi az irányt, majd bepattannak egy taxiba, és eltűnnek a szeme elől. A hőség nedves lepelként burkolta be Rakel Greitzet, aki most ismét kezdte nagyon rosszul érezni magát. Mégis nyújtózott egyet, majd sietve elhagyta a helyszínt.

Lisbeth Salander a szürke furgon padlójához szorítva feküdt, miközben gyomron és arcon rugdosták, majd újra az orra elé nyomták azt a büdös rongyot. Szédült, és rövidebb időszakokra alighanem el is veszítette az eszméletét.

Mégis tisztán felismerte Benitót és Bashirt, az „álompáros”-t. Benito sápadt volt ugyan, a feje meg az állkapcsa be volt fáslizva. Úgy tűnt, minden mozdulat nehezére esik. Szerencsére csendben meghúzta magát. Inkább a két férfi esett neki Lisbethnek: a szakállas Bashir, aki erősen izzadt, és ugyanaz a ruha volt rajta, mint legutóbb, valamint egy erős testalkatú, harmincöt körüli, borotvált fejű férfi, aki szürke pólót és fekete bőrövet viselt. Egy harmadik ember pedig az autót vezette.

Lisbeth úgy vélte, a jármű a Slussen mellett gördült végig. Megpróbált megjegyezni minden apró részletet a kocsiban. Látott egy halom kötelet, egy ragasztószalagot és két csavarhúzót. Majd kapott egy újabb rúgást, ezúttal a nyakába. Valaki megragadta mindkét kezét. Megkötözték, átkutatták a zsebeit, és elvették a mobilját. Ez azért aggasztotta, de várjunk csak! A kopasz megtartotta a telót, és betette a zsebébe. Alaposan megfigyelte a férfi darabos mozdulatait, meg azt, hogy örökösen Benito felé tekingetett. Szemmel láthatóan az ő csicskája volt, nem pedig Bashiré.

A furgon bal oldalán volt egy pad, oda ültek le, amíg Lisbeth a padlón feküdt. Érezte az émelyítő parfümillatot, a denaturált szesz szagát és a tornacipőjükből áradó lábszagot. Lisbeth úgy vélte, észak felé haladnak, de nem volt benne biztos, elvesztette az irányérzékét. Sokáig senki nem szólt egy szót sem. Más nem is hallatszott, csak a lélegzetvételük, a motorzúgás és a karosszéria nyikorgása. A furgon egy roncs volt, legalább harmincéves. Aztán idővel elhalkult minden. Letértek egy mellékútra, és úgy húsz perc múlva beszélgetni kezdtek. Ez jó volt, Lisbeth pont erre várt. Bashir nyakán volt egy kék folt, remélhetőleg a bandyütő nyoma. A jelek szerint a férfi rosszul aludt az elmúlt éjjel. Elég szarul nézett ki.

– Hogy fogsz szenvedni, te kis kurva! – mondogatta.

De Lisbeth nem válaszolt.

– Utána apránként foglak kibelezni a Kerisemmel – tette hozzá Benito.

Ám Lisbeth továbbra sem szólt semmit. De nem is volt rá szükség. Tudta, hogy mindent, ami elhangzik, egy csomó számítógép rögzít majd.

Lisbeth számára ez nem jelentett túl nagy kihívást. Amikor megtámadták, belesuttogta a „Vérlidérc” jelszót az átalakított iPhone-jába. Ez a jelszó a Siri nevű mesterséges intelligencia segítségével aktiválta a segélyhívást. Bekapcsolt egy felerősített mikrofon, beindult a hangfelvétel, majd a mobilja GPS-koordinátáival együtt mindez eljutott a Hacker Köztársaság valamennyi tagjához.

A Hacker Köztársaság az elithackerek egy csoportja volt, akik valamennyien megesküdtek, hogy a segélyhívást csak abszolút végszükség esetén használják. Ezért aztán most világszerte számos ifjú tehetség figyelte feszülten a furgonban lejátszódó drámát. Tény, hogy a legtöbben közülük nem beszéltek svédül. De azért épp elegen voltak azok is, akik igen, többek közt Lisbeth egyik régi haverja, aki a sundbybergi Högklintavägenen lakott.

Plague-nak hívták. Akkora volt, mint egy ház, és elég szerencsétlenül festett, akár egy szociopata, ám a számítógépek világában valóságos zseninek bizonyult. Minden idegszála megfeszült most is, amikor a gépe előtt ülve követte a GPS-koordinátákat észak felé, Uppsala irányában. Az autó – a hangja alapján egy öregebb, nagyobb méretű járgány – Knivstánál tért le a 77-es útról, balra, és ez rossz jel volt. Vidékre tartottak, és arrafelé a GPS-koordináták egyre pontatlanabbak. Ismét hallotta a nő hangját a járműből, rekedtes volt és színtelen, mintha nem lett volna teljesen egészséges.

– Felfogtad, milyen lassan fogsz megdögleni, te kis ribanc? Vetted?

Plague kétségbeesetten nézett szét az íróasztalán. Papírlapok, üdítősdobozok, morzsák, kajamaradékok és kólásüvegek hevertek ott szanaszét. Plague haja lenőtt már, és borostás is volt, elnyűtt, kék köntösét viselte, amely alul-felül kirojtosodott. Fájt a háta. Még jobban meghízott, cukorbeteg is volt, és már csaknem egy hete nem látott napfényt. Most mit tegyen? Ha mindez egy lakásban történt volna, amelynek tudja a címét, meghackelhette volna az áram- és a vízellátást, bemérhette volna a szomszédokat, és mozgósíthatott volna egy polgári gárdát. Így azonban tehetetlen volt. Egész testében remegett. Hevesen vert a szíve. Fogalma sem volt róla, hová tart a jármű.

Valósággal záporoztak a csoport többi tagjától érkező üzenetek. Lisbeth a barátjuk volt, valóságos sztár közöttük. Plague viszont úgy látta, egyiküknek sincs semmi épkézláb javaslata vagy terve, semmi olyasmi, amit gyorsan véghez lehet vinni. Hívja a rendőrséget? Arra még soha életében nem került sor, és nem véletlenül. A kiberbűnözés minden létező területén elkövetett már valamit. Így vagy úgy, de örökké a nyomában volt valaki. És mégis, olykor a törvényen kívüli is kénytelen a törvényhez fordulni segítségért. Eszébe jutott, hogy Lisbeth – vagy Wasp, ahogy ők nevezték egymás közt – beszélt neki egy zsaruról, akit Bublanskinak hívnak. Azt mondta rá, a pasi „okés”, és ha ő egy zsaruról ezt mondja… Plague vagy egy percig csak ült némán és tehetetlenül a képernyőjén látható Uppland térképe előtt. Majd elővett egy fülhallgatót, rákapcsolta a hangfájlra, és felcsavarta a hangerőt. Minden apró zajt hallani akart, beleértve a motor hangját és az emberi hangokat is. Susogó, zúgó zörejeket hallott. Eleinte senki nem szólt egy szót sem.

Majd elhangzott az a mondat, amelyet Plague a legkevésbé akart hallani:

– Nálad van a csaj telefonja?

A nő volt az megint, akinek olyan beteges volt a hangja. Úgy tűnt, ő osztogatja a parancsokat, meg az a srác, aki néha egy másik nyelven beszél a sofőrhöz, amelyet a hangfájl alapú keresés bengáliként határozott meg.

– Itt van, a zsebemben – felelte az egyik fickó.

– Megnézhetem?

Sziszegés, zörej hallatszott. Átadták a mobilt. Egyikük nyomogatni kezdte, megvizsgálta, majd belefújt.

– Megbabrálták?

– Nem tudom – felelte a nő. – Úgy tűnik, nem. De hátha a zsaruk lehallgatnak ezen a szaron keresztül.

– Meg kéne szabadulnunk tőle.

Plague ismét bengáli szavakat hallott. Az autó lelassított. Megnyikordult egy ajtó. Kinyílt, bár a jármű még gurult. A szél belerecsegett a hangfelvételbe, majd susogó hang hallatszott, azután egy durva csapódás, végül elviselhetetlenül hangos csattogások. Plague kitépte a füléből a fülest, és öklével verte az asztalt. „A picsába, a kurva, rohadt életbe!” – záporoztak a szitokszavak mindenütt a számítógépekbe. A kapcsolat Wasppal megszakadt.

Plague gondolkodni próbált, megoldást keresni a helyzetre. Eszébe jutottak a forgalomfigyelő kamerák. Hogy is feledkezhetett meg róluk? Meg kell hackelnie a Közlekedésrendészet számítógépes rendszerét, így hozzájuthat a hatóság kameráinak felvételeihez. Csak hát az ilyesmi időbe telik, és az idő pont az, amiből fogytán voltak.

„Tudja valaki, hogyan lehet gyorsan bejutni a Közlekedésrendészet rendszerébe?” – írta.

Majd valamennyiükhöz kapcsolódott egy titkosított, csatolt hangfájlon keresztül.

– A kameráik részben nyilvánosak a neten – válaszolta valaki.

– Az nem elég. Túlságosan elmosódott, és ugrál a kép. Közelebbi felvétel kell, hogy lássuk az autómárkát és a rendszámot is.

– Tudok egy rövidebb utat.

Egy fiatal nő hangja volt, és beletelt egy pillanatba, mire Plague be tudta azonosítani. Nelly volt az, az egyik új tagjuk.

Plague beleordított a mikrofonba:

– Tényleg? Király! Akkor lépj be! Kapcsolódjatok össze vele! Segítsetek neki! Rajta! Megadom a pontos időt és a koordinátákat!

Plague felment a www.trafiken.nu honlapra, amely pontosan megmutatta, hol találhatók térfigyelő kamerák az E:4-es út mentén, Uppsala irányában, s közben visszajátszotta a Wasp telefonjáról felvett hangfájlt. Lisbeth 12.52-kor adta le a vészjelzést, és ha minden igaz, az első útba eső kamera a Haga södránál volt. De várjunk csak! A jelek szerint a jármű tizenhárom perccel később járt arra, 13.05-kor. Ezt utána már sűrűbben követte a többi kamera, és Plague azt gondolta, ez jó. A helyszínek sorban: Linvävartorpet, Linvävartorpet dél, Linvävartorpet észak, Haga északi kapu, Haga észak, Stora Frösunda, Järva krog, Mellanjärva, Ulriksdali golfpálya. Az első szakaszon egy csomó kamera volt elhelyezve, s a csúcsforgalom ellenére könnyedén belőhették volna a megfelelő járgányt, főleg, ha tényleg egy feltűnően régi és nagy méretű kocsiról van szó, egy furgonról vagy egy kisebb teherjárműről.

– Na mi van? – üvöltötte.

– Csak nyugi, dolgozunk rajta, van itt valami zavar, kitettek valami új infót. A francba, elutasítva! Várj csak! Ez az… yes! Na most… már jó úton járunk… befelé… most már csak meg kell értenünk… Miféle idióták készítették ezt a rendszert? Egy amatőr fos az egész!

A szokásos. Szitkozódás, üvöltözés. Adrenalin, izzadság és sikolyok, csak ezúttal még a szokásosnál is rosszabb. Hiszen most életről-halálról volt szó. De amikor végre bejutottak a rendszerbe, és oda-vissza lejátszották a kamerák felvételeit, végül semmi kétségük nem maradt: egy öreg, szürke bádog Merci buszt keresnek. De mit segített ez rajtuk? Most csak még tehetetlenebbnek érezték magukat, ahogy a jármű az egyik kamerától a másikig haladt, mint valami rossz szellem, majd végül eltűnt az összes kamera szeme elől az erdőben, Knivstától keletre, a Vadabo-tónál.

– Digitális homály. A francba!

Sosem ordibáltak még így a Hacker Köztársaságban, Plague pedig nem látott más kiutat, mint hogy felhívja Bublanski főfelügyelőt.

21. FEJEZET

Június 22.

Bublanski főfelügyelő Hassan Ferdousi imámmal beszélgetett az irodájában. Mostanra elég jól körvonalazódtak számára Jamal Chowdhury halálának körülményei. Az egész Kazi család – az apát leszámítva – benne volt, továbbá néhány iszlám szélsőséges Bangladesből. Szervezetten hajtották végre az akciót, azt meg kell hagyni, de nem annyira, hogy a rendőrségnek ne kellett volna már a nyomozás kezdeti szakaszában lelepleznie őket, mindenféle külső segítség igénybevétele nélkül.

Nem volt mit szépíteni rajta, nagy szégyennek számított ez Bublanskiék részéről. Épp az imént beszélt Helena Krafttal, a Titkosszolgálat vezetőjével, most pedig az imámmal cseréltek eszmét arról, miként tudná a rendőrség a jövőben hatékonyabban megelőzni az efféle erőszakos cselekményeket. Ám őszintén szólva Bublanskinak nehezére esett összpontosítania. Szeretett volna visszatérni Holger Palmgren halálának felderítéséhez, és mindenekelőtt a Martin Steinberg professzorral kapcsolatos gyanújához.

– Hogyan?

Az imám mondott neki valamit, amit Bublanski nem értett egészen. De nem is volt ideje töprengeni rajta. Közben ugyanis megszólalt a telefonja, sőt Skype-on is kapott egy hívást egy magát Total fucking shitstorm for Salander nevű felhasználótól, és ezt már önmagában is figyelemre méltónak találta. Ki az, aki így nevezi magát? Közben felvette a mobilját, és a vonal túlsó végén egy fiatalember minősíthetetlen hangon és szóhasználattal szólt bele.

– Mielőtt egyetlen szót is végighallgatnék, be kell hogy mutatkozzon! – felelte Bublanski.

– Plague vagyok – folytatta a férfi. – Kapcsolja be a számítógépét, és menjen rá arra a linkre, amit küldtem magának, azután elmagyarázok mindent!

Bublanski belépett a postafiókjába, és végighallgatta a fiatalembert, aki iszonyúan káromkodott, és mindenféle érthetetlen számítástechnikai szakkifejezéseket használt, mégis pontosan elmagyarázta a teendőket. Bublanski hamarosan magához is tért kábulatából és meglepetéséből, majd kivezényelt egy helikoptert és néhány szolgálati autót a stockholmi és az uppsalai rendőrségtől a Vadabo-tó irányába. Ezután Amanda Floddal együtt kirohant saját Volvójához a garázsba. A biztonság kedvéért hagyta, hogy a nő vezessen, és miután feltették a kék villogót, észak felé indultak az Uppsalavägenen.

Az előtte álló férfi megmentette egy súlyos támadástól. Ez minden bizonnyal jó jel. De Mikael még mindig nem értette, miről is van szó.

Az egyértelműen érződött, hogy most már nem játsszák meg magukat, mint korábban, az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökség előcsarnokában. Már nem az oknyomozó újságíró és áldozata voltak ők ketten. Egy újfajta kapocs kötötte össze őket, és Mikael a férfi lekötelezettjévé vált.

Odakint ezerrel sütött a nap. Egy apró padlástérben ültek a Tavastgatanon, amelynek ferde ablakai a Riddarfjärdenre néztek. Velük szemben egy félig kész olajfestmény, amely tengert ábrázolt, s benne egy fehér bálnát. Valahogy kellemes hangulatot árasztott a kép, a színek nyugtalan kavalkádja ellenére is. Mikael mégis inkább az ablak felé fordította. Nem akarta, hogy bármi is megzavarja.

