Jack London
The Death of Ligoun
Children of the Forst, 1902.

Határ Győző fordítása

Ligun halála

– Hallgasd meg Ligun halálát…
A beszélő elhallgatott, vagyis inkább várt a szóval, és sokat jelentően rám tekintett. Én a tűz felé tartottam az üveget, hüvelykujjammal mutatva, hogy mennyit húzhat belőle, s azzal odanyújtottam neki: hisz ő volt Palitlum, az Iszákos. Sok történetet mondott már nekem, és régen lestem, hogy ettől az írástudatlan krónikástól meghalljam Ligun viselt dolgait; mert ha valaki, ő minden teremtett léleknél többet tudhatott róla.
Dörmögve hátraszegte fejét, de hangja csakhamar kortyintássá változott: hátunk mögött a szirtfalon, felfordított palack alatt hátrahajló szörnyeteg férfitorzó árnyéka táncolt-imbolygott; Palitlum dédelgető cuppanással vette le szájáról az üveget, és bánatosan pillantott fel a kísérteties mennyboltra, amelyen a nyáréji északi fény sápadt világossága játszott.
– Furcsa jószág – mondta az italra. Hideg, mint a víz, és forró, mint a tűz. Erőt ad annak, aki issza, és erejét veszi annak, aki issza. Megfiatalítja a vént, megvéníti a fiatalt. A fáradtat felserkenti, hogy folytassa útját, a pihent embert elnehezíti, és álomba ringatja. Az én fivérem nyúlszívű volt, de ha ivott belőle, négyesével küldte másvilágra ellenségeit… Atyám olyan volt, mint a vén ordas, mindenkire fogát vicsorította; de ha ivott belőle, lelőtték hátulról, mert megfutamodott. Furcsa jószág…
– Háromcsillagos. Különb, mint amivel ti a gyomrotokat mérgezitek amott – válaszoltam széles mozdulattal körbemutatva a sötétség ásító torkában, és le a partra, ahol fények villogtak: pisla lángocskák – körülöttük csak még sűrűbben, még hatalmasabban sötétlett az éjszaka.
Palitlum sóhajtott, és megcsóválta a fejét.
– Ezért vagyok most itt veled.
És egyetlen ölelő pillantásba foglalt engem és az üveget: tekintete minden szónál ékesebben tanúskodott szemérmetlen szomjúságáról.
– Még nem – hárítottam el, két térdem közé csúsztatva az üveget. – Most Ligunról beszélj! A háromcsillagosról majd azután társalgunk.
– De sok van még benne, meg se kottyant ez a kevés – kunyerált arcátlanul. – Csak az ajkamon érezzem, mindjárt nagyszerű dolgokat mesélek Ligunról és utolsó napjairól.
– Erejét veszi annak, aki issza – csúfolódtam –, a pihent embert pedig elnehezíti, és álomba ringatja.
– Bölcs vagy – hagyta rám, harag és büszkeség nélkül. – Bölcs vagy, miként összes testvéreid. Ha ébren, ha álmotokban, a háromcsillagos ott van veletek; de azért még egyszer sem láttam, hogy túl soká vagy túl sokat innátok belőle. És közben összegyűjtitek a hegyeinkben rejlő aranyat és a vizeinkben úszkáló halat; és Palitlum és Palitlum fivérei nektek ássák az aranyat, nektek fogják a halat, és boldogok, ha bölcsességedben kegyesen boldoggá teszed őket, és megengeded, hogy a háromcsillagos megnedvesítse ajkukat.
– Azt hittem, Ligunról fogok hallani – szóltam türelmetlenül. – Rövid az éjszaka már, és kemény út áll előttünk holnap.
Ásítozni kezdtem, és szedelőzködtem, mintha indulnék; Palitlumnak aggodalom tükröződött arcán, és hirtelen megeredt a nyelve.