A lakás Irene Westervik tulajdonában volt. Az idősödő művésznő és Mikael nem álltak igazán közeli kapcsolatban. A férfi mégis úgy érezte, van bennük valami közös, és nemcsak azért, mert a nő okos volt, és bizalmat ébresztett benne. Nem foglalkozott az élet hétköznapi, banális problémáival, s mellette Mikael gyakran más szemmel szemlélhette a világot. Az odavezető úton, a taxiból hívta fel a nőt, hogy megkérdezze, bevehetné-e magát a műhelyébe néhány órára, vagy esetleg egész napra. Irene odalent, a kapuban fogadta őket szürke pamutkosztümben, és egy kedves mosoly kíséretében nyújtotta át nekik a kulcsokat.

Most Mikael és a férfi, aki alighanem Daniel volt, ott ültek a lakásban, a megfordított festmény előtt. A mobiljukat kikapcsolták, és berakták a kamrába, a biztonság kedvéért. Mindkettejükről folyt az izzadság. Meleg volt, és Mikael sikertelenül próbálta kinyitni a műhely ablakait.

– Az egy injekcióstű volt a férfi kezében? – kérdezte megrökönyödve az újságíró.

– Nagyon úgy tűnt.

– És vajon mi lehetett benne?

– A legrosszabb esetben szintetikusan előállított nyílméreg.

– Méreg?

– Igen, ha kicsit túladagolják, leállítja az egész szervezet működését, még a légzőizmokét is. Így aztán megfulladt volna.

– Úgy tűnik, maga eléggé jártas az ilyesmiben.

A férfi szomorúan nézett rá, mire Mikael inkább az ablak felé fordult, és a kék égre meredt.

– Szólíthatom Danielnek? – kérdezte.

A férfi csendben tétovázott.

– Inkább Dannek – szólalt meg végül.

– Ez a beceneve?

– Nem, zöldkártyát kaptam, majd amerikai állampolgár lettem, és sok energiát fektettem abba, hogy kitöröljem a régi nevemnek még a nyomait is. Most Dan Brodynak hívnak.

– Vagy inkább Leo Mannheimernek.

– Így van.

– Azért ez különös, nem?

– De igen, az.

– Szándékában áll elmesélni nekem a történetét, Dan?

– Megpróbálom.

– Van időnk. Itt senki nem fog keresni minket.

– Van itt valami szíverősítő?

– Megnézem a hűtőben.

Mikael talált egy csomó üveg Sancerre fehérbort. Akasztófahumorával megállapította, hogy újabban ez is hozzátartozik a mindennapjaihoz. Kénytelen inni, hogy információkhoz jusson.

Dugóhúzóval kinyitott egy üveget, majd fogott két poharat.

– Tessék – töltött a férfinak.

– Azt sem tudom, hol kezdjem. De maga azt mondta, találkozott Hildával. Ő beszélt magának…?

Ismét tétovázott, mintha egy nevet vagy valami eseményt képtelen lett volna rettegés nélkül kiejteni.

– Miről?

– Rakel Greitzről?

– Sokat mesélt róla.

Dan ehhez inkább nem fűzött megjegyzést. Csak megemelte a poharát, és csendben, magába roskadva meghúzta. Majd lassanként megoldódott a nyelve. Egy berlini dzsesszklubban kezdte a történetet, egy gitárszólóval és egy nővel, aki őt bámulta.

Egy erdőbe értek az autóval, amely kényelmetlen és fülledt volt. Odakintről nem szűrődött be egyéb zaj, csak a madarak és a legyek hangja. Az autót üresbe tették.

Lisbeth szomjas volt. Köhögött, és rosszul érezte magát. Valami kloroformos cuccot szagoltattak vele, megkötözték és megrugdosták, és még mindig a földön feküdt. Ám azután feltérdelt, és ők hagyták, bár közben azért mindvégig szemmel tartották. Majd leállították a motort, és a padon ülve biccentettek egymásnak. Benito bevett néhány szem tablettát, és leöblítette vízzel. Arca hamuszürke volt, és ülve maradt, miközben Bashir és a másik férfi felálltak. A férfi, akinek mindkét alkarján tetoválás volt, egy bőrmellényt viselt, s az azon látható emblémát Lisbeth most tudta csak megfigyelni. És ez bizony cseppet sem javított a helyzetén. „Svavelsjői Motoros Klub” – ez állt rajta, annak a motorosklubnak a neve, amely az apjával is szövetségben állt, és a húgához is kötődött. Vajon Camilla és az ő hackerei nyomozták ki Lisbeth lakcímét?

A lány ismét a furgon hátsó ajtaját kezdte figyelni, s felidézte magában azt a mozdulatot, amivel kinyitották, és kihajították belőle a mobilját. Visszagondolt a mozdulat erejére, illetve inkább annak hiányára. Képtelen volt eloldozni a csuklója körül a kötelet, az ajtót viszont, úgy vélte, ki tudná rúgni. Ez jó, ahogy az is, hogy Benito koponyája sérült, a férfiak pedig feltűnően idegesek. A lélegzetvételükön is hallatszott, és látszott a tekintetükből. Bashir pofákat vágott, akárcsak Vallholmenben, és hátrahúzta a jobb lábát. Most bele fog rúgni Lisbethbe. A lány állta a rúgást, ami tényleg erős volt (a bordáit érte, majd az arcába is kapott egyet), de csak tettette, hogy megszédült, és közben Benitót tanulmányozta jó alaposan.

Lisbethnek kezdettől fogva az volt az érzése, hogy mindez elsősorban Benito jutalomjátéka. Az övé lesz az utolsó szó, és a nő már le is hajolt a padlón heverő, szürke vászontáskájához, amelyből előhúzott egy vörös bársonykendőt, és ugyanebben a pillanatban a két férfi keményen megragadta Lisbeth vállát, akinek ez sehogy sem tetszett, főleg miután Benito előhúzott egy tőrt is a táskájából, a Kerisét. Egyenes volt, fénylő és éles, hosszú pengéjének vége aranyozott. A nyelét gondos kezek faragták ki, s egy bandzsa démont ábrázolt. Ennek a fegyvernek egy múzeumban lett volna a helye, nem pedig egy pszichopata kezében, akinek be volt kötve a feje, és elmebeteg módjára elérzékenyült, valahányszor a tőrre nézett.

Benito most színtelen hangján elmagyarázta neki, hogyan fogja használni a tőrét. Lisbeth nem figyelt rá különösebben, mi értelme lett volna? Így is épp eleget hallott. Benito át fogja szúrni a tőrt a vörös bársonyon, be Lisbeth kulcscsontja alatt, és a penge át fog hatolni a szívén. Majd kifelé húzva a kendő le is tisztítja róla a vért. Ez állítólag kifinomult mozdulatokat igényelt. Lisbeth azonban tovább tanulmányozta a furgonban a dolgokat: megfigyelt minden egyes tárgyat, minden pormacskát, minden pillanatot, amelyben figyelmetlenséget vagy tétovázást tapasztalt. Majd Bashirra vetett egy pillantást. Ő Lisbeth bal vállát fogta, savanyú, mégis izgatott ábrázattal. A lány meg fog halni, és ő ezt élvezte. Mégsem tűnt egészen elégedettnek, és nem volt nehéz kitalálni, miért. Ő csak mellékszereplő egy nő játékában, akinek ördögi fegyvere volt, és ennek az idiótának ezt nem lehetett könnyű megemésztenie, hiszen a nők az ő szemében kurvák voltak csupán, és másodrendű lényeknek tekintette őket.

– Tudod a Koránodat fejből? – kérdezte Lisbeth.

Egyből érezte a vállát markoló kéz szorításából, hogy ezzel sikerült megzavarnia a férfit. Így hát folytatta azzal, hogy a próféta elítéli mindenféle Keris használatát, és azt mondta, ezek a sátán és a démonok eszközei, majd idézett a Korán egyik fejezetéből, amelyet persze csak kitalált. Mondott Bashirnak valami számot, és felszólította, hogy nézzen utána az interneten.

– Keresd ki, és majd meglátod!

Benito azonban felpattant, kezében a tőrrel, és megakadályozta őt ebben.

– Csak süketel, nehogy már elhidd! Hiszen a Keris még nem is létezett Mohamed idejében! Ez a Szent Háborút vívó harcosok eszköze mindenütt a világon!

Úgy tűnt, Bashir hisz neki, vagy legalábbis szeretett volna hinni. Azt felelte:

– Oké, oké, csak siessünk! – Majd mondott valamit bengáli nyelven a sofőrnek.

És Benitónak hirtelen valóban sürgőssé vált a dolog, bár szédelegett, és imbolyogva lépdelt. Ám valójában nem Lisbeth szavai tüzelték fel ennyire, hanem egy hang, amely a fejük fölül hallatszott, egy helikopter propellerének surrogása. Persze nem feltétlenül volt ennek bármi köze hozzájuk. Lisbeth azonban tudta, hogy a Hacker Köztársaság tagjai aligha ültek ölbe tett kézzel. Egyszerre találta ígéretesnek és aggasztónak a hangot: ígéretesnek, mert a segítség a közelben volt, aggasztónak pedig azért, mert a kocsiban mindenki egyre jobban kapkodni kezdett, és megszűnt a tétovázás.

Most támadásba lendültek. Bashir és a másik férfi erősen tartották őt. Benito pedig a sápadt pofájával, hosszú tőrével és vörös kendőjével vészesen közeledett felé. Lisbeth Salander Holgerre gondolt. Azután az anyjára, majd a sárkányára, és kifeszítette a lábát a padlón.

Fel fog állni, történjék bármi!

Mikael és Dan csendben üldögéltek. Elérkeztek a történet egy olyan pontjához, amelyről nehéz volt beszélni. Dan ide-oda jártatta a tekintetét. A keze pedig remegett.

– Leo ott feküdt a szőnyegen, de úgy látszott, már jobban van. Kapott egy újabb injekciót, amelytől magához tért. Már komolyan azt hittem, elmúlt a veszély, amikor…

– A nő beszélt a nyílméregről?

– Még azt is megengedte, hogy rákeressek a neten, talán azért, hogy a saját szememmel lássam, a fizosztigmin csak ideiglenesen semlegesíti a hatást. De közben észrevettem valami mást is.

– Éspedig?

– Majd arra is kitérek. Rakel azonban kitépte a telefont a kezemből, és megfenyegetett, hogy ha nem vagyok hajlandó együttműködni, lecsukat a testvérem meggyilkolásáért. Én teljesen lezsibbadtam, azt sem tudtam, mi történik velem. Kalapot és napszemüveget adtak rám. Rakel azt mondta, nem lenne jó, ha az emberek két Leót látnának a lépcsőházban. Azt is hozzátette, hogy addig kell kivinnünk a fivéremet a házból, amíg még képes a saját lábán állni, én meg arra gondoltam, csak jussunk ki, és majd segítségért kiáltok.

– De mégsem tette, igaz?

– Senkivel sem találkoztunk a liftben, sem pedig a lépcsőházban. Mindez szenteste előtti napon történt. Nem hiszem, hogy a férfit tényleg Johnnak hívták volna, ugyanis a nő többször is Benjaminnak szólította. Ugyanez a férfi próbált magára is rátámadni. De akkor…

– Mi történt?

– Kirángatták Leót, aki épp felegyenesedett, egy fekete Renault-hoz, amely odakint parkolt az utcán. Akkor már sötétedni kezdett, vagy legalábbis úgy tűnt – magyarázta Dan, majd ismét elhallgatott.

Másfél évvel korábban, decemberben

Kihalt volt az utca, olyan furcsán kihalt, mint egy rémálomban. Abban a pillanatban Dan minden bizonnyal foghatta volna magát, és elrohanhat segítségért. De hogy hagyhatta volna magára Leót, a testvérét? Ez képtelenség lett volna, nem? Közben melegebbre fordult az időjárás, és a hó kezdett sárrá és latyakká változni. A nő és a férfi betuszkolta Leót a kocsiba, Dan pedig megkérdezte:

– Most kórházba visszük, ugye?

– Hát persze – felelte Rakel Greitz.

Vajon akkor hitt neki? Hiszen a nő épp az előbb mondta, hogy semmi értelme, ráadásul megfenyegette Dant. Ő mégis engedelmesen beszállt az autóba, és csak egyetlen dologra tudott gondolni – arra, amit az interneten olvasott: a kurárémérgezésből fel lehet épülni, csak az a fontos, hogy a beteget lélegeztessék. Beült hát Leo mellé, a hátsó ülésre. A másik oldalra meg az a fickó, akit minden bizonnyal Benjaminnak hívtak.

Nagydarab férfi volt, talán száz kilót is nyomott. Természetellenesen nagy keze volt, és bár lehetett úgy ötven körüli, mégis gyerekesen nézett ki gömbölyű arcával, hatalmas, kék szemével és boltozott homlokával. De Dant ez akkor nem nagyon érdekelte. Minden erejével arra összpontosított, hogy Leót életben tartsa. Próbálta lélegeztetni, és újból megkérdezte, tényleg a kórházba mennek-e. Rakel, aki a vezetéshez készülődött, akkor már pontosabb választ adott. Azt felelte, a Karolinskához hajtanak, erre és erre az osztályra.

– Bízz bennem! – kérte a nő.

Azt magyarázta, hogy szakemberekkel beszélt, akik készen állnak Leo fogadására. Majd ezt meg azt csinálják vele. Dan talán maga is tudta, hogy ez képtelenség. De lehet, hogy túlságosan sokkos állapotban volt ahhoz, hogy fel bírja fogni az egész helyzetet. Ki tudja? Egyedül Leo lélegeztetésére összpontosított, és ebben senki nem is akadályozta meg. Azt gondolta, már ez is valami.

Rakel gyorsan hajtott, de nem is ártott sietniük. Nem volt nagy a forgalom. Felhajtottak a Solnába vezető hídra. A kórház vörös épülete fenyegetően magasodott a sötét távolban, és Dan egy pillanatra azt hitte, végül mégiscsak minden jóra fordul.

Ám az egész színjáték volt csupán, kísérlet, hogy őt egy kis időre nyugton tartsák. Ahelyett hogy megálltak volna, a jármű elszáguldott a kórház mellett, és északnak tartott, Solna felé. Dan üvöltve csapkodott. Már égett a combja, és tiltakozási kísérletei egyre erőtlenebbé és szánalmasabbá váltak. Nem mintha kétségbeesése vagy dühe alábbhagyott volna, az ereje azonban kezdte elhagyni. A fejét rázta. Remegett a szemhéja. Küzdött, hogy tiszta maradjon a feje, és életben tudja tartani Leót. A szavak azonban nehezen jöttek már a nyelvére, a mozdulatai is nehézkesebbekké váltak, s csak valahonnan a távolból, mint valami ködfüggöny mögül hallotta, amint Rakel Greitz és az a férfi sugdolóznak. Elvesztette az időérzékét. Ám ekkor Rakel felemelte a hangját. Most hozzá beszélt, és mintha hipnotizálni akarta volna. Mit is mondott? Arról beszélt, hogy Dan mindent megkap majd, valóra válnak az álmai, gazdag lesz. És boldog – tette még hozzá.

– Boldog leszel, Daniel, mi pedig mindig ott leszünk melletted.

Leo azonban levegőért kapkodott mellette, ráadásul a nagy termetű Benjamin ott ült a túloldalon, Rakel Greitz meg a boldogságról és gazdagságról papolt neki. Hát ez… egyszerűen leírhatatlan érzés volt. Nem voltak rá szavak.

*

Mikael Blomkvistnak esélye sem lenne megérteni. Dannek azonban muszáj volt megpróbálnia. Nem volt más választása.

– Csábította a lehetőség? – faggatta Mikael.

A borosüveg a fehér dohányzóasztalon állt, és Dannek kedve lett volna széttörni az újságíró fején.

– Értse már meg! – magyarázta, s közben erőt kellett vennie magán, hogy nyugodt tudjon maradni. – Számomra akkor nem létezett élet Leo nélkül! – Majd ismét elhallgatott.

– Mire gondolt közben? – kérdezte Blomkvist.

– Csak arra az egy dologra, hogyan úszhatnánk ezt meg Leóval.

– És mi volt a terve?

– A tervem? Nem is tudom… De azt hiszem, az, hogy belemegyek a játékba, és reménykedem, hogy majdcsak találunk valami kiutat, egy szalmaszálat, amelybe belekapaszkodhatunk. Egyre kijjebb haladtunk, vidékre. Valamennyire visszanyertem az erőmet. Örökösen Leót figyeltem. Egyre rosszabbul volt. Görcsök közt fetrengett. Mozgásképtelenné vált. Nagyon nehéz erről beszélnem.

– Van időnk.

Dan ivott még a borból. Majd így folytatta:

– Már fogalmam sem volt róla, merre járhatunk. Valahol vidéken. Az út egyre keskenyedett. Tűlevelű erdő mellett haladtunk el, odakint már teljesen besötétedett, és a havazást felváltotta az eső. Ekkor megláttam egy táblát. „Vidåkra”, ez állt rajta. Utána jobbra kanyarodtunk egy erdei útra, és tíz perccel később Rakel Greitz lefékezett, Benjamin pedig kiszállt a kocsiból. Valamit kivett a csomagtartóból. Tudni sem akartam, hogy mit. Iszonyúan csörömpölt, én pedig Leóval voltam elfoglalva. Kinyitottam az ajtót, őt lefektettem az ülésre, és mesterségesen lélegeztettem. Egy kicsit értettem hozzá, bár talán nem eléggé. Mégis megpróbáltam. Sose próbáltam még semmit ennyire erősen, egész életemben. Össze voltam zavarodva, Leo pedig hányt, úgy, hogy én észre sem vettem. A kocsiban büdös volt, én meg lehajoltam hozzá. Olyan volt, mintha saját magam fölé hajoltam volna. Érti ezt? Mintha a saját haldokló testemre leheltem volna, és a különös benne, hogy hagyták. Most már kedvesek voltak hozzám, Rakel meg az a Benjamin. Ezt furcsának találtam, bár nem egészen értettem, mi történik. Csak Leóra figyeltem, meg talán Rakelre is, arra, amit mondott. Kedvesen közölte velem, hogy Leo meg fog halni. A fizosztigmin hatása hamarosan elmúlik. Nem tehetünk ellene semmit. Ez szörnyű, mondta. De az a jó az egészben, hogy senki nem fogja keresni Leót. Még csak kíváncsiskodni sem fognak, hová tűnt, ha én átveszem a helyét. Az anyja haldoklik, világosított fel Rakel Greitz, én pedig felmondhatnék az Alfred Ögrensnél, és eladhatnám a részemet Ivarnak. Senki sem lepődne meg rajta. Hiszen mindenki tudta már rég, hogy Leo arról álmodozott, otthagyja a céget. És mintha az isteni igazságszolgáltatás szólna közbe, én megkapnám, ami mindig is járt nekem. Én meg eljátszottam, hogy benne vagyok. Nem láttam más kiutat. Mondtam, oké, értem, és talán menni fog. Motyogtam, hümmögtem. Elvették a telefonomat – ezt már talán említettem –, és ott voltam az erdő közepén, ahol egyetlen házból sem láttam fényt kiszűrődni, sem máshonnan.

Benjamin közben visszatért. Szörnyen nézett ki. Az izzadság és az eső teljesen eláztatta. A nadrágján hó- és földfoltokat láttam. A sapkája félrecsúszott, és egy szót sem szólt. A levegőben az egyetértés csendes, kibírhatatlan érzése lebegett, s ekkor Benjamin kivonszolta Leót a hátsó ülésről. Az a barom olyan kétbalkezes volt! Leo beütötte a fejét a földbe, én meg lehajoltam hozzá, és megnéztem, hogy van. Emlékszem, levettem Benjamin sapkáját, és ráhúztam Leo fejére. Azután begomboltam a kabátját.

Még csak fel sem öltöztettük őt rendesen. Sál nem volt rajta. Csupaszon maradt a nyaka. Szobacipőt viselt, az sem volt bekötve, a cipőfűzői összevissza lógtak. Pokoli jelenet volt, és azon gondolkodtam, elrohanjak-e segítségért. Egyenesen be az erdőbe, vagy végig az út mentén, abban reménykedve, hátha összefutok valakivel. De vajon van erre időm? Nem tartottam valószínűnek. Abban sem voltam biztos, hogy Leo él-e még egyáltalán. Így aztán én is követtem őket az erdőbe. Benjamin maga után vonszolta a testvéremet, nehézkesen és esetlenül, pedig Leo olyan vékony és könnyű volt. Megkértem, hadd segítsek, de Benjaminnak nem tetszett az ötlet. El akart hessegetni onnan. „Menj, ez nem neked való!” – mondta, aztán Rakelért kiáltott. Ő viszont szerintem nem hallotta. Elég erősen süvített a szél. Elnyelte a hangokat. A fák lombjai susogtak, minket pedig bokrok és fák ágai karistoltak össze, míg egy nagy fenyőfához nem értünk, amely beteg és öreg volt már. A mellett volt egy kövekből és földből álló kupac, mellette pedig egy ásó állt, én meg azt gondoltam, vagy legalábbis szerettem volna azt hinni, hogy valamiféle földmunkálatokba botlottunk, és ennek az egésznek semmi, de semmi köze hozzánk.

– Pedig az egy sírgödör volt.

– Legalábbis annak szánták. Nem volt túl mély. Benjaminnak biztos pokoli nehezére esett kiásnia a fagyott földet. Úgy tűnt, teljesen kimerült. Lefektette Leót a földre, és üvöltött, hogy tűnjek el. Én meg azt hajtogattam, hogy el kell búcsúznom a testvéremtől, nem lehet ennyire szívtelen! Ekkor ismét megfenyegetett, és azt mondta, Rakelnek már így is elegendő bizonyítéka van ahhoz, hogy leültessenek gyilkosságért. Én meg azt feleltem: „Tudom, felfogtam, csak épp szeretnék elbúcsúzni, elvégre az ikertestvéremről van szó. Én magam akarom eltemetni. Hagyjon engem békén, legyen már egy kicsit könyörületes, tűnjön el, hadd sirassam meg Leót nyugodtan! Úgysem tudnék megszökni onnan, Leo pedig már halott. Nézzen rá! – üvöltöttem. – Nézzen rá!” És akkor valóban magamra hagyott. Úgy sejtettem, nem ment valami messzire, mindenesetre nem láttam, és egyedül maradtam végre Leóval. Ott guggoltam a fenyőfák alatt, és ismét fölé hajoltam – magyarázta Dan Brody.

Annika Giannini a Flodberga női börtön személyzeti kantinjában ebédelt, majd ismét a H épület látogatószobájában foglalt helyet, ahol Sonja Modig felügyelő Faria Kazit hallgatta ki.

Sonja Modig ezúttal hatékonynak bizonyult, és abban egyetértettek Annikával, nagyon fontos, hogy ne csak a lány ellen hosszú távon elkövetett visszaéléseket vegyék tekintetbe, hanem vizsgálják meg, a bátyja ellen intézett támadást vajon nem lehet-e egyszerű testi sértésként kezelni szándékos emberölés helyett. Vajon valóban fennállt az ölésre irányuló szándék? Az itt a kérdés.

Annika szerint biztató volt a helyzet. Rávette Fariát, hogy kritikus szemmel nézzen saját tettére.

Ám ekkor Sonja Modig kapott egy hívást, kiment a folyosóra, és amióta visszaült közéjük, láthatóan nem volt nyugta, s ez felettébb idegesítette Annikát.

– Az istenért, ne próbáljon már pókerarcot vágni! – rivallt rá. – Látom, hogy valami történt. Ki vele! Most rögtön!

– Elnézést. Csak nem bírtam előhozakodni vele – szabadkozott Modig. – Az a helyzet, hogy Bashir és Benito elrabolta Lisbeth Salandert. Minden erőnkkel rajta vagyunk az ügyön. De elég rossz a helyzet.

– Azonnal mondjon el mindent! – sziszegte Annika.

Sonja pedig elmesélte, mire Annika összerezzent, Faria pedig összekuporodott a széken, karját a térde köré fonta. Ám ekkor történt valami. Annika vette észre elsőként. A lány szeméből nemcsak félelem és düh sugárzott. Valami más is: mélyen összpontosított.

– Vadabo-tavat mondott?

– Hogyan? Igen, igen, az utolsó nyom, hogy egy térfigyelő kamera felvette, ahogy a furgon bekanyarodott egy erdei ösvényre a tó környékén – felelte Sonja.

– Hát…

– Igen, Faria?

– Amikor még nem engedhettük meg magunknak, hogy Mallorcán nyaraljunk, a Vadabo-tó mellett szoktunk sátorozni.

– Oké – nyugtázta Annika.

– Elég sokat jártunk oda. Hiszen nincs messze. Bármikor kiruccanhattunk hétvégére. Amikor anyám még élt. Tudják, a Vadabo-tavat erdő veszi körül, sűrű erdő, keskeny ösvények és búvóhelyek, és egyszer… – Faria tétovázott, továbbra is a térdét átölelve hallgatott egy kicsit, aztán újra megszólalt: – Van itt térerő? – tudakolta. – Ha elő tudna keresni egy részletes térképet a környékről, megpróbálnám megkeresni azt a helyet. Visszaemlékezni, hol van.

Sonja Modig keresgélt a mobilján, szentségelt egy sort, majd ismét keresgélt, és végül felragyogott az arca. Talált valamit, amit az uppsalai rendőrség töltött fel nekik.

– Mutassa! – szólt Faria újdonsült erővel a hangjában.

– Itt tértek le – bökött rá Sonja Modig a térképre.

– Várjon egy kicsit, nehezen tudok tájékozódni! De van egy hely, valami Söderviken vagy ilyesmi a tó körül, ugye? Vagy Södra viken, Södra stranden?

– Nem tudom, meg kell néznem.

Sonja beütötte a keresőbe a „Södra” szót.

– Södra Strandviken? Ez lehet az? – mutatta meg a lánynak a térképet.

– Igen, ez az! Annak kell lennie – vágta rá határozottan Faria. – Nézze csak! Van itt egy kissé göröngyös út, de azért elég széles, épp elfér rajta egy autó. Szerintem ez lesz az. – A térképre mutatott. – Bár akkoriban a behajtónál állt egy sárga tábla. Emlékszem, mi volt ráírva: „Közút vége”, és ezen az úton egy kicsivel beljebb, pár kilométerre van egy barlangszerűség, mármint nem valódi barlang, de olyan, mintha egy csomó lombos fa között egy szoba lenne. Egy domb bal oldalán helyezkedik el, és istenbizony úgy néz ki, mintha levelekből lenne a tapétája vagy az ajtaja. Azon át egy teljesen védett helyre lehet bejutni. Bokrok és fák veszik körül, és csak egy résen keresztül látszik a szakadék és a patak. Bashir egyszer elvitt oda, azt hittem, azért, hogy valami érdekeset mutasson. De nem, hanem rám akart ijeszteni. Ez akkor történt, amikor már kezdett kissé nőiesedni az alakom, és a parton néhány fiú utánam fütyült. Amikor odaértünk, egy csomó hülyeséget hordott össze arról, hogy régen odavitték azokat a nőket, akik kurvák módjára viselkedtek, hogy megbüntessék őket. Halálra rémített, ezért emlékszem ilyen jól arra a helyre, és most arra gondoltam… – tétovázott – hogy Bashir talán Salandert is odavitte.

Sonja Modig savanyúan bólintott, és megköszönte a tippet. Visszavette a mobilját a lánytól, majd felhívott valakit.

Jan Bublanski megkapta Sami Hamid helikopterpilóta jelentését. Sami alacsonyan keringett gépével a Vadabo-tó és a környékbeli erdők felett, de a nyomát sem látta semmiféle szürke furgonnak. Senki más sem látta, egyetlen szemtanút sem talált, sem nyaralókat, sem a környékbeli rendőrjárőröket. Igaz, nem voltak könnyű helyzetben. A tavat kiterjedt partvonal vette körül, ám távolabb sűrű volt az erdő, tele labirintusszerű ösvényekkel és utakkal, mindenütt a környéken. Mintha ezt a helyet direkt rejtőzködésre találták volna ki, s ez aggasztotta Bublanskit. Rég szentségelt már ennyit, és egyfolytában nógatta Amanda Flodot, hogy hajtson gyorsabban.

Még hátravolt egy kevés a tóig, és épp a 77-es úton dübörögtek. A hangazonosításból tudta, hogy Benito és Bashir Kazi az, akiket keresnek, és ez nem hangzott valami jól. Bublanski minden másodpercet kihasznált. Beszélt az uppsalai rendőrség összekötő központjával és minden lehetséges személlyel, akik esetleg információval szolgálhattak. Még Mikael Blomkvistra is többször rácsörgött. Ám az újságíró kikapcsolta a telefonját, mire Bublanski ismét átkokat szórt.

Hol átkokat szórt, hol meg imákat mormolt. Bár alig ismerte Lisbeth Salandert, amolyan atyai aggodalmat érzett iránta, főleg, amióta Salander segített nekik felgöngyölíteni egy súlyos bűncselekményt. Ismét sürgetni kezdte Amandát. Közeledtek már a tóhoz. Ekkor megcsörrent a telefonja.

Sonja Modig volt az, aki jóformán nem is köszönt, csak elhadarta, hogy keressen rá a Södra Strandvikenre az autó GPS-ében, majd átadta a készüléket Faria Kazinak. Miért kéne Bublanskinak a lánnyal beszélnie? Nem értette. Faria őrülten céltudatosnak hangzott a telefonban, mintha valami létfontosságú feladat várt volna rá. Bublanski feszülten figyelt arra, amit mond, és közben abban reménykedett, hogy még ne legyen túl késő.

22. FEJEZET

Június 22.

Lisbeth Salandernek halványlila gőze sem volt arról, hol van. Mindenesetre forróság volt, ő pedig legyek és szúnyogok döngését hallotta odakintről. A szél megzizegtette a fák és a bokrok leveleit, és zúgó hullámokat vert a víz felszínére. Ám elsősorban mégis a lábára összpontosított.

A lába nyurga volt, de izmos, és jelenleg az egyetlen testrésze, amellyel megvédhette magát. A furgonban összekötözött kézzel térdelt. Az eltorzult ábrázatú és bekötözött fejű Benito közelített felé. A tőr és a kendő remegett a kezében, Lisbeth pedig a jármű ajtaját figyelte. A két férfi közben a vállát nyomta lefelé, és üvöltöztek vele. Lisbeth felnézett. Bashir arca fénylett az izzadságtól, és úgy nézett vissza a lányra, mintha neki akarna esni. De nem tehette, mert le kellett fognia őt.

Lisbethnek megint azon járt az esze, vajon nem tudná-e kijátszani őket egymás ellen. De kezdett kifutni az időből. Benito máris ott termett előtte, akár valami gonosz királynő a hosszú tőrével, és érezte, hogy odabent is megváltozott a hangulat. Olyan csendes és áhítattal teli lett, mint amikor valami nagyszabású dolog van készülőben. Az egyik férfi feltépte Lisbeth pólóját, hogy szabaddá tegye az egyik kulcscsontját. Majd Benitóra nézett. A nő sápadt volt. A vörös rúzs bizarr kontrasztot alkotott hamuszürke arcszínével. De most talán már szilárdabban állt a lábán, és nem reszketett, mintha a pillanat borzalma magához térítette volna. Amikor megszólalt, a hangja a szokásosnál egy oktávval mélyebben zengett:

– Szorítsd le erősen! Jó, jó! Nagyszerű nap ez a mai! Most megdöglik. Érzed, ahogy a Kerisem hegye rád mutat? Szenvedni fogsz! Aztán megdöglesz!