– Öreg napjaiban arra vágyott Ligun, hogy békében éljenek a törzsek. Fiatal korában első volt a harcosok között, ő volt a szigetek és a hágók harci főnökeinek a feje. Harcból állt az élete, több csont-, ólom- és acélütötte sebhellyel dicsekedett, mint akárki más. Három felesége volt, és mindegyiktől két fia; és fiai a legidősebbtől a legfiatalabbig ott estek el a csatában az oldalán. Nyughatatlanul, mint a csupasz képű szürkemedve, bebarangolta az országot széltében-hosszában, északnak Unalaszkáig és a Sekély Vizekig, délnek a Sarolta-szigetekig, sőt mondják, hogy a khék törzzsel a messzi Puget-öbölig is eljutott, és megerősített házaikban lemészárolta testvéreidet.
– Hanem, amint mondtam, öreg napjaira békét akart teremteni a törzsek között. Nem mintha ijedős lett volna, vagy megkedvelte volna a meleg kuckót a tűz mellett, és a tele fazekat. Mert szilajabb volt, ravaszabb és vérszomjasabb a legvadabb harcosnál; éhínség idején behúzta horpaszát, és jobban bírta a legfiatalabbnál; és a kegyetlen tengerrel, a dermesztő úttal hóban-fagyban a legderekabbnál is bátrabban szembeszállt. De sok mindenért, amit tett, büntetésül egy hadihajó elvitte őt a te hazádba, ó, Szőrös Arcú Bostoni Ember! És sok-sok év telt el, és én is felserdültem már, mire visszatért, öregebb voltam a gyerekeknél, de fiatalabb a férfiaknál. És Ligun, aki vénségére gyermek nélkül maradt, kedvelt engem, és ahogy bölcsességében gyarapodott, nekem is juttatott belőle.
– „Jó a harc, ó, Palitlum!", mondotta, nem egészen így, ó, Szőrös Arc, mert abban az időben még nem úgy ismertek, hogy Palitlum, hanem Ólónak, az Örökké-Éhesnek hívtak. Az ivás csak azután következett. „Jó a harc – mondotta Ligun –, de ostobaság. A Bostoni Ember Országában, és ezt tulajdon szememmel láttam, senki sem harcol a másikával, mégis erősek. Azért erejük tudatában nekünk támadnak a szigeteken és a hágókon, mi pedig, akár a tábor füstje vagy a tengeri köd, nem tudunk megállni ellenük. Azért azt mondom, hogy jó a harc, nagyon jó, de mégis nagy oktalanság.”
– És mert így gondolkozott, Ligun, aki mindig első volt a harcosok között, a leghangosabban követelte a békét. S amikor már nagyon öreg volt, Ligun, a leghatalmasabb törzsfőnök és a leggazdagabb az emberek között, nagy patlacsot adott. Soha nem volt még ehhez hasonló patlacs. Ötszáz kenu sorakozott a folyóparton, és minden kenuban legalább tíz férfi és asszony érkezett. Nyolc törzs gyűlt össze. Ott voltak a legelőkelőbbek és a legvénebbtől a legutolsóig, és a legfiatalabb újszülöttig mind. Voltak ott férfiak messzi-messzi törzsekből, nagy utazók és kutatók, akik hallották Ligun patlacsának hírét. Hét álló napon keresztül mindenki az ő ételével, italával töltötte meg a hasát. Csak gyapjútakarót nyolcezret ajándékozott a népnek, ezt jól tudom, mert én metszettem a rovásokat, és én osztottam ki rend és rang szerint annyira, hogy a végén Ligunból szegény ember lett, de a neve szájról szájra járt, és a többi törzsfőnök a fogát csikorgatta irigységében, hogy ennyire megnövekedett.