Benito Salander felé fordulva vigyorgott. Kegyetlen, embertelen volt az a tekintet, és egy pillanatig Lisbeth nem látott mást, csak a tőr pengéjét és a vörös kendőt, ahogy csupasz mellkasához közelített. A következő másodpercben azonban számos megfigyelést tett. Észrevette Benito kötésében a három tűt, és hogy a nő jobb pupillája tágabb, mint a bal, valamint azt, hogy a jármű ajtajának jobb oldalánál van egy tábla, „Bagarmosseni Állatkórház” felirattal. Majd szemügyre vett három sárga iratkapcsot és egy kutyapórázt a padlón, továbbá egy kék tintacsíkot az autó oldalának felső részén. De elsősorban azt a nyavalyás kendőt látta, amely nem csak úgy nyugodtan pihent Benito kezében, és ez jó volt. A kendő csak a rituálé részét képezte, és bármennyire magabiztosnak látszott is Benito a tőr használatában, ez az anyag idegen volt a számára. Úgy tűnt, nem nagyon tudja, mihez kezdjen vele, és ahogy a lány előre sejtette, végül le is hajította a földre. Lisbeth kapaszkodót keresett a lábujjaival. Bashir ráüvöltött, hogy maradjon már veszteg, ő pedig érezte a férfi hangjából, hogy ideges. Látta, hogy Benito hunyorog, majd felemeli és kinyújtja a kezét, benne a tőrt, s keresi a megfelelő pontot Lisbeth kulcscsontja alatt. Lisbeth ekkor szánta el magát. Egész testét megfeszítette, de nem tudta, képes-e arra, amit tervezett. Hiszen térden állt, a keze megkötözve, és még le is fogták. De akkor is meg akarta próbálni, behunyta a szemét, és úgy tett, mintha megbékélt volna a sorsával, miközben a csendet és a lélegzetvételeket hallgatta a csomagtérben. Érezte a feszültséget a levegőben, a vérszomj ízét, ugyanakkor a félelmet is, a kéjjel elvegyülő félelmet. Még egy efféle társaságban sem komplikációktól mentes egy kivégzés, és… várjunk csak!

Valami megütötte a fülét. Nem volt benne biztos. Valahonnan a távolból mintha motorzúgást hallott volna, de nem csak egy autóét, hanem többét is.

És épp ebben a pillanatban szánta el magát Benito a gyilkosságra. Most már itt volt az ideje, a legfőbb ideje, hogy Lisbeth cselekedjen. Hirtelen felpattant, szinte kirobbant, és talpra ugrott, ám a tőr elől már nem tudott idejében elhajolni.

Amanda Flod és Jan Bublanski autója valósággal dübörgött a Vadabo-tó mentén végigvezető keskeny, göröngyös úton, míg meg nem látták a sárga táblát, amelyen valóban ez a felirat állt: „Közút vége”. Amanda olyan satuféket nyomott, hogy megcsúszott a jármű, majd idegesen Bublanskira nézett, mintha az egész az ő hibája lett volna. A főfelügyelő azonban mindebből semmit sem vett észre, ugyanis épp Faria Kazival beszélt telefonon, és azt üvöltötte:

– Látom a táblát, itt van! – És alighanem káromkodott is mellé egy kiadósat, amikor a kocsi kisodródott.

Amanda ismét visszanyerte uralmát a gépjármű felett, és visszakanyarodott az útra, jobban mondva az ösvényre. Minden csupa sár volt, hatalmas bukkanókkal. Az eső, amely szüntelenül zuhogott azóta, amióta megérkezett a hőség az országba, már szinte járhatatlanná tette az utat, s az autó ide-oda zötykölődött. Bublanski ráordított a nőre:

– Lassabban, az istenért, nem szabad elhibáznunk!

Nem volt szabad elhibázniuk. A helynek Faria szerint egy emelkedő tetején kellett lennie, ágakkal és lombokkal körbevéve, bár őszintén szólva Bublanski ebben nemigen hitt. Eléggé vaktában vadásztak, és nemcsak azért, mert a furgont bárhol elrejthették az erdőben. Az is lehetett, sőt még valószínűbbnek tűnt, hogy épp egész más irányba tartanak vele. S közben egyre telt az idő. De mindenekelőtt azt nem értette, hogyan lehetett olyan biztos abban Faria, hol az a hely. Miként tudott csak úgy előásni ennyi különleges részletet gyermekkora rejtett emlékeiből? Vagy hogyan tudta így megbecsülni a távolságot ennyi évvel később?

Bublanski számára az erdő minden irányban ugyanúgy nézett ki: sűrű zöld növényzet borította mindenütt, de semmi különös nem volt benne, ami eltért volna a környezetétől, és már épp készült feladni. A kocsi felett olyan sűrűn értek össze a lombok, hogy minden elsötétült. A hátuk mögül már hallották közeledni a többi rendőrségi járművet, és ez persze jó volt, már amennyiben helyes nyomon jártak. De fel nem tudta fogni, hogyan találhatnának itt meg bármit is. Az erdő áthatolhatatlannak tűnt, ő pedig gondolataiba mélyedt. Ám ott, a távolban… ha nem is egy domb, de valami tényleg kiemelkedett a földből. Amanda ismét a fékre lépett, és megint megcsúsztak, ám egyre közeledtek az emelkedőhöz, és Bublanski folytatta a környék megfigyelését. Különösen egy nagy, gömb alakú kő vonta magára a figyelmét az út mentén, amelyről úgy gondolta, talán Faria is emlékezhet rá. De nem emlékezett, és Bublanski nem is tudta tovább folytatni a leírást. Valami zajt hallott. Egy bádog- vagy fémlemeznek csapódott valami, majd sikolyok és különféle izgatott hangok hangzottak fel. Bublanski Amandára nézett. A nő padlófékkel megállt, keresztben az úton, a férfi pedig előrántotta szolgálati fegyverét, és kirontott a járműből. Addig bolyongott az erdőben, a lombok és ágak közt, míg letaglózva rá nem jött, hogy tényleg megtalálta a helyet.

Másfél évvel korábban, decemberben

Dan Brody egy másik erdőben volt, egy másik évszakban. Térden állt az olvadt hóban, az öreg fenyő alatt, december huszonharmadikán este, nem messze a Vidåkra nevű településtől, és Leóra nézett, aki elkékült arccal és élettelen tekintettel feküdt az ölében.

Abban a pillanatban Dan halálra volt rémülve. De bénultsága nem tartott sokáig.

Lélegeztetni kezdte a testvérét. Leo ajka éppolyan hideg volt, akárcsak a talpa alatt a hó, és nem reagált a befúvásokra.

Dan minden pillanatban léptek hangját vélte közeledni,bár remélte, hogy csak képzelődik. Hamarosan lejár az ideje, és kénytelen lesz úgy visszatérni ahhoz az autóhoz, hogy elveszítette a másik felét. Újra meg újra, akár egy mantrát, egy imádságot, úgy hajtogatta: „Ébredj fel, Leo, ébredj!” Nem mintha még hitt volna terve megvalósíthatóságában, akkor sem, ha sikerül magához térítenie a fivérét.

Benjamin bizonyára a közelben maradt. Talán most is őt figyeli a fák közti résen át. Nyilván türelmetlen és ideges már, szeretné mielőbb a föld alatt tudni Leót, és elinalni innen. Reménytelennek tűnt a helyzet. Dan mégis, egyre kétségbeesettebben bár, de folytatta. Befogta Leo orrát, olyan erővel fújt levegőt a légutaiba, hogy beleszédült, és jóformán azt sem tudta, mit csinál. Emlékezett rá, hogy távolabbról egy autó motorjának zaját hallotta, amely később elcsendesedett.

Majd valami motoszkálni kezdett az erdőben, talán egy riadt állat. Néhány madár felrebbent és elrepült, aztán csend támadt. Ijesztő csend. Mintha kiszállt volna belőle is az élet. Muszáj volt rövid szünetet tartania, hogy legalább egy kicsit kifújhassa magát.

Kezdett kifogyni a levegőből, köhögött, s eltartott egy-két másodpercig, mire rájött, hogy volt ebben valami különös. A köhögése mintha visszhangzott volna a földről. Csak lassacskán jött rá, hogy Leo volt az. Lihegett, és görcsökben vonaglott, s mindez egy pillanatig érthetetlennek tűnt Dan számára. Csak bámult rá, de vajon mit érzett közben? Örömöt, boldogságot? Nem, mindössze annyit, hogy sietniük kell.

– Leo – suttogta. – Meg akarnak ölni! Menekülnöd kell az erdő felé! Most. Kelj fel, és rohanj!

Úgy tűnt, Leo nem fogja föl, amit mond. Küzdött, hogy lélegzethez jusson, és hogy meg tudja állapítani, hol van. Dan talpra segítette, majd bevezette a fák közé. Jó alaposan meglódította, mire Leo felbukott. Meg is ütötte magát, ám mégis talpra állt, és remegő lábbal bekóválygott az erdőbe. Dan ettől kezdve semmit nem tudott róla.

Utána sem nézett.

Nekiállt betemetni a sírgödröt. Iszonyú erővel hányta a földet a lyukba, s már hallotta is, amire egész idő alatt várt: Benjamin lépteit. Dan belenézett a lyukba, és látta, hogy így le fog bukni, ezért még vehemensebben folytatta a lapátolást. Közben egyre csak átkozódott. Már Benjamin lélegzetét is hallotta, valamint a férfi nadrágszárának suhogását és a hóban csikorgó cipőjét. Arra számított, hogy a férfi üldözőbe veszi majd Leót, vagy ráveti magát Danre. Ám ő csak csendben állt ott. A távolból egy újabb kocsi motorja hallatszott. És újabb madarak rebbentek fel.

– Nem bírtam elviselni a látványát. Inkább elástam én magam – közölte Dan.

Rettenetes volt kimondani ezeket a szavakat, és nem is kapott rájuk választ. Már épp felkészült valami szörnyűségre, és behunyta a szemét. De semmi sem történt, Benjamin lassú, tétova mozdulatokat tett csupán felé. Dohányszaga volt. Most közelebb lépett Danhez, és így szólt:

– Hadd segítsek!

Végül közösen temették be a sírgödröt, amelyben nem feküdt senki. Tetemes mennyiségű időt töltöttek el azzal, hogy minden egyes kavics és fűcsomó a helyére kerüljön. Azután visszatértek az autóhoz és Rakel Greitzhez. Lassan, lehajtott fejjel lépdeltek. Úton Stockholm felé Dan csendben, összeszorított foggal hallgatta Rakel jövőbeni terveit és javaslatait.

*

Lisbethet mintha puskából lőtték volna ki, úgy pattant fel, ezért a szúrás az oldalát érte. De nem tudta, mennyire súlyos a sérülése, és nem is volt ideje ezzel foglalkozni. Benito közben magához tért, és most vaktában hadonászott a tőrével a levegőben. Lisbeth oldalt lépett, lefejelte a nőt, majd a furgon ajtajához rohant. Fejjel előre nekirontott az ajtónak, így nyitotta ki, majd összekötözött kézzel a fűbe zuhant. Vérében az egekig szökött az adrenalin. Igaz, először talpra érkezett, ám utána orra bukott, bukfencezett egyet, majd lebucskázott egy lejtőn, egyenesen bele egy kis patakba.

Látta, hogy a víz vérvörössé válik körülötte, mire felállt, és bevetette magát az erdőbe. A háta mögül emberi hangokat és autók berregését hallotta. Mégsem akart megállni egy pillanatra sem. Csak eltűnni onnan.

Jan Bublanski a tisztásról nem látta Lisbethet, csak két embert, akik lefelé rohantak a lejtőn. Nem messze a hátuk mögött pedig ott állt egy szürke furgon, eleje az út és a lombozat felé nézett. Nem tudta eldönteni, mitévő legyen. Ezért így kiáltott:

– Megállni, rendőrség, ne mozduljanak! – S rájuk szegezte szolgálati fegyverét.

Kibírhatatlan volt a hőség. Erősen fújtatott. A két férfi fiatalabb és erősebb volt nála, és egész biztosan könyörtelenebb is. Ám amikor körülnézett, és az út felé fülelt, mégis úgy érezte, a helyzet az irányításuk alá került. Amanda Flod nem messze állt tőle, hozzá hasonló testhelyzetben, és több másik rendőrjármű is úton volt már feléjük. Úgy tűnt, a két férfi fegyvertelen, és sikerült meglepni őket.

A főfelügyelő így szólt:

– Nyugi, fiúk, csak semmi ostobaság! Körül vagytok véve. Hol van Salander?

A férfiak nem válaszoltak, ehelyett idegesen pislogtak a furgon felé, amelynek hátsó ajtaja nyitva maradt. Bárki vagy bármi is volt odabent, Bublanski hallotta, hogy csak lassan és nehézkesen tud mozogni. Végül megjelent előtte, ha nem is kiegyenesedve, de holtsápadtan és egy véres tőrrel a kezében: Benito Andersson. A nő szédelgett, a fejét fogta, és rámordult Bublanskira, mintha legalábbis ő lenne itt fölényben:

– Maga meg ki a fene?

– Jan Bublanski főfelügyelő vagyok. Hol van Lisbeth Salander?

– Maga az a kis zsidó?

– Azt kérdeztem, hol van Lisbeth Salander.

– Gondolom, megdöglött – sziszegte a nő, majd ismét felmutatta a tőrét, és a férfi felé közeledett. Ő meg ráüvöltött, hogy álljon meg.

De Benito csak ment rendületlenül, mintha a férfinál nem is lett volna fegyver, és ismét valami antiszemita megjegyzést tett rá. Bublanski azt gondolta, ez a nő annyit sem ér, hogy lepuffantsa. Csak ne jusson neki mártírhalál abban a pokoli világban, amelyben mozog. Ezért aztán Amanda Flod adta le a lövést. A bal lábán sebesítette meg Benitót, majd rögtön ezután odasereglettek a kollégáik is, és véget ért az egész. Ám Lisbeth Salandert sehol sem találták, csupán a vérnyomait a furgonban.

Mintha az erdő nyelte volna el.

– Na és mi történt Leóval? – tudakolta Mikael.

Dan töltött még magának a fehérborból, majd a megfordított festményre pillantott, végül ki a műhely ablakán.

– Bolyongott az erdőben – felelte.

– Életben van?

– Bolyongott az erdőben – ismételte meg Dan. – Körbe-körbe mászkált a fák között. Rosszul lett, és elbotlott. Havat olvasztott a tenyerében, és azt itta. Havat evett és ivott, azután késő este lett, és kiáltozni kezdett: „Helló, segítség, van ott valaki?” De senki sem hallotta őt. Órák múlva legurult egy lejtőről, majd egy mezőn találta magát, nyílt terepen, ami halványan ismerősnek tűnt neki, mintha valamikor régen már járt volna ott, vagy legalábbis az álmaiban látta volna. Távolabb, az erdő szélén, egy nagy verandás házban fény pislákolt. Leo odabotorkált, és becsengetett. A kunyhóban egy ifjú pár lakott: Stina és Henrik Norebring, ha ellenőrizni akarja. Épp karácsonyozni készültek. Betették az ajándékokat a fa alá a két kisfiuknak. Az első pillanatban, amikor meglátták Leót, halálra rémültek. Biztos szörnyen nézett ki. De azzal nyugtatta meg őket, hogy az autója megcsúszott az úton, és nekihajtott egy fának, a telefonját pedig elveszítette, és alighanem agyrázkódást kapott. Azt mondta, addig bolyongott, amíg a házukra nem talált, és azt hiszem, ez elég hihetően is hangzott.

A pár segített neki, készítettek meleg fürdőt, kapott új ruhákat és Janssons frestelsét, karácsonyi sonkát, forralt bort és snapszot, míg jobban nem lett, és össze nem szedte magát. Minden vágya az volt, hogy engem értesíthessen. De eszébe jutott, hogy Rakel elvette a telefonomat, és attól tartott, az e-mailjeimet is elolvassák, ezért az első pillanatban nem tudta, mit tegyen. De Leo okos ember, gondolatban mindig egy lépéssel előbbre jár, mint mi, többiek. Így aztán azon töprengett, hogyan küldhetne nekem burkolt üzenetet, amely teljesen ártalmatlannak tűnhet más számára, ám én mégis megfejtem.

– És mit csinált?

– Kölcsönkérte a férfi telefonját, küldött egy SMS-t ezzel a szöveggel, angolul:

Gratula, Daniel, Evita Kohn magával akar turnézni februárban, az Államokban. Kérem, jelezzen vissza. Django. Minor Swing lesz. Boldog karácsonyt!

– Oké – felelte Mikael. – Azt hiszem, valamennyire értem. De azért magyarázza el, hogy gondolta ezt a testvére.

– Először is nem akarta elárulni az új nevemet. Egy olyan művészre esett a választása, akivel sosem játszottam együtt, nehogy ezen az úton a nyomomra akadhassanak, mégis, úgy írta alá…

– Django.

– Igen, és én már ennyiből is megértettem volna, de aztán még azt is odaírta: „Minor Swing lesz”.

Dan elhallgatott, a gondolataiba mélyedt.

– A Minor Swing egy dal, amelyből hihetetlen életöröm árad. Vagy ez talán nem is a megfelelő szó rá. Mert van egy sötét oldala is. Django együtt írta Stéphane Grappellivel. Leóval már vagy négyszer-ötször eljátszottuk együtt. Imádtuk. Csak éppen…

– Igen?

– Miután Leo elküldte az üzenetet, ismét rosszabbul lett. Összeesett, és a pár lefektette a kanapéra. Nehezen kapott levegőt, és megint elkékült az ajka. De én erről semmit sem tudtam. Leo lakásában ültem, már nagyon későre járt. Mindhárman ott voltunk: én, Benjamin és Rakel Greitz. Akkor is borozgattunk. Valósággal vedeltem az italt, miközben Rakel sorra elmondott mindent, az egész gonosz tervet, amelyet kifőzött. Én meg félelmemben, ha kelletlenül is, de belementem a játékba. Beleegyeztem, hogy attól a pillanattól kezdve én leszek Leo, és pontosan azt teszem majd, amit Rakel mond. Ezután a részletekbe is beavatott: hogy fog nekem új hitelkártyákat szerezni, meg új jelszavakat, és kért, hogy látogassam meg Vivekát a kórházban, és tegyek úgy, mintha Leo lennék, meg vegyek ki szabadságot, utazzak el, olvassak könyveket a tőkepiac működéséről, és szabaduljak meg mind az amerikai, mind a norrlandi kiejtésemtől. Mindenben az égvilágon megegyeztünk. Rakel valósággal ugrált örömében, elővarázsolta Leo útlevelét és egyéb személyi okmányait, gyakoroltatta velem az aláírását, és mindenről kioktatott. Kibírhatatlan volt, és közben mindvégig ott lebegett a levegőben a fenyegetés, hogy engem mint Danielt bármikor lecsukathat a testvérem meggyilkolásáért, mint ahogyan az is, hogy Leóként pedig lecsukathat adócsalásért és bennfentes kereskedelem elkövetéséért. Teljesen bénultan ültem ott, és csak bámultam rá. Vagyis próbáltam, de többnyire képtelen voltam a szemébe nézni, ezért kitértem a tekintete elől, vagy inkább behunytam a szemem, és Leót láttam magam előtt, ahogy egyedül bolyong az erdőben, és elnyeli a sötétség meg a hideg. El sem tudom képzelni, hogyan maradt életben. Láttam magam előtt, ahogy ott fekszik a hóban, és halálra fagy… A mai fejemmel már alig hiszem, hogy Rakel ott és akkor tényleg annyira bízott a tervében. Biztos látta rajtam, hogy nem leszek képes megvalósítani, a legkisebb gyanútól összeomlok majd, és emlékszem, ahogy folyton Benjaminra nézett, és utasítgatta őt.

Azután összeszedte a cuccait. Szép apránként sorba rakta a tollakat, letörölgette az asztalokat és a székeket, szortírozott, keresgélt, takarított. Egyszer csak előhúzta a zsebéből a mobilomat, és meglátta Leo SMS-ét. Elolvasta, azután kikérdezett a barátaimról, az üzleti kapcsolataimról, a zenész kollégáimról, én meg megválaszoltam a kérdéseit, amennyire tudtam. Részben igazat mondtam, de voltak benne féligazságok és hazugságok is azért. Már nem tudom pontosan. Beszélni is alig bírtam, és mégis… tudja, a spórolás miatt vettem egy svéd SIM kártyát, és nem sokan tudták azt a számomat, úgyhogy azonnal kíváncsi lettem arra az SMS-re. „Milyen üzenetem érkezett?” – kérdeztem olyan közönyösen, ahogy csak tudtam. Mire Rakel megmutatta, én pedig csak néztem, olvasgattam, és hogy is tudnám leírni? Mintha visszatért volna belém az élet. De óvatosnak kellett lennem, és nem is hiszem, hogy Rakel bármit észrevett volna. „Valami meló, nem igaz?” – kérdezett vissza. Bólintottam, mire elmagyarázta, hogy most minden fellépésre nemet kell mondanom, majd visszavette a telefonomat, és további tanácsokat adott. De én már meg sem hallottam. Csak bólintottam, játszottam a szerepemet, és sikerült még kapzsinak is tettetnem magam: „Mennyi pénzt is kapok tulajdonképpen?” – kérdeztem, mire egy pontos összeget mondott, egy hatalmas összeget, amelyről később kiderült, hogy erős túlzás. Mintha legalábbis azon múlt volna a döntésem, hogy pár millió ide vagy oda. Ekkor már éjjel fél tizenkettő volt. Rakel órák óta gyűrte az agyam, hullafáradt voltam, és alighanem hullarészeg is. „Nem bírom tovább. Muszáj aludnom” – mondtam. Emlékszem, Rakel tétovázott. Egyedül merjen hagyni? De a jelek szerint végül arra jutott, hogy muszáj megbíznia bennem, én pedig úgy megijedtem attól, hogy még a végén meggondolja magát, hogy nem mertem visszakérni a mobilomat. Csak álltam ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába, néma bólintásokkal fogadtam a fenyegetéseit és az ígéreteit: igen, igen / nem, nem – ahogy a helyzet épp megkívánta.

– De végül mégiscsak elmentek.

– El, én pedig egyetlenegy dologra összpontosítottam: hogy el ne felejtsem a kijelzőn látott számokat. Az utolsó öt számjegyre emlékeztem. A többiben azonban nem voltam biztos, és addig kotorásztam a különböző fiókokban és kabátzsebekben, amíg meg nem találtam Leo mobilját, amelyen – rá jellemző módon – nem volt gombzár. Minden elképzelhető variációt kipróbáltam, felébresztettem egy csomó embert, és nem létező számokat is felhívtam. A jó számot azonban nem találtam el. Szitkozódtam, sírtam, és biztos voltam benne, hogy Rakel hamarosan újabb SMS-t kap majd tőle, és akkor beüt a mennykő. Ekkor eszembe jutott az az útjelző tábla, amely mellett elhaladtunk, épp azelőtt, hogy megálltunk volna az autóval. Az állt rajta: „Vidåkra”, és azt gondoltam, Leo bizonyára valahol a környéken talált segítséget, ezért…

– Rákeresett a Vidåkra névre a számokkal együtt?

– Pontosan, és azonnal megtaláltam Henrik Norebringet. Az internet világa elég különös, nem igaz? Még egy fotót is találtam a házáról. Megtudtam a férfi életkorát, a környékbeli ingatlanok becsült értékét, meg minden egyebet, és emlékszem, miközben tétováztam, remegett a kezem.

– Azután felhívta őt, igaz?

– Igen. Nem baj, ha tartunk egy kis szünetet?

Mikael megértőn bólintott, és egyik kezét Dan vállára tette. Kiment a kamrába, bekapcsolta a mobilját, és a kijelzőt nézte. A következő pillanatban a telefon pittyegni és rezegni kezdett, mire megnézte, mi történt. Káromkodott egy sort, majd visszament. Alaposan megválogatta a szavait:

– Bármi is történt, Dan, remélem, megérti, hogy mindezt nyilvánosságra kell hoznunk, amilyen hamar csak lehetséges. Részben a maga érdekében. A körülményekre való tekintettel örülnék, ha itt maradna a festőműhelyben. Idehívom magához a kollégámat és főnökömet, Erika Bergert. Rendben? Jó ember, megbízható. Kedvelni fogja, meglátja. De nekem most mennem kell.

Dan Brody zavartan bólintott, és egy pillanatig olyan szerencsétlenül állt ott, hogy Mikael gyorsan, esetlenül átölelte. Aztán átadta neki a műhely kulcsait, és megköszönte a beszélgetést.

– Bátor dolog volt magától, hogy elmesélte, mi történt. Már alig várom a folytatást – mondta.

Azzal útnak eredt, és már a lépcsőházból felhívta Erikát egy titkos vonalon. Ahogy sejtette, a nő meg is ígérte, hogy azonnal odahajt. Ezután Mikael Lisbethet próbálta újra meg újra elérni. De nem sikerült, mire ismét káromkodni kezdett, és inkább Jan Bublanski főfelügyelőnek telefonált.

23. FEJEZET

Június 22.

Jan Bublanskinak örülnie kellett volna. Hiszen elkapta Bashir és Razan Kazit, Benito Anderssont és ráadásul a Svavelsjői Motoros Klub egyik hírhedt tagját is. Mégsem volt elégedett, a legkevésbé sem. Az uppsalai és a stockholmi rendőrség átkutatta a Vadabo-tó környéki erdőséget, ám a furgonban lévő vérfoltokon kívül Salandernek más nyomát nem találták, csupán egy feltört nyaralót a domb tetején, ahol szintén vérnyomokat és egy kisebb méretű tornacipő talplenyomataira bukkantak. Ezt képtelenségnek tartotta. Lisbeth orvosi segítséget is kaphatott volna. Már úton voltak a mentőegységek. Ő mégis inkább berohant az áthatolhatatlan erdőbe, távol minden járható úttól és a civilizációtól. De talán fel sem fogta, hogy közel a segítség, és csak az életéért küzdött. Ki tudja? Ám ha Benito tőre valami létfontosságú szervet ért, Salander elég rossz állapotban lehet, sőt az sem kizárt, hogy haldoklik. Vajon miért nem úgy viselkedett, mint más ember hasonló helyzetben?

Bublanski már a rendőrség Bergsgatanon álló székházába ért, és épp az irodája felé tartott, amikor megcsörrent a mobilja. Mikael Blomkvist visszahívta végre, és ekkor a főfelügyelő nagy vonalakban vázolta neki a helyzetet. Látszott, hogy a szavai megtették a kellő hatást. Mikael feltett neki egy csomó kérdést, s csak utána mondta el, hogy kezdi már érteni, miért gyilkolták meg Holger Palmgrent. Megígérte, hogy mindent elmond, de most épp más dolga van.

Bublanski pedig nem tehetett egyebet, sóhajtott egy nagyot, és elfogadta a helyzetet.

Másfél évvel korábban, decemberben

Éjfél múlt tíz perccel. Végül mégiscsak eljött december huszonnegyedike. Az ablakpárkányokat vastag hóréteg borította. Csend borult a városra. Csak néhány autó zaja hallatszott be a Karlavägenről. Dan a kanapén ült, Leo mobilját tartotta a kezében, s egész testében remegett, miközben beütötte a Vidåkrában lakó Henrik Norebring számát.

A szám többször is kicsengett, s már visszhangzott a fülében. De nem vette fel senki. Csak az üzenetrögzítő kapcsolt be. Fiatal férfi beszélt rajta, majd így búcsúzott: „Legyen jó és vidám!” Dan kétségbeesetten nézett körül a lakásban. Már semmi nyoma sem látszott az odabent lejátszódott drámának. Sőt mindenütt olyan patyolattisztaság és fertőtlenítőszag uralkodott, hogy felfordult tőle a gyomra. Berontott a vendégszobába, ahol egész héten az éjszakákat töltötte. Újra meg újra megpróbálkozott a hívással, majd kétségbeesetten átkozódott, amikor nem járt sikerrel.

Odabent mindenütt Rakel Greitz nyomaiba ütközött. Vajon hogy volt minderre képes az a nő? Még a vendégszobát is rendbe rakta és kitakarította, a férfi pedig úgy érezte, szeretne rendetlenséget és koszt csinálni, cafatokra szaggatni a lepedőt, eltüntetni minden, a nő jelenlétére utaló jelet, és falhoz csapkodni a könyveket. Mégsem merte megtenni. Csak nézett kifelé az ablakon, míg meg nem hallott egy rádiószignált az egyik alsóbb szintről. Eltelt egy perc, talán kettő is, majd ismét felemelte a telefont. De még arra sem volt ideje, hogy beüsse a számot, a mobil ugyanis megszólalt, mire ő izgatottan és várakozásteljesen felkapta, és a készülékben ugyanazt a hangot hallotta, amelyet az üzenetrögzítőn is, ám ezúttal már nem tűnt olyan frissnek és vidámnak, inkább komoly volt és összeszedett, mintha valami megrázkódtatás érte volna.

– Leo ott van? – nyögte ki nagy nehezen a kérdést.

Ám választ nem kapott. Még lélegzetvételt sem hallott a vonal túlsó végéről, semmit.

Ez a csend nemcsak baljóslatú volt, de ismét rátört az erdőben érzett félelem. Eszébe jutott Leo kihűlt ajka, fénytelen, üres tekintete, és hogy hiába próbált levegőt juttatni a tüdejébe.

– Ott van? Életben van? – kiabálta.

– Várjon – szólalt meg végül a férfi.

Dan valami motoszkálást hallott a vonalban. A háttérben egy gyerek rikoltozott, és az asztalra helyeztek valamit. Mindenféle zajt hallott, majd várt, méghozzá jó sokáig.

Azután hirtelen ismét színesben látta a világot:

– Dan? – A hang akár Leóé is lehetett.

– Leo! Hát élsz?

– Igen, megvagyok. Megint rosszul lettem, görcseim voltak, de szerencsére itt van Stina, aki ápolónő, és rendbe hozott.

Azt mondta, most épp egy kanapén fekszik, két takaróval beburkolva. Kissé színtelen hangon, ám mégis összeszedetten beszélt, és úgy tűnt, nem tudja, mit mondhat el az odakint várakozó pár füle hallatára. Mindenesetre a „Django” és a „Minor Swing” szavakat ki merte ejteni.

– Megmentetted az életemet – jelentette ki Leo.

– Asszem, igen.

– Ez óriási tett volt.

– Úgy érted, „swing”?

– Ennél „swingebb” már nem is lehetne, tesó!

Dan nem válaszolt. Megrendülten hallgatott.

– Contra mundum – folytatta Leo.

– Hogyan?

– Ketten a világ ellen, bratyó. Csak te meg én.