– És így, mert hogy szavának súlya is volt, békét tanácsolt, és minden patlacsra, minden ünnepre és törzsi gyűlésre elment, hogy a béke mellett hallassa szavát. Így történt, hogy Ligun és én együtt utaztunk el a nagy ünnepre, amit Niblak adott, a sztikinek törzsétől nem messze tanyázó, folyó menti szkutok törzsfőnöke. Ez már az utolsó napokban történt, amikor Ligun nagyon öreg volt már, s közel a halálhoz. Folyvást köhögött a hidegtől, a tábor füstjétől; gyakran piros vér folyt a szájából, és már azt hittük, vége.
– „Ne így – szólt ilyenkor egyszer –, akkor haljak meg, mikor a kés mellett előbuggyan a vér, acél pengését hallom, puskapor szagát érzem, és jajgatnak, akiket a hideg vas és a gyors ólom átjár”. Az volt az igazság, ó, Szőrös Arc, hogy Ligun szíve még akkor is harcért dobogott.
Csilkut-földön nagy az út a szkutokig; napokig eveztünk a kenuban – és míg a többiek az evezőket húzták, én ott ültem Ligun lábainál, és hallgattam az ő szavát a törvényről. De minek mondanám el a törvényt, ó, Szőrös Arc, hiszen tudom, hogy igen jártas vagy benne. Csak arról az egy törvényről szólok, amely azt mondja, hogy vért vérért, rangot rangért. És elmélyedve benne, Ligun így szólt: „Tudd meg, ó, Óló, hogy nem nagy dicsőség, ha magadnál rangban kisebb embert ölsz meg. Mindig náladnál hatalmasabb férfit öljél! Annál nagyobb dicsőség számodra, mennél előkelőbbet ölsz. És ha két ember közül a kisebbet ölöd meg, ennek a szégyene rajtad lesz, és nyelvükre vesznek az asszonyok. Mondtam, a béke jó és üdvös; de ne feledkezz meg róla, ó, Óló, ha ölnöd kell, ölj az ősi törvény szerint!”
– Ez a tlinket törzsnél már így szokás – szúrta közbe, mintegy mentegetőzve Palitlum.
Saját nyugati hazám puskás gonosztevőire gondoltam, és már nem csodálkoztam a tlinket törzs szokásán.
– Idejében érkeztünk Niblak törzsfőnökhöz és a szkutokhoz – fűzte tovább Palitlum.
– Majdnem akkora volt a pantlacs, mint a Liguné. Ott voltunk mi, a csilkutok, ott voltak a szitkák, a sztikinek – a szkutok szomszédai, ott voltak a vrangelek és a hunák: ott voltak a nyugatiak és a tákók Port Houghtonból, és szomszédaik, az aukok a Douglas-csatorna mellékéről; a Naassz-folyó népe és a tongák Észak-Dicksonból, azután a khékek, akik a Kupreanov nevű szigetről jöttek; voltak ott még szívások Vancouverből, kassziárok az Arany-hegységből, tezlinek és még Yukon-vidéki sztikek is.
– Hatalmas gyülekezet volt. De mindenekelőtt a törzsfőnökök találkozójának szánták, hogy Niblaknál kvaszba fojtsanak minden ellenségeskedést. Az oroszok tanították meg rá, hogy kell a kvaszt készíteni, így mondta nekem apám, aki az apjától hallotta. De Niblak a kvaszba még mindenfélét belekevert, cukrot, lisztet, aszalt almát és komlót – úgyhogy férfinak való, erős, jó ital lett belőle. Nem olyan jó, mint a háromcsillagos, ó, Szőrös Arc, de azért jó.
– Az ünnepi kvasz a főnököké volt, csakis a főnököké; de voltak is elegen. Minthogy Ligun már nagyon öreg, de hatalmas ember volt, megengedték nekem, hogy vele legyek mindenütt – hogy vállamra támaszkodhassék, és segítsek neki leülésnél-felkelésnél. Niblak óriás gerendaházának ajtajában minden főnök, amint már szokásban volt, lerakta a dárdáját, vagy a puskáját és a kését; mert, amint ezt te is tudod, ó, Szőrös Arc, az erős ital elhamarkodottá tesz, a régi gyűlölség fellángol, és a kéz hamarabb cselekszik, mint ahogy a fej gondolkozik. Én azonban észrevettem, hogy Ligun két kést hozott, az egyiket az ajtó előtt hagyta, a másikat a köntöse alá csúsztatta – úgy, hogy markolatával a keze ügyében legyen. A többi főnökök is úgy tettek, és én már előre féltem attól, ami következik.