Úgy döntöttek, az Amaranten Szállóban találkoznak, a Kungsholmsgatanon, nem messze a Városházától. Leo úgy érezte, ott biztonságban lesznek, mert biztos, hogy egyetlen ismerősével sem fognak összefutni. A testvérek azzal töltötték december huszonnegyedike reggeli óráit egy negyedik emeleti szobában, hogy lehúzott redőnyök mögött beszélgettek, és tervezgették a jövőjüket. Ismét megerősítették szövetségüket és az egyezményt, amelyet kötöttek, s még a délelőtt folyamán, a karácsony előtti utolsó vásárlási rohamban Dan vett két feltöltőkártyás mobiltelefont, amelyeken keresztül tarthatták egymással a kapcsolatot.

Dan ezután visszatért a Floragatanra, és amikor Rakel Greitz a vezetékes telefonon kereste, már sokkal meggyőzőbben tudta állítani, hogy úgy döntött, azt teszi, amire a nő utasította. Még egy nővérrel is beszélt a Stockholmi Idősek Otthonából, aki elmondta, hogy anyja épp altatásban fekszik, és nem valószínű, hogy sok van neki hátra. Dan boldog karácsonyt kívánt a személyzet minden tagjának, azt kérte tőlük, helyette is adjanak egy csókot Viveka homlokára, és megígérte, hogy hamarosan bemegy meglátogatni.

Még aznap délután visszatért az Amarantenbe, és amennyit csak tudott, elmondott Leónak arról a mappáról, amelyről Rakel Greitz azt állította, tele van bennfentes kereskedelmi ügyletekről, valamint adócsalásról szóló bizonyítékokkal, amelyeket Ivar Ögren követett el Leo nevében, és amelyek állítólag börtönbe juttathatnák Leót. Dan határtalan dühöt látott a fivére szemében. Olyan gyűlölet csillant meg benne, amelytől Dannek égnek állt minden haja szála, és csak ült csendben, amíg Leo azt ecsetelte, hogyan fog bosszút állni Ivar Ögrenen, Rakel Greitzen meg az összes többi emberen, akik benne voltak a csalásban. Dan egyik kezét Leo vállára tette, osztozott a fájdalmában, ő azonban nem a bosszúálláson gondolkodott, hanem a sötétben megtett autóúton és az erdőben, az öreg fenyő alatt megásott síron, valamint Rakel szónoklatain az őt támogató hatalmas erőkről. A férfi minden porcikájában azt érezte, nem mer visszavágni, vagy legalábbis egyelőre nem, és talán – bár ez csak később ötlött az eszébe – ez összefüggésben állt a társadalmi hátterével. Ő nem hitt benne úgy, mint Leo, hogy képesek győzedelmeskedni a túlerővel szemben. Vagy talán épp akkor eszmélt rá, hogy kegyetlenül le kell sújtaniuk. Így szólt:

– Persze, meg kell bosszulnunk, tönkre fogjuk tenni őket, de erre azért fel kell készülnünk, nem? Bizonyítékokat kell szereznünk. Előkészíteni a terepet. Nem tekinthetnénk ezt egy új kezdetnek?

Maga sem tudta, mit akart ezzel mondani. Inkább csak hangosan gondolkodott. Ám lassanként egyre alaposabban fontolóra vette a dolgot, és úgy egy órával később terveket kezdtek szőni. Először csak nagy vonalakban, azután egyre részletesebben. Tudták, hogy villámgyorsan kell lecsapniuk. Máskülönben Rakel Greitz és az ő aljas szervezete rá fog jönni, hogy átverték őket.

Leo már karácsony napján egy nagyobb összegű átutalást kezdeményezett Dan Brody bankszámlájára. Megígérte, hogy hamarosan több pénzt is küld majd. Ezután Dan nevében vett egy repülőjegyet Bostonba. De nem Dan szállt fel a gépre, hanem Leo, aki beöltözött Dan ruháiba, s az ő amerikai útlevelével és egyéb papírjaival utazott. Dan pedig ott maradt Leo lakásában, és karácsony másnapján fogadta Rakel Greitzet, hogy felvázolja neki új élete körvonalait. Jól játszotta a szerepét, és ha olykor nem is látszott annyira kétségbeesettnek, mint amilyennek illett volna lennie, úgy tűnt, Rakel Greitz ezt úgy értelmezte, hogy máris elkezdett megbarátkozni a helyzettel. „Az ember másokban véli meglátni a saját gonoszságát” – ahogy később Leo megfogalmazta neki telefonon.

December huszonnyolcadikán Dan Leo anyjánál ült az idősotthonban, és úgy tűnt, senki nem sejt semmit. Ettől felbátorodott. Elegánsan felöltözött, és nem beszélt sokat. Próbált egyszerre megrendültnek, mégis összeszedettnek látszani, s olykor valóban elragadták az érzelmei, jóllehet egy olyan ember mellett ült, akit soha életében nem látott még. Viveka Mannheimer sápadt volt, és lesoványodott. Valaki megfésülte és egy kicsit, még ki is sminkelte. Feje alá két párnát helyeztek. Törékeny, madárszerű volt a teste. Aludt. Tátva maradt a szája, és alig pihegett. Egyszer, amikor Dan úgy érezte, a helyzet megkívánja, végigsimított a nő vállán és karján, mire ő kinyitotta a szemét, és gyanakvó tekintettel méregette a férfit. Dan ettől kissé kényelmetlenül érezte magát, ám nem aggódott komolyabban. Viveka erősen a morfin hatása alatt állt, és könnyen rá lehetett fogni, hogy csak hallucinál.

– Maga kicsoda? – faggatózott.

Sápadt, beesett arcán erős ellenszenv ütközött ki.

– Én vagyok az, anya, Leo – felelte Dan.

Úgy tűnt, a nő a választ mérlegeli. Nyelt egyet, és mintha sikerült volna összeszednie az erejét.

– Sosem voltál olyan, amilyet vártunk, Leo. Csalódtunk benned, apád meg én – közölte.

Dan behunyta a szemét, és visszaemlékezett mindarra, amit Leo mesélt neki az anyjáról. Majd válaszolgatni kezdett neki, és meglepően könnyen ment, talán éppen azért, mert a nő idegen volt a számára:

– Te sem voltál olyan soha, amilyennek én szerettelek volna látni. Nem értettél meg engem. Becsaptál.

Viveka meglepetten és zavartan nézett rá. Majd a nyomaték kedvéért hozzátette:

– Nem, te csaptál be minket, Leo! Te meg a többiek.

A férfi felállt, és a várost átszelve hazaindult. Másnap, december huszonkilencedikén Viveka Mannheimer meghalt. Dan egy e-mailben tudatta, hogy sajnos nem tud részt venni a temetésén. Ivar Ögrennek pedig megírta, hogy szabadságot vesz ki, és bár kapott válaszul egy csomó káromkodást, valamint a felelőtlenségét ecsetelő keresetlen szavakat, ő ezekre már nem felelt. Január negyedikén azután, Rakel beleegyezésével, Dan is elhagyta az országot.

New Yorkba repült, és Washingtonban találkozott Leóval. Sok időt töltöttek együtt, egy héten keresztül csak beszélgettek, mielőtt ismét elváltak volna útjaik. Dan megismertette Leót Boston dzsesszköreivel, ő pedig mindenkinek elmagyarázta, hogy újabban zongorázni kezdett, de sokáig csak magában gyakorolt, és nem mert nyilvánosan fellépni. Aggódott ugyan amiatt, hogy svéd akcentussal beszélte az angolt, és honvágya is támadt, de aztán úgy döntött, hogy Torontóba repül, ahol találkozott Marie Denverrel. A nő kezdő lakberendező volt, aki művészi ambíciókat dédelgetett, és az idő tájt épp saját céget akart alapítani a nővérével közösen, ám bizonytalan volt, bele merjen-e vágni. Leo pedig – aki akkor Dannek nevezte magát – beszállt némi tőkével, aktív tag lett a vezetőségben, s nem sokkal később a pár vásárolt egy házat a torontói Hoggs Hollow-ban. Leo gyakran zongorázott egy kisebb társulatban, amelynek tagjai valamennyien lelkes amatőr zenészek voltak, és egyben orvosok.

Dan is sokáig kereste a helyét. Európai, majd ázsiai körutazást tett, gitározott, és közben páratlan mohósággal kitanulta a tőkepiac működését. Úgy érezte – vagy legalábbis szerette volna azt hinni –, hogy kívülálló mivolta segít majd abban, hogy egy teljesen új, egyedi nézőpontból szemlélje a piacot, és végül úgy döntött, elfoglalja Leo helyét az Alfred Ögrensnél, többek közt azért, hogy kiderítse, miféle bizonyítékai lehetnek Rakelnek és Ivar Ögrennek a testvére ellen. Így jött rá, hogy ebből a slamasztikából nem lesz egyszerű kimászni. Amikor megbízta Stockholm egyik legjobb cégjogászát, Bengt Wallint, és megtudta, miféle ügyleteket kötöttek Panamában a Mossack Fonsecánál Leo nevében, határozottan azt a tanácsot kapta, hogy ne tegyen semmit.

*

Telt-múlt az idő, s az élet lassacskán visszatért a megszokott kerékvágásba. Dan és Leo nem szakadt el egymástól, titokban továbbra is tartották a kapcsolatot. Dan akkor is Leót hívta fel, amikor úgy döntött, örökre otthagyja az Alfred Ögrens Tőzsdeügynökséget. Leo hosszas töprengés után azt mondta, döntse el ő, elérkezett-e az ideje, hogy lerántsák a leplet az igazságról. S még hozzátette, hogy ha igen, úgy Mikael Blomkvistnál aligha találhatnak erre alkalmasabb személyt. Ezért Dannek eredt meg a nyelve, bár Leo új életéről azért mégsem számolt be Blomkvistnak. Felhajtott még egy kevés fehérbort, megeresztett egy újabb hívást Torontóba, és annyira belefeledkezett a hosszú telefonbeszélgetésbe, hogy csak arra kapta fel a fejét, amikor néhány halk koppantást hallott az ajtón. Erika Berger érkezett meg.

Rakel Greitz rosszulléttel küszködve visszasétált a Hamngatanra, és egy taxival hazavitette magát a Karlbergsvägenre. Alig várta, hogy az ágyába zuhanjon. Útközben szégyenkezett, nem volt rá jellemző, hogy legyűrje a kimerültség vagy a betegség. Úgy döntött, bármi áron tovább küzd, és gyakorlatilag minden kapcsolatát felhasználta – leszámítva Martin Steinberget, aki a rendőrség sorozatos megkeresései után teljesen összeomlott –, hogy Blomkvist és Daniel Brolin nyomára akadjon. Később odavitette magát Benjaminnal a Millennium götgatani szerkesztőségéhez, és Mikael Bellmansgatanon álló lakása elé is. Ám mindenütt zárt ajtókba ütköztek, míg végül Rakel úgy döntött, aznapra feladja a harcot, és a lakására vitette magát Benjaminnal. De nemcsak azért, hogy végre kipihenje magát, hanem hogy megsemmisítse a projektről készült titkos feljegyzéseket, amelyeket otthonában, a hálószobai gardrób mögötti széfben őrzött.

Ekkor már délután fél ötöt mutatott az óra. Még mindig kibírhatatlan volt a hőség. Hagyta, hogy Benjamin segítsen neki kiszállni az autóból. Valóban szüksége volt a férfi támogatására, és nem csak testőrként. Még a járáshoz is támasz kellett neki. Sápadt volt, és az események összezavarták. Sokat kellett aznap erejét és figyelmét megfeszítve összpontosítania. Fekete garbóját már teljesen átáztatta az izzadság, és szédelgett. Úgy érezte, imbolyog körülötte a város. Mégis kihúzta magát, és egy pillanatra győzedelmesen tekintett az égre. Persze hogy lerántják majd róla a leplet, és bűnhődni fog. De szent meggyőződése volt, hogy nemes célért harcolt: a tudományért és a jövőért. Ezért eltökélten, méltósággal akart meghalni. Megesküdött rá, hogy a végsőkig büszke és erős marad, bármennyire betegnek érezte is magát.

Odalent, a kapu előtt állva elkérte Benjamintól a narancslevet, amelyet a férfi útközben vett neki. És bár ő maga is neveletlenségnek tartotta, egyenesen az üvegből kortyolta az italt, amelytől valamennyire visszanyerte az erejét. Majd felment a lifttel a hatodik emeletig, kinyitotta a biztonsági zárat, ám előtte megkérte Benjamint, hogy kapcsolja ki a riasztót. Már épp át akarta lépni a küszöböt, amikor egy pillantást vetett lefelé, a lépcsőházba, és a vér is megfagyott az ereiben. Egy sápadt alakot látott felfelé jönni, egy fiatal nőt, aki mintha a föld alól bukkant volna elő.

Pedig Lisbeth Salander időközben eléggé összeszedte magát. Igaz, a szeme vérvörös volt, sápadt arcát pedig fák és bokrok karistolták össze, s látszott, hogy nehezen mozog. Mindössze egy órával korábban vásárolt egy új pólót és egy farmernadrágot egy turkálóban, az Upplandsgatanon, véres cuccait pedig egy utcai szemeteskukába hajította.

A Telenornál vett egy új mobilt, és nem messze onnan, a gyógyszertárból szerzett sebbenzint és kötszert. A nyílt utcán állva tépte le a csípőjére tapasztott, barna ragasztót, amelyet az egyik nyaralóban szerzett, hogy azzal állítsa el a vérzést. Ezúttal azonban egy új és jobb kötést tett a sebre.

Valahol a Vadabo-tó környékén rövid időre elveszítette az eszméletét. Amikor azonban magához tért, felállt, és egy éles kővel levágta a csuklójáról a kötelet. A 77-es útnál egy fiatal lány felvette az öreg Roverébe, és elvitte Vasastanba, ahol jó nagy feltűnést keltett. Betegnek és veszélyesnek látszott, amikor belépett az említett kapun a Karlbergsvägenen, legalábbis Kjell Ove Strömgren szemtanú leírása szerint. Lisbeth nem nézte meg magát a lift tükrében. Nem gondolta, hogy a látvány jó hatással lenne az önbizalmára. Szarul érezte magát. Nem hitte ugyan, hogy a tőr létfontosságú szerveket roncsolt volna, mégis túl sok vért vesztett, és eléggé szédelgett.

Greitz – avagy Nordin, ahogy félrevezetésképp állt a névtáblán – lakásán senkit nem talált. Így a lány leült egy emelettel lejjebb, a lépcsőfordulóban, és írt egy üzenetet Blomkvistnak. Erre csomó intelmet és egyéb baromságot kapott válaszul. Pedig csak azt akarta megtudni, mire jutott a férfi, aki írt is neki egy rövid összefoglalót. Lisbeth elolvasta, majd bólintott. Ezután behunyta a szemét, érezte, hogy a fájdalom és a rosszullét eluralkodik rajta, s minden erejét össze kellett szednie, hogy ne engedjen a kísértésnek, és ne feküdjön le zihálva a földre. Egy pillanatig úgy érezte, képtelen annyi erőt gyűjteni, hogy bármit is tehessen. Ám ekkor eszébe jutott Holger.

Felidézte, amint a férfi kerekesszékében ülve begördült a Flodbergába, és arra gondolt, milyen sokat jelentett számára ez az idős ember hosszú éveken keresztül. De mindenekelőtt az járt Lisbeth fejében, amit Mikael mondott Holger halálával kapcsolatban, és ekkor már teljesen biztos volt benne, hogy Rakel Greitz ölte meg a férfit. Ebből aztán sikerült erőt merítenie. Úgy érezte, most már Holgerért is bosszút kell állnia. És azt is tudta, hogy teljes erőből kell lecsapnia, bármennyire rosszul is érezte magát, ezért felegyenesedett, megrázta a fejét, és végül – tíz vagy tizenöt perccel később – a rozoga lift megérkezett a fölötte lévő emeletre. Kitárult az ajtaja, s egy nagydarab, ötvenes éveiben járó férfi és egy idősebb, fekete garbót viselő nő szállt ki belőle. Az volt az érdekes, hogy Lisbeth már a testtartásáról felismerte Rakel Greitzet, mintha a nő a maga merevségével egyenesen visszarepítette volna őt a gyerekkorába.