– A főnökök széles körben leültek a teremben. Én Ligun mellett álltam. A hordót a kvasszal középre állították, és egy rabszolga töltötte az italt. Először Niblak beszélt, sok ékes szóval kimutatva barátságát; akkor jelt adott, a rabszolga színültig merítette a kancsót kvasszal, és odanyújtotta Ligunnak, amint illik, hiszen ő volt rangban a legelső.
– Ligun kiitta az utolsó cseppig, és erős karomra támaszkodva lábra állt, hogy elmondja beszédét. Minden törzshöz volt egy jó szava. Magasztalta Niblakot, amiért ilyen pompás ünnepet rendezett, azután szokás szerint békére intette őket, és végül dicsérte a kvaszt, mert nagyon jó volt.
– Utána Niblak ivott, aki rangban Ligun után következett, és utánuk rang és sorrend szerint a többi törzsfőnök, és mindannyian nyájas szóval szóltak, és dicsérték a kvaszt, hogy jó – amíg mindnyájan ittak belőle. Mindnyájan, azt mondtam? Nem. Nem mindnyájan, ó, Szőrös Arc! Mert utolsónak egy sovány, macskatestű férfi következett, az arca fiatalos, szeme merészen villogó: ő sötét tekintettel ivott, utána kiköpött, és egy szót sem szólt.
– Hogy nem dicsérte a kvaszt, már az is sértésszámba ment; de kiköpni utána, még a sértésnél is rosszabb. S ezt tette ő. Csak annyit tudtunk róla, hogy a Yukon-melléki sztikek főnöke, semmi egyebet. Mondom, a sértés megtörtént. De jegyezd meg, Szőrös Arc, a sértés nem Niblakot, az ünnepély rendezőjét érte, hanem a rangban legmagasabb férfit, aki ott ült a körben. S ez Ligun volt. Hang nem hallatszott. Minden szem Ligunra tapadt, hogy mitévő lesz. De ő nem mozdult. Aszott ajkára nem jött szó, orrcimpája meg sem rándult, szemöldöke meg sem rebbent. De én láttam, hogy milyen sápadt-szürke az arca, amilyen a véneké ébredéskor keserves reggeleken, amikor dühöng az éhínség, az asszonyok jajgatnak, és a gyerekek nyafognak, mert élelemnek se híre, se hamva. Amilyenek a vének ilyenkor, olyan volt most Ligun.
– Hang nem hallatszott. Mintha halottak ültek volna körben; de azért minden főnök a köntösére tapintott, hogy biztos legyen a dolgában, és minden főnök jobbról-balról a szomszédját méregette. Gyerekember voltam még, és nem sokat láttam életemben; de most tudtam, olyan pillanat ez, amilyen az ember életében csak egyszer fordul elő.
– A sztik felugrott – minden szem őt figyelte –, keresztülment a körön, és megállt Ligun előtt. „Opidza vagyok, a Kés” – mondta. De Ligun nem szólt, rá sem nézett, hanem csak a földre meredt, és a szeme meg sem rebbent. „Te Ligun vagy – folytatta Opidza –, sokakat megöltél. De én még itt vagyok.”
– És Ligun még most sem mondott semmit, csak jelt adott nekem, és erős karomra támaszkodva feltápászkodott, és megvetette lábát. Vén fenyő volt már, szürke és csupasz, de dacolt még a viharral és faggyal. A szeme meg sem rezdült, és mintha se nem látná, se nem hallaná Opidzát.
– És Opidza, mint az eszeveszett, tombolt dühében, és meredt lábbal táncolt előtte, mintha csúfolni akarná. És Opidza akkor dalban dicsőítette magát és népét, a csilkutokra és Ligunra pedig szitkokat szórt. És Opidza, amíg így táncolt és énekelt, ledobta köntösét, és késével villogó köröket rajzolt Ligun szeme előtt. És a dal, amit énekelt, a Kés Dala volt.
– És nem hallatszott más, csak Opidza éneke, és körös-körül a törzsfőnökök mintha meghaltak volna. Csak a kés csillogására lobbant elő a lappangó tűz a szemükből. És Ligun is nagyon csendes volt. De tudta, hogy a halála közel van, és nem félt tőle. És a Kés egyre közelebbről énekelte arcába dalát, de a szeme meg sem rebbent, és nem ingott se jobbra, se balra, sem erre, sem arra.
– És Opidza beledöfte a kést: így döfte, kétszer, Ligun homlokába, és pirosan serkent belőle a vér. S ekkor Ligun intett nekem, hogy fiatal erőmmel tartsam fel, mert lépni akar. És hangosan nevetni kezdett Opidzának, a Késnek az arcába, rettentő megvetéssel; és félresöpörte Opidzát, ahogy az alacsonyan függő ágat eltolja az ember, ha útját állja.
– És én tudtam, és megértettem. Mert szégyen lett volna Ligunra, ha a legnagyobb főnökök szeme láttára Opidzát megöli. Eszembe jutott a Törvény, és már láttam, hogy Ligun a Törvény szerint akar ölni. És vajon ki következett volna rangban utána, ha nem Niblak. És karomra támaszkodva, Niblak felé tartott, míg másik karjába a verekedő Opidza csimpaszkodott, aki nem volt méltó rá, hogy ilyen hatalmas ember, mint Ligun, a vérével mocskolja kezét. Opidza kése újra meg újra megszúrta, de Ligun ügyet sem vetett rá, szeme se rebbent. Így mentünk keresztül a termen, mi hárman; Niblak ott ült köntösébe burkolva, látta, hogy jövünk, és félt.
– És most fellángoltak a régi viszályok, és kiújultak az elfeledett haragok. A khék törzsbeli Lemuknak egyik fivére ott fúlt bele a sztikinek gonosz vizébe, és a sztikinek nem fizettek meg a gonosz vízért gyapjútakarókkal, amint az szokás volt. Lemuk hát egyenest Klak-Kudznak, a sztikinek főnökének a szívébe döfte hosszú kését. És Kacsehuknak is eszébe jutott a régi vita a Naassz-folyó népe és az észak-dicksoni tongák között: pisztolya nagyot durrant, és egy lövéssel leterítette a tongák főnökét. A vérszomj eltöltött minden férfit a körben, a főnökök egymásnak estek, és vagy öltek, vagy meghaltak, a szerencse szerint. Ligunra is rávetették magukat, szúrták, lőtték, mert nagy és felejthetetlen dicsőség jut annak, aki megöli őt. Mint a farkasok a jávorszarvason, úgy lógtak rajta, de annyira egymás hegyén-hátán, hogy összegabalyodtak, és egymást öldösték, csak hogy Ligunhoz hozzáférhessenek. Iszonyú kavarodás volt.
– És Ligun sietség nélkül, lassan lépkedett, mintha még sok év állna előtte. Úgy látszott, bizonyos a dolgában, hogy lesújt ellenfelére a maga módján, mielőtt megölik. Mondom, lassan lépkedett; késeket döfködtek belé, és elborította pirosan a vér; és noha nem engem akartak eltalálni, hiszen félig gyerek voltam, még engem is ért a kés, és pörkölt a golyó; és míg Ligun egész súlyával fiatal erőmre nehezedett, Opidza pedig egyre döfködte, haladtunk hárman tovább előre. És amikor Niblak elé értünk, az megrémült, és köntösével befedte a fejét. A szkutok mindig gyávák voltak.
– És Gulzuk és Kadisan – az egyik halevő, a másik vadkedvelő – viaskodtak egymással törzsük dicsőségéért, és őrjöngve vagdalkoztak; és birkózás közben nekivágódtak Opidza térdének, aki elesett. Rögtön letiporták. Ekkor egy kés süvített át a levegőn, és Szkulpinnak, a szitkák főnökének torkába állt bele: vakon szétvetette karját, megingott, és estében magával rántott engem is.
– És a földről láttam Ligunt, aki Niblak fölé hajolt, lerántotta fejéről a köntöst, és arcát a világosság felé fordította. És Ligun még most sem sietett. Szemébe csurgó vére elvakította, de keze fejével kitörölte, hogy lásson, és meggyőződjön róla, valóban Niblak-e az. És amikor már biztos volt benne, hogy a világosság felé fordított arc Niblaké, végighasította késével a torkát, ahogy a reszkető szarvastehén torkát elvágjuk. És felegyenesedett Ligun, és csendesen ide-oda hajladozva, elénekelte halotti énekét.
És aki engem a földre rántott, Szkulpin, fektében előrántotta pisztolyát, és rásütötte. És Ligun eldőlt, és úgy vágódott végig a földön, ahogy a vén fenyő dől és elvágódik, ha derékon kapja a vihar.
Palitlum elhallgatott. Búsan parázsló szeme a tűzbe meredt, az izgalom arcába kergette a vért.
– És te, Palitlum? – kérdeztem. – És te?
– Én? Emlékeztem a törvényre, és megöltem Opidzát, a Kést, és így van ez jól. Azután kihúztam Niblak torkából Ligun kését, és leszúrtam Szkulpint, aki lerántott a földre. Hiszen gyerek voltam jóformán, és akárkit öltem, csak dicsőségemre szolgált.
Azután meg, hogy Ligun meghalt, és nem volt szüksége fiatal erőre, jobbra-balra vagdalkoztam a késével, és kiválasztottam az életben maradtak közül a legnagyobb rangúakat.
Palitlum az inge alatt kotorászva, gyöngyös késtokot vett elő, és a tokból előhúzta a kést. Otthon készített, durván kiformált kés volt, szalagfűrész darabból, amilyent öregemberek hordanak az alaszkai falvak százaiban.
– Ligun kése? – kérdeztem. Palitlum bólintott.
– Adok neked Ligun késéért tíz üveg háromcsillagost – mondtam. Palitlum lassan rám emelte tekintetét.
– Gyönge vagyok én már, Szőrös Arc, mint a víz, és gyámoltalanabb, mint az asszony. Elrontottam a gyomromat a kvasszal, a huccsal és a háromcsillagossal. Nem látnak szemeim, fülem elvesztette éles hallását, és háj lett erőmből. És senki sem tisztel ma már, és mindenki Palitlumnak, az Iszákosnak nevez. De Niblak patlacsán a szkutoknál még enyém volt a dicsőség, és ennek emléke és Ligun emléke kedves nekem, és ha az egész tenger vizét háromcsillagossá változtatnád, és azt mondanád, hogy nekem adod a késért, akkor sem adnám. Ma Palitlum vagyok, az Iszákos, de valaha Óló voltam, az Örökké-Éhes, aki Ligunt támogattam fiatal karom erejével!
– Nagy ember vagy, Palitlum – mondtam –, becsüllek téged.
Palitlum kinyújtotta a kezét.
– A háromcsillagos a térded közt: az legyen az enyém a történetért, amit mondtam – szólt.
Felpillantottam; hátunk mögött egy felfordított, irdatlan palack alatt hátrahajló, szörnyeteg férfitorzó árnyéka táncolt, imbolygott a meredek szirtfalon.