De nem volt ideje ezen gondolkodni. Gyorsan elküldött egy-egy üzenetet a mobilján Bublanskinak és Modignak, majd elindult a hatodik emeletre, ha nem is biztos lábakon, és a jelek szerint nem is igazán halkan. Greitz ugyanis meghallotta őt, hátrafordult, és egyenesen Lisbeth szemébe nézett. Először kissé meglepődött, majd amikor felismerte, félelemmel vegyes gyűlölettel méregette. Mégsem történt semmi. Lisbeth megállt a lépcső tetején, és a sebére szorította a kezét.

– Hát újra látjuk egymást – állapította meg.

– Jó sokáig várattál – felelte a nő.

– Mégis mintha tegnap történt volna minden, nem igaz?

Rakel Greitz erre már nem felelt. Csak kiadta az ukázt:

– Benjamin, hozd ide!

A férfi bólintott, úgy gondolhatta, ez semmiség, főleg miután végigmérte Lisbethet, és megállapította, hogy vagy fél méterrel magasabb, és kétszer olyan széles, mint a lány. Mégis hatalmas vehemenciával indult felé, s nemcsak a saját testi ereje vitte előre, hanem a lendület is. Lisbeth gyorsan oldalt lépett, elkapta a férfi bal karját, megrántotta, s Benjamin saját lendülete lett a veszte. Lezuhant a lépcsőn, a feje nagyot koppant a kőpadlón. Lisbeth azonban mindebből már mit sem látott. Gyorsan belökte Rakel Greitzet az előszobába, majd magukra zárta az ajtót. Hamarosan ütemes dübögés hallatszott be odakintről.

Rakel hátrálni kezdett, magához szorítva barna orvosi táskáját, és néhány másodpercre fölénybe került. Ennek persze semmi köze nem volt a táskához vagy annak tartalmához. Lisbeth úgy érezte, mindjárt elájul. Az előbb megerőltette magát, s most aggasztóan szédülni kezdett, és hunyorogva nézett körül a lakásban. Ám a tekintetét elborító köd ellenére is meg tudta állapítani, hogy sohasem látott még ilyen helyet. Nemcsak a színek hiányoztak a lakásból – minden fekete vagy fehér volt –, hanem steril tisztaságban vakított minden, mintha nem is élő ember lakott volna ott, hanem egy robot, valami tisztítógép. Egyetlen porszem nem sok, annyit sem lehetett találni abban a lakásban, és minden fertőtlenítve volt.

Lisbeth megtántorodott, és egy fekete szekrénynek dőlt. Már érezte, hogy el fogja veszíteni az eszméletét, amikor a szeme sarkából észrevett valamit. Rakel Greitz valami eszközzel a kezében közelített felé. Egy injekcióstű volt az. De nyugton maradt, erőt gyűjtött.

– Épp most hallottam, hogy ez az új hobbija, injekciós tűvel kinyírni az embereket.

Rakel erre támadásba lendült. Ám a lánynak ez meg se kottyant. Kirúgta a kezéből a tűt, amely a ragyogó fehér padlón landolt, és elgurult, s bár Lisbethre újból rájött a szédülés, sikerült talpon maradnia, és néhány pillanatig Rakelre meredt. Meglepte, mennyire nyugodtan nézett vissza rá a nő.

– Végezz velem nyugodtan. Büszkén halok meg – jelentette ki Greitz.

– Büszkén?

– Úgy bizony.

– Na azt már nem!

Lisbeth elég rosszul nézett ki, és színtelen, elgyötört hangon beszélt. Rakel Greitz azonban tudta, hogy mindennek vége. Kinézett az ablakon, balra, a Karlbergsvägen irányába, és egy-két másodpercig még habozott. Ám be kellett látnia: nincs más választása. Hiszen bármi jobb, mint Lisbeth Salander karmai közt végezni. Ezért nekilódult, és feltépte az erkélyajtót, hogy kiugorjon.

Ám ekkor valaki elkapta, és megállította.

Rakel Greitz életét épp az az ember mentette meg, akitől mindenki másnál jobban rettegett, s visszacibálta őt steril lakásába. Lisbeth erősen tartotta, miközben a fülébe súgta.

– Nyugalom, Rakel! Meg fog halni, ne aggódjon.

– Tudom – felelte a nő. – Rákos vagyok.

– A rák az semmi.

Lisbeth olyan dermesztően ejtette ki e szavakat, hogy Rakelbe belemart a jeges félelem, és nem bírta megállni, hogy vissza ne kérdezzen:

– Ezt meg hogy érted?

De Lisbeth rá sem nézett. A padlót bámulta.

– Holger sokat jelentett nekem – felelte, és úgy megszorította Rakel csuklóját, hogy szinte teljesen elzárta a keringését. – Szóval úgy értem, Rakel, hogy nem csak a rák fogja elvinni, hanem a szégyen is, és esküszöm magának, attól jobban fog szenvedni! Teszek róla, hogy annyi mocskos ügye kerüljön napvilágra, hogy senki ne emlékezzen magából másra, csak a gonosztetteire! A saját szarában fogják eltemetni! – folytatta olyan átéléssel, hogy Rakelnek nem esett nehezére elhinni, főleg, mivel Salander már nem úgy festett, akár egy föld alól előbukkanó, vérszegény kísértet, hanem nyugodtan és összeszedetten tárta ki a bejárati ajtót, és engedett be rajta egy csapat rendőrt, akik időközben elfogták Benjamint.

– Jó napot, Greitz asszony! Magának meg nekem lesz megbeszélnivalónk bőven. Épp az imént kaptuk el a kollégáját, Steinberg professzort – ecsetelte egy sötét hajú, idősebb férfi, aki kedvesen mosolygott, és Jan Bublanski főfelügyelő néven mutatkozott be.

A férfi munkatársainak mindössze húsz percbe telt, hogy megtalálják a ruhásszekrény mögötti széfet. A nő még látta Lisbeth hátát, amikor a mentőápolók elvezették a lányt.

Salander hátra sem fordult. Mintha Rakel többé nem is létezett volna a számára.

24. FEJEZET

Június 30.

Mikael Blomkvist épp befejezte hosszú tényfeltáró riportját a szerkesztőség Götgatanon álló épületében, amelyet a Nyilvántartásról és a 9-es számú projektjükről írt. Szokás szerint forró nyári nap volt ez is. Hetek óta egy csepp eső sem esett már. Nyújtózott egyet, ivott pár korty vizet, majd az egyterű iroda távolabbi végében álló, világoskék kanapéra esett a pillantása.

A kanapén Erika Berger nyúlt el magas sarkú cipőjében, és a férfi cikkét olvasta. Mikael nem is idegeskedett igazán. Hiszen meg volt róla győződve, hogy ez kellőképp megrázó olvasmány, és persze címlapsztori, amely eszméletlenül jót tesz majd a lapjuknak. Mégsem tudta, hogyan fog rá reagálni Erika, és nem csak azért, mert a cikk bizonyos részei etikai problémákat vetnek fel. Nemrégen ugyanis összevesztek.

A férfi kijelentette, hogy esze ágában sincs a szigetekre utazni Szent Iván-éjkor, sőt a legkevésbé sem óhajt ünnepelni, inkább a sztorira fordítja minden energiáját, átnézi a Bublanskitól kapott anyagot is, és folytatja a Hilda von Kanterborggal, Dan Brodyval és Leo Mannheimerrel készített interjúkat. Leo titokban érkezett a feleségével Torontóból Stockholmba. Mikael nagyon keményen dolgozott ezen az ügyön. Szinte éjjel-nappal, és nemcsak a Nyilvántartásról írt, hanem Faria Kazi történetét is feldolgozta. Bár valójában ezt a sztorit nem ő írta meg, hanem Sofie Melker. Mikael mégis állandóan beleavatkozott, és átbeszélte az események jogi vonatkozásait a nővérével, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy Fariát szabadon bocsássák, és egy új személyazonossággal új életet kezdhessen.

Mikael Sonja Modiggal is tartotta a kapcsolatot. A nyomozás újrafelvétele óta ő vitte az ügyet, amiben most már Jamal Chowdhury meggyilkolásának körülményeit vizsgálták. Bashir, Razan és Khalil Kazi meg két további személy előzetes letartóztatásban várta a bírósági tárgyalást. Benitót áthelyezték a härnösandi Hammerfors börtönbe, és ő is a tárgyalására várt. Mikael olykor Bublanskival is hosszas beszélgetésekbe bonyolódott. Ezúttal minden korábbinál nagyobb hangsúlyt fektetett a szóbeli információszerzésre.

Végül azonban nem bírta tovább. Szünetet kellett tartania, hogy kissé kifújja magát. Olykor már duplán látott a fáradtságtól. Ráadásul fojtó volt a forróság, és nem bírta már a bezártságot a laptopjával odahaza, a Bellmansgatanon. Az egyik délután rátört a vágy, és felhívta Malin Frodét.

– Ide tudnál jönni, kérlek?

Malin rendes volt, és szerzett bébiszittert a gyereke mellé, de csak miután Mikael megígérte, hogy vesz epret és pezsgőt, leveszi az ágytakarót, nem viselkedik szétszórtan, és nem játssza Kalle Blomkvistot, azt az átkozott, reménytelen nyomozót. Mikael úgy érezte, az ajánlat elfogadhatóan hangzik, ezért most egymásba gabalyodva feküdtek az ágyban, boldogan és részegen, a külvilágról tudomást sem véve, amikor Erika Berger meglepetésszerű látogatást tett Mikaelnél, egy üveg drága vörösborral a kezében.

Erika sosem hitte, hogy Mikael az erény mintaképe lenne, elvégre ő maga ráadásul férjnél volt, mégsem kezelte túlzottan diszkréten a viszonyait. Mégis kiborult a bili, és ha a férfinak elegendő ideje és energiája lett volna hozzá, persze oda-vissza elemezgethették volna a történteket.

Malin kikelt magából, és megsértette Erikát, aki amúgy is zavarba jött a helyzettől. Tulajdonképpen mindannyiukat kínosan érintette az eset. A két nő veszekedni kezdett egymással, majd végül Mikaellel – legalábbis Erika, aki ezután az ajtót becsapva elviharzott a lakásból.

Azóta Erika és Mikael alig állt szóba egymással, és ha mégis, akkor is csak az újsággal kapcsolatos szakmai ügyeket tárgyalták meg. Most azonban Erika ott feküdt a kanapén, Mikael pedig Lisbethre gondolt. A lányt már kiengedték a kórházból, és sietve Gibraltárra utazott, állítása szerint üzleti ügyben. Azonban továbbra is napi szinten tartották a kapcsolatot, beszélgettek Faria Kaziról és persze a Nyilvántartás felelősségre vonandó személyei ellen indult nyomozásról is.

A nyilvánosság azonban mindeddig mit sem tudott az ügy hátteréről és összefüggéseiről, s a gyanúsítottak nevét sem közölték még le az ismertebb sajtóorgánumok. Erika ezért sürgette a szerkesztőséget, hogy jelentessenek meg egy extra kiadást, mielőtt valaki megelőzi őket, és lenyúlja a sztorit. Talán ezért is húzta fel magát annyira azon, hogy Mikael múltkor épp az ágyban fetrengett és pezsgőzgetett valakivel, mintha mi sem történt volna.

Ám a férfi valójában nem is vehette volna komolyabban a feladatát, s most Erika felé pislogott, aki végre levette olvasószemüvegét, felállt, és kiment az irodai konyhába, Mikaelhez. Farmer volt rajta és egy kigombolt nyakú, kék blúz. Leült a férfi mellé a konyhaasztalhoz, és persze indíthatott volna akár tapssal is, vagy egy kritikai megjegyzéssel.

De csak ennyit mondott:

– Nem értem.

– Ez elég aggasztóan hangzik. Azt reméltem, hogy sikerül némiképp megvilágítanom a sztorit.

– Azt nem értem, miért tartották ezt titokban ilyen sokáig.

– Mármint Leo és Dan?

A nő bólintott.

– Ahogy írtam is, bizonyítékok voltak rá, hogy Leo illegális ügyleteket hajtott végre, és bár mostanra nyilvánvalóvá vált, hogy Ivar Ögren és Rakel Greitz akarta csőbe húzni bizonyos palimadarak segítségével, Dan és Leo úgy érezte, képtelenek megszorongatni őket. Ráadásul – ami, remélem, szintén érződik a cikkemből – kezdték is megkedvelni új szerepüket, és egyikük sem volt éppen pénzszűkében. Leo folyamatosan jelentősebb összegeket utalt át a testvérének, és azt hiszem, mindketten a szabadság egy korábban ismeretlen fajtáját fedezték fel maguknak, „a színészek szabadságát”, hogy úgy mondjam. Lehetőséget kaptak az újrakezdéshez, új értelmet találtak az életüknek. Meg tudom érteni, hogy élvezték.

– Aztán mindketten szerelmesek lettek.

– Igen. Juliába és Marie-ba.

– Gyönyörű képek készültek róluk.

– Ez is valami.

– Szerencse, hogy ilyen nagyszerű fotósaink vannak – állapította meg Erika. – De azzal ugye tisztában vagy, hogy Ivar Ögren a szart is ki fogja perelni belőlünk?

– Erika, szerintem ezt már megszoktuk.

– Továbbá attól is tartok, hogy kegyeletsértéssel fognak vádolni, Carl Seger ügyében.

– Azt hiszem, erre is elegendő bizonyítékom van, és ami azt illeti, csak azt állítottam, hogy a haláleset tisztázatlan körülmények között történt.

– Nem tudom, ennyi elég lesz-e. Azért ez is elég aggasztó.

– Jó, majd átnézem még egyszer. Van benne valami olyan is, ami nem aggaszt, sőt amit esetleg még… értesz is?

– Az, hogy te egy szar alak vagy.

– Egy kicsit talán. Főleg esténként.

– És a jövőben csak egy nőnek fogod szentelni magad, vagy kapnak azért esélyt a többiek is?

– Végső esetben azért veled is meginnék egy pezsgőt.

– Hát kénytelen leszel.

– Ez most fenyegetés akart lenni?

– Ha az kell hozzá, akkor igen, ugyanis ez a szöveg – mármint az a része, amelyért nem fognak beperelni minket – egyszerűen… – De nem mondta ki.

– Egész tűrhető? – próbálkozott a férfi.

– Így is mondhatnám – felelte a nő mosolyogva. – Gratulálok! – tárta szét a karját, hogy átölelje a férfit.

De más gondjuk is volt, és utólag már nehéz lenne összerakni, hogyan történt pontosan. Alighanem Sofie Melker vette észre elsőnek. A szerkesztőségben ült, a számítógépe előtt, és odaordított valamit Mikaeléknek, amit ők ugyan nem értettek, ám a hanghordozása alapján meglephette vagy megijeszthette a nőt. Hamarosan, vagy épp ugyanabban a pillanatban Erika és Mikael mobilján friss hírek kezdtek villogni, de egyikük sem izgatta magát túlságosan miattuk. Sem terrorcselekmény nem történt, sem háború nem fenyegetett. Csak épp zuhanni kezdett a tőzsde árfolyama. Mégis valamennyiüket beszippantották az események. Lépésről lépésre kerültek abba a felfokozott hangulatba, amely minden szerkesztőségbe begyűrűzik, amikor óriási, sorsfordító események történnek.

Csak erre tudtak figyelni, és egymásnak kiabálták, mit látnak épp a számítógépük képernyőjén. Percről percre történt valami új. A tőzsde teljesen összeomlott. Már a béka feneke alatt volt az árfolyam. A stockholmi index mínusz hatról mínusz nyolc pontra zuhant, majd kilencre, tizennégyre, ezután ismét növekedni kezdett, végül pokolian alacsonyra süllyedt. Teljes volt az összeomlás, mindenki pánikba esett, ám mind ez idáig a jelek szerint senki sem értette, mi történhetett.

Semmi konkrét kiváltó oka nem volt. Mindenki csak hümmögött: „Érthetetlen, felfoghatatlan! Mi történik itt?” Majd kisvártatva, amikor szakértőket hívtak elemzésre, csak a régi, jól bevált mondókájukat fújták a túlfűtött gazdaságról meg a túl alacsony kamatlábakról, a felértékelésről és a politikai nyomásról, kelet és nyugat felől egyaránt, a Közel-Kelet destabilizáló hatásáról, az európai és amerikai fasiszta és antidemokratikus befolyásról, s ez a politikai boszorkányüldözés kísértetiesen emlékeztetett a harmincas évekre. Régi, lejárt lemez volt már, és valójában nem is történt semmi a világban aznap, legalábbis semmi olyasmi, ami egy ekkora katasztrófát indokolhatott volna.

Mintha a semmiből csapott volna le mindenkire a pánik, amely magától fokozódott, és nem Mikael Blomkvist volt az egyetlen, akinek erről a Finance Security ellen áprilisban elkövetett hackertámadás jutott az eszébe. Felment a közösségi oldalakra, és voltaképpen nem is lepődött meg azon, hogy mivel találta ott szemben magát. Pletykák és megalapozatlan állítások keringtek mindenütt, amelyek utóbb a komoly médiacsatornákba is át szoktak szivárogni. Mikael végül felkiáltott:

– Nem csak a tőzsde omlik össze!

– Hogy érted ezt? – kérdezte Erika.

– Hanem az igazság is – folytatta a férfi.

Ő ezt így élte meg. Mintha az internet gonosz varázslója átvette volna a hatalmat, hogy egyfajta hamis egyensúlyt hozzon létre hazugság és igazság között. Ráborította a világra a képzelődések áthatolhatatlan fátylát és az összeesküvés-elméletek viharát.

Ez olykor jobban működik, máskor kevésbé. Azt rebesgették például, hogy Christer Tallgren üzletember a saját párizsi lakásán lőtte főbe magát, eltűnt milliói, illetve milliárdjai miatti kétségbeesésében. És ez a hír nem kizárólag azért hangzott furcsán, mert Tallgren maga cáfolta meg a Twitteren keresztül, hanem mintha ismerős lett volna már valahonnan az egész, mégpedig Ivar Kreuger 1932-es öngyilkossága kapcsán.

Egy szó, mint száz, az egész úgy festett, akár a régi és a modern idők mítoszainak és mendemondáinak keveréke. Kitalálták, hogy biztos valami kereskedőrobot kezdett ámokfutásba, meg hogy a tőzsdeközpontot, a médiaforrásokat és a honlapokat meghackelték. De arról is pletykáltak, hogy az emberek Östermalmban sorra ugranak ki az erkélyükről és le a házuk tetejéről, s mindez nem elég, hogy túlontúl drámaian hangzott, de az 1929-es tőzsdekrachra is emlékeztetett, amikor a Wall Street-i építőmunkások már a puszta jelenlétükkel hozzájárultak a tőzsde zuhanásához.

A Handelsbanken állítólag elnapolta a kifizetéseket, a Goldman Sachs és a Deutsche Bank pedig a csőd szélén táncolt. Mindenfelé és mindenfelől áramlottak az információk, és még egy olyan avatott szem számára is, mint Mikaelé, sem tűnt egyszerűnek annak eldöntése, mi igaz mindebből, és mi nem. Nehéz volt megkülönböztetni a valódi veszélyt a műbalhétól és a keleti mémgyárak agyszüleményeitől.

Azt ezzel szemben bizton állíthatta, hogy a csapás Stockholmot sújtotta legerősebben, és kevésbé volt hatással Frankfurt, London vagy Párizs tőzsdéire, bár a pánik ezekbe a városokba is beszivárgott. Az egyesült államokbeli tőzsdenyitásig még órák voltak hátra. A Dow Jones és a Nasdaq opciós részvények mégis szélsőséges árfolyamcsökkenést mutattak, és úgy tűnt, ezen semmi sem segít, különösképpen az nem, hogy mindenféle állami bankok elnökeit, minisztereket, közgazdászokat és gurukat rángattak elő a kalapból, akik arról papoltak, hogy „túlreagálják a dolgot”, és „nincs ok a pánikra”, ugyanis az emberek átértelmezték a mondanivalójukat, és mindennek az ellenkezőjét hitték. Elvégre a csorda már megindult, és az életéért küzdött, bár senki nem értette, ki vagy mi ijesztett ennyire rájuk. Úgy határoztak, felfüggesztik a stockholmi kereskedést, ami kissé szerencsétlen döntés volt, hiszen épp akkor kezdtek volna emelkedni az árfolyamok. Ám az okokat valóban ki kellett deríteni és elemezni, még mielőtt a kereskedést újranyitották volna.

– Kár az ikersztoridért. Belefullad majd a levesbe.

Mikael felpillantott a monitorról, és szomorúan nézett a mellette álló Erikára.

– Kedves tőled, hogy akkor is az újságírói hiúságomra gondolsz, amikor a világ épp a feje tetejére áll – felelte.

– Én a Millenniumra gondolok.

– Megértem. De most várnunk kell a megjelenéssel, nem gondolod? Nem adhatjuk ki az új számot anélkül, hogy ne járnánk ennek az ügynek is a végére.

– Abban egyetértek, hogy nem kell azonnal a nyomdába küldenünk. De a netre azért ki kellene tennünk. Nehogy valaki lenyúlja a sztorit.

– Rendben – felelte a férfi. Tedd, amit jónak látsz.

– Képes vagy újból akcióba lendülni?

– Persze.

– Akkor jó – felelte Erika, majd egyetértőn bólintottak a másik felé.

Az előttük álló nyár kibírhatatlanul forrónak és keménynek ígérkezett, és Mikael Blomkvist úgy döntött, sétál egyet, mielőtt még belevetné magát a következő nagy sztoriba. Lesétált a Götgatanon, a Slussen felé, s közben Holger Palmgrenre gondolt, ahogyan a férfi ökölbe szorított kézzel feküdt az ágyában, liljeholmeni lakásán.

EPILÓGUS

Nem elég, hogy a gyászszertartás a Nagytemplomban zajlott, ráadásul rengeteg ember gyűlt össze odabent. Pedig nem államférfit búcsúztattak, mindössze egy idős ügyvédet, aki sosem vállalt nagy port kavaró ügyeket, csak a tévúton járó fiatalokon próbált segíteni egész életében. Ám a Millennium frissen megjelent „Ikerbotrány”-a nagyban megnövelte népszerűségét, továbbá az a tény is, hogy a férfi egy azóta közismert gyilkosság áldozata lett.

Délután két óra volt. A szertartáson a pap méltó és megindító szavakkal emlékezett meg az elhunytról, alig említve közben Isten vagy Jézus nevét, a férfi jellemét azonban annál szebb szavakkal írta le. Ám mindez elhomályosult Holger féltestvére, Britt-Marie Norén szívbe markoló beszéde mellett, amelynek hatására sokan elérzékenyültek a templomban, különösen egy magas, afrikai származású nő, akit Lulu Magorónak hívtak, és szünet nélkül zokogott.

Másoknak is könnyek ültek a szemében, vagy épp tisztelettudóan lehajtották a fejüket. Rokonok, barátok, régi kollégák, szomszédok és Holger egykori ügyfelei, akik a jelek szerint elég jól boldogultak. Na és persze jelen volt Mikael Blomkvist is, valamint a nővére, Annika Giannini, Jan Bublanski főfelügyelő a menyasszonyával, Farah Shariffal, valamint Sonja Modig és Jerker Holmberg bűnügyi nyomozók, Erika Berger, és mindenki, aki többé-kevésbé közel állt Holgerhez. De a szertartáson részt vettek olyanok is, akiket inkább csak a kíváncsiság vonzott oda, ami a szertartást vezető papot – egy magas, karcsú, ősz hajú, szigorú arcú, a hatvanas éveiben járó nőt – igencsak aggasztotta. Mégis tekintélyt parancsolóan előrelépett, és biccentett egy fekete vászonöltönyt viselő férfinak, aki a második sor bal szélén ült. A férfi nem volt más, mint Dragan Armanskij, a Milton Security tulajdonosa, ám ő a fejét rázta.

Most neki kellett volna elmondania a beszédét, de már nem érezte úgy, hogy szeretné. Ki tudja, miért? A pap azonban elfogadta a mentegetőzését, és megkezdte a temetési ceremóniára való előkészületeket, majd jelt adott a templom karzatán helyet foglaló zenészeknek.

Ebben a pillanatban egy fiatal nő emelkedett fel a leghátsó sorok egyikéből, és odakiáltott:

– Állj, várjanak!

Az egybegyűlteknek eltartott egy ideig, mire rájöttek, hogy Lisbeth Salander az. Ennek persze az is lehetett az oka, hogy fekete, méretre varratott kosztümöt viselt, amelyben úgy festett, akár egy fiatal srác, aki a nagy igyekezetben fésülködni azért csak elfelejtett. Lisbeth rövid tincsei szanaszét álltak, mint mindig, és a léptei sem lettek az alkalomhoz illően lágyabbak. Volt valami agresszív, ugyanakkor furamód bizonytalan a mozdulataiban. Amikor odaért az oltár mellé, lesütötte a szemét, nem akarta, hogy tekintete bárki máséval találkozzon, és egy pillanatig úgy tűnt, rögtön megfordul, és visszasiet a helyére.

– Szeretne szólni néhány szót? – kérdezte a pap.

A lány bólintott.

– Akkor tessék. Úgy tudom, Holgerrel közel álltak egymáshoz.

– Igen. Közel álltunk egymáshoz – ismételte meg Lisbeth.

Majd elhallgatott, és egy darabig csendben is maradt, mire a templomon ideges moraj futott végig. A lány testbeszédéből képtelenség volt bármit is kiolvasni, habár a többség a düh és a bénultság jeleit látta rajta. Amikor aztán végre belefogott a mondandójába, alig hallatszott.

– Hangosabban! – szólalt meg valaki.

Mire Lisbeth felemelte a tekintetét, és úgy festett, mint aki azt sem tudja, hol van.

– Holger… – folytatta valamivel hangosabban – szerette nyaggatni az embert. Szüntelenül. Nem sokra becsülte az olyanokat, akik örökké tartották a szájukat. Sosem volt hajlandó feladni. Mindig újból nekilendült, és nagyon sok zavarodott lelkű szörnyszülöttet sikerült rávennie, hogy megnyíljon előtte. Holger elég őrült volt ahhoz, hogy mindig jót feltételezzen az emberekről, még rólam is, habár ebben nem sokan értettek egyet vele. Egy büszke vén bolond volt, aki nem fogadott el segítséget senkitől, bármekkora fájdalmai voltak is, és mindig megtett minden tőle telhetőt, hogy kikutassa és napvilágra hozza az igazságot, de persze nem a saját érdekében. Ezért aztán… – behunyta a szemét – egyesek okot és alkalmat is találtak a meggyilkolására. Megöltek egy idős, magatehetetlen férfit a saját ágyában, és őszintén szólva ez engem őrülten feldühít, főleg mert Holger és én…

Nem fejezte be a mondatot, és úgy tűnt, ő maga sem tudja, mit is akart mondani. Üres tekintettel az oldalt álló szoborra pillantott, majd kihúzta magát, és egyenesen a gyászolókra nézett.

– Utolsó találkozásunk alkalmával arról a szoborról beszélgettünk – folytatta. – Holger arra volt kíváncsi, miért gyakorolt rám akkora hatást, én pedig azt feleltem, hogy azért, mert soha nem egy hőstett emlékművét láttam benne, hanem egy sárkány elleni brutális támadást, és ő pontosan értette, mire gondolok. Azután arról kérdezett, mi a helyzet a sárkány okádta lángnyelvvel. Én pedig azt feleltem erre, hogy ugyanez a tűz ég mindenkiben, akit megpróbálnak eltaposni. Ez a tűz, amely képes bármelyikünket porrá és hamuvá égetni, olykor… ha valami bolond, mint amilyen Holger is volt, felfigyel ránk, sakkozik, beszélget velünk, és egyáltalán érdeklődést mutat irántunk, képes valami egészen mássá változni: olyan erővé, amelynek segítségével visszavághatunk. Holger tudta, hogy az ember egy lándzsával a testében is fel tud állni, ezért nyaggatott mindenkit szüntelenül – magyarázta Lisbeth, majd ismét elhallgatott.

Megfordult, és merev, darabos mozdulattal meghajolt a koporsó előtt. Köszönetet mondott és bocsánatot kért, majd tekintete összetalálkozott a rámosolygó Mikael Blomkvistéval, és talán még vissza is mosolygott rá. Nehéz volt megállapítani.

A templomon moraj és sugdolózás hullámzott végig, a pap csak nagy nehezen tudott rendet és nyugalmat teremteni a temetés előtt. Ezért aztán szinte senki sem vette észre, amikor Lisbeth Salander a padsorok közt keresztülvágva kisétált a térre, majd tovább, az Óváros sikátorai közé.

A SZERZŐ KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSA

Szívből szeretnék köszönetet mondani az ügynökömnek, Magdalena Hedlundnak és a kiadóimnak: Eva Gedinnek és Susanna Romanusnak.

Szintén hálás vagyok a szerkesztőmnek, Ingemar Karlssonnak, valamint Stieg Larsson édesapjának és fivérének: Erland és Joakim Larssonnak; a barátaimnak, Johan és Jessica Norbergnek, továbbá David Jacobynak, aki a Kaspersky Lab biztonsági kutatója.

Köszönet illeti a brit kiadómat, Christopher MacLehose-t; Jessica Bab Bondét és Johanna Kinchet a Hedlund Agencynél; Nancy Pedersent, aki a Svéd Ikernyilvántartás genetikai járványtan professzora; Ulrica Blomgrent, a Hall börtön intézményvezetőjét; Svetlana Bajalica Lagercrantzot, a Karolinska Egyetemi Kórház docens-főorvosát; Hedvig Kjellströmöt, a Királyi Műszaki Főiskola informatikaprofesszorát; Agneta Geschwindet, a Stockholmi Városi Levéltár osztályvezető-helyettesét; Mats Galveniust, a Svéd Biztosítótársaságok Szakszervezetének vezérigazgató-helyettesét; a szomszédomat, Joachim Hollmant; Danica Kragić Jensfeltet, a Királyi Műszaki Főiskola informatikaprofesszorát; valamint Nirjhar Mazumdert és Sabikunnaher Milit, na és persze Linda Altrov Berget és Catherine Mörköt a Norstedts Agencynél.

És mindent, de mindent köszönök az én drága Anne-emnek.

Table of Contents

PROLÓGUS

1. RÉSZ

A SÁRKÁNY

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

2. RÉSZ

NYUGTALANÍTÓ HANGOK

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

3. RÉSZ

AZ ELTŰNT IKER

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

EPILÓGUS

A SZERZŐ KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSA