Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2018

Elöljáró beszéd

ELSŐ RÉSZ

1. A csizmadia fia

2. A nagy természetbúvár híre eljut hozzám

3. A doktor úr otthona

4. A Wiff - Waff

5. Polinézia

6. A beteg mókus

7. A csigák beszéde

8. Fő a megfigyelőképesség

9. Polinézia, mint tanítóm

10. Remek eszmém

11. Egy utas érkezik

12. Csi-Csi utazása

13. Felcsapok tudósinasnak

MÁSODIK RÉSZ

1. A Viharmadár legénysége

2. A remete Lucas

3. Jip és a nagy titok

4. Bob

5. Mendoza

6. A bíró kutyája

7. Kiderül a nagy titok

8. Éljen! Éljen! Éljen!

9. A Bíbor Paradicsommadár

10. Hosszú Nyíl, az Arany Nyíl fia

11. Vaktában a világ körül

12. Végzet és rendeltetés

HARMADIK RÉSZ

1. A harmadik útitárs

2. Istenhozzád

3. Bonyodalmak

4. A monteverdei ágycsináló

5. A doktor fogadása

6. A nevezetes bikaviadal

7. Sietve távozunk

NEGYEDIK RÉSZ

1. Még egyszer a kagylós-csiganyelv

2. Vihar

3. Hajótörés után

4. Szárazföld

5. A Jabizri

6. Sólyomfej-hegy

ÖTÖDIK RÉSZ

1. A magasztos pillanat

2. Mitől lesz egy szigetből úszó sziget

3. Háború!

Ballada a vitéz Csoda-Háromról

4. Polinézia generális

5. A választás

6. A Bölcs Dzsong megkoronázása

HATODIK RÉSZ

1. Új-Plopszipetl

2. A tengeri kígyó

3. Végre megoldódik a kagylóscsiga-nyelv rejtélye

4. A doktor elhatározása

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hugh Lofting

DOKTOR DOLITTLE

UTAZÁSAI

fordította

Honti Rezső

BUDAÖRS, 2018

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-515-0 EPUB

ISBN 978-963-474-516-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2018

A mű eredeti címe:

The Voyages of Doctor Dolittle

első kiadása: 1922

első magyar kiadás: 1934

a borító Winslow Homer (1836 - 1910) The Sunset

című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Elöljáró beszéd

Ami históriát John Dolittle doktor úrról előbbi könyvemben meséltem, azt sokkal azután hallottam, mint megtörténtek, de olyan emberek mondták el nekem, akik a doktor urat személyesen ismerték. Hiszen még a világon se voltam, amikor azoknak a dolgoknak nagy része megesett.

Ám ebben a könyvben már csupa olyan eseményt fogok elmondani a kiváló férfiú életéből, amiknek magam is tanúja voltam, amikben magamnak is részem volt.

Már jó pár éve, hogy a doktor úr erre engedélyt adott nekem. De annyira elfoglalt akkor mindkettőnket világkörüli utunk, amin egy rakás természettudományi könyvre való anyagot hordtunk össze, hogy úgy éreztem, már sose jutok hozzá, hogy nekiüljek megírni a mi viselt dolgainkat.

Persze most, hogy egész öreg ember lett belőlem, már nincs elég jó fejem hozzá, hogy mindenre olyan világosan emlékezzem. De ha valami nem akar eszembe jutni, vagy valamivel már nem vagyok egészen tisztában, csak meg kell kérdeznem Polinéziát, a derék papagájt. Ez a csudamadár (most már innen-onnan kétszáz esztendős) ott gubbaszt az íróasztalom végében és miközben írok, matróznótákat dúdol magában. És aki csak valaha összekerült ezzel a madárral, mind tudja, hogy Polinézia emlékezőtehetsége a legbámulatosabb ezen a világon. Ha egy-egy eseményre nem emlékszem világosan, ő mindig útba tud igazítani. Pontosan megmondja nekem, hol történt a dolog, ki volt ott, szóval tud minden apró részletet. Igazán néha szinte úgy hiszem, hogy azt kellene mondanom, nem is én írtam ezt a könyvet, hanem Polinézia.

De hát jó. Kezdjünk bele.

Mindenekelőtt magamról kell egyet-mást elmondanom, meg arról, hogy miképpen akadtam össze a doktor úrral.

ELSŐ RÉSZ

1. A csizmadia fia

Úgy hívtak, hogy Tommy Stubbins, apám, Jákob, csizmadia volt, Puddleby-on-the-Marsh városában és én kilenc és félesztendős voltam. Akkoriban Puddleby csak egészen pici városka volt. Közepén egy folyó szelte ketté, a folyón egy vén kőhíd, a Király hídja, egyik felén a vásártérre, a másikon a temetőbe vezetett.

A tengertől vitorlás hajók úsztak fel a városig és ott horgonyoztak a híd közelében. Gyakran jártam le a kikötőbe és elnéztem, hogyan rakják ki a tengerészek a hajó rakományát a part kőpárkányára. Ez a tengerésznép mindig furcsa dalokat énekelt, amint a kötélen vontatta a hajókat - és én ezeket a nótákat mind megtanultam. És gyakran leültem a kőpárkányra, a víz fölé lógatva a lábamat és együtt énekeltem az emberekkel; azt képzeltem, hogy most én is matróz vagyok.

Mert mindig nagy volt a vágyam elvitorlázni ezekkel a nagyszerű hajókkal, valahányszor hátat fordítottak Puddleby öreg templomának és lefelé siklottak a folyón, a kiterjedt, elhagyatott holt vizek között a tenger felé. Égtem a vágytól, hogy kimenjek velük a nagyvilágba, szerencsét próbálni idegen földön: Afrikában, Indiában, Kínában, Peruban! Ami-kor bekanyarodtak a folyó hajlása mentén .(és magát a vizet nem lehetett látni), az ember csak nézte, hogy nyúlnak fel az irdatlan, barna vitorlák a város házai fölé és mennek szép lassan előre, mintha nyájas óriások sétálnának zajtalanul a házak között. Hányszor elgondoltam, mennyi furcsa érdekességgel fognak gazdagodni, ha megint visszajönnek, hogy horgonyt vessenek a Király hídja tövében!

És el tudtam ott ülni, amíg csak teljesen el nem tűntek a szemem elől, és mind csak azokról az országokról ábrándoztam, amiket sohase láttam.

Ebben az időben volt nekem három szívbéli jó barátom a városban. Az egyik volt Joe, a pá- kász. Ott lakott a víz mentén, a híd alatt egy apró kalyibában. Ez az öreg bácsi egyenesen csoda, mily nagyszerűen tudott mindenfélét csinálni. Sohase láttam ilyen ügyes kezű embert. Ha elromlottak a játékhajóim, amiket a folyón szoktam vitorláztatni, megcsinálta; fabrikált szélmalmokat ládából és hordóabroncsból, öreg esernyőkből pedig nagyszerű sárkányt tudott csinálni.

Joe néha magához ültetett a csónakjába, és amikor feljött a dagály, beevezett a tenger széléig és ott csigát, rákot szedett, amit aztán a városban eladott. És odakinn a hideg, elhagyatott holt vizeken fölöttünk röpködött a vadlúd, a vörös szalonka, a viharmadár és tömérdek egyéb tengeri szárnyas, amely ott él a sós lápvidék vadkapor- és egyéb füve között. Este, mikor a dagály visszavonult, mi is visszaeveztünk, a folyón fölfelé kapaszkodva; ott csillámlottak előttünk a városka fénypontjai a ködben és hívogatóan figyelmeztettek az uzsonnaidőre és a jó meleg szobára.

Volt aztán még egy barátom, Mugg Máté, a cicavendéglős. Fura kis öreg volt, azzal az ijesztően kancsal szemével. Félelmes volt ránézni, de beszélni vele, az aztán valóságos öröm. Mindenkit ismert a városban és ismert minden kutyát, minden macskát. Akkoriban a macskaeledel-árusítás rendes mesterség volt minálunk. Az ember majd mindennap találkozott ilyen árusokkal, akik apróra vágott és kis nyársakra feltűzdelt húsdarabokkal megrakott teknőt cipelve, kiáltoztak utca hosszat: „Húst vegyenek, húst vegyenek!“ Az emberek aztán vettek tőlük, ki a kutyájának, ki a macskájának, ilyen húsdarabokat, mert ezekkel szívesebben etették őket, mint kutyalepénnyel vagy asztali ételmaradékkal.

Nekem nagy örömet szerzett, ha az öreg Máté bácsival együtt mehettem a házalóútjára és láthattam, hogy rohannak a cicák meg a kutyák a kert kapujához, ha messziről meghallják az öreg hangját. Némelykor hagyta, hogy én adjam oda az ennivalót a kutyának, cicának; alig tudtam nagyobb élvezetet elképzelni. Az öreg sokat tudott a kutyákról mesélni, felsorolta nekem az összes fajták nevét, mialatt végigbandukoltunk a városon. Voltak neki magának is kutyái; az egyik, egy agár, remek futó volt: az öreg Máté a szombatonként tartott kutyaversenyeken már sok díjat nyert vele; a másik az terrier volt, nagyszerű patkányfogó, úgyhogy a cica-vendéglős éppen olyan jó üzletet csinált azzal, hogy molnárok és gazdák háza tájáról a patkányokat irtotta, mint azzal, hogy húst árult a cicák számára.

Harmadik barátom Lucas volt, a remete, de erről majd későbben szólok bővebben.

Nem jártam iskolába, mert apámnak nem volt hozzá elég pénze. Viszont nagyon szerettem az állatokat. Egész időmet azzal töltöttem, hogy madártojást, pillangót gyűjtöttem, halásztam a folyóban, bekószáltam a vidéket szederért, gombáért, meg aztán a pákász barátomnak segítettem a hálóját javítani.

Hát igen: nagyon vidáman folyt az életem - igaz, hogy akkor nem az volt a felfogásom. Kilenc és fél éves voltam, és mint minden fiú, szerettem volna nagy lenni. Nem tudtam, hogy milyen jó dolgom van, hogy gond és vesződség nélkül élhetek. Vágyva vártam azt az időt, hogy elhagyhassam az apai házat, hogy felülhessek az egyik nagyszerű hajóra és levitorlázzak a folyón, a ködös lápvizek közt a tengerre - ki a nagyvilágba, szerencsét próbálni.

2. A nagy természetbúvár híre eljut hozzám

Egy tavaszi reggel, amint a város mögött a dombok közt barangoltam, egyszerre egy héjára bukkantam. A vérengző madár kis mókust tartott a karmai közt. Én egy sziklán álltam és láttam, milyen keményen küzd a mókus életéért. A héja megriadt, amikor egyszerre felbukkantam, kiejtette karmaiból a szegény párát és elrepült. Fölvettem a kis mókust, megvizsgáltam: két lába nagyon meg volt sérülve. Magamhoz ölelve vittem be a városba.

A hídnál bementem a pákász vityillójába és megkérdeztem, tud-e ezen a szegény állaton segíteni.

„E’tört az egyik lába a szegén dögnek, a másik meg jó’ fő’ van sebezve. A csizmádat, azt meg tudom reparálni, Tom, de hogy te’töröt mókusbul megen’ embert faragjak, ahhó’ nincs se szerszámom, se tudományom. Ide sebész kell, mégpedig o’an, aki érti a dógát. Én csak egy embert tudok, aki ezen a jószágon segíthetne. Az pedig nem más, mint John Dolittle.“

- John Dolittle? - kérdeztem. - Hát ki az? Valami lódoktor?

- Nem a’ - felelte a pákász. - Nem lódoktor az. Dolittle doktor az egy természet-bujtár.

- Mi az, hogy természetbujtár?

Joe levette a pápaszemét és elővette pipáját, hogy megtömje.

- A természetbujtár az egy o’an ember, aki tövirül hegyire ismer minden állatot meg bogarat, meg füvet, meg mindent. Dolittle doktor egy nagyon híres természetbujtár. Csudálom, hogy maga még nem hallott róla, amikor úgy belé van bolondulva az állatokba. A doktor igen-igen tudós a csigákban is: ezt magam tapasztallásábú tudom. Nagyon csendes egy ember, alig szólal meg; de a népek azt mondják, hogy ő a legtudósabb természetbujtár a világon.

- Hol lakik? - kérdeztem.

- Arra, az Oxenthorpe-országúton, ott a város tú’só végiben. Nem tudom magam se, melik a háza, de arrafelé mindenki meg tudja máj’ mondani, ha kérdi. Menjen el hozzá. Nagy tudós.

Megköszöntem a pákásznak az útbaigazítást, fogtam a mókusomat és nekiindultam az Oxenthorpe-országút felé.

Az első hang, ami a vásártérre értemkor a fülembe csengett, ez volt: „Húst vegyenek! Húst vegyenek!“

- Itt van Máté bácsi - mondtam magamban. - Ez biztos tudni fogja, hol lakik az a doktor. Máté mindenkit ismer.

Végigfutottam a téren és ott csíptem az öreget.

- Máté bácsi, tudja-e, hol lakik a Dolittle doktor? - kérdeztem.

Hogy tudom-e? - felelte. - Úgy ismerem, mint a saját feleségemet, néha úgy hiszem, még annál is jobban. Nagy tudós, igen nagy tudós.

- Meg tudná magyarázni, merre lakik? - kérdeztem tovább. - Ezt a mókust akarom elvinni hozzá. Eltört a lába.

- Meg tudnám hát! Ép arra megyek az ő háza tája felé. Gyere velem, megmutatom, hol lakik.

Elmentünk hát együtt.

- Ó, már évek és évek óta ismerem a Dolittle doktort - beszélte Máté bácsi, amint kifelé tartottunk a vásártérről. De most biztos nem lesz idehaza. Mindig úton van. Ép a napokban kell visszajönnie. Majd megmutatom a házát és akkor meg fogod találni, ha keresed.

Az egész úton be nem állt a szája, folyton az ő barátjáról, a Doktor John Dolittle úrról beszélt. Annyi volt a mondanivalója, hogy el is felejtette kurjongatni: „Húst vegyenek!“, amíg észre nem vette, hogy már egy egész falka kutya kullog türelmesen utánunk.

- És hova utazott a doktor úr? - kérdeztem, mialatt Máté bácsi osztogatta a húst törzsvendégeinek.

- Azt már nem tudom - felelte. - Soha senki nem tudja, hova megy, mikor indul, mikor érkezik. Senkije sincs, csak a kedves állatai. Sok világot bejárt, sok mindent fölfedezett. Mikor a legutóbbi útjáról visszajött, azt mesélte nekem, hogy a Csendes-óceánon talált valami vörös indián törzset. Két szigeten laknak. Az ám. A férjek az egyik szigeten, az asszonyok a másikon. Csak egyszer találkoznak egy esztendőben: a férjek átjönnek látogatóba - úgy gondolom, karácsonykor. Az ám; nagyszerű egy ember ez a doktor. Ami pedig az állatokat illeti, hát nincs a világon, aki annyit tudna róluk, mint ő.

- És honnan tud róluk annyi mindent? - kérdeztem.

A cica-vendéglős megállt, a fülemhez hajolt és súgva felelte, rekedt, titokzatos hangon:

- Beszél a nyelvükön.

- Az állatok nyelvén? - kiáltottam csodálkozva.

- Azon - szólt Máté bácsi. - Minden állatnak van valamilyes nyelve. Van aki többet beszél, van aki kevesebbet; egynéhánya csak jelekkel beszél, mint a süketnéma. De a doktor az mindnyáját megérti, akár madár, akár négylábú. De titokban tartjuk, ő is, én is, mert a népek csak kinevetik az embert, ha beszél róla. Meg aztán írni is tud állatnyelven. Fel szokott olvasni a házi kedvenceinek. Írt históriás könyvet a majmok beszéde szerint, oszt’ verseskönyvet kanárimadárul, meg csinált nevettető énekeket, amit a szarkáival danoltatott. Ez mind való igaz dolog. Most nagy-szorgalmasan tanulja a kagylóscsiga-nyelvet. De azt mondja, hogy ez igen-igen nehéz és gyakran szörnyű náthát szerzett vele, hogy a fejét annyit kellett a vízben tartani. Nagy ember az!

- Hát bizony annak kell lennie - erősítettem meg. - Bár már itthon lenne, hogy láthatnám.

- Nézd, az ott az ő háza - szólt egyszerre a cica-vendéglős. - Ott az a kis ház, az út fordulójánál, ott fönn, mintha az országút fölött gunnyasztana a kőpárkányon.

Már elhagytuk a város végét. Az a ház, amire Máté bácsi mutatott, egyedülálló, apró házikó volt. Úgy látszott, mintha nagy kert volna körülötte; a kert magasabban feküdt, mint az országút, úgyhogy jó pár lépcsőn kellett fölkapaszkodni, amíg az ember fölért a kapuhoz. Azt is láttam, hogy teli van a kert szép gyümölcsfákkal, mert ágaik áthajoltak a kerítés falán. De a fal olyan magas volt, hogy semmi mást nem láthattam.

Amikor odaértünk a házhoz, Máté bácsi felment a lépcsőn a főkapu felé, én utána.

Azt hittem, bemegyünk a kertbe, de a kapu zárva volt. A házból egy kutya futott elő: szájába kapta a húsdarabokat, amiket a cicavendéglős átdugott a kerítés lécei között, egypár, maggal és korpával teli papírzacskóval együtt. Megfigyeltem, hogy a kutya nem állt neki megenni a húst, mint ahogy minden más, közönséges kutya tette volna, hanem bevitte a házba és eltűnt. Furcsa, széles örvet hordott a nyaka körül; ahogy kivehettem, rézből volt, vagy olyasmiből.

- A doktor még nincs idehaza - szólt Máté.

- Másképp a kapu nem volna zárva.

- Miféle papírzacskót adott a kutyának? - kérdeztem.

- Ennivaló van bennük - felelte Máté bácsi. - Eleség a doktor állatai számára. A ház tömve tele van állatokkal. Ha a doktor nincs otthon, a kutyának adom át és az adja tovább a többi állatnak.

- És mi az a furcsa gallér, ami a nyakán van?

- Az színaranyból való kutyaörv. Akkor kapta, amikor egyszer a doktort elkísérte egy útjára. Egy ember életét mentette meg.

- Már régen megvan a doktornak ez a kutyája?

- Ó, nagyon régen. Jip most már meglehetősen öreg. Azért nem is viheti többé magával a doktor, ha utazni megy. Itthon hagyja, hogy vigyázzon a házra. Minden hétfőn és csütörtökön hozom számukra az ennivalót és beadom neki a kerítésen. Senkit se enged belépni a kertbe; ha a doktor óda van, még engem se pedig engem jól ismer. Magad is mindig megtudhatod, itthon van-e a doktor, vagy nincs: mert ha idehaza van, a kapu egész nap nyitva áll.

Így hát hazamentem, belefektettem a mókusomat egy ládába, puha szalmára. Magam ápoltam, gondoztam, ahogy csak tőlem tellett, hogy kivárassam vele a doktor úr hazatértét. És mindennap elmentem ahhoz a kis házhoz meg a nagy kerthez, ott a város végében és mindig megpróbáltam a kapu kilincsét: nyitva van-e? Néha a Jip kutya lefutott elémbe a kerítésig. De bármennyire csóválta a farkát és bármily barátságos képpel nézett rám, mint aki nagyon örül a jöttömnek, soha be nem engedett a kertbe.

3. A doktor úr otthona

Egy hétfő délelőtt, április vége táján, apám megbízott vele, hogy vigyek haza egy pár megtalpalt cipőt a gazdájának, a város másik végébe. A cipő a Bellowes ezredesé volt, egy igen kényes, akkurátus úré.

Odataláltam a házhoz, meghúztam a csengőt a főbejáró oldalán. Az ezredes úr maga nyitott kaput, kidugta pulykavörös arcát és rám kiáltott: - Menj körül, a szállítók bejáratához. Hátsó kapu! - Ezzel becsapta orrom előtt az ajtót. Kedvem lett volna belevágni a cipőt a virág- ágyalás kellős közepébe. De meggondoltam, hogy apám megharagudna érte, hát nem tettem. Körülmentem, a hátsó kapu felé, ott az ezredes úr felesége fogadott és átvette a cipőt. Félénk kis asszonykának látszott, a keze egész tésztás volt, mintha ép kenyeret dagasztott volna. Azt hiszem, rettentően félt az urától, akit még mindig hallottam dörömbölni a házban és felháborodottan zsörtölődni, amiért olyan merész voltam és a főkapun csöngettem be. Az asszony súgva kérdezte, akarok-e kalácsot meg egy bögre tejet. Azt mondtam, hogy igen.

Mikor a kalácsot meg a tejet elfogyasztottam, megköszöntem az ezredesné szívességét és odébbálltam. Ekkor eszembe jutott, hogy mielőtt hazamegyek, megnézem, megjött-e már a doktor úr. Már reggel egyszer arra jártam ugyan, de azt gondoltam, mégis elmegyek, hadd nézzem meg még egyszer. A mókusom állapota egyre csak nem javult és már kezdtem érte komolyan aggódni.

Így hát rátértem az Oxenthorpe-országútra és a doktor háza felé tartottam. Útközben észrevettem, hogy az ég kezd borulni és eső fenyeget.

Odaértem a kerítéshez, látom, még mindig zárva a kapu. Most már egy hete jártam ide mindennap. A Jip kutya, amint szokta, megint odajött a kapuhoz, csóválta a farkát, aztán leült és jól szemmel tartott, nincs-e szándékomban belépni.

Kezdtem nagyon félni, hogy a mókusom meghal, mielőtt hazajön a doktor. Szomorúan fordultam vissza, lementem a lépcsőn az országúira és hazafelé baktattam.

Szerettem volna tudni, vacsoraidő van-e már, mert persze órám nem volt. Egyszerre megpillantottam messziről egy urat, aki velem szembe jött az úton; amikor közelebb ért, láttam, hogy az ezredes úr, biztosan a sétáját végezte, fess felöltőben, sállal, világos kesztyűben. Nem volt nagyon hűvös idő, de annyi ruha volt rajta, hogy úgy nézett ki, mint egy nagy lepedőbe belegöngyölt párna. Szépen megkértem, legyen szíves megmondani, hány óra van.

Megállt, egyet röfögött, lenézett rám merev pillantással, arca még pirosabb lett: mikor megszólalt, olyan hangot adott, mint a dugasz, ha kihúzzák a sörösüvegből.

- Csak nem képzeled - prüszkölte -, hogy nekiállok kigombolkozni, mert egy ilyen kis siheder, mint te, tudni akarja, hány óra van?

- És tovább dübörgött az úton, folyton zsörtölődve.

Egy darabig álltam, utánanéztem, aztán elkezdtem gondolkodni, ugyan mennyi idősnek kellett volna lennem ahhoz, hogy kegyeskedett volna a kedvemért elővenni az óráját. Ekkor egyszerre zuhogva megeredt a szakadó eső.

Soha életemben ekkora felhőszakadást nem láttam. Hirtelen szinte éccakai sötétség lett. A szél elkezdett süvíteni, az ég dörgött, villámok cikáztak és az országút levezetőárkai egyszerre úgy megdagadtak, mint egy folyó. Nem volt köröskörül semmi menedék, úgyhogy nekiszegeztem a fejemet a sodró szélnek és útnak iramodtam, hogy hazarohanjak.

Nem juthattam messzire, amikor lehajtott fejemet beleütöttem valami puhába, úgyhogy egyszerre a földön csücsülve találtam magamat. Föl tekintettem, hogy megnézzem, minek szaladtam neki. És ott láttam, szemben magammal, a kövezeten ülve, mint jómagam - egy nagyon jóképű, gömbölyű emberkét. Kopott cilinderkalap volt a fején, kezében kis fekete táska.

- Bocsánatot kérek - szóltam. - Lehajtottam a fejemet, azért nem láttam, hogy előttem tetszik lenni.

Nagy meglepetésemre a kis ember, ahelyett hogy feldühödött volna, amiért a földhöz vágtam, elkezdett nevetni és azt mondta:

- Tudja, ez eszembe juttat egy esetet, ami Indiában történt meg velem. Egy asszonynak rohantam neki, ép ilyen zivatarban. De annak az asszonynak egy nagy korsó cukorszörp volt a fején és hetekig benne maradt a ragadós lé a hajamban, úgyhogy a legyek mindenüvé utánam repültek... Remélem, nem ütöttem meg önt.

- Nem - feleltem. - Nincs semmi bajom.

- A dolog különben éppúgy az én hibám, mint az öné - folytatta a kis ember. - Én is lehajtottam a fejemet. De nini, nekünk tulajdonképpen nem kell a társalgást ebben a helyzetben folytatni. Ön valószínűleg bőrig ázott. Én részemről egészen biztosan. Messzi útja van még?

- A város túlsó végében lakom - mondtam, amikor föltápászkodtunk.

Istenem, hogy ez micsoda nedves kövezet volt.

- És vegye tudomásul, hogy most jön még csak a java. Jöjjön velem az én lakásomra, ott majd megszárad. Ilyen zivatar nem tarthat soká.

Kézen fogott és rohanni kezdtünk az úton visszafelé. Futásközben gondolkozni kezdtem, ki lehet a fura kis emberke és hol lakhat? Vadidegen vagyok neki és mégis hazavisz a lakásába, hogy megszárítson. Hatalmas egy változás a vörös képű ezredes után, aki még annyira sem ereszkedett le hozzám, hogy megmondja, hány óra van. Egyszerre megálltunk.

- Itt vagyunk! - szólt.

Fölpillantottam, hogy lássam, hol vagyunk, hát ott látom magamat a nagykertes kis ház bejárójához felvivő lépcső alján. Új barátom meg már futott a lépcsőn fölfelé, előhúzta zsebéből a kulcsokat és kinyitotta a kaput.

- Biztos - gondoltam magamban -, biztos, hogy ez a híres-nevezetes Dolittle doktor maga! Annyit hallottam róla, hogy nem tudtam volna másnak elképzelni, mint valami nagyon nagy, erős, csodálatot keltő személynek. Alig mertem elhinni, hogy ez a kedvesen mosolygó képű furcsa kis ember csakugyan ő. És mégis ő volt, kétségbevonhatatlanul, ő, aki most felfutott a lépcsőn és kinyitotta a kaput, ami előtt annyi napon át strázsáltam.

A Jip kutya előrerohant, hegyibe ugrott és boldogan csaholt. Az eső pedig még ádázabban zuhogott alá, mint eddig.

- Ön a Dolittle doktor úr? - kiáltottam fel, amint a rövid kerti ösvényen a ház felé tartottunk.

- Igen, Dolittle doktor vagyok - felelte, miközben kulcscsomójának egy másik kulcsával a ház ajtaját kinyitotta. - Jöjjön be. Ne fáradjon a lábtörlővel. Az a sár nem jelent semmit: csak hozza be magával. Jöjjön be már az eső elől.

Beléptem. Ő és Jip utánam. Aztán becsapta mögöttünk az ajtót/

A vihar eléggé elsötétítette az utcát is, de benn a házban koromsötét éccaka volt. Egyszerre különös zaj ütötte meg a fülemet, amilyet még sohase hallottam. Mintha százféle állat, madár szólna, rikácsolna, visítana egyszerre. Rejtélyes alakok gurultak alá a lépcsőn és futottak szerteszét a folyosókon. Valahol a sötétben kacsa hápogott, kakas kukorékolt, galamb búgott, bagoly huhogott, bárány bégetett és hozzá Jip ugatott. Éreztem az arcom körül csapkodó madárszárnyak legyezését. Lábamnak minduntalan nekiszaladt valami, hogy majdnem orra buktam tőle. Mintha az egész előcsarnokban állatok nyüzsögtek volna. A kegyetlen zsivaj, a vihar üvöltésével fokozottan, rettentő volt; és már kezdtem egy kicsit szepegni, amikor éreztem, hogy a doktor megfogja a kezemet. A fülembe kiabálta:

- Nyugodjék meg. Ne féljen. Ezek mind az én kedvenceim társaságához tartoznak. Három hónapig oda voltam és most örülnek, hogy megint itthon látnak. Maradjon a helyén, amíg gyertyát hozok. Szentatyám, micsoda vihar! Hallja ezt az égzengést?

Ott álltam hát a koromsötétségben, mialatt a százféle láthatatlan állat zajongott és lökdösődött körülöttem. Furcsa és érdekes érzés volt. Gyakran gondolkoztam rajta, amikor be-bekukucskáltam a kerítésen át, miféle ember lehet ez a doktor és milyen lehet belülről ez a fura kis ház. De ilyennek sose tudtam volna elképzelni. Ám különösképpen: attól a perctől fogva, hogy a doktor kezét éreztem a karomon, nem féltem, csak egy kicsit zavart voltam.

Úgy tűnt minden, mint egy fonák álom és már kezdtem is kételkedni benne, hogy ébren vagyok, amikor ismét megszólalt a doktor hangja:

- A gyufáim szerencsésen mind össze vannak ázva. Nem gyújt egyik se. Nincs véletlenül magánál?

- Nem, sajnos, nincs - feleltem.

- No, nem baj. Talán majd Dab-Dab tud nekünk egy kis világosságot gyújtani.

Aztán valami igen furcsa csettintő hangokat csiholt elő a nyelvével, amire valami fölfelé görgött a lépcsőn és a felső szobákban dübörgött tovább.

Vártunk jó darab ideig, de nem történt semmi.

- Még soká jön a világosság? - kérdeztem.

- Valami, nem tudom milyen állat fekszik a lábamon; az ujjaim egészen elzsibbadtak.

- Még csak egy perc türelem! - nyugtatott meg a doktor. - Azonnal itt lesz.

Ebben a percben megcsillant a gyertya fénye, fenn az első lépcsőfordulónál. Az állatok egyszerre elcsendesedtek.

- Azt hittem, egyedül lakik - mondtam a doktornak.

- Egyedül hát! - felelte. - A gyertyát Dab-Dab hozza.

Felnéztem a lépcső végébe, megerőltettem a szememet, hogy meglássam, mi fog jönni. A fordulónál nem láttam semmit, de a felső emeletről egészen különös lépések dobbanása hallatszott. Olyan volt, mint mikor valaki lépcsőről lépcsőre ugrik, fél lábon.

Amikor a világosság lejjebb ért, fényesebb lett és elkezdett furcsán ugrándozó árnyakat vetni a falra.

- No, végre valahára! - szólalt meg a doktor. - Derék öreg Dab-Dab!

De most aztán igazán azt hittem, álmodom. Mert ami onnan felülről leszökellt fél lábán, majd megállt, nyakát előrenyújtva a lépcsőforduló felől, nem volt más, mint egy hófehér kacsa. Bal lábával égő gyertyát tartott.

4. A Wiff - Waff

Amikor végre körülnézhettem, láttam, hogy az előcsarnok egyenesen zsúfolva van állatokkal. Azt hiszem, a szárazföldi állatok minden fajtája képviselve lehetett: galamb és fehér patkány, bagoly és borz, meg csóka; az átázott kertből még egy apró malac is befutott és törölgette patáit a gyékénybe, miközben rózsaszín háta csillogott a gyertya fényében.

A doktor átvette a gyertyát a kacsától és hozzám fordult.

- Nézze kérem, vesse le magáról azt a nedves holmit… igaz: hogy is hívják önt tulajdonképpen?

- Tommy Stubbins.

- Á, ön a cipész, Jacob Stubbins fia?

- Igen - feleltem.

- Nagyszerű csizmadia az ön apja - szólt a doktor. - Látja ezt, ami a lábamon van? - és felemelte jobb lábát, hogy megmutassa irdatlan nagy lábbelijét. - Az ön apja négy évvel ezelőtt készítette nekem ezt a cipőt és azóta folyton hordom; egészen kitűnő készítmény. Hát ide figyeljen, Stubbins. Önnek ruhát kell váltania, éspedig azonnal. Várjon egy pillanatig, még egypár gyertyát gyújtok, aztán felmegyünk és keresünk száraz ruhát. Addig, amíg az ön ruhája a konyhatűznél megszárad, majd fölveszi az én valamelyik öltönyömet.

Mikor aztán a ház különböző pontjain világított a gyertyafény, felmentünk a lépcsőn, bementünk a hálószobába, ott a doktor egy nagy ruhaszekrényt nyitott ki, elővett belőle két rend ruhát. Felöltöttük a száraz öltönyt, az átázottat meg levittük a konyhába, ahol a doktor egy nagy kemencében tüzet rakott. A doktor kabátja annyira bő volt az én testemnek, hogy folyton tipródtam rajta, amint a pincéből segítettem fát felhordani.

Nemsokára hatalmas tűz lobogott a kályhában és mi köréje rakott székekre fölaggattuk a nedves ruhadarabokat.

- Most pedig főzzünk egy kis vacsorát - szólt a doktor. - Ugye, hogy itt marad nálam vacsorára, Stubbins?

Már kezdtem nagyon megszeretni ezt a furcsa kis embert, aki Stubbins-nek hívott és nem Tommynak vagy „öcskös“-nek (hogy útálom, ha úgy szólítanak: ,,öcskös“). Ez az ember határozottan úgy mutatta, mintha oly módon akarna kezelni engem, mint hozzávaló felnőtt barátját. És amikor felszólított, maradjak és egyem vele, rettentő büszkeség és boldogság fogott el. De egyszerre eszembe jutott, hogy anyámnak megígértem, nem leszek oda sokáig, tehát így feleltem, nagyon szomorúan:

- Nagyon szépen köszönöm. Igen szeretnék maradni, de félek, hogy az anyám majd aggódni fog értem, mert nem tudja, hol lehetek.

- De hiszen a ruhája, kedves Stubbins, még nem száraz! - szólt a doktor és egy fahasábot dobott a tűzre. - Meg kell várnia, míg megszárad; nem? És mire fölveheti, addigra a vacsora elkészült és ön meg is ehette. Nem tudja, hova tettem a táskámat?

- Azt hiszem, ott maradt az előcsarnokban - feleltem. - Majd felszaladok megnézni.

A táskát ott találtam a bejárat ajtajánál. Fekete bőrből volt és nagyon-nagyon ócskának látszott. Az egyik szíja le volt szakadva és a táska körül kötött spárga pótolta.

- Köszönöm - szólt a doktor, mikor elhoztam neki.

- Ez a táska volt egész poggyásza az úton? - kérdeztem.

- Igen - szólt a doktor, miközben kioldotta a madzag csomóját. - Nem vagyok barátja a sok poggyásznak. Csak terhére van az embernek. Az ilyen vesződséghez nagyon rövid az ember élete. Nincs szükség rá, higgye el. De hová is tettem a kolbászt?

A doktor kotorászni kezdett a táskában. Mindenekelőtt egy friss kenyércipót húzott elő. Aztán egy acélkupakos üvegpalack került felszínre. Mielőtt letette az asztalra, a gyertyavilág elé tartotta és figyelmesen nézegette: úgy láttam, hogy a folyadékban valami különös kis víziállat úszkált. Végre előhúzott egy font kolbászt.

- Most pedig - szólt - már csak a serpenyő van hátra.

Bementünk a mosogató-konyhába, amelynek falán egy csomó lábas és serpenyő lógott. A doktor levette a pecsenyesütő serpenyőt; egészen rozsdás volt belül.

- Szentatyám, ide nézzen! - kiáltott fel. - Ez érheti az embert, ha soká odajár. Az állatok nagyon derék jószágok és tisztán is tartják a házat, amennyire tőlük telik. Dab-Dab meg valósággal csodálatos házvezető. De hát vannak dolgok, amiket nem tudnak elvégezni. No, sebaj! Ezt egyszeribe megtisztítjuk. Lent, az öblögető alatt, talál fémport; hozzon egy kicsit, Stubbins. Jó?

Néhány perc múlva már fényesen csillogott a serpenyő, a kolbász a konyha tüzén sült és az egész házat megtöltötte a finom pecsenyeszag. Amíg a doktor a tűzhely körül sürgölődött, odamentem az üvegpalackhoz, hogy megnézzem azt a benne úszkáló fura kis férget.

- Miféle állat ez? - kérdeztem.

A doktor hátrafordult.

- Ó, ez egy Wiff-Waff. Teljes nevén hippocampus pippitopitus.[1] De a bennszülöttek egyszerűen Wiff-Waffnak nevezik, talán mert úgy ficánkol a farkával. Erre a mostani utamra azért indultam, hogy ezt megszerezzem. Tudja, mostanság nagyon szorgalmasan tanulom a kagylóscsigák nyelvét. Merthogy van nekik is nyelvük, azt biztosra veszem. Cápanyelven már valamit tudok beszélni, a delfin-tájszólást szintén ismerem, de most mindennél inkább a kagylóscsiga-nyelvet akarom megtanulni.

- Miért? - kérdeztem.

- Nézze, ez a csigafaj a legrégibb állatfaj a földön, amiről tudomásunk van. Kagylóik ott találhatók a sziklákba kövülve, sok-sok ezer éve. Biztos vagyok benne, hogy az ő nyelvükön kell megtanulnom és nagy csomó dolgot megtudhatok róla, milyen volt a világ időtlen időknek előtte. Nem?

- De valamilyen más állat nem mesélhetné el ezt épp olyan jól?

- Nem hiszem - szólt a doktor és a konyhavillát beledöfte a kolbászba. - Az igaz, hogy a majmok, akikkel évekkel ezelőtt Afrikában megismerkedtem, nagyon sok hasznos útbaigazítást adtak régmúlt időkről; de nem tudtak meséjükkel ezeregynéhány évnél régebbi időkre visszamenni. Nem, nem; meg vagyok róla győződve, hogy a világ legrégibb históriáját csak a kagylóscsigától lehet megtudni, senki mástól. Mert, tudja, azoknak az állatoknak, akik a legrégibb időkben éltek, legnagyobb része már kihalt.

- És már tanult kagylóscsiga-nyelvet?

- Nem; csak éppen kezdtem. Azért volt szükségem erre a pipaesövel y-halra itt, mert ez félig hal, félig kagylóscsiga. Az egész keleti Földközi-tenger vidékét bejártam érte. De nagyon félek, hogy nem fogom különösebb hasznát vehetni. Az igazat megvallva, kissé csalódtam a külsejében. Úgy-e, hogy nem látszik nagyon értelmesnek?

- Bizony nem - hagytam helyben.

- De nini, a kolbász már megsült! - szólt a doktor. - Jöjjön errébb és tartsa ide a tányérját, hadd adjak egy darabot.

Ezzel leültünk a konyhaasztalhoz és megkezdtük a barátságos vacsorát.

Remek egy konyha volt. Többször is ettem benne azóta és mindig úgy találtam, hogy különb hely, mint a világ legpompásabb étterme. Olyan meghitt, olyan otthonos és jó meleg volt. És kitűnően volt az étkezés kényelmeihez berendezve. Azon ültében forrón levehette az ember a kész fogást a tűzhelyről és rakhatta az asztalra és már ehette is. És miközben az ember a levesét kanalazta, ellenőrizhette, a pirítani kirakott kenyérszelet hogyan barnul a roston. És ha elfelejtett az asztalra sót készíteni, nem kellett felugrani és bemenni a sótartóért a másik szobába, csak hátra kellett nyúlni érte a tálaló nagy fiókjába. Aztán a tűzhely - a legnagyobb tűzhely, amit emberfia valaha látott -, az maga olyan volt, mint egy terem. Be lehetett menni boltozatai közé, még ha égtek is benne a hasábok, le lehetett ülni a kétoldalt vonuló lócára, gesztenyét sütni ebéd után, vagy az üst búgását hallgatni, vagy mesélni, vagy a lángok fényénél képeskönyvet nézegetni. Csodás egy konyha volt. Olyan, mint a gazdája: kényelmes, kedélyes, jóleső, barátságos és megbízható.

Miközben falatoztunk, egyszerre nyílt az ajtó, és besétált rajta Dab-Dab, a kacsa, utána Jip kutya vonszolt ágyneműt, vánkost a tisztára súrolt tégla-padozaton végig. A doktor, látva meglepetésemet, sietett magyarázatot adni: - Ezek most szellőztetik az ágyneműmet a tűznél. Dab-Dab valóságos gyöngye a házvezetőknek; sohase felejt el semmit. Volt egy nővérem (szegény jó Sára! Mi lehet most vele? Már évek óta nem láttam!), ő is gondozta valamikor a házamat. De meg se közelítette Dab-Dab ügyességét. Akar még egy kis kolbászt?

A doktor odafordult a kutyához és a kacsához és valami furcsa nyelven meg jelekkel néhány szót mondott oda nekik. Látszott, hogy tökéletesen megértik.

- Tud, kérem, mókusnyelven is? - kérdeztem.

- Ó, igen, az könnyű nyelv. Azt ön is megtanulhatja minden különös fáradság nélkül. Miért kérdezi?

- Mert egy beteg mókusom van otthon - feleltem. - Egy héja karmaiból szabadítottam meg. De két lábán súlyosan megsebesült és borzasztóan szeretném, ha a doktor úr megnézné, ha lenne olyan szíves. Elhozzam holnap?

- Hát... ha a lábtörés súlyos, azt hiszem, jobb volna, ha még ma este látnám. Sokat már nem lehet ilyen későn tenni, de elmegyek önnel haza és megnézem.

Megtapogattuk a tűzhöz kirakott ruhát és meggyőződtünk róla, hogy minden ruhadarab teljesen megszáradt. Felvittem a lépcsőn a hálószobába és mire megint leértem, a doktor már útra készen várt rám, orvossággal és kötszerekkel megtömött kis fekete táskájával.

- Jöjjön - szólt. - Az eső már elállt.

Odakinn megint kivilágosodott; az égbolt alján vörös fényben ragyogtak a lenyugvó nap sugarai és amikor kinyitottuk a kaput, hogy lelépjünk az országúira, a kert tele volt rigódallal.

[1] Hippocampus (latin): tengeri csikó. Ám ebben a szövegkörnyezetben a római mitológia mesebeli lényére, a ló fejű és delfin testű tengeri lényre történő utalás. A fajnév a szerző halandzsája. (a Digi-Book Kiadó megj.)

5. Polinézia

Amint a város felé tartottunk, azt mondtam neki:

- Azt hiszem, a doktor úré a legérdekesebb ház, amit valaha láttam. Eljöhetek holnap megint?

- Hogyne! - felelte a doktor. - Jöjjön, amikor csak jólesik. Holnap megmutatom a kertemet és az állatseregletemet.

- Ó, hát külön állatkertje is van? - kérdeztem.

- Van - felelte. - A nagyobb állatok nem férnének el a házban, azért a kertben tartom őket, összegyűjtve. Nem nagyon nagy a gyűjtemény, de a maga nemében igen érdekes.

- Remek dolog lehet, ha az ember mindenféle állat nyelvén beszélni tud. Azt tetszik hinni, hogy valaha én is képes leszek rá?

- Egész biztosan - felelte a doktor. - Csak gyakorlat dolga. Nagyon szorgalmasnak kell lennie, az igaz. Polinézia volna jó vezető a kezdet nehézségeiben. En is tőle kaptam az első leckéket.

- Ki az a Polinézia? - kérdeztem.

- Polinézia egy nyugat-afrikai papagájom volt. Most már nincs meg - tette hozzá a doktor szomorúan.

- Miért? Meghalt?

Dehogy! Még él, legalább remélem - felelte a doktor. - De mikor megint Afrikába jutottam vele, olyan boldog volt, hogy viszontlátja a hazáját, hogy sírt örömében. Mikor aztán az időm lejárt és haza kellett jönnöm, nem vitt rá a lelkem, hogy elszakítsam napfényes hazájától, pedig nagyon ajánlkozott, hogy velem jön vissza. Otthagytam Afrikában.

Ó, igen, rettentően hiányzott nekem. Mikor elhagytam, akkor is sírt. Soha ilyen jó barátom nem volt! őtőle kaptam az első ötletet, hogy az állatok nyelvét megtanuljam és állatok doktora legyek. Gyakran gondolok rá, csakugyan boldog-e most Afrikában és fogom-e valaha viszontlátni furcsán ünnepélyes öreg arcát. Jó öreg Polinézia! Talpig derék madár... Az!

Ebben a percben vad futás zaját hallottuk magunk mögött; megfordulunk, hát látjuk, hogy a Jip kutya száguld utánunk az országúton, ahogy csak lábai bírták. Nagyon izgatottnak látszott és mikor hozzánk ért, egészen különös módon kezdett a doktorra ugatni és vonítani. A doktor is izgatott lett, odaszólt valamit a kutyának, furcsa jelekkel kísérve a beszédet. Végre hozzám fordult, arca ragyogott a boldogságtól.

- Polinézia visszajött! - kiáltotta. - Képzelje! Azt mondja Jip, hogy éppen most érkezett haza. Szent egek! Már öt éve nem láttam. Bocsásson meg egy percre.

Megfordult, hogy hazamenjen. De Polinézia, a papagáj már repült felénk. A doktor elkezdett tapsolni, mint a kisgyerek, ha új játékot kap; de az országút verébnépe nagy csacsogva röppent fel és ült le a kerítésekre; mélységes föl- háborodással látták azt a szürke-vörös papagájt lecsapni az ő honi földükre.

A papagáj pedig jött, leszállt egyenesen a doktor vállára és megeredt belőle a szóáradat, de olyan nyelven, amit én nem értettem. Úgy látszott, nagyon sok mondanivalója van. A doktor meg hamarosan megfeledkezett rólam, a mókusról, Jipről és minden egyébről, amíg a madár - egészen érthetően - rám terelte a szót és irántam érdeklődött.

- Ó, bocsásson meg, Stubbins - szólt a doktor. - Úgy elmerültem öreg barátom beszédébe. De most gyerünk, nézzük meg azt a mókust. Polinézia, ez Thomas Stubbins.

A papagáj, a doktor válláról, komoly mozdulattal biccentett felém, aztán, legnagyobb meglepetésemre, érthető emberi nyelven megszólalt:

- Van szerencsém. Emlékszem arra az éccakára, amikor ön született. Rettentő hideg tél volt. Igen rút csecsemőnek tetszett lenni.

- Stubbins nagyon szeretné tudni az állatok nyelvét - szólt a doktor. - Éppen rólad beszéltem neki, meg a nyelvleckéidről, amikor Jip utánunk rohant és hírül hozta, hogy megérkeztél.

- Úgy van - szólt a papagáj felém fordulva.

- Én kezdtem a doktort tanítani, de még az alapelemeket se tudtam volna vele közölni, ha előbb ő meg nem tanít rá, hogy megértsem, mit jelent tulajdonképpen, amit én embernyelven beszélek. Mert, tudja, sok papagáj beszél az ember nyelvén, de nagyon kevésnek van róla fogalma, mit mond. Csak beszélnek, mert - hát mert azt hiszik, jól áll nekik, vagy mert tudják, hogy csemegét kapnak érte.

Ezalatt megint megfordultunk és szüleim háza felé indultunk. Jip előttünk száguldott, Polinézia megtartotta helyét a doktor vállán. A madár szüntelen csacsogott, leginkább Afrikáról, de most udvariasan tekintettel volt rám és embernyelven beszélt.

- Hogy van Bumpo herceg? - kérdezte a doktor.

- Ó, jó hogy kérdezi - felelte Polinézia. -- Majd megfeledkeztem róla. Képzelje: Bumpo Angliában van!

- Angliában? Ne mondja! - kiáltott fel a doktor. - Mi a csudát kereshet itt?

- Apja, a király, küldte valahová... hogy is hívják? Azt hiszem, Boxford. Tanulni jött.

- Boxford? Boxford? - mormogta a doktor.

- Sohase hallottam ilyen városról... Ja vagy úgy! Oxfordot akartál mondani!

- Igen, úgy hívják: Oxford - szólt Polinézia. - Annyit tudtam róla, hogy valami fordított dolog van benne. Hát odament, Oxfordba.

- Nagyszerű - mormogta a doktor. - Bumpo Oxfordban tanul! Nagyszerű!

- Nagy volt a felfordulás Jolliginkiben, amikor elutazott onnan. Majd megszakadt a szíve, hogy el kellett mennie hazulról. Ö az egész országban az első ember, aki Európába jött. Azt hitte, majd itt utóbb megeszik a fehér emberevők, vagy még nagyobb baja esik. Hisz tudja, ezek a négerek milyen műveletlenek! No de semmi! Az apja mégis elküldte. Azt mondta, hogy a fekete királyok manapság mind elküldik a fiaikat az oxfordi egyetemre. Ez a divat, hát mennie kell. Bumpo szerette volna magával hozni mind a hat feleségét is. De a király ezt sem engedte meg. Szegény Bumpo, csak úgy folytak a könnyei, amikor búcsúzott, de mindenki sírt a királyi palotában. Ilyen zenebonát még ön se hallott életében.

- No és mit csinál Csi-Csi? - Csi-Csi - tette hozzá a doktor magyarázatul, ami nekem szólt - az néhány évvel ezelőtt a házi majmom volt. De őt is otthagytam Afrikában, amikor eljöttem onnan.

- Csi-Csi? - szólt Polinézia elkomorodva. - Csi-Csinek nem megy egészen jól a sora. Rettentő honvágya van ön után, meg a ház és kert után. Különös dolog, de magam is már ezen az úton voltam. Emlékszik még, milyen vadul vágyódtam vissza drága óhazámba? Hisz Afrika csakugyan csodás egy föld, akárki mit mond. Én is azt hittem, ott üt számomra a boldogság órája. De valahogyan - magam se tudom, hogyan - egypár hét múlva már beleuntam. Lehetetlennek éreztem, hogy megint odaszokjam. Én - nem akarom a szót szaporítani - egyszer csak egy éjjel fejembe vettem, hogy bizony én visszajövök önhöz. Azonmód felkutattam az öreg Csi-Csit és elmondtam neki szándékomat. Azt felelte, hogy egy csöppet se tudna rám neheztelni érte, hiszen neki magának is csak ez jár a fejében. Afrikában olyan halálosan csendes az élet az önnel töltött mozgalmas napok után. Hiányoztak neki a szép históriák, amiket ön az állat-képeskönyvéből mesélni szokott nekünk, meg a téli éccakákon folytatott csevegés ott a tűz körül. Igaz, hogy az állatok odalenn mind igen kedvesek voltak hozzánk és semmi panaszunk nem lehetett; mégis csak egy kicsit butáknak találtuk a derék párákat. Csi-Csinek is ez volt a megfigyelése. És azt hiszem, nem ők változtak meg, hanem mi lettünk mások. Szegény öreg Csi- Csi, mikor elváltam tőle, összeroskadt a zokogástól. Azt mondta, úgy érzi, mintha egyetlen barátja szakadna el tőle; pedig tudja ön is, hogy egyenesen milliószámra vannak ott rokonai. Azt mondta, nem is, becsületes eljárás, hogy nekem szárnyaim vannak, és bármikor elrepülhetek oda, ahová nekem tetszik, őneki pedig semmi szerszáma nincs, hogy utánam jöhessen. De ne felejtse, amit most mondok: egy csöppet se leszek meglepve, ha egy szép napon majd beállít. Ez a Csi-Csi egészen stramm legény.

Hazaértünk. Apám boltja be volt zárva, a redőnyök lebocsátva. De anyám ott állt a kapuban és az utat vizsgálta.

- Jó estét, Stubbinsné asszony -- köszönt a doktor. - Én vagyok az oka, hogy a fia ilyen későn jön haza. Magamnál tartottam vacsorára, amíg a ruhája megszáradt. Bőrig volt ázva, mint jómagam is. Egymásnak szaladtunk a szélvészben és én vettem rá, hogy hozzám jöjjön be a vihar elől.

- Már épp kezdtem aggódni miatta - szólt anyám. - Nagyon hálás vagyok érte, hogy gondja volt rá és haza tetszett hozni.

- Szót sem érdemel, szót sem érdemel - mentegetődzött a doktor. - Nagyon érdekesen elbeszélgettünk.

- És kihez van szerencsém, ha szabad kérdeznem? - kérdezte anyám, nagy szemeket meresztve a doktor vállán gubbasztó szürke papagájra.

- Én, kérem, doktor Dolittle vagyok. Valószínű, hogy kedves férje emlékezni fog a nevemre. Néhány évvel ezelőtt egy pár kitűnő minőségű cipőt szállított nekem. Igazán remek munka - tette hozzá a doktor, nagy megelégedéssel nézve le lábára.

- Mama, a doktor úr eljött, hogy meggyógyítsa a mókusomat - szóltam. - Úgy ért minden állathoz!

- No nem, azt nem, Stubbins - szólt a doktor. - Mindegyikhez semmi esetre se.

- Nagyon kedves a doktor úrtól, hogy olyan messziről eljött megnézni a kisfiam kis kedvencét - hálálkodott anyám. - Tóm minden tücsköt-bogarat hazahord, ha erdőn-mezőn csavarog.

- Igazán? - szólt a doktor. - Talán mire megnő, természetbúvár lesz belőle. Mit lehet tudni?

- Tessék bejönni - szólt anyám. - Igaz, hogy nagy a rendetlenség, mert még nem készültem el a tavaszi nagytakarítással. De jó meleg tűz ég a fogadószobában.

- Köszönöm! - felelte a doktor. - Milyen kedves otthona van.

Es miután nagyon-nagyon gondosan megtörülte cipőjét a gyékényen, belépett házunkba a híres férfiú.

6. A beteg mókus

Mikor beléptünk, apám a kandalló mellett ült és fuvolán gyakorolt. Ez volt minden esti időtöltése a munka után.

A doktor azonnal elkezdett fuvoláról, pikuláról, trombitáról értekezni, úgyhogy apám meg is kérdezte:

- Talán a doktor úr fuvolázni is tud? Nem volna szíves játszani valamit? - Az igazat megvallva - szólt a doktor - már jó idő óta nem volt ez a hangszer a kezemben. De szívesen megpróbálom. Megengedi? Átvette apámtól a fuvolát és megszólaltatta. Fújta, fújta. Remek volt. Anyám és apám meredten ültek, mint két szobor, szemüket a mennyezetre szögezték, akárcsak a templomban volnának. De én is, aki nem nagyon lelkesedtem semmiféle hangszerért (kivéve a szájharmonikát), egyszerre elszomorodtam, végigfutott valami hideg borzongás és elfogott a mélységes vágy, hogy jó fiú legyek.

- Ó, ez igazán... valami gyönyörű volt! - sóhajtott fel anyám, amikor a doktor végre abbahagyta a játékot.

- Ön elsőrendű zenész - szólt apám. - Valódi nagy zenész. Nem játszana még valamit?

- Miért ne? - felelte a doktor. - Csakhogy ni, egészen megfeledkeztem a mókusról.

- Majd föl vezetem a doktor urat - szóltam.

- Fönn van az én szobámban.

Bevezettem a doktort kis padlásszobámba és megmutattam neki a mókust, aki ott feküdt a szalmával kitömött ládában.

Az állatka mindig félt tőlem, pedig minden erőmmel azon voltam, hogy otthonosan érezze magát nálam: most, mihelyt a doktor betette a lábát a szobámba, egyszerre felült és elkezdett csevegni. A doktor ugyanazon a nyelven felelt neki és a mókus, amint odanyújtotta a beteg lábát, hogy megvizsgálják, szemmel láthatóan inkább örült, mint félt.

Én tartottam a gyertyát, míg az orvos rátette az úgynevezett zsindelykötést, amit maga hasogatott gyufaszálakból, a zsebkésével.

- Azt hiszem, most már hamarosan örülhet a mókusa meggyógyult lábának - nyugtatott meg a doktor, miközben becsukta a táskáját.

Most még legalább két hétig vigyázzon rá, hogy ne futkosson sokat, de tartsa szabad levegőn, és ha az éccaka hűvös, takarja be száraz levéllel. Azt panaszolja, hogy nagyon elhagyatottnak érzi magát itt, egyes-egyedül és szeretné tudni, hogy van a felesége, mit csinálnak a gyerekei. Én megnyugtattam, hogy ön megbízható férfiú és hogy majd küldök egy mókust a kertemből árva családjához; az majd vihet néki hírt az övéiről. Mindenkép vigyázni kell, hogy megtartsa jó kedélyét. A mókus természettől fogva kedélyes, mozgékony faj. Nagy feladat számára naphosszat tétlenül feküdni. De nem kell aggódnia érte. Meg fog gyógyulni. Ezzel megint lement a fogadószobába; anyám és apám ott fogták és fuvoláztatták tíz óra utánig.

Szüleim ugyan az első pillanattól kezdve szörnyen megszerették a doktort és nagyon büszkék voltak rá, hogy nálunk volt és fuvolázott (hiszen nagyon szegények voltunk): de akkor még nem volt róla fogalmuk, milyen nagyon híres ember lesz valaha belőle. Most persze, amikor már szinte az egész világ hallott Dolittle doktorról és a könyveiről, most már aki Puddleby városkába téved, ott is láthatja emlékét: azon a kis házon, amelyikben apám csizmadiaműhelye volt, a régi divatú kapu fölött a falban emléktábla, rajta az írás:

JOHN DOLITTLE,

A HÍRNEVES TERMÉSZETBÚVÁR

EBBEN A HÁZBAN FUVOLÁZOTT

AZ 1839. ESZTENDŐBEN

Gyakran visszagondolok arra a réges-rég elmúlt estére. És ha lehunyom a szemem és erősen rágondolok, megjelenik előttem a parádés szoba, abban a formájában, amilyen akkor volt. Látom a fura kis emberkét, hosszúszárnyú klepetusában; látom kedves, kerek képét; ott áll a kandalló előtt és fújja a fuvolát, mellette egyik felén anyám, a másikon apám, visszafojtott lélegzettel, lehunyt szemmel hallgatják. Én és Jip a szőnyegre kuporodva, a doktor lábánál, a tűzbe bámulunk és Polinézia a doktor kopott cilindere mellett gubbaszt a kandalló párkányán és jobbra-balra illegeti a fejét a zene taktusára. Olyan tisztán látok mindent, mintha itt volna előttem.

És emlékszem még rá, hogy miután kikísértük a doktort a kapuig, visszamentünk a szobába és még sokáig róla beszéltünk. És amikor végre lefeküdtem (még soha életemben olyan soká nem maradtam ébren), róla álmodtam, meg egy csomó érdekes, okos állatról, akik egész éjjel fuvoláztak, hegedültek és doboltak.

7. A csigák beszéde

Másnap reggel már szörnyű korán ébren voltam, pedig jó későn feküdtem le az este. Az első verebek éppen hogy rákezdtek a csiripelésükre az ablakom körül rakott palacserepeken: már én ugrottam is ki az ágyból és kaptam magamra a ruhámat.

Alig tudtam kivárni, hogy megint ott lehessek a kis házban meg a nagy kertben, hogy láthassam a doktort és az állatkertjét. Életemben először történt, hogy a reggeliről is egészen megfeledkeztem; lábujjhegyen osontam le a lépcsőn, hogy anyámat-apámat föl ne ébresszem, kinyitottam a kaput és kisurrantam az üres, csendes utcára.

Amikor a doktor kapujához értem, akkor jutott eszembe, hátha mégsem illik ilyen korán bekopogtatni valakihez; nem is tudtam, föl- kelt-e már a doktor. Benéztem a kertbe. Senki se látszott még ébren a házban. Erre nyugodtan benyitottam és. beléptem. Befordultam bal felé, hogy a sövények közt futó kis útra térjek, amikor egy hang szólal meg mögöttem.

- Jó reggelt! De korán fölkelt!

Hátrafordultam, hát ott látom a fagyalsövény hegyében Polinéziát, a szürke papagájt.

- Jó reggelt! - feleltem. - Azt hiszem, egy kicsit korán találtam jönni. A doktor úr még fekszik?

- Ó, nem - szólt Polinézia. - Már másfél órája fenn van. Odabenn valahol megtalálja. Biztosan a konyhában főzi a reggelit, vagy az írószobában dolgozik. Menjen be hozzá. Én megvárom a napfölkeltét: szeretem nézni. De akármi legyek, ha ma el nem felejtett fölkelni. Alávaló egy klíma ez az itteni. Afrikában már ilyenkor az egész tájék izzana a napfénytől. Nézze, ott a káposztafejek fölött micsoda köd gomolyog. Az ember náthát kap, ha csak ránéz. Veszett-irgalmatlan egy klíma! Nem is tudom, hogyan élhet itt meg a varangyon kívül más állat is. De kérem, ne tartóztattassa magát. Menjen, keresse meg a doktor urat.

- Köszönöm - szóltam -, megyek és megkeresem a doktor urat.

Mikor benyitottam, pörkölt szalonna szaga ütötte meg az orromat, tehát egyenesen a konyhának tartottam. A tűzön nagy teáskatlan bugyborékolt, mellette egy tál, rajta szalonna és tojás. Úgy találtam, hogy a tűzön nagyon ki talál száradni a szalonna, hát egy kicsit félrehúztam, aztán nekiindultam, hogy fölkutassam a doktort.

Végre megtaláltam, dolgozószobájában. Eddig nem tudtam, hogy ezt a szobát hívja dolgozószobának. Mindenesetre igen érdekes helyiség volt, tele mikroszkópokkal és távcsövekkel, meg egy rakás egyéb, különös szerszámmal, amikről egyáltalában nem tudtam, pedig nagyon szerettem volna tudni, micsodák. A falakon állatok, halak, ritka növények képei függtek, üvegszekrényekben meg nagy madártojás- és tengerikagyló-gyűjtemény volt elhelyezve.

A doktor a főmunkaasztal előtt ült, házi ruhában. Első pillanatban úgy láttam, mintha az arcát mosná. Egy kocka alakú, vízzel telt üvegmedence volt előtte. Egyik fülét bemártotta a vízbe, a másikat befogta balkezével. Amikor bejöttem, fölkelt.

- Jó reggelt, Stubbins - köszöntött. - Ma szép időnk lesz, nem gondolja? Éppen Wiff-Waffot hallgatom. De nagyon bosszantó, nagyon bosszantó.

- Miért? Ügy találja, hogy egyáltalában nem is tud beszélni?

- Dehogy! - felelte a doktor. - Beszélnek ezek is. De nagyon szegény nyelvük van, alig egypár szó: igen, nem, meg hideg, meleg. Ennyi az egész, amit mondani tudnak. Igen bosszantó. Tudja, csakugyan kétféle családhoz tartoznak, ez a hal, meg a kagylóscsiga. Azt hittem, hogy ez itt tudja Isten milyen nagy hasznomra lesz. Az ám!

Azt hiszem - mondtam -, hogy nem lehet sok esze, ha mindössze két-három szóból áll a nyelve.

- Én is úgy hiszem. Lehetséges, hogy életmódja hozza magával. Mert tudnia kell, hogy a Wiff-Waff nagyon ritka manapság, szétszórva és magánosán él. Az óceán legmélyén úszkál, egészen egymagában, mindig csak egyedül. Azért gondolom, hogy nincs, is szüksége sok beszédre.

- Talán egy nagyobb kagylóscsiga többet tudna beszélni. Elvégre ez itt nagyon aprócska. Nem?

- De igen - felelte a doktor. - Ez igaz. Ó, nem is kétlem, hogy van kagylóscsiga, amelyik nagyon jó beszélő; egész biztos. De nagy példányt, a legnagyobbját, olyan nehéz megfogni! Csak a tenger mély vizében lehet találni és minthogy nem szoktak úszni, hanem legtöbbször csak vánszorognak a tenger fenekén, igen-igen ritkán kerülnek hálóba. Csak egyszer módom lenne lemenni a tenger fenekére! Ha ezt megtehetném, mennyi mindent tanulhatnék! De teljesen megfeledkezünk a reggeliről. Ön már reggelizett, Stubbins?

Bevallottam a doktornak, hogy nem is gondoltam még ma reggelire. Azonnal levitt a konyhába.

- Igen - mondta, miközben a katlanból a teáskannába öntötte a forró vizet -, ha az ember képes volna simán leszállni a tenger fenekére és egy darabig lenn tudna tartózkodni, csodás dolgokat fedezhetne föl, amilyenről emberfia még nem is álmodott.

- De hisz vannak emberek, akik le tudnak szállni, nem? - vetettem ellen. - Búvárok meg egyéb ilyenek.

- Ó, hogyne - felelte a doktor. - A búvár le tud szállni. Már voltam én is lenn, búvárruhában. De ők csak sekély vízbe mehetnek le. Ahol igazán mély, oda búvár nem tud leszállni. Én nagyon mély vízbe szeretnék lebocsátkozni, oda, ahol sok mérföld a mélység. De bizton hiszem, hogy egyszer még lesz rá módom. Töltök még egy csészével. Jó?

8. Fő a megfigyelőképesség

Ebben a pillanatban megjelent Polinézia és madárnyelven valamit odaszólt a doktornak. Persze nem értettem, mit. De a doktor egyszerre letette a kést, villát s kiment. Mikor becsukódott mögötte az ajtó, Polinézia így szólt:

- Tudja kérem, szégyen-gyalázat: alig érkezik haza a doktor, az egész környék állatnépe már neszét veszi és ahány nyavalyás macska vagy rühes nyúl van mérföldekre széltében-hosszában, mind idegyűlik a bajával. Most megint egy kövér nyúlmama vár odakinn a nyivákoló porontyával. Kérem szépen, beszélhetnék a doktor úrral? Azt hiszem, merevgörcse lesz. Az ostoba jószág szintén biztosan Mérges Árvácskát evett. Ezek az állatok, főképp, ha gyerekük van, olyan tapintatlanok! Nem átallják beszaladni a házat, elráncigálni a doktort az asztaltól, kizargatni az ágyából éjnek idején. Nem is tudom, hogy győzi még; igazán nem tudom. Annak a szegény embernek soha sincs nyugta. Hányszor megmondtam neki, tartson megszabott rendelőórákat. De olyan borzasztóan kedves és figyelmes ember. Sohase vonakodik megnézni a beteget, ha csakugyan van valami baja. Azt mondja mindig, hogy sürgős eseteket azonnal meg kell vizsgálni.

- Mért nem mennek a betegek közül egypáran más orvoshoz? - kérdeztem.

- Ó, Istenem! - kiáltott fel a papagáj és gúnyosan rázogatta a fejét. - Hát mert nincs más állatorvos; legalább is valóságos orvos. Mert persze hogy vannak lódoktorok, hogyne. De ha nem értik az állat beszédét, mi haszna van belőlük? Képzelje, hogy ön vagy apja elmegy valamelyik doktorhoz, aki nem érti, mit mondanak neki és nem tudja megmondani a maguk nyelvén, mit kell csinálni, hogy meggyógyuljanak. Ha! Ezek a lódoktorok! Van önnek fogalma róla, milyen buta nép ez? Legyen szíves, tegye a tűzre a doktor úr szalonnáját, ne hűljön ki, míg odajár.

- Gondolja, hogy én is képes volnék megtanulni állatnyelven? - kérdeztem, miközben a tűzhelyre tettem a szalonnástálat.

- Hát az attól függ - szólt Polinézia -, könnyű-e a felfogása?

- Nem tudom - feleltem és egy kicsit elszégyelltem magamat. - Tetszik tudni, én sose jártam iskolába. Az apámnak nincs pénze hozzá.

- No - felelte a papagáj -, nem hiszem, hogy sokat mulasztott, legalább azokról az iskolásfiúkról ítélve, akiket é n ismerek. De figyeljen csak ide. Mondja: jó megfigyelő? Jól tud mindent megfigyelni? Úgy értem, hogy például ha két sárgarigót lát a fán, és csak egyszer pillantott oda, másnap, ha újra látná őket, meg tudná mondani: melyik másik?

- Nem tudom - feleltem -, még nem próbáltam.

Márpedig - szólt Polinézia és ballábával néhány kenyérmorzsát söpört le az asztalról - ez az, amit megfigyelőképességnek neveznek.

A legkisebb részleteket megjegyezni madarakon, állatokon; hogyan járnak, hogy mozgatják a fejüket, hogy csapkodnak a szárnyukkal. Ezeket az apróságokat meg kell jegyezni, ha meg akar tanulni állatnyelven. Mert, tudja, egy nagy csomó állat nem is beszél a nyelvével: csak a lélegzetével, farkával, lábával fejezi ki magát. Éspedig azért van ez így, mert régente, amikor oroszlánok meg tigrisek nagyobb számmal voltak, mint most, nem mertek hangosan beszélni, nehogy a fenevadak meghallják. A madarak, azoknak természetesen mindegy volt: azoknak ott volt a szárnyuk és mindig elmenekülhettek. Szóval: az első kellék, amit tudomásul kell venni, az, hogy az állatnyelv megtanulásához borzasztóan fontos, hogy a tanuló igen jó megfigyelő legyen.

- Elég kemény feltétel - mondtam.

- Nagyon türelmesnek kell lenni - szólt Polinézia. - Sok időbe kerül, míg csak néhány szót is megtanul helyesen kimondani. De ha gyakran fog ide eljárni, majd adok én egypár leckét. És ha aztán egyszer megkezdi, maga is meg lesz lepve, milyen gyorsan fog haladni. Csakugyan jó dolog volna, ha megtanulná. Akkor elvégezhetné a doktor munkájának egy részét, a könnyebbik részét gondolom: kötözni, pilulákat beadni. Nagyszerű volna, ha az a szegény ember egy kis segítséghez meg egy kis pihenéshez juthatna. Valósággal vérlázító, mennyit dolgozik. És nem tudnám, mért ne volna képes például ön arra, hogy mindenben segítségére legyen, feltéve, hogy csakugyan érdeklik az állatok.

- Ó, hogy szeretném! - kiáltottam fel. - Azt hiszi, hogy a doktor úr engedné...?

- Egészen bizonyos - felelte Polinézia -, mihelyt eltanulta egy kicsit a mesterséget. Majd magam is szólok neki róla... Csitt! hallom jönni. Hamar, tegye vissza az asztalra a szalonnát.

9. Polinézia, mint tanítóm

Elképzelhető, hogy nem telt bele sok nap, míg újra megjelentem új barátomnál. Sőt mit tagadjam: ott voltam nála mindennap, hogy ne mondjam egész nap. Egy este anyám gúnyosan meg is kérdezte, miért nem viszem át az ágyamat is a doktor úrhoz, hogy egészen ott lehessek nála.

Egy kis idő múlva, azt hiszem, a doktor kezdte hasznomat venni. Megetettem helyette az állatokat, segítettem neki házikókat, kerítést csinálni az állatkertben, segédkeztem, amikor a beteg állatoknak rendelt és el-elfutottam a városba apró megbízásaival. Úgyhogy, bár nekem ez az élet leírhatatlan gyönyör volt (valósággal úgy éreztem, mintha valami új világban élnék): azt hiszem, ha nem jöttem volna olyan gyakran, hiányoztam volna a doktornak.

Polinézia mindig velem tartott, akárhová mentem, tanítgatott a madárnyelvre és megismertetett az állatok jelbeszédével. Eleinte úgy éreztem, hogy soha életemben nem leszek képes megtanulni, annyira nehéz volt. De az öreg papagájnak bámulatos türelme volt hozzám; igaz, hogy néha láttam rajta, hogy csak nagy- nehezen uralkodik magán.

Nemsokára kezdtem el-elkapni a madarak furcsa csipogásának értelmét és egy kissé megérteni a kutyák játékos beszélgetését is. Gyakorlatnak sokszor megtettem, hogy ha már feküdtem, az egércincogást lestem a padozat mögül és megfigyeltem, milyen hangokat adnak a macskák a háztetőn, meg a galambok a város főterén.

És a napok gyorsan múltak, mint mindig, amikor szép az élet; a napokból hetek, a hetekből hónapok lettek; a doktor kertjében a rózsák lassankint elhullatták szirmaikat és a széles zöld pázsit megtelt sárga levelekkel. A nyár vége felé járt, beszélgettünk. Szép, hosszú terem volt, nagy kandallóval; a falak mentén véges végig, a földtől a mennyezetig polcok, tele könyvekkel; mesés, kertészeti, orvosi, utazási könyvekkel. Ezeket az útikönyveket szerettem a legjobban, meg a doktor nagy atlaszát, ami tele volt a világ minden országának térképeivel.

Ezen a délutánon Polinézia megmutatta nekem azokat az állattani könyveket, amiket Dolittle doktor úr maga írt.

- Istenem! - kiáltottam fel. - Mennyi rengeteg könyve van a doktor úrnak: az egész szoba telistele! Uramisten, ha olvasni tudnék! Borzasztó érdekes lehet! Mondja, Polinézia: tud olvasni?

- Csak egy keveset - felelte. - Vigyázzon, ha lapoz, el ne tépje a lapokat. Nem, nekem nincs elég időm, hogy sokat olvassak. Ez k-betű, ez meg b-betű.

- És hogy olvassák ezt a szót, itt a kép alatt? - kérdeztem.

- Mutassa csak. És elkezdte betűzni: p-á-v-i-á-n, annyi mint majom. Nem olyan nehéz olvasni, mint az ember eleinte gondolja; csak a betűket kell ismerni.

- Polinézia! - szóltam. - Egy nagy kérésem volna.

- Éspedig, kisfiú? - kérdezte Polinézia, végigsimítva jobbszárnya tollait. Polinézia gyakran szólt hozzám leereszkedő hangon. De nem vette tőlem rossznéven. Elvégre mégis csak innen-onnan kétszáz éves volt, én pedig csak tíz.

- Nézze kérem -- mondtam -, az anyám úgy találja, hogy nem illik annyit idejárnom ebédre-vacsorára. Hát azt szeretném megkérdezni: ha még többet dolgoznám a doktor úrnak, nem jöhetnék egészen ide, lakni? Tudja, ahelyett hogy fizetést kapnék, mint rendes kertész vagy napszámos, hát kosztot és kvártélyt adna a munkámért. Mi volna az ön véleménye?

- Vagyis a doktor úr rendes segéde akar lenni, nem?

- De igen. Azt hiszem, ez a helyes kifejezés: segéd. Hiszen emlékszik rá, ön mondta, hogy azt hiszi, nagy hasznomat vehetné a doktor úr.

- Igen, igen. - Polinézia egy kissé elgondolkodott. -: Csakugyan: miért ne? És maga is, ha nagy lesz, szintén természetbúvár akar lenni?

Az; eltökélt szándékom! Semmi más a világon nem akarok lenni, mint természetbúvár.

- Hm! Jó, gyerünk és beszéljünk a doktor úrral - szólt Polinézia. - A szomszéd szobában van, a dolgozószobában. Csendesen nyisson ajtót, mert hátha dolgozik és akkor nem szereti, ha zavarják.

Csendesen benyitottam és bekukkantottam. Elsőnek egy óriási fekete uszkárt pillantottam meg. A kandalló rácsánál ült és fülét hegyezve hallgatta a doktort, aki egy levelet olvasott fel neki.

- Mit csinál a doktor úr? - súgtam oda Polinéziának.

- A kutya levelet kapott úrnőjétől és elhozta a doktor úrnak, hogy olvassa fel. Ennyi az egész. A kutya egy ugrifüles kislányé, akit úgy hívnak: Minnie Dooley; a város másik végében lakik. Két kis copfja van. A bátyjával tengeri fürdőre utazott nyaralni és ennek az öreg uszkárnak megszakad a szíve a gyerekek után. A gyerekek Írogatnak neki, de persze embernyelven, és mert az öreg kutya nem érti, elhozza a levelet a doktorhoz, hogy fordítsa le neki kutyanyelvre. Ahogy a kutya izgatott képéről látom, biztosan azt írja a kis Minnie, hogy nemsokára megjön. Nézze, hogy bolondul.

Csakugyan, a vén kutyát szemmel láthatóan megszállta az öröm. Mikor a doktor végigolvasta a levelet, elkezdett a szegény állat a legmagasabb hangján ugatni, vadul csóválta a farkát, és mint a bolond ugrált a szobában. Aztán szájába fogta a levelet, kirohant, szuszogva és mormogva magában.

Már rohan a kocsi elébe - súgta Polinézia. - Egyenesen nem tudom megérteni, hogy bolondulhat ennyire ez a kutya gazdáiért. És ha látná a kis Minnie-t! A legelbizakodottabb csitri, aki valaha a földön járt. És még hozzá kancsal is!

10. Remek eszmém

A doktor feltekintett és meglátott minket az ajtóban.

- Á, Stubbins, csak jöjjön be - tessékelt befelé. - Beszélni akar velem? Jöjjön és foglaljon helyet.

- Doktor úr - kezdtem -, szeretnék én is természetbúvár lenni, mint a doktor úr, ha nagy leszek. '

- Úgy? Az szeretne lenni? - mormogta a doktor. - Hm; nagyon helyes... ni csak! mit nem mond? Helyes, helyes! És mondja... beszélt már róla kedves szüleinek?

- Nem; még nem beszéltem. Szeretném, ha a doktor úr beszélne velük helyettem. Jobban el tudja intézni. Szeretnék a doktor úr segítője, segédje lenni, ha felfogadna. Múltkor este anyám azt mondta, hogy nem illik annyiszor itt étkeznem és én sokat gondolkoztam rajta azóta... Nem egyezhetnénk meg úgy, hogy én dolgoznám a doktor úrnál és azért itt ehetnék és hálhatnék?

- De kedves, jó Stubbins - nevetett a doktor -, önt nagyon szívesen látom, akár háromszori étkezésre is, az egész éven át. Nekem csak öröm, ha itt van. Meg hiszen elég nagy munkát is végez. Már többször az volt az érzésem, hogy fizetnem kellene valamit érte. De hát miféle megegyezésre gondol?

- Hát, kérem szépen, én úgy gondoltam, hogy talán a doktor úr lenne szíves elmenni a szüléimhez és megkérni őket, engedjék meg, hogy ide jöjjek lakni, aztán én minden munkát elvégeznék és a doktor úr megtanítana írni és olvasni. Mert ugyanis az én mamám borzasztóan szeretné, ha megtanulnék írni-olvasni. Különben anélkül, ugye, nem is lehetek valamirevaló természetbúvár.

- No, annyira nem veszélyes a dolog - nyugtatott meg a doktor. - Azt belátom, hogyne, szép dolog, ha az ember írni-olvasni tud. De a természetbúvárok nem mind egyenlők. Például az a fiatal legényke, az a Darwin, akiről az emberek most annyit beszélnek - a Cambridge-i egyetemen kapott diplomát -, az egészen jól tud olvasni meg írni. Meg Cuvier[1] is, az nevelő volt valamikor. De ha tudni akarja, van egy természetbúvár, aki mindenkinél különb, és még a saját nevét se tudja leírni és fogalma sincs az ábécéről.

- Ki az? - érdeklődtem.

- Az egy titokzatos személy - felelte a doktor. - Valami egészen titokzatos lény. Úgy hívják: Hosszú Nyíl; az Arany Nyíl fia. Rézbőrű indián.

- A doktor úr látta már?

Nem - felelte a doktor -, sohase láttam. Fehér ember még nem találkozott vele. Azt hiszem, Darwin úr azt se tudja, hogy a világon van. Majdnem mindig állatok közt, mega különféle indián törzsek közt él, rendesen valahol Peru hegységeiben. Néptörzsről néptörzsre vándorol, mint valami indián csavargó.

- És honnan tud róla a doktor úr ennyit, ha sohase látta? - kérdezősködtem tovább.

- A Bíbor Paradicsommadár - felelte a doktor - az beszél róla mindig. Azt mondja, hogy csodával határos, milyen tökéletes természetbúvár. Mikor a madár legutóbb nálam volt, üzenetet küldtem vele. A napokban várom vissza. Csak úgy égek a kíváncsiságtól, milyen választ hoz tőle. Már nemsokára itt van augusztus utolsó hete. Remélem, nem történt baja útközben.

- De akkor mért jönnek az állatok meg a madarak a doktor úrhoz, ha betegek? Miért nem hozzá mennek, ha olyan csodadoktor?

- Lehetséges, hogy az én módszerem modernebb -- felelte a doktor. - De a Bíbor Paradicsommadár elbeszélése után ítélve a Hosszú Nyíl természetrajzi ismeretei egyenesen megdöbbentőek lehetnek. Az ő főszakmája a növénytan és rokontudományai. És nagy szakértő méhekben és bogarakban. De most mondja meg nekem őszintén, Stubbins, csakugyan biztos benne, hogy természetbúvár akar lenni?

- Igen - feleltem. - Eltökélt szándékom.

- Az ám, de tudja-e, hogy ezzel a mesterséggel nemigen lehet pénzt keresni? Semmit se lehet. A legtöbb természetbúvár egyenesen nem keres semmit. Nem szereznek, ellenben költenek pénzt lepkehálóra, madártojás-ládikára meg egyebekre. Én is csak most, sok-sokévi búvárkodás után kezdek valamit keresni, a könyveimmel.

Énnekem nem fontos a pénz - szóltam. - Én természetbúvár akarok lenni. Kérem, legyen szíves, jöjjön el hozzánk a jövő csütörtökön vacsorára, már szóltam a szüleimnek, hogy meg fogom hívni a doktor urat és akkor megbeszélhetik a dolgot. Mert, tetszik tudni, van a dolog mögött még valami. Ha én itt lakom, akkor egy kicsit hozzá is tartozom a doktor úr házához meg a hivatásához és akkor legközelebb elmehetek a doktor úrral utazni is.

- Ahá! - mosolygott a doktor. - Most már értem. Tehát velem szeretne jönni valamelyik utazásomra, úgy-e? Haha!

- Én a doktor urat minden útjára el szeretném kísérni. A doktor úrnak is könnyebb volna a dolga, ha volna valakije, aki utána hordja a lepkehálót meg a jegyzőkönyveket. Nem?

A doktor hosszú időre gondolatokba merült, az asztalon dobolt ujjaival, én meg feszült türelmetlenséggel vártam, mit fog mondani. Végre egyet rándított vállán és felállt.

- Hát jó, Stubbins - szólalt meg végre -, elmegyek csütörtökön megbeszélni a dolgot önnel és szüleivel. És - majd meglátjuk. Majd meglátjuk. Adja át kedves szüleinek tiszteletemet és köszönetemet a meghívásért.

Mint a szél, úgy vágtattam haza, hírül adni anyámnak, hogy a doktor megígérte látogatását.

[1] Georges Cuvier (1759 - 1832): francia zoológus, paleontológus, geológus, korának egyik legjelentősebb természettudósa, az összehasonlító anatómia tudományának megalapítója. (a Digi-Book Kiadó megj.)

11. Egy utas érkezik

Másnap, tea után, a doktor kertjének falán ültem és Dab-Dabbal társalogtam. Már megtanultam annyit Polinéziától, hogy minden nagyobb nehézség nélkül tudtam a leg-több madárral és néhány egyéb állattal beszélni. Dab-Dab rokonszenves, öreg, anyai jóságú madár volt, bár nyomába se ért Polinéziának okosság és érdekesség dolgában. Évek óta ő volt a doktor házvezetője.

Nos hát, amint mondtam, az öreg kacsa meg én a kerítés falának lapos peremén ültünk azon este és lenéztünk az országútra. Éppen juhokat hajtottak a vásárra, azt néztük, mi alatt Dab-Dab a doktor afrikai kalandjait mesélte. Mert évekkel azelőtt vele volt egyik afrikai utazásán.

Egyszerre a város felől különös, távoli zaj hangzott. Olyan volt, mint egy tömeg rivalgása. Felálltam a fal tetején, hogy megnézzem, mi az, és nemsokára az út fordulójánál feltűnt egy csomó iskolás gyerek, előttük egy lerongyolt, furcsaképű asszonyféle.

- Ugyan mi lehet ez? - kiáltott fél Dab-Dab.

A gyerekek egyre nevettek és üvöltöttek. És tagadhatatlan, hogy az asszonyszemély, akinek nyomában voltak, csakugyan egészen rendkívüli jelenség volt. Rettentő hosszúak voltak a karjai, háta pedig olyan görbe, hogy olyat még sohase láttam. Fején félrecsapva a pipacsvirágos szalmakalap, szoknyája meg olyan hosszú, hogy úgy vonszolta maga után, mint egy báli ruha uszályát. Arcát nem láthattam, mert fölébe lógott a kalap széles karimája. De amikor közelebb ért hozzánk és a gyerekek vihogása hangosabb lett, láttam, hogy a keze egészen fekete és szőrös, mint valami boszorkányé.

Ekkor Dab-Dab egyszerre úgy elkiáltotta magát, hogy holtra rémültem.

- Nini, hisz ez Csi-Csi! Csi-Csi végre visszajött! Hogy merik ezek a gyerekek ingerelni? Majd adok ennek a sok kis görcsnek - gúnyolódni!

És lerepült az országútra, egyenesen neki a gyerekhadnak, hátborzongató hápogással és ott csípte őket, ahol érte. A gyerekek meghátráltak és futni kezdtek az úton lefelé, vissza a városba, ahogy csak bírtak.

A szalmakalapos fura alak egy darabig nézett utánuk, aztán továbbvánszorgott a kapuig. Nem bajlódott a zárral, hanem egyszerűen felkúszott a kerítés falán, mintha így volna rendén. Észrevettem, hogy a lábával is kapaszkodik, úgyhogy voltaképp négy kézen kúszott fel. De csak amikor a kalap alatt megláttam az arcát, akkor győződtem meg róla igazán, hogy majom.

Csi-Csi - mert ő volt az - gyanakvóan fintorította rám arcát a kerítés tetejére érve, mintha attól tartott volna, hogy én is kinevetem, mint a többi gyerek. Azután leugrott a kertbe és elkezdte levetni magáról a ruházatát. Szalmakalapját kettétépte és elhajította az útra. Aztán ledobta blúzát, szoknyáját és kezdett rajtuk vadul tipródni, aztán egy gomolyban rugdosta az egész csomót a kerten végig. Egyszerre rikácsolást hallok a ház felől; hát Polinézia röppen elő, utána a doktor.

- Csi-Csi! Csi-Csi! - kiáltozott a papagáj. - Végre megjöttél! Mindig mondtam a doktor úrnak, majd csak idetalálsz! Hogy csináltad?

Köréje gyülekeztek mindnyájan, rázogatták négy kezét, ezer kérdéssel ostromolták mind egyszerre. Aztán megindult a társaság vissza a házba.

A doktor hozzám fordult:

- Szaladjon csak fel, Stubbins, a hálószobámba. Az íróasztal baloldali fiókjában van egy zacskó amerikai mogyoró. Már régen őrzöm arra az esetre, ha váratlanul be talál toppanni. Várjon csak még egy kicsit; nézze, van-e Dab-Dab éléskamrájában egy kis banán. Azt mondja Csi-Csi, hogy már két hónapja nem evett banánt.

Mire visszatértem a konyhába, már ott ült az egész társaság és figyelmesen hallgatta, mit mesél a majom az ő nagy utazásáról Afrikától idáig.

12. Csi-Csi utazása

Úgy látszik, amióta Polinézia búcsút mondott Afrikának, a vágyakozás a doktor és házikója után jobban elfogta Csi-Csi szívét, mint valaha. Úgyhogy végre elhatározta, törik-szakad, ő elmegy Polinézia után. Egy szép napon csakugyan lement a tengerpartra, ott ép egy csomó fehér és fekete ember tolongott egy hajó körül, amelyik Európába készült. Csi-Csi is próbált feljutni a hajóra, amikor egyszerre egy nagyon furcsa emberkékből álló nagycsaládot pillantott meg a hajó feljáratánál. Volt ebben a családban egy kislány, aki erősen emlékeztette Csi-Csit egy unokatestvérére, akibe valamikor nagyon szerelmes volt. Azt mondta magában: „Ennek a kislánynak éppen olyan majomképe van, mint amilyen kislányképem nekem. Ha tudnék valahogyan ruhát szerezni, könnyen besurranhatnék a hajóba ezzel a családdal: az emberek engem is kislánynak néznének. Nagyszerű ötlet!"

Ezzel elment egy közeli városba, beugrott egy nyitott ablakon, a szobában az egyik széken néhány ruhadarab hevert: egy blúz és szoknya. Egy fekete divathölgyé volt, aki ép a fürdőkádban ült. Csi-Csi magára kapta a ruhadarabokat, aztán visszament a tengerpartra, belevegyült a tömegbe és ügyesen becsúszott a közönséggel a nagy hajóba. Aztán volt rá gondja, hogy jól elrejtőzzék, nehogy az emberek közelről meglássák. Úgyhogy a hajó egész útja alatt bujkált és csak éjjel mászott elő egy kis ennivalóért, amikor mindenki aludt.

Mikor elérte az angol partot és ki akart szállni a hajóból, a matrózok végre meglátták, hogy csak leányruhába bújt majom, ott akarták fogni játékszernek. De ügyesen kisiklott a karmaik közül, egyszeriben a parton termett; be a tömeg közé, és uccu, el! De még messze volt a mi városkánktól, úgyhogy az egész országon végig kellett gyalogolnia.

Rettenetes időket élt át. Ahány városon keresztülment, a gyereknép mindenütt nagy tömegben, nevetve rohant utána; ostoba emberek sok helyen lefogták, maguknál akarták tartani, úgyhogy utcalámpákon meg háztetőkéményeken keresztül kellett szöknie előlük. Éccaka mindig az árokban, vagy egy fészerben, vagy egyéb búvóhelyeken meglapulva aludt, nappal sövényekről szedett bogyóval vagy erdei mogyoróval tartotta magát. Végre, sok kaland és életveszély után megpillantotta a városunk tornyát - végre közel volt régi otthonához.

Csi-Csi befejezte elbeszélését, megevett rá hat banánt egymás után és megivott egy egész köcsög tejet.

- Istenem - szólt -, miért nem születtem szárnyakkal, mint Polinézia, hogy iderepülhettem volna! El sem képzelik, mennyire megutáltam azt a kalapot meg azt a szoknyát. Soha életemben olyan kényelmetlenül nem éreztem magamat. Egész úton, a kikötőtől idáig, hol a kalap esett le a fejemről, vagy akadt bele az ágakba, hol az átkozott szoknya buktatott föl, hogy össze-vissza ütöttem magamat. Hogy a csudába képesek az asszonyok ezt a szerszámot hordani?... Ó, egek, micsoda boldog érzés volt, amikor fölkapaszkodtam a Bellaby-major dombján és megpillantottam a jó öreg várost!

- A mosogatókonyhában, a tányérpolcon vetve az ágy számodra - mondta a doktor. - Érintetlenül várta megérkezésedet.

- Igen - tette hozzá Dab-Dab -, aztán megkaphatod a doktor úr fekete kabátját, amit mindig plédnek használtál; hátha hideg lesz az éjjel.

- Köszönöm - szólt Csi-Csi. - Jó érzés megint a régi otthonban lenni. Minden pont úgy van, ahogy elhagytam; kivéve ezt a tiszta görgő-törülközőt itt az ajtón: ez új. No, most azt hiszem, jó lesz, ha lefekszem. Álmos vagyok.

Mindnyájan bementünk a konyhából a mosogatófülkébe és néztük, hogy kapaszkodik föl Csi-Csi a polcra, mint a matrózok az árbocra. Odafönn aztán összehúzta magát, betakaródzott az ócska kabáttal és egy perc múlva békésen hortyogott.

- Jó öreg Csi-Csi - suttogta a doktor. - De örülök neki, hogy visszajött.

- Az ám, a jó öreg Csi-Csi! - visszhangozták Dab-Dab és Polinézia.

Ezzel lábujjhegyen kimentünk a mosogatófülkéből és csendesen betettük magunk után az ajtót.

13. Felcsapok tudósinasnak

Azon a bizonyos csütörtök estén nagy volt az izgalom minálunk. Anyám megkérdezte tőlem, mik a doktor kedvenc ételei; felsoroltam, amit tudtam: oldalas, aztán céklaszelet, pirítós, ollótlan rák és szörplé-torta. Estére mindezek a fogások készen vártak rá az asztalon. Anyám sürgött-forgott a házban, hogy minden rendben legyen, mire a vendég megjön.

Végre kopogtattak az ajtón és természetes, hogy én rohantam elsőnek bebocsátani a vendéget.

A doktor ezúttal magával hozta a saját fuvoláját. És mikor a vacsorát (ami kitűnően ízlett neki) megettük, az asztalt lerakták, az elmosni való edényt beáztatták a konyhában holnapig, a doktor és apám elkezdtek duettezni.

Annyira belemerültek játékukba, hogy félni kezdtem, már nem is marad idejük, hogy az én ügyemről tárgyaljanak. De végre megszólalt a doktor:

- Az ön fia azt mondta nekem, nagyon szeretne természetbúvár lenni.

És ezzel megindult a hosszú tárgyalás, amely mélyen belenyúlt az éccakába. Eleinte anyám is, apám is nagyon ellenezték a gondolatot, mint ahogy mindig ellene voltak ennek a szándékomnak. Azt mondták, hogy az egész csak gyerekes szeszély és hamarosan beleunok. De miután a kérdést minden oldalról megvitatták, a doktor apámhoz fordult és azt mondta:

- Kérem, Stubbins úr: vegyük úgy, hogy a fiú két évre áll be hozzám, vagyis addig az időig, amíg eléri a tizenkét éves kort. Ez alatt a két év alatt lesz rá elég alkalma, hogy meglássa, bele fog-e unni a mesterségbe, vagy nem. És erre az időre megígérem, hogy megtanítom írni, olvasni és talán egy kicsit számolni is. Ehhez mit méltóztatik szólni?

- Nem tudom - szólt apám és fejét rázta. - Ön nagyon kedves és ajánlata igen nemes, doktor úr. De az én nézetem az, hogy Tommynak valami mesterséget kell tanulnia, olyant, amiből annak idején megélhet.

Ekkor megszólalt anyám. Bár könnyek fojtogatták arra a gondolatra, hogy ilyen fiatalon otthagyjam a szülői házat, mégis ő magyarázta meg apámnak, milyen nagy szerencse rám nézve, hogy alkalmam van tanulni.

Nézd, Jakab - mondta apámnak -, hisz tudod, hány fiú van a városban, aki tizennégy-tizenöt éves koráig ott ragad az iskolában: Tommy ezt a két évet könnyebben rááldozhatja és ha egyebet nem tanul, mint írni meg olvasni, hát már nem vesztegette hiába az idejét. Pedig tudja Isten - és ezzel szájához vette zsebkendőjét, hogy visszafojtsa a zokogást -, borzasztó üres lesz a ház, ha elmegy...

- Lesz rá gondom, hogy ellátogasson haza, Stubbinsné asszony - szólt a doktor -, ha úgy tetszik, akár mindennap. Elvégre is, nem megy el olyan messzire!

Egyszóval: a végén apám beleegyezett és megtörtént az egyezség. Éspedig úgy, hogy két évre beállók a doktorhoz dolgozni és ezért tőle lakást, ellátást kapok, meg oktatást az írásolvasásban.

- És magától értetődik - tette hozzá a doktor -, amíg pénzem lesz, Tommy ruházatáról is gondoskodom. Csakhogy pénz dolgában nagyon rendetlenül állok: hol van pénzem, hol nincs.

- Ön nagyon jó, kedves doktor úr - szólt anyám és könnyeit törülgette. - Azt hiszem, Tommy nagyon szerencsés gyerek.

Ekkor az önző siheder tapintatlanságával a doktorhoz hajoltam és a fülébe súgtam:

- És, kérem, ne tessék elfelejteni valamit az utazásról is szólni.

- Ja, igaz is! - szólt Dolittle doktor. - Természetes dolog, hogy foglalkozásomnál fogva néha utazgatnom is kell. Az ellen remélhetőleg nincs semmi ellenvetésük, ha fiúkat magammal viszem?

Anyám riadtan felpillantott erre a váratlanul előállt helyzetre, még szomorúbb és izgatottabb lett; én pedig hevesen dobogó szívvel álltam a doktor széke mögött és vártam, mit felel apám. - Nincs - szólt kisvártatva, csendesen. - Ha az első feltételekbe beleegyeztünk, nem látom jogosnak, hogy a többit ellenezzük.

Nos, biztos, hogy még nem volt a világon fiú boldogabb, mint én abban a percben. Fejem kóválygott. A felhők közt éreztem magamat. Alig tudtam megállni, hogy körül ne táncoljam a szobát. Végre megvalósul életem álma! Végre itt az alkalom, hogy elmenjek kalandokra, szerencsét próbálni! Mert jól tudtam, hogy közel jár az az idő, amikor a doktor újra útnak indul. Polinéziától tudtam, hogy nemigen szokott a doktor egyhuzamban hat hónapnál tovább itthon maradni. Tehát biztos, hogy két héten belül megint utazik. És én, Tommy Stubbins, én vele megyek! Még csak el is képzelni: tengereken át, idegen partokon, bekalandozni a világot!

MÁSODIK RÉSZ

1. A Viharmadár legénysége

Ettől az időtől fogva természetesen egészen más volt a helyzetem a városban, mint azelőtt. Nem voltam többé a „szegény suszter fia“. Magasan hordtam az orromat, amint le-lesétálgattam az országúton; mellettem az aranynyakörves Jip kutya. És a rátartós kisfiúk, akik eddig lenéztek, mert nem voltam elég gazdag ahhoz, hogy iskolába járjak, ujjal mutogattak rám és összesúgtak: „Látod? A doktor segéde! Pedig csak tízéves!“ De még tágabbra nyitották volna szemüket a csodálkozástól, ha sejtelmük lett volna róla, hogy én azzal a kutyával beszélgetni is tudok. Két nappal azután, hogy nálunk vacsorázott a doktor, nagyon szomorúan közölte velem, hogy attól tart, fel kell hagynia, legalább egyelőre, azzal a szándékával, hogy megtanulja a kagylóscsiga-nyelvet.

- Nagyon elvesztettem a kedvemet, Stubbins. Megpróbálkoztam moszattal és vénuszkagylóval, osztrigával, kürtcsigával, szüvennyel[1] és fésűcsigával, azonfelül hétféle kövi rákkal, a tengeri rák minden fajtájával - és hiába. Azt hiszem, egyelőre abbahagyom és majd valamikor később fogok bele megint.

- És most mibe akar kezdeni? - kérdeztem.

- Mibe? Hát az utazásra gondolok, Stubbins. Már ép elég ideje nem voltam oda. Tömérdek munka vár rám odaát.

- És mikor indulunk? - kérdeztem.

- No, mindenekelőtt meg kell várnom a Bíbor Paradicsommadár látogatását, hátha hoz valami üzenetet a Hosszú Nyíltól. De nagyon késik. Már tíz napja itt kellene lennie. Remélem, nem történt valami baja.

- Addig is nem volna jó valami hajó után nézni? - szóltam. - A madár biztosan itt lesz egy-két napon belül; ezalatt egy csomó dolgot lehet előkészíteni. Nem?

- De, igaza van - felelte a doktor. - Talán lemennénk az ön Joe barátjához, a pákász- hoz. Ö adhat útbaigazítást hajó dolgában.

- Én is szeretnék menni - szólt Jip.

- Jól van, csak gyere - mondta a doktor és ezzel elindultunk. Joe azt mondta, hogy igen, neki van egy hajója - ép most vette -, de három ember kell a vezetéséhez. Azért csak mutassa meg - mondtuk neki.

A pákász egy kis darabon levitt minket a folyó mentén és ott megmutatta a hajót, aminél ta- karosabb, helyesebb hajócskát még emberfia nem épített. Ügy hívták: Viharmadár. Joe azt mondta, nagyon olcsón ideadja. Csak az a baj, hogy három ember kell hozzá, mi pedig csak ketten vagyunk.

- Csi-Csi természetesen velünk jön ugyan - szólt a doktor -, de bármilyen fürge és okos, annyi ereje még sincs, mint egy embernek. Ehhez a nagy hajóhoz föltétlenül kell még valaki.

- Én tudnék egy jó matrózt - szólt Joe -, elsőrendű tengerész, aki boldog volna, ha felfogadnák.

- Nem, Joe, nagyon köszönöm - felelte Dolittle doktor -, nincs szükségem matrózra. Nem tudnám a bérét fizetni. És. a tengerésznép csak utamban van a hajón. Mindig a maguk módjára akarnak mindent csinálni, én pedig a magam feje után szeretek menni. De lássuk csak, kit vihetnénk magunkkal?

- Itt volna Mugg Máté, a cicavendéglős - tanácsoltam.

- Nem, az nem alkalmas. Máté derék ember, de nagyon sokat beszél, főképp a reumájáról. Borzasztóan finnyás legyen az ember, ha megválogatja, kit vigyen magával hosszú útra.

- És mit szólna a remete Lucashoz?

- Ez jó gondolat - nagyszerű, feltéve, hogy velünk jön. Gyerünk máris és kérdezzük meg.

[1] szüveny (régies kif.): a Cardium nevű tengeri kagyló magyarosított elnevezése. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2. A remete Lucas

A remete, mint már mondtam: régi barátunk, egészen különös egy ember volt. Kinn lakott, messze a holt vizek közt, egy apró kalyibában, egyes-egyedül, tarka bulldogkutyájával. Senki se tudta, honnan jött, még a nevét sem ismerték. Az emberek egyszerűen „remete Lucasnak nevezték. Sohase jött be a városba, nem mutatta, hogy nagy kedve volna embereket látni, emberekkel beszélni. Aki a kunyhó felé közeledett, azt a Bob kutya menten elzavarta. Ha az ember a városban megkérdezett valakit, ki az az ember, vagy miért él ott egymagában azon az elhagyatott helyen, akkor csak egyféle választ kaphatott: „Ja, a remete Lucas!? Hát kérem, ott valami nagy rejtély van a dolog körül. Senki se tudja, mi lehet, de valami nagyon titokzatos dolognak kell ott lenni. Közelébe se menjen. Ráuszítja a kutyáját."

De azért volt két ember, akik gyakran kimentek a lápvidék kis kunyhójához: a doktor és én. És a Bob kutya sose ugatott, ha hallotta, hogy jövünk. Mert mi szerettük Lucast és Lucas is szeretett minket.

Az említett délután, amikor a lápvidéken botorkáltunk keresztül, hideg keleti szél fújt arcunkba. A kunyhó közelében Jip egyszerre hegyezni kezdte a fülét és megszólalt:

- Fura dolog!

- Mi a fura dolog? - kérdezte a doktor.

- Hogy Bob nem jött elénk. Már rég meg kellett volna hallania, vagy legalább is megszimatolnia, hogy jövünk. Mi ez a különös hang?

- Olyan, mintha ajtó nyikorogna - szólt a doktor.

- Lehet, hogy Lucas ajtaja, csakhogy innen nem láthatjuk, mert a kalyiba túlsó felén van.

- Remélem, nincs Bobnak valami baja - szólt Jip és hatalmas hívogató-ugatást eresztett meg. De nem kapott más feleletet, mint a végtelen, sós lápokon végigzúgó szél hangját.

Mi pedig mindhárman mentünk szaporán előre, mély gondolatokba merülve. Odaértünk a vityillóhoz; az ajtó nyitva volt és kísértetiesen csapkodott és csikorgott a szélben. Benéztünk a kunyhóba: nem volt otthon senki.

- Tehát nincs itthon - szóltam. - Csak nem ment el sétálni? *

- Lucas mindig itthon van - szólt a doktor és egész különös kifejezéssel ráncolta össze szemöldökét. - És ha el is ment volna sétálni, nem hagyta volna tárva az ajtót, a szél szeszélyének. Itt valami nincs rendén. Mit kérész odabenn, Jip?

- Nem fontos..., szót sem érdemel - válaszolta Jip, de közben nagyon figyelmesen vizsgálta a kunyhó padlóját.

- Gyere ide, Jip - szólt rá a doktor szigorúan. - Te valamit titkolsz előttem. Áruló jeleket találtál és tudsz, vagy gyanítsz valamit. Mi történt? Mondd meg, hol van a remete?

- Nem tudom - húzódozott Jip és nagyon feszélyezve, szinte bűnösnek érezte magát. - Nem tudom, hol van.

- Jó; de valamit mégis tudsz. A szemedből látom. Mi az?

De Jip nem felelt.

A doktor tíz percen át faggatta Jipet, de a kutya egy kukkot sem akart elárulni.

- Jól van - szólt végre a doktor. - Nincs értelme, hogy itt ácsorogjunk a hidegben. A remete elment és kész. Akár haza is mehetünk, ebédelni.

Begomboltuk köpenyünket és indultunk visszafelé a lápvidéken át. Jip előrerohant, mintha vízi patkányt akarna kergetni.

- Egészen biztos, hogy tud valamit - súgta fülembe a doktor. - Sőt azt hiszem, tudja, mi történt itt. Különös, hogy nem akarja nekem megmondani. Ezt még sohase tette, tizenegy hosszú éve. Eddig mindig elmondott mindent. Különös, igen különös!

- Azt tetszik hinni, hogy a remetéről tud mindent? Hogy tudja azt a nagy titkot is, amit az emberek mindig emlegetnek?

- Nem csodálnám, ha azt is tudná - felelte a doktor nyugodt hangon. - Nekem mindjárt feltűnt valami arckifejezésén, amikor az ajtót nyitva és a kunyhót üresen találtuk. Meg feltűnő módon szaglászott a padlón is - az a padló mondott neki valamit; biztos, hogy mondott. Olyan jeleket látott, amiket mi nem láthattunk. Csak azt szeretném tudni, miért nem akar szólni. Eh, megpróbálom még egyszer. Jip! Ide gyere, Jip!... Hol van az a kutya? Úgy láttam, az előbb előrefutott.

- Én is úgy láttam; egy perc előtt még itt volt. Világosan láttam. Jip - Jip - JIP!

De Jip nem volt sehol. Hívogattuk torkunk szakadtából. Még a kunyhóhoz is visszamentünk. Jip eltűnt.

- Ha nincs, hát nincs - szóltam. - Biztosan hazáig futott. Hiszen gyakran megteszi, a doktor úr is tudja. Mire hazaérünk, otthon találjuk őt is.

De a doktor szorosabbra húzta nyakán a köpenye gallérját a szél hidege ellen és nagyokat lépkedve csak ennyit mormogott magában:

- Különös, egészen különös dolog!

3. Jip és a nagy titok

Mihelyt hazaértünk, a doktor első dolga volt az előszobában foglalatoskodó Dab-Dabtól megkérdezni:

- Jip már itthon van?

- Nincs - felelte Dab-Dab.

- Nem láttam.

- Kérlek, szólj, mihelyt hazajön - mondta a doktor és a fogasra akasztotta kalapját.

- Igenis - szólt Dab-Dab. - Kérem, ne mossa sokáig a kezét, mert az ebéd már az asztalon van.

Abban a pillanatban, hogy asztalhoz ültünk a konyhában, nagy robajt hallottunk a bejáró felől. Kifutottam ajtót nyitni. Jip rontott be.

- Doktor úr! - kiáltotta. - Jöjjön gyorsan a könyvtárszobába! Valami mondanivalóm van. Nem, Dab-Dab, az ebéd még várjon egy kicsit. Kérem, doktor úr, gyorsan! Egy perc sincs vesztegetni való. Senki más ne jöjjön velünk, csak ön és Tommy.

- Most pedig - folytatta, mikor benn voltunk a könyvtárban és becsuktuk magunk mögött az ajtót - zárja be az ajtót kulcsra és győződjék meg róla, hogy senki sem hallgatódzik az ablak alatt.

- Minden rendben van - szólt a doktor -, nem hall itt téged senki. Hát mi van?

Az van, doktor úr - lihegett Jip, mert még mindig nem tért magához a nagy rohanás után -, az van, hogy mindent tudok a remetéről. Már évek óta tudok mindent. Csak nem szólhattam.

- Miért nem? - kérdezte a doktor.

- Mert megígértem, hogy nem szólok senkinek. Boh, a remete kutyája mondott el mindent. És én megesküdtem, hogy titoktartó leszek.

- És most mégis elmondod nekem?

- Igen - felelte Jip -, mert meg kell őt mentenünk. Mikor önöktől az imént elváltam^ Bob nyomai után szimatoltam; meg is találtam és szóltam neki, hogy most el kell a dolgot mondanom a doktor úrnak, ö talán tud tenni valamit. Bob pedig ráhagyta. „Igen - azt mondja -, jó lesz, mert hát...“

- Jaj, az Istenért! Folytasd, folytasd! - kiáltott fel a doktor. - Mondd el végre, miben áll a titok; ne arról mesélj, hogy te mit mondtál Bobnak és Bob mit mondott neked. Mi történt és hol van a remete?

- Ő jelenleg a városi tömlöcben ül - felelte Jip. - A remete be van zárva.

- Be van zárva?

- Igen.

- Miért? Mit követett el?

Jip az ajtóhoz ment, az alja körül szimatolózott, nem hallgatódzik-e ott kívül valaki. Aztán lábujjhegyen a doktorhoz siklott és odasúgta neki:

- Embert ölt!

- Isten őrizz! - kiáltott fel a doktor egy székbe rogyva és elkezdte a zsebkendőjével a homlokát törölgetni. - Mikor követte el a gyilkosságot?

- Tizenöt évvel ezelőtt, egy mexikói aranybányában. Azért élt azóta remeteéletet. Leborotválta szakállát, bajuszát, távol tartotta magát az emberektől, a mocsarak közt rejtőzködött, hogy fel ne ismerjék. De a múlt héten, azt hiszem, egypár újdonsült rendőrt kapott a város; mikor ezek meghallották, hogy ilyen különc él itt, visszavonultan a lápvidéki kis kunyhójában, mindjárt gyanút fogtak. Mert már régóta nyomoztak mindenfelé az után az ember után, aki tizenöt évvel ezelőtt a mexikói aranybányában azt a gyilkosságot elkövette. Elmentek hát a kalyibához és felismerték Lucasban a tettest egy anyajegyéről. És börtönbe zárták.

- Lám, lám - mormogta a doktor. - Ki gondolta volna? Lucas, a bölcs ember! Gyilkolt! Nem tudom elhinni.

- Pedig, sajnos, így van - szólt Jip. - Lucas csakugyan elkövette a gyilkosságot. De teljesen hibáján kívül. Bob mondja, aki ott volt és mindent látott. Akkoriban, igaz, csak kölyökkutya volt. Bob azt mondja, hogy Lucas nem is tehetett róla. Nem tehetett másképp.

- Most hol van Bob? - kérdezte a doktor.

- Vele van a börtönben. Mondtam neki, jöjjön velem, beszéljen a doktor úrral, de el nem mozdul a tömlőéből, amíg Lucas benn van. Ott ül a cella ajtaja előtt és meg se moccan. Még az ételhez se nyúl hozzá, amit elébe tesznek. Nem gondolná jónak a doktor úr, ha elmenne és megnézné, lehet-e valamit érte csinálni? A tárgyalást ma két órára tűzték ki. Hány óra van most?

- Egy óra múlt tíz perccel.

- Bob azt mondja, hogy most biztosan meg fogják ölni Lucast büntetésből, ha bebizonyosodik, hogy elkövette; vagy legalább is ott fogják tartani a börtönben élete hátralevő idejére. Lesz szíves jönni? Talán ha a bíróval beszélne és megmondaná neki, milyen derék ember valójában ez a Lucas, akkor talán kiengednék.

- Természetes dolog, hogy jövök - szólt a doktor és már felkelt és indult is. - Csakhogy nagyon félek, hogy komoly segítségére nem lehetek. - Az ajtóban megfordult és elgondolkozva tétovázott egy darabig:

- Mégis, mégis, szeretném tudni...

Aztán kinyitotta az ajtót és kilépett. Jip és én gyorsan a sarkában voltunk.

4. Bob

Dab-Dab majd kiugrott a bőréből kétségbeesésében, hogy megint ebéd nélkül megyünk el és hamar összecsapott egy kis hideg disznópástétom- útravalót, zsebünkbe dugta, hogy az utcán együk meg.

Mire a törvényszék épületéhez értünk - ott volt a börtön tőszomszédságában -, már nagy tömeg gyűlt össze előtte. Ép esküdtszéki ülésszak volt, ami csak három hónapos időközökben ismétlődött nálunk. Addigra összegyűjtötték a zsebmetszőket és egyéb gonosztevőket, aztán törvény elé állították, ott egy nagyon híres bíró ítélkezett fölöttük, aki erre az alkalomra le-lejárogatott hozzánk a fővárosból. És ilyenkor a mi városunkban aki valamiképp ráért, eljött a törvényszékre a tárgyalást meghallgatni.

Ma azonban más képe volt a dolognak: a közönség nemcsak abból a néhány ráérő polgárból állt, hanem valósággal hatalmas tömegben tolongott. Az egész környéken elterjedt a híre, hogy a remete Lucast ki fogják hallgatni emberölés vádja alatt, és hogy most végre ki fog derülni a nagy titok, ami az ő különös személyét oly hosszú ideig homályba burkolta. Mészáros, pék becsukta a boltját és vakációt tartott. A környékbeli gazdák, a város polgárai ünneplőbe öltöztek és halkan suttogva pletykálkodtak, amíg az ajtó előtt szorongva várták, kapnak-e majd ülőhelyet a tárgyalásra. Az országúton akkora tömeg nyüzsgött, hogy alig lehetett rajta előrejutni. Soha ezt a csendes városkát még ekkora izgalomban nem láttam. Mert ilyen szenzációs esküdtszéki tárgyalás nem volt nálunk 1799 óta, amikor Phipp Ferdinánd, a rektor úr legidősebb fia azt a bankrablást elkövette.

Ha a doktor nem lett volna velem, úgy biztos, hogy sohase tudok keresztülfurakodni azon a néptömegen, amely a törvényszéki épület kapuja előtt tolongott. De így mögéje bújtam, belekapaszkodtam kabátja két szárnyába és csakugyan épségben eljutottunk a börtönhöz. Rézgombos kék egyenruhába bújt szálas ember állt az ajtóban, ehhez fordult a doktor:

- Lukáccsal szeretnék beszélni.

- Tessék a főfelügyelőség irodájában jelentkezni. A folyosón egyenesen, balra a harmadik ajtó.

- Ki volt az az ember, akivel beszélt? - kérdeztem, amikor a folyosón végigmentünk.

- Az egy rendőr volt.

- Mi az, rendőr?

- Rendőr? Az, aki az emberek közt a rendre vigyáz. Most találták fel őket. Nagyszerű korban élünk. Az emberek mindig kieszelnek valamit. Azt hiszem, ez a főfelügyelőség irodája. Innen tovább küldtek egy rendőrrel, aki az utat mutatta nekünk.

Lucas zárkájának ajtaja előtt ült Bob; szomorúan csóválta a farkát, amikor minket meglátott. Vezetőnk nagy kulcscsomót húzott elő a zsebéből és kinyitotta az ajtót.

Még odáig sohase láttam valódi börtönt belülről: egyenesen meg voltam rendülve, amikor a rendőr eltávozott, ránk zárta az ajtót és otthagyott a kis kőodú félhomályában. Mielőtt elment, azt mondta, hogy ha már eleget beszéltünk a barátunkkal, csak kopogjunk az ajtón és megint kibocsát.

Eleinte alig láttam valamit, olyan sötét volt. De nemsokára kibontakozott szemem előtt a falhoz tolt alacsony ágy az apró, rácsos ablak alatt.

Az ágyon ott ült a remete, tenyerébe temetett arccal bámulta a börtön padlóját cipői között. - Bizony, kedves Lucas - szólalt meg a doktor nyájas hangon -, itt nem csinálnak magának nagy kivilágítást.

A remete nyugodtan felpillantott a földről.

- Hallo, John Dolittle! Önt mi hozta ide?

- Magával akarok beszélni. Már régebben eljöttem volna, de mindössze néhány perc óta tudok mindenről. Ott voltam a kunyhójában, mert meg akartam kérdezni, eljönne-e velem utazni, és mikor nem találtam senkit se odahaza, el nem tudtam képzelni, hol lehet maga. Szörnyen lesújt ez a szerencsétlen helyzete... Eljöttem megpróbálni, tehetek-e magáért valamit.

Lucas a fejét rázta.

- Nem hiszem, hogy itt lehetne valamit tenni. Végre megfogtak. Persze, hogy ez a vége. Feszesen felállt és elkezdett a kis kamrában fel-alá járkálni.

- Egyrészt örülök is neki, hogy túl vagyok rajta - mondta a remete. - Sohase volt egy nyugodt percem, mindig féltem, hogy nyomomban vannak; nem is mertem szólni senkihez. Nem végződhetett másképp. Igen örülök, hogy túl vagyok rajta.

A doktor jó félóráig beszélt a lelkére, hogy kicsit felrázza; én pedig csak méláztam és azon törtem a fejemet, mit kellene szólnom. Nagyon szerettem volna valamit csinálni az érdekében.

Végül a doktor azt mondta, szeretne Bobbal beszélni. Kopogtattunk az ajtón és a rendőr kibocsátott.

- Bob - szólt a doktor a hatalmas bulldoghoz -, gyere ki velem a tornácra. Valamit szeretnék kérdezni.

Mikor végigmentünk a folyosón, Bob első dolga volt megkérdezni:

- Hogy van Lucas, mondja, doktor úr?

- Ó, Lucas egészen jól van. Persze, nagyon benne van a pácban, de jól van. Mondd, Bob, te láttad, hogy történt a dolog, úgy-e? Te ott voltál, amikor azt az embert megölte, nem?

- Ott voltam, doktor úr és mondhatom...

- Rendben van - szólt a doktor -, egyelőre csak ennyit akartam tudni. Most nincs idő részletes megbeszélésre. A tárgyalás mindjárt megkezdődik. A bíró és a törvényszéki urak már jönnek fel a lépcsőn. Ide figyelj, Bob. Én azt szeretném, ha velem jönnél a tárgyalóterembe. Ott azt kell tenned, amit én mondok. Érted? Ne csinálj jelenetet és ne harapj meg senkit, akármit is találna mondani Lucasról. Viselkedjél egész nyugodtan és minden kérdésemre az igazság szerint felelj. Érted?

- Értem. És azt hiszi, doktor úr, hogy kiszabadíthatjuk? - kérdezte Bob. - Mert ő jó ember. Igazán jó. Nincs jobb ember nála.

- Majd meglátjuk, Bob, majd meglátjuk. Valami új dolgot akarok próbálni; ugyan nem biztos, hogy megengedi a bíró. De - majd meglátjuk. Ne felejtsd el, mit mondtam. Gondolj rá: az Istenért, meg ne harapj senkit, mert mindnyájunkat kidobnak és akkor mindent elrontottál.

5. Mendoza

Az ülésterem ünnepélyes és meglepő látványt nyújtott. Tágas, magas terem volt. Az egyik végében, a falnál, magas emelvényen a bíró asztala. A bíró már ott ült mellette; szép öreg úr volt, hatalmas parókával, fekete ruhában. Előtte, lenn, hosszú íróasztal, körülötte a fehérparókás törvényszéki urak ültek. Az egész kép úgy tűnt nekem, mint a templomnak és az iskolának keveréke.

Az a tizenkét ember ott oldalt a rekeszben, mintha a templomkórus padjaiban ülne. Azokat úgy hívják, hogy esküdtek. Ezek döntik el, hogy Lucas bűnös-e, vagy nem; elkövette-e a tettet, vagy nem - magyarázta a doktor.

- És nézze - szóltam -, ott van Lucas is! Ott ül abban a rekeszben, két rendőr közt. És a terem másik felén is van egy ilyen elrekesztett katedra, csakhogy az üres.

Az a tanuk rekesze - szólt a doktor. - Most lemegyek és szólok az egyik fehérparókásnak; addig ön maradjon itt és foglalja le ezt a két ülést. Bob önnel marad. Tartsa szemmel, sőt legjobb, ha megfogja az orvét. Csak egy-két percig maradok el.

Ezzel a doktor eltűnt a tömegben, amely a terem nagy részét megtöltötte.

Most a bíró egy furcsa kis fakalapácsot vett elő, azzal ráütött az asztalra. Úgy látszik, csendre intette vele a közönséget, mert egyszerre elhallgatott a zúgás és beszélgetés és mindenki tiszteletteljesen figyelni kezdett. Ekkor felállt egy másik feketegúnyás ember és egy papírlapról olvasni kezdett. Úgy hadart, mintha imádkozna és nem volna neki fontos, hogy más is megértse, milyen nyelven olvas. De azért egypár szót ki tudtam ragadni a mormolásából.

„Ba-ba-ba-ba-ba közönségesen Remete Lucas néven ismeretes, minthogy baba - b a -b a megölte társát ba-ba-ba más nevén kékszakállú Vill, a ba-ba-ba-ba virradó éjjelen ba-ba-ba Mexikónak ba- ba-ba nevű ba-ba-ba. Amiért is Őfelsége legfelsőbb ba-ba-ba...“

Ebben a pillanatban valaki hátulról megfogta a karomat; visszafordulok, hát a doktort látom, vele az egyik fehérparókás úr.

- Stubbins, ez Percy Jenkyns úr - szólt a doktor. Ő a Lucas védője. Az ő tiszte az, hogy Lucast kiszabadítsa, ha tudja.

Jenkyns úr nagyon fiatal embernek látszott, kerek arca sima volt, mint egy kisfiúé. Kezet nyújtott nekem, aztán rögtön a doktor felé fordult és folytatta a beszélgetést.

Igen, azt hiszem, az ötlet sokat ér - mondta. - Természetes dolog, hogy a kutyát el kell fogadni tanúnak; ő az egyetlen, aki látta a tényállást. Nagyon-nagyon örülök, hogy el tetszett jönni... sokért nem adom. Jaj, a kalapom! Majd összeröffen az ósdi bíróság! Ezek az esküdtek rettentő népség! De a mi esetünk egy kicsit fel fogja kavarni a dolgokat. Egy bulldog, mint a védelem tanúja! Remélem, sok hírlapi tudósító van jelen. - Ni, ott valaki lerajzolja a vádlottat... Ez az ügy ismertté fogja tenni a nevemet. És a konkli is meg lesz elégedve. Jaj, a kalapom!

Szájára tette a kezét, hogy letörölje róla a mosolyt, szeme pedig pajkosan megvillant.

- Ki az a konkli? - kérdeztem a doktortól.

- Pszt! A bírót nevezi így. A Nagy tekintetű Eustache Beauchamps Conckley bíró urat.

- Most pedig - szólt Jenkyns úr és elővette a noteszét - mondjon valamit sajátmagáról, doktor úr. Azt hiszem, úgy mondta, hogy orvostudori oklevelét a durhami egyetemen szerezte. És legutóbbi művének címe?

Többet nem hallhattam, mert suttogva beszéltek és tovább nézelődtem a teremben.

Természetes, hogy nem értettem mindent, mi történik körülöttem, pedig az egész nagyon érdekes volt. Láttam, hogy felmegy valaki abba a rekeszbe, amit a doktor a tanuk rekeszének mondott. A hosszú asztal körül ülő törvényszéki urak mindenfélét kérdeztek tőle a 29-i éjjelre vonatkozóan. Aztán lement a dobogóról, másvalaki mászott fel és azt is kikérdezték.

Az egyik törvényszéki úr (a doktor később elmagyarázta, hogy ezt hívják ügyésznek) minden tőle telhetőt elkövetett, hogy belezavarja a remetét a kérdéseibe és hogy kisüljön, milyen gonosz ember volt a remete világéletében. Csúnya egy törvénytudó ember volt ez a hosszúorrú ügyész.

Az egész idő alatt alig tudtam a szememet levenni Lucasról, aki ott ült a két rendőr közt és úgy szögezte szemét a padlóra, mintha mindehhez semmi köze se volna. Csak egyetlen-egyszer láttam egy kicsit fölfigyelni, éspedig, amikor egy csúf, vizes szemű fekete emberke ment fel a tanuk dobogójára. Mikor ez az ember belépett a tárgyalóterembe, Bob dühösen megmordult a padom alatt és Lucas szemében is düh és megvetés villant fel.

Az az ember bemondta, hogy Mendozának hívják, hogy ő volt az, aki a Kékszakállú Vili meggyilkoltatása után a mexikói rendőrséget nyomra vezette. Minden kijelentésére Bob felmordult a padom alatt:

- Hazugság! Hazugság! Szétrágom a pofáját! Hazugság!

A doktorral egyetemben alig tudtam nyugton tartani a kutyát az ülésünk alatt.

Aztán Jenkyns eltűnt a doktor mellől és mindjárt utána ott láttam a hosszú asztalnál, hogy a bíróhoz szóljon valamit.

- Nagyságos uram - szólt Jenkyns -, a védelem még egy tanút kíván kihallgattatni, John Dolittle doktor, természettudóst. Doktor úr, szíveskedjék felmenni a tanuk emelvényére.

Az izgatottság moraja zúgott fel, amint a doktor végigment a zsúfolt termen; és láttam, amint az a hosszúorrú, csúf törvénytudó úr egyik társához odahajol, súg neki valamit és hozzá olyan förtelmesen mosolygott, hogy kedvem lett volna egy jót belécsípni.

Aztán Jenkyns úr egy halom kérdést intézett a doktorhoz, előbb a doktorról magáról és a doktornak nagyon hangosan kellett felelnie, hogy az egész teremben meghallják. Végre azt kérdezte:

Kész rá megesküdni, Dolittle doktor, hogy ön érti a kutyák beszédét és meg tudja magát is értetni velük? Igaz ez?

- Igaz - felelte a doktor.

A bíró közbeszólt, nyugodt, méltóságteljes hangon:

- Ha szabad kérdenem, mennyiben tartozik ez a... a... Kékszakállú Vili meggyilkolásának ügyéhez?

- Annyiban, nagyságos bíró úr - szólt Jenkyns olyan ünnepélyes fellépéssel, mintha színpadon volna -, hogy a jelen percben itt van a tárgyalóteremben egy bulldog, az egyedüli élő lény, aki látta, hogy ölték meg azt az embert. A tekintetes törvényszék engedelmével javaslom, menjen fel nevezett eb a tanuk emelvényére és hallgassa ki őt önök előtt John Dolittle doktor, a kiváló szaktudós.

6. A bíró kutyája

Egy pillanatra az egész teremben halotti csend állott be. Azután mindenki elkezdett egyszerre suttogni, vihogni, úgyhogy a tárgyalóterem mihamar zúgni kezdett, mint a méhkas. Ekkor a hosszúorrú, csúf törvényszéki férfiú felugrott ültéből:

- Tiltakozom, nagyságos bíró úr! - kiáltotta a bíró felé és vadul hadonászott hozzá.

- Ellenzem a kihallgatását. A törvénykezés komolyságát veszélyeztetné. Tiltakozom.

- Itt egyedül én vagyok arra illetékes, hogy a törvénykezés komolyságát megvédjem - felelte a bíró.

Ekkor megint Jenkyns úr állt fel. (Ha a helyzet nem lett volna olyan komoly, azt mondanám, az egész olyan volt, mint egy Paprikajancsi-színház: ha egy figura lekuporodott, utána mindjárt felbukkant egy másik.) Jenkyns úr így beszélt:

- Amennyiben kétségesnek tűnnék, hogy csakugyan képesek vagyunk megtenni, amire ajánlkozunk, a nagyságos bíró úr lesz kegyes megengedni, hogy a doktor úr előzetesen tanúságot tegyen a tekintetes törvényszék előtt képességéről, vagyis bemutassa, hogy igenis, érti az állatok nyelvét.

Úgy rémlett, mintha valami hamiskás mosoly csillant volna meg a bíró szemeiben, mielőtt kimondta a döntést:

- Nincs ellenvetésem. - Aztán a doktorhoz fordult -: Egészen biztosnak érzi magát benne, hogy képes rá?

- Egészen, nagyságos bíró úr - szólt a doktor. - Egészen biztosnak.

- Akkor rendben van - szólt a bíró. - Ha kielégítően be tudja bizonyítani, hogy megérti egy kutya tanúvallomását, akkor elfogadjuk a kutyát tanúnak. Mert akkor nem látom át, miért tagadnám meg kihallgatását. De figyelmeztetem, ha esetleg csak tréfát akar űzni a törvényszékkel, keservesen meglakol érte.

- Tiltakozom, tiltakozom! - üvöltötte a hosszúorrú ügyész. - Ez botrány, ez merénylet a törvényszék tekintélye ellen!

- Üljön le! - szólt rá a bíró szigorúan.

- Milyen állattal parancsolja a nagyságos bíró úr, hogy beszéljek? - kérdezte a doktor.

- Szeretném, ha az én kutyámmal beszélgetne - szólt a bíró. - Odakinn van a ruhatárban. Vezessék be, hadd lássuk, mit tud ön.

- Valaki kiment a kutyáért. Jóképű, nagy orosz agár volt; karcsúlábú, foltos bundájú példány, büszke tartású, szép állat.

- Mondja, doktor úr, találkozott már valaha ezzel a kutyával? Figyelmeztetem, hogy a tanuk emelvényén van és eskü alatt vall.

- Nem, nagyságos bíró úr, sohase láttam.

- Helyes; tehát felszólítom, kérdezze meg, mit ettem tegnap vacsorára. A kutyám mellettem volt és látta, mit eszem.

A doktor és a kutya elkezdtek beszélgetni, hangokkal és jelekkel. Jó sokáig tartott a társalgás. A doktor jókat nevetett és szinte úgy látszott, egészen megfeledkezett törvényszékről, bíróról és minden egyébről.

- De soká tart ez nála! - súgta előttem egy kövér néni. - Csak úgy teszi magát, mintha tudná. Pedig dehogy tudja! Ki hallotta már, hogy valaki egy kutyával beszélgessen? Azt hiszi, gyerekek vagyunk!

- Még nem végzett? - kérdezte a bíró. - Hiszen a kikérdezés tovább tart, mint az egész vacsora.

- Ó, nem, nagyságos bíró úr - szólt a doktor. - A kutya már rég elmondta a vacsorát. Most azt meséli, mit tetszett csinálni vacsora után.

- Azt hagyjuk! - szólt a bíró. - Azt mondja el, milyen választ kapott a kérdésemre.

A kutya azt mondta, hogy ürücomb, két sült burgonya, ecetes dió és egy pohár sör.

Nagyságos Eustache Beauchamps Conckley bíró úr ajkáig elhalványodott.

- Tisztára úgy hangzik, mint boszorkányság - hebegte. - Nem is álmodtam volna…

A doktor pedig folytatta:

Vacsora után pedig elment bíró úr a birkózóversenyre, aztán leült pénzben kártyázni tizenkét óráig. Aztán hazament és ezt énekelte: „Nem kell nékem...“

- Elég - szakította félbe a bíró. - Meggyőződtem róla, hogy meg tudja tenni, amit állít. A vádlott kutyáját elfogadom tanúnak.

- Tiltakozom, ellenzem! - ordította az ügyész. - Nagyságos bíró úr, ez...

- Üljön le! - kiáltott rá a bíró. - Azt mondtam, hogy a kutyát ki kell hallgatni. Pont. Vezessék a kutyát a tanuk székébe. Ekkor történt először a törvényhozás ünnepélyes történetében az az óriási esemény, hogy az esküdtszéki bíróság színe elé egy kutya lépett a tanuk dobogójára. És én, Tommy Stubbins, voltam az a közeg, aki a doktornak egy intésére büszkén felvezettem Bobot, az elámult tömegen keresztül, a hosszúorrú ügyész nagy orr fin forgatása és zsörtölődése közben, a tanuk rekeszébe. Ott az öreg buli kényelmesen elhelyezkedett a magas széken és komoran nézett végig a könyöklő pereme fölött az elámult, szájtátó esküdtek során.

7. Kiderül a nagy titok

Azután gyorsan folyt a tárgyalás. Jenkyns úr felszólította a doktort, kérdezze meg Bobtól, mit látott azon a bizonyos 29-i éjjelen; Bob mindent elmondott, amit tudott és a doktor lefordította a bírónak és az esküdteknek a következőket:

- 1824. november 29-ének éccakáján együtt voltam a mexikói aranymezőkön gazdámmal, Fitzjohn Lukáccsal (akit remete Lucas néven ismernek) és két társával; az egyik Manuel Mendoza, a másik William Boggs (akit Kékszakállú Vili néven ismernek). Mind a hárman régóta nyomoztak arany után és már nagy gödröt ástak a földbe. 29-én reggel aranyra bukkantak a gödör fenekén, mégpedig nagy rakásra. Mind a hárman, a gazdám meg két társa, roppantul megörültek, hogy most gazdagok lesznek. De Mendoza azt mondta a Kékszakállú Vilinek, jöjjön vele sétálni. Én mindig gyanakodtam erre a kettőre, hogy gonosz emberek. Úgyhogy mikor észrevettem, hogy gazdámat hátrahagyták, titokban utánuk mentem, hogy megnézzem, mit fognak csinálni. És a hegynek egy mély barlangjában hallottam, amint összebeszéltek, hogy megölik a remete Lucast, aztán minden arany az övék lesz, Lucas nem kap semmit.

Most megszólalt a bíró:

Hol van Mendoza, a tanú? Rendőr, vigyázzon, hogy el ne hagyja az épületet!

De a gonosz, vizes szemű emberke már kisurrant, amikor senki se látta és úgy eltűnt a városból, hogy azóta se látták. Bob tanúvallomása pedig így hangzott tovább:

- Akkor visszamentem gazdámhoz és minden erőmből meg akartam vele értetni, hogy társai veszedelmes emberek. De hiába. Nem értett kutyanyelven. Úgyhogy egyebet nem tehettem, mint állandóan, éjjel-nappal vele voltam.

- Az aranyakna olyan mély volt, hogy kötél végére kötött nagy vödörben engedték le és húzták fel az embert; a három társ egymást húzogatta föl-le és az aranyat is így hozták felszínre: a nagy vödörben. Mármost azon este, hét órakor, az én gazdám volt a gödör szélén és húzta fölfelé a Kékszakállú Vilit. Épp a fele úton volt Vili, amikor látom, hogy Mendoza kilép a kunyhóból, ahol laktak. Azt hitte, hogy Vili odajár bevásárolni, pedig nem úgy volt, mert Vili benn volt a felvonó vödrében. És mikor Mendoza látta, hogy Lucas mint vontatja terhét a kötéllel fölfelé, azt hitte, hogy egy vödör aranyat húz föl. Erre elővette zsebéből pisztolyát és Lucas háta mögé lopódzott, hogy lelője.

Én ugattam, ahogy csak tőlem tellett, hogy figyelmeztessem a gazdámat a veszedelemre, de ő úgy bele volt merülve a munkába (mert Vili nagyon nehéztestű ember volt), hogy nem is vetett ügyet rám. Tisztán láttam, ha most nem teszek valamit, biztosan lelövi. Azért olyasvalamire határoztam el magamat, amit soha azelőtt nem tettem volna: váratlanul egy nagyot haraptam hátulról a gazdám lábába. Lukcas a fájdalomtól és ijedtségtől egyszerre eleresztette a kötelet és hátrafordult: ezt vártam. Vili pedig, puff! - lezuhant az akna mélyébe és agyonzúzta magát.

Amíg a gazdám engem szidott, Mendoza zsebre tette a pisztolyt, mosolygó arccal lépett hozzánk és lenézett a gödörbe.

- Az Isten szerelmére - szólt Lucashoz -, hiszen megölted a Kékszakállú Vilit! Én bizony elmegyek a rendőrségre és följelentlek. - Persze azt remélte, hogy Lucas börtönbe kerül és az egész aranybánya az övé lesz. Ezzel felugrott lovára és elvágtatott.

- A gazdám nagyon megrémült, mert tudta, hogy ha Mendozának sikerül elég hazugságot összehordania, minden látszat majd amellett szól, hogy szándékosan ölte meg Vilit. Ezért, mihelyt Mendoza eltávozott, mi titokban otthagytunk mindent és eljöttünk ide. Lucas leborotválta bajuszát, szakállát és remete lett. És azóta, tizenöt esztendeje, rejtőzködünk. Ennyi, amit mondhatok. És esküszöm, hogy minden szavam tiszta igazság.

Mikor a doktor végig előadta Bob hosszú beszédét, a tizenkét esküdtet egyenesen elképesztő izgalom fogta el. Egyikük, egy fehérhajú, nagyon öreg ember, hangosan felzokogott annak a gondolatára, hogy szegény Lucas tizenöt éven át rejtőzködött a mocsarak közt, olyasmiért, amiről nem is tehetett. És a többiek is összedugták fejükét és suttogva bólogattak egymásra.

És mindezek közepette az a förtelmes ügyész megint felugrott és elkezdett még vadabbul hadonászni, mint valaha.

Nagyságos bíró úr - kiáltotta -, tiltakozom a tanúvallomásnak, mint teljesen illetéktelennek, elfogadása ellen! Természetes, hogy a kutya nem vallja az igazat saját gazdája rovására. Ellenzem. Tiltakozom.

- Jól van - szólt a bíró. - Önnek szabadságában áll keresztkérdéseket feltenni. Mint közvádlónak kötelessége a tanúvallomás bizonyítóerejét gyengíteni. Itt van a kutya, tessék hozzá kérdéseket intézni, ha nem hiszi el, amit mondott.

Azt hittem, a hosszúorrú ügyészt menten megüti a guta. Előbb a kutyára nézett, aztán a doktorra, aztán a bíróra, majd megint a kutyára, aki a tanuk rekeszéből mogorva képpel nézett rá. Kinyitotta száját, hogy mondjon valamit, de nem jött ki hang a torkán. Csak még erősebben hadonászott. Arca mindjobban kipirult. Végre homlokához kapott, kimerültén a székére rogyott és két kollégájának kellett kivezetni szegényt a teremből. És miközben inkább cipelték, mint támogatták, még az ajtóból is lihegte. „Tiltakozom, ellenzem, tiltakozom!”

8. Éljen! Éljen! Éljen!

Azután a bíró hosszú beszédet tartott az esküdteknek; amikor bevégezte, a tizenkét esküdt felkelt és kiment a szomszéd szobába. A doktor pedig visszaült mellém, magával hozva Bobot.

- Miért mentek ki az esküdtek? - kérdeztem.

- Mindig kimennek, ha vége van a kihallgatásnak. Most jönnek vele tisztába, hogy a vádlott elkövette-e a tettet, vagy nem.

- Nem mehetne be a doktor úr a Bobbal, hogy segítene nekik tisztába jönni?

- Nem, azt nem szabad. A megbeszélésük titkos. Néha soká eltart... Szent Isten, nini, már jönnek is vissza. Ezt hamar megcsinálták.

Mindenki néma csöndben várt, amíg a tizenkét esküdt visszatopogott és helyet foglalt a zárt székekben. Egyikük, a vezető - alacsony ember - felállt és a bíró felé fordult. Mindenki visszafojtotta lélegzetét, főképpen a doktor és én, olyan feszülten leste, mit fog mondani. Ha egy gombostű esett volna le a terem padlójára, azt is meg lehetett volna hallani: az egész város népessége kinyújtott nyakkal, fülét hegyezve várta a sorsdöntő szavakat.

- Nagyságos bíró úr - szólt a kis ember -, az esküdtek igazmondása így szól: Nem vétkes.

Mit jelent ez? - fordultam a doktorhoz. De a doktor, a hírneves természettudós már a szék tetején volt és ott táncolt fél lábon, mint egy iskolás gyerek.

- Azt jelenti, hogy kiszabadult! - kiáltotta.

- Lucas kiszabadult!

- Akkor, úgy-e, eljöhet velünk az útra?

De már nem hallhattam a válaszát: az egész terem a székeken táncolt, mint a doktor. A közönség egyszerre elvesztette az eszét. Mindenki nevetett, integetett Lucas felé, nevét kiáltozta és mindenkép mutatta, mennyire örül, hogy fölmentették. Fülsiketítő volt a lárma.

Aztán egyszerre elállt. Mindenki elcsendesedett és az emberek tiszteletteljesen felálltak, mert a bíró távozott a tör vény teremből. A remete Lucas-ügy híres tárgyalása, amiről mai napig is beszélnek városunkban, ezzel befejeződött.

A bíró távozásánál beállott csendbe egyszerre sikoly hasított belé; a kijáratnál egy asszony állt és karjait nyújtotta a remete felé.

- Lucas! - kiáltott az asszony. - Végre megtaláltalak!

- Ez a felesége - súgta az előttem ülő kövér néni. - Tizenöt esztendeje nem látta, a lelkem! Milyen szívre ható viszontlátás! No, nem bántam meg, hogy eljöttem. Sokért nem adom, hogy ezt láttam!

Mihelyt a bíró kitette a lábát, a zsivaj megint kitört, a tömeg körülfogta Lucast és feleségét, mindenki megrázta Lucas kezét, gratulált neki, sírt és nevetett örömében.

A doktor karon fogott:

- Jöjjön, Stubbins, gyerünk el, amíg még kijuthatunk innen.

De nem akar a doktor úr Lukáccsal beszélni? - szóltam. - Hisz meg akarja kérdezni, velünk jön-e.

- Ez most már úgyis hiábavaló volna. Itt van érte a felesége. Az ember nem megy utazni, ha a felesége nem látta tizenöt év óta. Jöjjön csak. Gyerünk haza egy csésze teára. Ne felejtse el, hogy ma nem is ebédeltünk. Megszolgáltuk azt a kis ennivalót. Lesz valami hideg ételegyveleg a teához: sonka is, saláta is, szóval kitűnő ebéd-uzsonnát kapunk. Most majd más lesz a hangulat, mint mikor elmentünk. Jöjjön, jöjjön!

Éppen ki akartunk lépni egy oldalkijárón, amikor egyszerre felharsan a tömeg rivalgása: A doktor! A doktor! Hol van a doktor? Ha ő nincs, hát fölakasztják a remetét. Halljuk a doktort! Halljuk!

Egy ember rohant egyenesen nekünk:

- A nép hallani kívánja önt, doktor úr!

- Végtelenül sajnálom - szólt a doktor -, de nagyon sietek.

- Uram, a népnek nem szabad megtagadni semmit - szólt az idegen. - Határozottan kívánja önt hallani a vásártéren.

- Kérem, szíveskedjék kimenteni - felelte a doktor - és tiszteletemet átadni. Fontos megbeszélésem van otthon, amit nem mulaszthatok el. Tessék Lucasnak szólni, ő tartson beszédet. Jöjjön, Stubbins, erre.

- Ó, Istenem! - sóhajtott fel, amikor kiléptünk a szabad ég alá és láttuk, hogy az oldalajtónál újabb tömeg verődött össze, hogy megvárja a doktort. - Forduljunk be a fasorba, erre balra. Gyorsan! Fussunk!

Nekiiramodtunk, végigszáguldottunk egypár mellékutcán és épp csak, hogy meg tudtunk ugrani a tömeg elől.

Csak az országútra jutva mertük az iramot lassítani, hogy lélegzethez jussunk. Mert mikor már megérkeztünk a doktor kapujához és hátrafordultunk, akkor is elért még hozzánk az esti szél szárnyán a kiáltozó tömeg zajának egy-két foszlánya.

- Még mindig nem szűnt meg az üdvrivalgás - mondtam. - Hallgassa csak! Ez önnek szól!

A morgás egyszerre tompán messze hangzó ordítássá dagadt és bár két és fél mérföldről jöttek a szavak, mégis tisztán érthetőek voltak: „Éljen Remete Lucas: éljen! Éljen a kutyája: éljen! Éljen a felesége: éljen! Éljen a doktor: éljen! Éljen! É-É-É-L-J-E-E-N!

9. A Bíbor Paradicsommadár

Polinézia a főkapun várt ránk. Meglátszott a képén, hogy fontos újságokat tartogat számunkra.

- Doktor úr - szólt -, megjött Miranda, a Bíbor Paradicsommadár!

- No, végre! - kiáltott fel a doktor. - Már kezdtem félni, hogy valami baleset érte. És hogy van Miranda?

Olyan izgatott remegéssel illesztette be kulcsát a doktor a kulcslyukba, hogy előre sejtettem,még most se ülünk le egyenest a teázó asztalhoz.

- Ó, amikor megérkezett, egészen megnyugtatóan nézett ki - felelte Polinézia -, egészen jól volt, leszámítva az utazás nagy fáradságát. De tessék csak elképzelni: az a huncut veréb mindjárt belékötött, mihelyt bejött a kertbe. Mire én odaértem a kínos jelenethez, Mirandát már könnyekben találtam. Azonnal meg akart fordulni, hogy még az este visszarepüljön Brazíliába. Nagy kínos-keservesen tudtam csak rábeszélni, hogy legalább várja meg, míg a doktor úr hazajön. Most benn van a dolgozószobában. Azt az aszfaltbetyárt pedig belódítottam az egyik könyvszekrénybe és megmondtam neki, hogy mindent híven el fogok mesélni a doktor úrnak, mihelyt hazajön. A doktor összeráncolta szemöldökét, aztán halkan, de sietve a dolgozószoba felé tartott.

Már égtek a gyertyák, mert majdnem egészen beállt az este. Dab-Dab az üveges könyvszekrény tetejének párkányzatán őrködött a bezárt „körúti csibész" fölött. A lármás kis veréb még akkor is dühösen csapkodott szárnyával az üveg mögött, mikor beléptünk.

A nagy asztal közepén, a tintatartón állt a legszebb madár, amelyet életemben láttam. Sötét ibolyaszínű begye, haragos-vörös szárnya és hosszú, uszályszerű arany farka volt. Elképzelhetetlenül szép volt, de roppant fáradtnak látszott. Már szárnya alá volt dugva feje és bájosan ringott ide-oda a tintatartó kupakján, mint aki nagyon soká és nagyon messziről repült ide.

- Pszt! - figyelmeztetett Dab-Dab. - Miranda alszik. Azt a kis izgága városi mihasznát ide dugtam be. Hallgasson rám, doktor úr: az Istenért, küldje haza innen ezt a verebet, még mielőtt újabb zajt talál csinálni. Közönséges kis botrányhős, semmi egyéb. Rettentő kín volt Mirandát rábírni, hogy maradjon. Adjam be ide a teát, vagy lejönnek a konyhába, ha készen vannak?

- Lemegyünk a konyhába, Dab-Dab - felelte a doktor. - De kérlek, bocsásd szabadon, a „kis körúti csibészt", mielőtt lemégy.

Dab-Dab kinyitotta a könyvszekrény ajtaját és a körúti csibész büszke fővel kilebbent és nagyon igyekezett, hogy ne vágjon bűntudatos képet.

- Kis körúti - szólt rá a doktor szigorúan -, mit mondtál Mirandának, mikor megjött?

- Nem mondtam én semmit, doki, tisztára semmit. Azaz hogy nem sokat. Éppen morzsát szedegettem a kavicsos úton, amikor belibegett a kertbe, mindenfelé forgatta az orrát, mintha övé volna az egész világ. Csak mert annyi tarka tolla van. Egy magamfajta fővárosi veréb még mindig van olyan nevezetesség, mint ő. Ezeket a tarka-barka, felcicomázott külföldieket nem szívelhetem. Miért nem maradnak veszteg odahaza?

- De mit mondtál neki, amin úgy megsértődött?

- Nem mondtam neki mást, mint hogy: „Maga nem való egy rendes kertbe, maga inkább egy kalaposné kirakatába való". Ennyi volt az egész.

Szégyellheted magadat. Arra nem gondolsz, mit tesz az, hogy ez a madár ezer meg ezer mérföldet repül, csak hogy engem láthasson és alig ér el a házamig, már kap érte egypár gorombaságot a te pökhendi nyelvedtől? Mit akartál vele? Ha véletlenül csakugyan vissza talál repülni, mielőtt én hazajövök, hát sohase bocsátottam volna meg neked. Most menj ki innen!

A körúti csibész meghunyászkodva ugrált ki a szobából, de úgy akarta mutatni, mintha nem bánná a dolgot. Dab-Dab becsukta utána az ajtót.

A doktor odament a tintatartón trónoló gyönyörű madárhoz és szelíden megsimogatta hátát. A madár feje egyszeriben előbújt szárnya alól.

10. Hosszú Nyíl, az Arany Nyíl fia

- Hát igen, kedves Miranda - szólt a doktor -, nagyon- nagyon sajnálom a történteket. De ne törődj azzal a városi verébbel; tőle nem telik más. A fővárosból való: egész életében civakodnia és veszekednie kell a megélhetéséért. Elnézőnek kell lenned. Tőle nem telik egyéb.

Miranda fáradtan nyújtotta ki remek szárnyait. Most, amikor ébren és mozogni láttam, most figyelhettem csak meg fölényes, előkelő modorát. Szemében könny csillogott, csőre remegett.

- Nem vettem volna annyira a szívemre - szólt ezüstcsengésű hangján -, ha nem lettem volna annyira halálosan kimerülve. Meg aztán még valami - tette hozzá fuldokolva.

- Nehéz utad volt? - kérdezte a doktor.

- Soha ennél rémesebb átkelésem nem volt. Az idő... De hagyjuk! Most már úgyis mindegy; fő, hogy itt vagyok.

A doktor láthatóan türelmetlenül várta, hogy előhozakodhasson a kérdésével:

- Mondd, mit felelt Hosszú Nyíl, mikor átadtad neki üzenetemet.

A Bíbor Paradicsommadár lehorgasztotta fejét:

- Itt van ép a baj. Akár el se jöttem volna. Nem adhattam át az üzenetet. Nem tudtam megtalálni. Hosszú Nyíl, az Arany Nyíl fia, eltűnt!

- Eltűnt! - kiáltott fel a doktor. - De hát hova lehetett?

- Azt nem tudja senki - felelte Miranda. - Már azelőtt is többször eltűnt, úgyhogy az indiánok nem tudták, merre van; hisz említettem is már. De hogy a madarak ne tudják, merre jár valaki, úgy nagyon nehéz eltűnni. Eddig, ha tudni akartam, hol van, mindig akadt bagoly, vagy fali fecske, aki megmondta, merre jár. De most nem akadtam nyomára. Ezért is késtem majdnem két hetet. Cserkésztem, cserkésztem, kérdezősködtem mindenfelé. Egész Dél-Amerikát széltében-hosszában bejártam. De nem akadt teremtett lélek, aki nyomára vezethetett volna.

Miranda szavai után szomorú csend állt be a szobában; a doktor egész különös módon ráncolta össze szemöldökét, Polinézia a fejét vakarta.

- Kérdezősködtél a fekete papagájoknál? - kérdezte Polinézia. - Azok rendszerint mindent tudnak.

- Hogyne kérdezősködtem volna! - felelte Miranda. - És annyira magamon kívül voltam az eredménytelen keresgélés miatt, hogy elindulás előtt megfeledkeztem az időjárás előjeleit megfigyelni. Meg se szakítottam az utazást az Azori-szigeteken, hanem egyenes vonalban repültem neki a Gibraltár-szorosnak, mintha júniusban vagy júliusban volnánk, így aztán természetesen a legvadabb viharba kerültem bele az Atlanti-óceán közepén. Igazán azt hittem, nem kerülök ki belőle elevenen. Szerencsére, mikor a vihar félig lecsendesedett, találtam a víz színén egy hajóroncsot, arra rászálltam egy kicsit aludni. Ha ez nincs, most nem mesélhetném el az élményeimet.

- Szegény Miranda, milyen rettentő időd lehetett! - sajnálkozott a doktor. - De mondd csak, annyit legalább ki tudtál-e nyomozni, merre látták Hosszú Nyilat utoljára?

- Igen. Egy fiatal albatrosz mondta, hogy a Pókmajmok szigetén látta.

- Pókmajom-sziget? Azt valahol a brazíliai partvidék táján van, ugye?

Igen, ott van. Persze egyenest odarepültem és a sziget minden madarát megkérdeztem, pedig az nagy sziget, van vagy száz mérföld hosszú. Azt hiszem, Hosszú Nyíl valami különös, ott élő indián törzset látogatott meg. Mikor utoljára látták, a hegyekbe ment ritka gyógynövényeket szedni. Ezt egy szelídített házi sólyomtól tudom, akivel az indián főnök fogolymadárra vadászik. Majdnem engem is megfogtak és kalitkába zártak, minden bajomnak tetejébe! Ez a hátránya a gyönyörű tollazatnak. Az életünkkel játszunk, ha emberfia közelébe merészkedünk. „Ó, de gyönyörű!" - kiáltanak fel, aztán belénk lőnek egy nyilat vagy golyót. Ön és Hosszú Nyíl az egyedüli emberi lények, akikhez közel merek menni, a világ összes emberei közül.

- De hogy visszajött volna a hegyekből, arról nincs tudomása senkinek? - kérdezte a doktor.

- Nincs. Ez az utolsó adat, amit láttak és hallottak róla. A partvidék tengeri madarait mind kikérdeztem, hogy megtudjam, nem ment-e el csónakon a szigetről. De senki se tudott róla hírt adni.

- Azt hiszed, valami baj érte? - kérdezte a doktor a félelem hangján.

- Nagyon félek, hogy igen - felelte Miranda, fejét rázva.

- Pedig bizony - szólt John Dolittle csendesen -, ha sohase találkozhatnám Hosszú Nyíllal, az volna életem legnagyobb csalódása. De nemcsak az, hanem az egész emberiség tudományos életének legnagyobb vesztesége is volna. Mert azok után, amiket te beszéltél róla, többet tudott a természetrajzból, mint mi többiek együttvéve; és ha eltávozott tőlünk, anélkül hogy valaki helyette írásban megörökíthette volna ezt a tudományát, borzasztó dolog lenne: világraszóló veszteség. De csak nem gondolod igazán, hogy meghalt?

Miranda sírva fakadt:

- Mit gondolhatnék egyebet? Hisz hat teljes hónapja nem látta senki, se hal, se madár; semmi teremtett lény.

11. Vaktában a világ körül

Hosszú Nyílról kapott hírek nagyon elszomorítottak mindannyiunkat. A doktor álmodozva, szótlanul itta teáját: ebből is látszott, hogy borzasztóan meg van rendülve. Minduntalan abbahagyta az evést, a konyhaabrosz mintáira meresztette tekintetét, mint akinek gondolatai messze kalandoznak, míg Dab-Dab, aki gondosan ügyelt rá, hogy a doktor rendesen étkezzék, időnként egy-egy köhögéssel, vagy a lábasok zörgetésével fel nem rezzentette.

Én minden lehetőt elkövettem, hogy felvidítsam, emlékezetébe hozva, milyen jót tett délután Lukáccsal és feleségével. És mikor láttam, hogy ez se hat, az utazás előkészületeit hoztam szóba.

Mikor felkeltünk az asztaltól és Dab-Dab meg Csi-Csi elkezdtek lerakodni, a doktor így szólt:

- Az a baj, Stubbins, hogy nem tudom, hová menjünk. Mióta Miranda ezt a hírt hozta, úgy érzem magamat, mint akit nagy veszteség ért. A mostani utamat azzal a céllal terveztem, hogy meglátogatom a Hosszú Nyilat. Már egy teljes év óta készülök rá. Meg voltam róla győződve, hogy ő nagy segítségemre lesz a kagylóscsiga-nyelv tanulmányozásában, meg hogy együtt kisütjük a módját, hogy lehet a tenger fenekére leszállni. És most? Oda van! És vele együtt oda van egész nagy tudománya.

Ezzel megint álmodozásaiba merült.

- Ha az ember elgondolja! - mormogta magában. - Hosszú Nyíl meg én: két kutató. Sohase láttam, mégis úgy éreztem, mintha egész jó ismerősök volnánk. Mert ő a maga módján, minden iskolázottság nélkül, egész életében ugyanabban fáradozott, amiben én az én egész életemen át. És most vége! Egy egész világ választott el bennünket egymástól. És csak egy madár volt közös ismerősünk!

Visszamentünk a dolgozószobába, ahová Jip behozta a doktor papucsát és pipáját. Mikor a pipa már égett és a füstgomolyok betöltötték a szobát: az öreg úr lelke egy kissé megkönnyebbült.

- De azért utazni mégis fogunk - szóltam -, még ha nem is találkozhat a Hosszú Nyíllal; nem?

Erősen szemem közé nézett. Azt hiszem, észrevette, mennyire izgat a kérdés, mert arca egyszerre régi, gyerekes mosolyára derült és így felelt:

- De igen, Stubbins. Ne aggódjék. Elutazunk. Nem hagyhatjuk abba a munkát és a tanulást, még ha a szegény Hosszú Nyíl el is tűnt. De hová menjünk? Ez a kérdés. Hová menjünk? Annyi sokféle helyre volt kedvem elmenni, hogy nem tudtam volna határozottan dönteni. És míg én a fejemet törtem, mit válasszak, a doktor fölegyenesedett ülésében és így szólt:

Mondok én valamit, Stubbins. Fiatalkoromban, még mielőtt Sára nálam lakott, volt egy kedves játékom: úgy hívtam, hogy: Vaktában a világ körül! Ha el akartam utazni valahová és nem tudtam elhatározni, hova menjek, elővettem a nagy atlaszt, behunytam a szememet és találomra kinyitottam valahol. Aztán elővettem a ceruzámat és behunyt szemmel odaböktem vele a térképre. Akkor aztán kinyitottam a szememet és megnéztem, hová mutat a ceruza hegye. Nagyon izgató játék ez a Vaktában a világ körül. Mert az embernek, mielőtt megkezdi, meg kell esküdni, hogy csakugyan el is megy arra a helyre, amit a ceruza hegye megjelöl. Hát csináljuk?

- Igen, igen, csináljuk! - tört ki belőlem, szinte ordítva. - Remélem, Kína lesz, vagy Borneó, vagy Bagdad.

Egy pillanat alatt felkapaszkodtam a könyvállványra, lekaptam a legfelső polcról a vaskos atlaszt és letettem az asztalra a doktor elé. Fejből ismertem annak az atlasznak minden egyes lapját. Hány napot, hány éjjelt töltöttem régi, elfakult lapjai fölé hajolva! Követtem a kék folyók futását a hegységtől a tengerig; el-eltűnődtem, milyenek lehetnek a valóságban azok a kis városok, milyen nagyok azok a csillogó tavak! Sokat elszórakoztam az atlasz- szál, amint benne, gondolatban, bejártam az egész világot. Mintha most is látnám: az első lapja nem térkép volt, hanem rá volt írva, hol és mikor nyomtatták a könyvet és még egy- pár egyéb tudnivaló. A következő lap a naprendszert ábrázolta a nappal és bolygóival, a csillagokkal és a holddal. A harmadik lapon az Északi sark és a Déli sark képe volt. Azután következett a két félgömb, utána az óceánok, a szárazföldek és végül jöttek az egyes országok.

- Miközben a doktor ceruzáját hegyezte, valami eszembe jutott. Megkérdeztem a doktortól:És ha a ceruza az Északi sarkot jelöli meg, akkor oda kell mennünk?

- Nem. A játék szabályai úgy szólnak, hogy oda nem kell menni, ahol az ember már volt egyszer. Akkor újra szabad próbálkozni. - Aztán nyugodt hangon hozzátette: - Az Északi sarkon már voltam, tehát oda nem kell mennünk.

A meglepetéstől alig tudtam megszólalni:

- A doktor úr volt az Északi sarkon? - tört ki végre belőlem. - De hisz én azt hittem, hogy még nincs fölfedezve. A térképen meg vannak jelölve a pontok, ameddig a kutatók eljutottak, akik igyekeztek a sarkot elérni. Mért nem áll ott a doktor úr neve is, ha fölfedezte?

Mert megígértem, hogy titokban tartom. És ön is ígérje meg, hogy nem szól róla senkinek. Hát igen: én 1809 áprilisában fölfedeztem az Északi sarkot. De röviddel azután a jegesmedvék testületileg felkerestek és azt mondták, hogy rengeteg sok szén van ott a hó alá temetve és tudják, hogy az emberek mindent elkövetnének, és mindenhová befurakodnának, hogy azt a szenet megkapják. Így hát legyek szíves, tartsam titokban a felfedezést, mert ha egyszer az ember megjelenik náluk és kezdi a szénbányákat feltárni, az egész szép hófehér birodalmat tönkreteszik vele és sehol a világon nincs egy másik ilyen jó hideg hely, ahol a medvék jól érezhetnék magukat. Természetes, hogy megígértem nekik, nem árulok el semmit, bár egy nap mégis fel fogja fedezni valaki más. De hát én azt akarom, hogy legyen meg a jegesmedvéknek az ő játszóterük, ameddig lehet. És azt is mondhatom, hogy jó időbe bele fog kerülni, amíg őket megzavarják, mert veszettül nehéz oda eljutni. No, megvagyunk? Helyes. Vegye a ceruzát és, jöjjön egészen ide, az asztalhoz. Ha a könyv kinyílik, lóbálja meg háromszor a ceruzát és bökjön rá a térképre. Megvan? Jó; most hunyja be a szemét.

Feszült, félelmes pillanat volt, de nagyon érdekesen izgató. Mindketten erősen behunytuk szemünket. Hallottam, amint lecsattan a kinyitott könyv fedele. Mi lehet? Anglia? Ázsia? És ha Ázsia: hova fog lecsapni a ceruza hegye? Három kört írtam le a ceruzával a levegőben. Aztán lebocsátottam a kezemet. A ceruza hegye a laphoz ért.

- Megvan! - szóltam. - Kész.

12. Végzet és rendeltetés

Mindketten kinyitottuk a szemünket. Aztán a térkép fölé hajoltunk - nagy buzgalmunkban hatalmas puffanással ütöttük össze a fejünket, hogy megnézzük, hova kell mennünk.

Az atlasz a Déli Atlanti-óceán feliratú térképnél volt nyitva. A ceruza hegye pedig egy kis sziget kellős közepén nyugodott. A neve olyan apró betűkkel volt nyomva, hogy a doktornak elő kellett vennie erősebb szem-üvegét. Reszkettem az izgatottságtól. A doktor kimért hangon olvasta:

- Pókmajom-sziget. - És sípolva fújt hozzá ajkai résén át. - Csupa rendkívüli jelenség! Éppen azt a szigetet jelölte meg a ceruzával, ahol Hosszú Nyilat utoljára látták a földön. Bámulatos... Hm, hm. Egészen különös!

- Hát oda megyünk, doktor úr? Igen? - kérdeztem.

- Természetesen. A játék szabályai megmondják, hova kell mennünk.

- Hogy örülök, hogy nem Ökörfalvát vagy Bristolt találtam el! - ujjongtam. - Ez aztán nagy utazás lesz. Nézze csak, mekkora tengeren kell áthajózni. Soká fog tartani?

- Ó, nem - felelte a doktor -, nem nagyon soká. Jó hajóval, jó széllel könnyen megtehetjük az utat négy hét alatt. De nem egészen rendkívüli dolog ez? A világ összes pontjai közül behunyt szemmel is ép ezt találta meg! Legyen tehát a Pókmajom-sziget. Egy nagy előnye van különben: ott majd szerezhetek egypár Jabizri-hogarat.

- Mi az Jabizri-bogár?

Ez egy egészen ritka és egészen különös sajátságú rovarfaj. Tanulmányoznom kell őket. Az egész világon csak három ország van, ahol előfordulnak; ezek egyike a Pókmajom-sziget. De ott is már nagyon ritkák.

- És mit jelent ez a kérdőjel a sziget neve mellett? - kérdeztem, a térképre mutatva.

Ez azt jelenti, hogy a sziget helyzetét az óceánban nem tudják pontosan, hogy csak errefelé valahol fekszik. Valószínűleg ezen a tájon látták a tengerészek, de közelebb nem férkőztek hozzá. Nagyon lehetséges, hogy mi leszünk az első fehér emberek, akik ott kikötnek. De annyit előre mondhatok, hogy nem lesz könnyű dolog megtalálni.

Úgy hangzott mindez, mint egy álom! Ott ültünk ketten a hatalmas íróasztalnál; előttünk gyertyák égtek, a doktor pipájából bodrokban szállt a füst a mennyezet felé és mi ketten ott ültünk és arról beszéltünk, hogy fogunk egy szigetet megtalálni az óceán közepén, és hogy leszünk mi az első fehér emberek, akik ott partra szállunk.

- Ez aztán nagy utazás lesz! - szóltam. - A térképen igen kedves szigetnek látszik. Lesznek rajta fekete emberek?

- Nem. Miranda azt beszélte, hogy egy különösfajta vörös bőrű törzs lakja.

Ebben a pillanatban a szegény Paradicsommadár összerezzent és felébredt. Izgatottságunkban elfelejtettünk halkabban beszélni.

- A Pókmajom-szigetre megyünk - szólt hozzá a doktor. - Úgy-e, te tudod, merre van? -- Azt tudom, hol volt, mikor utoljára láttam - felelte a madár. - De hogy még mindig ott van-e, azt nem tudnám megmondani.

- Hogy érted ezt? - kérdezte a doktor. - Biztosan még mindig egy helyen van.

- Az nem olyan biztos - felelte Miranda. - Vagy nem tudja, hogy a Pókmajom-sziget úszó sziget? Rendesen ide-oda mozog, valamerre Dél-Amerika déli része táján. De természetesen meg tudnám találni önnek, ha oda akar menni.

Erre az újabb fordulatra nem tudtam magam tovább türtőztetni. Kikívánkozott belőlem, hogy hamar elmeséljem valakinek. Táncolva és kurjongatva rohantam ki a szobából, hogy megkeressem Csi-Csit.

Az ajtóban keresztülbotlottam Dab-Dabon, aki épp belépett, kiterjesztett szárnyain a tányérokat cipelve; és orra buktam testem egész hosszában.

- Elment az esze ennek a fiúnak? - kiáltott fel a kacsa. - Hát hova mennek, mit gondol, kis máié?

- A Pókmajom-szigetre! - ujjongtam, föl- tápászkodva és cigánykereket hányva gurultam le az előcsarnokba. - Hurrá! És még hozzá úszó sziget!

- Inkább mondhatnám, hogy a bolondokházába megy - pöfögte a házvezető. - Nézze, mit tett a legszebb porcelánommal!

De engem annyira eltöltött a boldogság, hogy nem hallottam a zsémbelődést. Rohantam tovább a konyhába, megnézni, ott van-e Csi-Csi.

HARMADIK RÉSZ

1. A harmadik útitárs

Még azon a héten megkezdtük előkészületeinket.

A pákász Joe levontatta a Viharmadarat a folyón, hozzákötötte a part falához, hogy kényelmesebb legyen a berakás. Három egész napon át hordtuk az eleséget, szép új hajónkba és mindent elraktároztunk az éléstárba.

Meg voltam lepve, milyen nagy, milyen tágas volt belülről a hajó. Volt benne három kabin és egy szalon (vagy ebédlő), ezek alatt volt a tágas kamara az élelem és a tartalék-vitorlák meg egyéb szerszámok számára.

Azt hiszem, Joe mindenkinek mesélt a városban tervezett utazásunkról, mert mindig jókora tömeg nézte, hogyan rakjuk be holminkat a hajóra. És igen természetes, hogy előbb-utóbb Mugg Máténak is meg kellett jelennie. Nézte, hogy cipelem a hajóra a liszteszsákokat.

- Az áldóját, Tommy! Ez aztán szép hajó! Hát most meg hova készül a doktor úr?

- A Pókmajom-szigetre megyünk! - feleltem büszkén.

- És csak magát viszi el a doktor?

- Mondta ugyan, hogy még valakit el akarna vinni - feleltem -, de még mindig nem határozott.

Máté morgott egyet, aztán felsandított a Viharmadár karcsú árbocára.

- Tudja, Tommy - szólt végre -, ha reumám nem vóna, hát majdnem azt mondanám, hogy e’mennék én a doktor úrral. Szép dolog az, ott á’ni az útrakész hajón: mindig e’fog oankor a kívánság... utazhatnékom lesz eccerre. Micsodát visz abban a kannában a’?

- Ez hajós-szirup - feleltem -, húsz font szirup.

- Az áldóját! - sóhajtott fel és szomorúan elfordult. - Most még jobban érzem, hogy de mehetnék! De ez a komisz reumám, e’ nem hagy...

Többet nem hallottam/ mert Máté odébb sompolygott, egyre dünnyögve; aztán eltűnt a rakparton álló tömegben. A városka tornyában elütötte a delet, én pedig fontosságom teljes tudatával láttam ismét rakodómunkámhoz és szorgoskodtam tovább. De nemsokára megint megjelent valaki, félbeszakítani a munkámat. Magas, vörös szakállú, testes és izmos ember volt; karja össze-vissza tetoválva. Keze hátával végigtörülte száját, kettőt köpött a partvédő falra, aztán megszólalt:

- Te gyerek, hol a gazda?

- A gazda? Micsoda gazda? - kérdeztem.

- A kapitány. Ennek a hajónak a kapitánya.

- Ja úgy, a doktor úr? - szóltam. - Ö most nincs itt.

Ebben a pillanatban érkezett oda a doktor, megrakodva jegyzőkönyvekkel, lepkehálókkal, üvegszekrényekkel és egyéb természetrajzi szerszámokkal. A tagbaszakadt ember odament hozzá és tiszteletteljesen sapkájához emelte kezét.

- Jó napot, kapitány - szólt. - Hallottam, hogy munkaerőre van szüksége. Én Ben Butcher, gyakorlott tengerész vagyok.

- Nagyon örülök, hogy megismerhetem - felelte a doktor. - De sajnos, nem vagyok abban a helyzetben, hogy még szaporítsam a legénységemet.

- De bocsánatot kérek, kapitány - vetette ellen a gyakorlott tengerész -, csak nem megy neki a nyílt tengernek és viharnak ezzel a nagy vitorlással és rajta semmi egyéb segítővel ennél a pöttöm gyereknél?

A doktor biztosította a tengerészt, hogy bizony őneki ez a szándéka, de a matróz nem tágított, csak tovább okoskodott. Elmondta, hogy sok hajó süllyedt már el, mert nem volt megfelelő legénysége. Elővette a céduláját, vagyis igazoló papírját, amire fel volt írva, milyen jó tengerész és nagyon a lelkünkre beszélt, hogy ha kedves az életünk, vigyük magunkkal. De a doktor rendületlen maradt; udvarias, de határozott, úgyhogy a tengerész szomorúan odébbállt, biztosítva mindkettőnket, hogy nem hiszi, hogy még elevenen viszontlát.

Azon délelőtt még tömérdek látogató foglalt le bennünket. Alig ment le a doktor, hogy elraktározza jegyzőkönyveit, már új látogató jelent meg a rakodóhídon. Valami egészen különös külsejű néger volt. Ami négert én eddig láttam, azt mind a cirkuszból ismertem; ott tollat meg csont-nyakéket és ilyenfajta ruhadarabokat hordtak. De ezen divatos frakk volt, óriási, rikító vörös nyakkendővel. Fején világos szalagú szalmakalap volt, föléje széles zöld napernyőt tartott. Mindenkép kifogástalanul volt öltözve, kivéve a lábát: azon nem viselt se harisnyát, se cipőt.

- Bocsásson meg - szólt előkelő biccentéssel -, ez Dolittle orvosdoktor úr hajója!?

- Igen - feleltem. - Parancsol beszélni vele?

- Szeretnék, ha nem zavarnám.

- Kit jelentsek neki?

- Én Kah-bú-bú vagyok, a jolliginki-i trónörökös.

Lerohantam a lépcsőn és jelentést tettem a doktornak.

- Ó, nagyon örülök! Régi barátom Bumpo! Hogyne, hogyne!... Tudja, aki Oxfordban tanul. Milyen szép tőle, hogy eljött meglátogatni! - És fölcsetlett-botlott a kötéllétrán, hogy üdvözölje látogatóját.

A furcsa idegen szinte magánkívül volt az örömtől, amikor a doktor megjelent és melegen megrázta kezét.

- Hozzám is eljutott a híre, hogy a doktor úr megint tengeri útra készül. Siettem, hogy még lássam, mielőtt elvitorlázik. Végtelen boldogság tölt el, hogy még jókor érkeztem.

- Pedig majdnem elkésett - szólt a doktor.

- Mert közbejött események miatt késést szenvedett a legénység kiegészítése. Ha ez nincs, úgy már három nappal ezelőtt elindultunk volna.

- Még hány emberrel kell kiegészíteni a hajóslegénység létszámát? - kérdezte Bumpo.

- Még csak egy ember kell - felelte a doktor. - De olyan nehéz dolog megtalálni az arravalót.

- Azt hiszem, a Végzet ujjmutatását látom ebben - szólt Bumpo. - Én megfelelnék-e?

- Fényesen - felelte a doktor. - De mi lesz a tanulmányaival? Azt csak nem teheti, hogy egyszerűen odébbálljon és sutba dobja egyetemi pályáját!

- Most vakációra vágyódom - szólt Bumpo.

- Ha nem megyek önnel, akkor is szándékomban van egy három hónapos kiruccanást csinálni. Egyébként a tanulmányaimat nem hanyagolom el azzal, ha most elmegyek. Mielőtt eltávoztam Jolliginkiből, felséges atyám, a király, lelkemre kötötte, hogy csak sokat utazzam. Ön nagytudományú férfiú. Önnel a világot bejárni, az olyan kedvező alkalom, amit nem lehet csak úgy foghegyről elintézni. De nem ám!

- Hogy érezte magát Oxfordban? - kérdezte a doktor.

- Meglehetősen, meglehetősen - felelte Bumpo. - Nagyon kellemes, kivéve az algebrát és a cipőviselést. Az algebra szorítja a fejemet, a cipő szorítja a lábamat. Ma reggel aztán áthajítottam a falon a cipőmet, amikor elhagytam a kollégium udvarát; az algebra pedig, no az hamarosan magától kimegy majd a fejemből. Cicerót, azt szerettem. Igen, Cicero az ügyes ember; szimpatikus. Igaz: azt hallom, hogy a fia jövő évre beiratkozik a mi kollégiumunkba; nagyon jóképű legény.

A doktor egypár pillanatig elgondolkozva nézett a fekete ember nagyméretű meztelen lábára, aztán nyugodt hangon megszólalt:

Hát igen, van abban valami, amit ön a nevelésről mond, Bumpo. Hogy a nagyvilágban éppúgy megkaphatja az ember, mint az egyetemfalai közt. És ha jól megfontolt elhatározása, hogy velünk jön, nagy örömmel fogadom. Mert nyíltan megmondom, épp olyan emberre van szükségem, mint ön.

2. Istenhozzád

Két nappal később minden készen volt az induláshoz.

Jip olyan alázatosan könyörgött, hogy erre az utazásra vigyük el őt is, hogy a doktor végre engedett és eljöhetett velünk. Kívüle csak még két állat kísérhetett el bennünket: Polinézia és Csi-Csi.

Dab-Dab otthon maradt, mert rá volt bízva a ház és a hátrahagyott állatcsalád gondozása. Természetesen, mint az többnyire elő szokott fordulni, az utolsó percben egy egész csomó dolog jutott eszünkbe, amiről megfeledkeztünk a készülődésnél. Úgyhogy mikor végre bezártuk magunk mögött a kaput és lefelé mentünk az országúira vezető lépcsőn, roskadásig voltunk megrakva idomtalan bugyrokkal.

Fele úton a doktornak egyszerre eszébe jutott, hogy a húspároló fazék ott forr a tűzön; elfelejtette levenni a tűzhelyről. Szerencsére ép arra repült egy rigó, akinek a fészke ott volt a mi kertünkben: őt kérte meg a doktor, menjen haza és szóljon Dab-Dabnak.

A rakodóparton már nagy tömeg várt ránk.

A hajó feljáródeszkája mellett anyám és apám álltak. Reméltem, nem fognak jelenetet csinálni nagy zokogással vagy egyéb kitörésekkel. És csakugyan el kell ismerni: szülő létükre elég jól viselkedtek. Anyám mondott olyasfélét, hogy vigyázzak, ne ázzék át a lábam; apám görbén elmosolyogta magát, rávert a hátamra és sok szerencsét kívánt. Búcsúzni, az rettentően kényelmetlen dolog és nagyon örültem, mikor túl voltam rajta és felszálltunk a hajóra.

Kissé meglepett, hogy nem láttuk Mugg Mátét a tömegben. Biztosra vettük, hogy ott lesz; a doktor szeretett volna neki még egypár útmutatást adni az otthonhagyott állatok etetésére.

Végre, sok húzogatás, ráncigálás után felhúztuk a horgonyt, feloldottuk a rögzítő köteleket. És a Viharmadár szelíden megindult a folyón lefelé a visszavonuló ár sodrában, a közönség pedig a rakpart falán éljenzett és lobogtatta zsebkendőjét.

Beleütköztünk ugyan egy-két csónakba és a folyó egyik éles kanyarulatánál néhány percre fennakadtunk egy kis iszapzátonyon, de - jóllehet, a parton tolongó közönséget a balesetek nagyon izgatták - a doktort mindez a legkevésbé sem hozta ki a sodrából.

- Ilyen apró zökkenők a leggondosabban vezetett utazásnál is előfordulnak - szólt a hajópárkányon kihajolva és csizmái után halászva, mert azok lemaradtak, amikor a hajót a zátonyról levontattuk. - A hajózás sokkal könnyebb dolog a nyílt tengeren. Ott nem ütközik bele az ember annyiféle ostoba akadályba. Számomra csakugyan nagy és csodálatos érzés volt kijutni a nyílt tengerre, amikor végre elhaladtunk a folyó torkolatánál álló világítótorony mellett és egyszerre vége volt a szárazföldnek. Minden olyan új, olyan más volt; fölöttünk az ég, alattunk a víz, egyéb semmi. És ez a hajó, amely ezentúl annyi napon át a mi házunk és utcánk, lakásunk és kertünk lesz, milyen kicsi és mégis milyen lakályos, kényelmes és biztos!

Körülnéztem és mélyet lélegzettem. A doktor a kormánykeréknél irányította a hajót, amely most szelíden táncolt, himbálódzott a habokon. El voltam rá készülve, hogy eleinte meg fogom kapni a tengeri betegséget, de nagy elragadtatásomra tapasztaltam, hogy mentes maradtam tőle. Bumpo parancsot kapott, hogy menjen le és főzze meg a vacsorát számunkra. Csi-Csi a hajó végében hajókötelet gombolyított és szép rendben rakta egymás mellé a gombolyagokat. Az én feladatom volt a felszerelést a fedélzeten jól hozzáerősíteni a hajóhoz, hogy ne guruljanak ide-oda, ha már messzebbre jutottunk a szárazföldtől és a szél meg talál erősödni. Jip a hajó orrán ült, fülét hegyezve, orrát az űrnek nekiszegezve: mozdulatlanul, mint a szobor; éles szeme éber figyelemmel kémlelte, nem akad-e utunkba valami úszó roncs, homokzátony, vagy egyéb veszély. Mindenkinek volt valami külön feladata, amivel a hajó biztos menetéhez hozzájárultunk. Még Polinézia is csinált valamit: ő a doktornak kiakasztott fürdő-hőmérőjével ellenőrizte a tengeri levegő hőmérsékletét, hogy megállapítsa, nincsenek-e jéghegyek a közelünkben. És amikor hallottam magában halkan káromkodni, hogy a leáldozó napvilágnál már nem tudja jól leolvasni azokat az átkozott számokat: akkor éreztem, hogy most aztán komolyan megkezdődött az utazás és hogy most nemsokára csakugyan itt lesz az éjjel - első éjjelem a nyílt tengeren.

3. Bonyodalmak

Másnap reggel, miközben kitűnő vese - velő- és szalonna - reggelinket ettük, derék szakácsunk, Bumpo készítményét, a doktor így szólt hozzám:

- Épp azon gondolkozom, Stubbins, állapodjunk-e meg a Capa Blanca szigeteknél, vagy menjünk egyenesen a brazíliai partoknak. Miranda azt mondta, hogy legalább négy és fél héten át kitűnő időre számíthatunk. A Capa Blanca szigetek bármelyike nagyszerű pihenőhely az átkelés alatt. És nagyon alkalmas arra is, hogy a szükségessé vált pótlásokat ott elvégezzük, egyet-mást beszerezzünk. Különben erről dönthetünk később is. A következő két napon át így is, úgy is egy irányban kell haladnunk. Ha végzett a reggelivel, akkor gyerünk, lássunk dolgunk után. Három-négy napon át minden simán ment és semmi különös dolog nem történt. Ez idő alatt mindannyiunk a megszokott munkáját végezte; szabad perceiben a doktor megmutatta nekünk, hogyan kell a kormánykereket kezelni, hogyan tartják meg a hajót a helyes irányban és mi a tennivaló, ha a szél iránya hirtelen megváltozik. A nap huszonnégy óráját három szakaszra osztottuk; az alvásra nyolc, az ébrenlétre tizenhat órát számítottunk. Úgyhogy a hajó egészen jól el volt látva, mert ketten mindig ébren voltak.

Hamarosan nagyon megszerettem a mi furaképű pajtásunkat, Bumpót, választékos beszédével és hatalmas nagy lábával, amire az ember mindig rálépett, vagy legalább is megbotlott benne. Sokkal idősebb volt ugyan, mint én, egyetemre is járt, de nem hatalmaskodott fölöttem. Mindig mosolygott és mindnyájunkat jókedvben tartott. Hamar beláttam, hogy nagyon jó érzéke súgta meg a doktornak, hogy elhozza magával az útra - pedig Bumpo semmit sem értett a tengerészeihez, vagy utazáshoz.

Az ötödik nap reggelén, ép a kormánykereket vettem át a doktortól, Bumpo előállt és jelentette:

- Kapitány úr, a besózott hús majdnem egészen elfogyott.A besózott hús? - kiáltott fel a doktor. - De hiszen százhúsz fontot hoztunk magunkkal. Csak nem ettük meg mind öt nap alatt? Hová lehetett ez a nagy tömeg?

- Kapitány úr, én nem tudom. Valahányszor lemegyek az éléstárba, mindig valami más darab hiányzik a készletből. Hacsak a patkányok meg nem eszik, amelyek tudvalevőleg hatalmas rágcsálók.

Polinézia reggeli tornagyakorlatát végezte, egy kötélen sétálva fel-alá. Odaszólt:

- Át kell kutatni a raktárt. Ha ezt tovább tűrjük, egy héten belül éhen halhatunk. Tommy, jöjjön le velem, vizsgáljuk meg a dolgot.

Lementünk az éléstárba, ott Polinézia azt mondta, maradjunk csendben és hallgatózzunk. Úgy tettünk. És a raktárnak egyik sötét zugából világosan hallottuk, hogy ott valaki hortyog.

- Mindjárt gondoltam - szólt Polinézia. - Ember van itt, mégpedig hatalmas testű. Bújjanak beljebb és cibálják elő onnan. Mintha ott a hordó mögött volna. Teringettét! Úgy látom, a fél várost magunkkal hoztuk. Az ember azt hinné, hogy húszfilléres propeller a hajónk. Ilyen arcátlanság! Cibálják elő!

Bumpo és én lámpást gyújtottunk és föl- kapaszkodtunk a készletek közé. És ott, a hordó mögött, csakugyan ott láttunk egy hatalmas termetű, szakállas embert. Mélyen aludt, arcán a jóltápláltság kifejezésével. Fölkeltettük.

- Mia’, mia’, mia’? - dünnyögte álmosan. Ben Butcher volt, a gyakorlott tengerész. Polinézia prüszkölt, mint egy égő rakéta.

- Erre aztán nincs szó! Tessék: a világon az egyetlen ember, akit nem használhatunk. A bőrömből ugorhatnék ki! Ilyen pofátlanság!

- Nem volna tanácsos - ajánlotta Bumpo -, ahogy így most félig alszik, valami súlyos tárggyal fejbe vágni és a kerek ablakon át a tengerbe dobni?

- Nem - felelte Polinézia. - Csak nekünk volna bajunk belőle. Most, sajnos, nem vagyunk Jolliginkiben. Nem is szólva róla, hogy olyan hajóablakot még nem vágtak, amin ezt az embert keresztül lehetne nyomni. Hozzák föl a doktor úrhoz.

Felvezettük a kormányhoz; ott a tengerész tiszteletteljesen sapkájához emelte kezét.

- Kapitány úr, egy potyautas! - jelentette délcegen Bumpo.

Azt hittem, a szegény doktort szélütés éri.

- Jó reggelt, kapitány úr - szólt a tengerész. - Ben Butcher, gyakorlott tengerész, szolgálatára. Biztosra vettem, hogy szükségük lesz rám, azért tökéltem el, elveim ellenére, hogy becsempészem magamat. De nem nézhettem, hogy önök, szegény szárazföldi emberek, nekiindulnak ekkora útnak egyetlen igazi tengerész-szakértő segítsége nélkül. Soha elevenen haza nem kerülnek, ha én nem jövök. Például tessék csak nézni az öregvitorlát: milyen lazán fityeg. Az első szélrohamra az egész rongy lerepül a hajóról. Azonnal hajószerűvé igazítunk , mindent. Milyen jó, hogy itt vagyok.

- Nem is olyan jó - vélte a doktor -, sőt egészen nagyon rossz, hogy itt van. Egyáltalában nem vagyok elragadtatva, hogy látom. Én már otthon megmondtam magának, hogy nincs szükségem magára. Tehát semmi joga nem volt velünk jönni.

- De kapitány úr - erősködött a gyakorlott tengerész -, ön nem tudja ezt a hajót nélkülem vezetni. Ön nem ért a hajózáshoz. Nézze csak az iránytűt: ép másfél ponttal engedte a hajót eltérni az iránytól. Tiszta őrület - bocsánat a kifejezésért, kapitány úr - ezzel az úttal egyedül megpróbálkozni. Egy szó mint száz: a pusztulásba viszi a hajóját!

- Nézze - szólt a doktor sötéten szigorú pillantással -, ha a hajóm elpusztul, azt én föl se veszem. Veszítettem én már több hajót is, de nem nagyon bánkódom utánuk. Ha én útnak indulok valahová, akkor el is érek oda, ahova akarok. Érti? Lehetséges, hogy nem értek semmit a vitorlához, meg a hajózáshoz, de azért eljutok a célomhoz. Maga pedig lehet a világ legjobb tengerésze: ezen a hajón egyszerűen csak közönséges nyűg. Most pedig befutok a legközelebbi kikötőbe és magát kiteszem a partra.

- Igen, és köszönje meg, hogy be nem csukják, mint ál-utast - avatkozott be Polinézia - és meg nem büntetik, amiért megette az egész húskészletünket.

- Nem volna helyes nemzetgazdaság - súgta Bumpo - besózni a gyakorlott tengerészt és őt megenni a marhahús helyett? Én az ő súlyát több mint százhúsz fontra becsülöm.

- Hányszor kell még mondanom, hogy nem vagyunk Jolliginkiben? - pattogott Polinézia. - Ilyen dolgokat nem csinálnak fehér ember hajóján. Meg aztán nagyon dohány- szagú falat volna!

4. A monteverdei ágycsináló

Három napot időztünk a Capa Blanca-szigeteken.

Két okból maradtunk ott oly soká (pedig tulajdonképp nagyon sietős volt az utunk): az egyik volt élelmiszerkészletünk megfogyatkozása, amit a gyakorlott tengerész mérhetetlen nagy étvágyának köszönhettünk. Amikor átvizsgáltuk készletünket és felvettük a leltárt, megállapítottuk, hogy a besózott marhahúson kívül tömérdek egyéb élelmiszert is elfogyasztott. És mivel nem volt pénzünk, a legkínosabb zavarban voltunk, miből vegyük az utánpótlást. A doktor felkutatta a ládáját, hogy talál-e valami eladható értéktárgyat. De az egyetlen dolog, amit elő tudott kotorni, egy régi zsebóra volt, mutatók nélkül, behorpadt fedéllel. Beláttuk, hogy ezért annyi pénzt sem igen kapunk, amin egy font teát vehetünk. Bumpo ajánlkozott, hogy mint utcai énekes elő fogja adni azokat a vidám dalokat, amiket Jolliginkiben tanult. De az orvos azt tartotta, hogy a szigetbeliek nem nagyon fognak lelkesedni az afrikai zenéért. A másik ok, ami miatt még maradtunk, a bikaviadal volt. Ezeken a szigeteken, minthogy Spanyolországhoz tartoznak, minden vasárnap tartanak bikaviadalt. Pénteki napon érkeztünk; miután leráztuk magunkról a gyakorlott tengerészt, sétára indultunk a városban.

Nagyon fura kis város volt, egészen más, mint amiket én valaha láttam. Az utcák mind kanyargósak, tekergősek voltak és olyan szűkek, hogy egy teherkocsi éppen csak átnyomulhatott volna rajtuk. A házak teteje előrehajolt és a szemben állók olyan közel értek egymáshoz, hogy a felsőemeleti lakók, ha az ablakon kihajoltak, kezet foghattak a szemközti szomszédokkal. A doktor azt mondta, hogy a város nagyon-nagyon régi. Úgy hívták: Monteverde. Pénzünk nem volt, tehát természetes, hogy nem mentünk szállóba vagy vendéglőbe. De a második este egy ágykészítő műhelye előtt mentünk el és nézegettük az elkészült ágyakat, amik ki voltak rakva az utcára. A mester maga kinn ült a kapuban és kalitkájába zárt papagájának fütyörészett. A doktor megszólította és elkezdett vele barátságosan csevegni, spanyol nyelven, madarakról meg egyebekről. Mikor közeledett a vacsora ideje, a mester megkért, gyerünk be és vacsorázzunk nála.

Ezt persze nagy örömmel elfogadtuk. Vacsora után (nagyon finom fogások voltak, legnagyobbrészt olíva-olajjal főzve; nekem legjobban a kisütött banán ízlett), megint kiültünk az utcára és késő éjjelig beszélgettünk.

Végre aztán fölkerekedtünk, hogy visszamenjünk a hajóra, de az a derék mesterember hallani sem akart róla, hogy elmenjünk. Azt mondta, hogy a kikötőbe levivő utcák nagyon rosszul vannak világítva és ma nincs holdvilág. Biztosan eltévednénk. Hívott, háljunk az ő házában és reggel menjünk vissza a hajóra.

Nos, végre beleegyeztünk és mivel derék barátunknak nem voltak fölös számmal hálótermei, hárman, mégpedig a doktor, Bumpo és én az utcára kirakott, eladásra szánt ágyakban aludtunk. Az éccaka olyan forró volt, hogy takaró nem is kellett. Nagyon fura dolog volt így az utcán hálni, a járókelőket és a vidám utcai életet az ágyból megfigyelni. Úgy láttam, hogy a spanyolok egyáltalában nem is, szoktak lefeküdni. Jó késő volt már, de a vendéglők és kávéházak mindenütt nyitva voltak, tele vendégekkel, akik a kihordott kis asztalkáknál kávéztak és vidáman trécseltek. A távolból halkan felcsendülő gitár hangja belevegyült a porceláncsörgés zajába és a beszélgetés zsivajába.

Önkéntelenül haza kellett gondolnom, szüléimre ott a távolban, rendes, szabályozott életmódjukra, a fuvola-gyakorlatokra és minden egyébre, ami náluk napról napra pontosan ismétlődött. Valami szánalmat éreztem irántuk, hogy nem ismerik az utazás érdekes furcsaságait, amikor az emberrel mindig valami új dolog történik, ha egyéb nem, hát másképp alszik, mint rendesen. Bár azt hiszem, ha őket invitálná valaki, hogy aludjanak az utcán egy asztalosműhely előtt, hát nem nagyon karolnák fel ezt az ötletet. De különös, hogy néhány ember milyen.

5. A doktor fogadása

Másnap reggel nagy lárma vert fel álmunkból. Hosszú menet vonult el az uccán, elől tarka díszruhába öltözött csapat, utána nagy tömeg érdeklődő nőközönség és rivalgó gyerekek. Megkérdeztem a doktortól, kik ezek.

- Ezek a bikaviadal hősei - felelte a doktor. - Holnap bikaviadal lesz a városban.

- Mi az a bikaviadal?

Nagy meglepetésemre a doktor elvörösödött dühében.

- A bikaviadal valami nagyon ostoba, kegyetlen és undorító intézmény - fakadt ki. - A spanyolok a legkedvesebb és legszívélyesebb emberek. Hogy ezek hogyan tudnak a bikaviadalban gyönyörködni, azt sohase voltam képes megérteni.

Aztán elmagyarázta a doktor, hogy ingerük előbb dühös vaddá a bikát, aztán hogy futtatják ide-oda az arénában, ahol vörös köpenyeket lobogtatnak feléje és. mindig el-elfutnak előle. Eleinte adnak a bikának annyi szabadságot, hogy kitombolja magát ide-odarugdosással, meg fel is ökleltetnek vele egypár szegény, öreg, megrokkant lovat, akik nem tudnak védekezni. De miután már egészen kifúlt és kimerült, előlép egy ember, kezében hosszú kard és leszúrja a bikát.

Minden vasárnap - így folytatta - Spanyolországnak csaknem minden nagy városában így ölnek meg hat bikát és ugyanannyi lovat.

- No, és a bika sohase öli meg az embert? - kérdeztem.

- Sajnos, nagyon ritkán - felelte a doktor.

- A bika egyáltalában nem olyan veszedelmes, mint amilyennek látszik, még akkor sem, mikor fel van ingerelve, hogyha az ember elég fürge és nem veszíti el a fejét. Ezek a bikaölő hősök nagyon ravasz és mozgékony emberek. A nép pedig, főkép a spanyol hölgyvilág, bomlik utánuk. Egy híres bikaölő, vagy mint ők mondják: matador, sokkal fontosabb ember Spanyolországban, mint a király. Nézze, most fordul be a sarkon egy újabb csapat. Ni, hogy dobják a lányok a csókot utánuk. Nevetséges egy intézmény!

Ekkor jött elő barátunk, az ágycsináló, hogy a felvonulást nézze. És mikor jó reggelt kívánt és érdeklődött, hogy aludtunk, egy barátja lépett hozzá. Az ágykészítő bemutatta Don Enrique Cardenas urat.

Don Enrique, mikor megtudta, honnan valók vagyunk, a mi nyelvünkön kezdett beszélni. Jól nevelt úriembernek látszott.

- És úgy-e, hogy elmennek holnap a bikaviadalt megnézni? - kérdezte vidáman a doktortól.

- Azt már nem - felelte a doktor határozottan. - Én nem szeretem a bikaviadalt, ezt a kegyetlen és gyáva mutatványt.

Don Enrique majd szétrepedt. Soha még nem láttam embert annyira felizgatva. Kijelentette a doktornak, hogy egyszerűen nem tudja, mit beszél. Hogy a bikaviadal egy nemes sport és hogy a matadorok a legderekabb emberek a világon.

- Á, lárifári - vágott vissza a doktor. - Hiszen önök annak a szegény bikának semmi esélyt nem adnak a küzdelemben. Csak amikor teljesen kimerült és elkábult, az önök nagybecsű matadorjai akkor merészelnek közelébe menni, hogy megöljék.

Azt hittem, ez a spanyol menten rávág egyet a doktorra, olyan dühbe gurult. Amíg hápogva keresett szavakat, az ágycsináló közbelépett és félrevonta a doktort. Súgva magyarázta meg neki, hogy ez a Don Enrique Cardenas nagyon tekintélyes egyén; hogy ő szállítja a bikákat - valami különös, erőteljes, fekete fajtát - saját csordájából, a Capa Blanca-szigetek bikaviadalaihoz. Nagyon gazdag ember - mondta az ágykészítő - és igen tekintélyes személyiség. Semmi szín alatt nem szabad megbántani. Jól megnéztem a doktor arcát e beszélgetés alatt. Mikor barátunk befejezte mondókáját, kamaszos pajkosság villant meg a szemében, mintha valami eszébe ötlött volna. Odafordult a dühöngő spanyolhoz:

- Don Enrique, ön azt mondja, hogy az önök bika-csatárai nagyon vitéz és ügyes emberek. És úgy látom, megsértettem vele, mikor azt mondtam, hogy a bikaviadal nagyon silány egy sport. Mondja, kérem: ki a holnapi mutatványnak legkiválóbb matadorja^1?

- Pepito de Málaga - szólt Don Enrique -, egyike a legragyogóbb neveknek, a legkiválóbb embereknek egész Spanyolországban.

No jó - szólt a doktor. - Hát nekem volna egy indítványom. Én még soha életemben nem küzdöttem bikával: mármost, ha holnap lemennék az arénába Pepito de Málagával vagy bárki mással, akit ön kijelöl, és több mutatványt tudnék csinálni a bikával, mint amazok: mit Volna hajlandó adni?

Don Enrique hátrakapta a fejét és elnevette magát.

- Uram -- szólt aztán -, hiszen ön őrült! Menten vége volna az életének. Az ember éveken át tartó tréning után válhat csak valódi csatárrá.

- De tegyük föl, hogy vállalom a kockázatot. Remélem, nem fél az ajánlatomat elfogadni? A spanyol összeráncolta szemöldökét.

- Félni? - kiáltott fel. - Uram, ha ön a bikaarénában leveri Pepito de Málagát, hajlandó vagyok bármilyen kikötést vállalni, amennyiben módomban áll teljesíteni.

- Rendben van - felelte a doktor. - Nos, kérem: most értesülök, hogy ön igen befolyásos ember ezeken a szigeteken. Hatalmában volna holnap utántól fogva a bikaviadalokat itt beszüntetni? Igen?

- Igen - felelte Don Enrique büszkén. - Hatalmamban volna.

- No hát, ha megnyerem a fogadást, én ezt kérem öntől - szólt Dolittle doktor. - Ha a dühödt bikákkal több művészmutatványt tudok csinálni, mint Pepito de Málaga, akkor megígéri, hogy amíg ön él és megakadályozhatja, sohasem lesz több bikaviadal a Capa Blancákon. Áll a fogadás?

A spanyol kezét nyújtotta:

Tartom a fogadást és megígérem. De figyelmeztetnem kell önt, hogy ön egyszerűen eldobja az életét, mert biztos, hogy ottmarad a porondon. Igaz ugyan, hogy nem is érdemel egyebet, amiért azt mondta, hogy a bikaviadal egy alantas sport. Holnap ugyanitt találkozhatunk, ha még egyéb részleteket óhajt megbeszélni. Isten önnel, uram.

Amikor a spanyol hátat fordított és bement az ágykészítővel a műhelybe, Polinézia, aki szokása szerint most is végighallgatott mindent, a vállamra szállt és fülembe súgta:

- Van egy tervem. Fogja meg Bumpót és jöjjön velem félre valahova, ahol a doktor nem hallhat bennünket. Beszélni szeretnék magával.

Megböktem Bumpo könyökét és azzal a kifogással, hogy egy ékszerkirakatot akarunk megnézni, átmentünk az utca másik felére, amíg a doktor leült az ágyra, hogy befűzze a cipőjét, inert ez volt az egyedüli ruhadarab, amit az éjjelre levetett.

- Figyeljen ide - szólt Polinézia -, folyton azon törtem a fejemet, hogyan szerezhetnénk pénzt a szükséges bevásárláshoz. Most végre megtaláltam.

- A pénzt? - kérdezte Bumpo.

- Ugyan, tökfilkó! Az eszmét! Hogy hogyan lehet pénzt szerezni. Hallgasson ide: a doktor holnap megnyeri a fogadást, ez olyan biztos, mint hogy itt ülök. Tehát mi is kössünk mellékfogadásokat ezekkel a spanyolokkal. Ezek mind nagy játékosok, és megvan, amit akarunk.

- Mi az a mellékfogadás? - kérdeztem.

Ó, én tudom, mi az - szólt Bumpo büszkén. - Az oxfordi csónakversenyeken hányszor csináltuk! Én elmegyek Don Enriquéhez és azt mondom neki: kérem, én száz fontot teszek rá, hogy a doktor fog nyerni. Aztán, ha a doktor nyer, Don Enrique fizet nekem száz fontot, és ha nem, úgy én fizetek Don Enriqué- nek.

- Úgy van - szólt Polinézia. - Csakhogy ne úgy mondja, hogy száz font, hanem mondja kétezer-ötszáz pezeta. Most pedig gyerünk ahhoz az öreg Don Rikitikihez és csináljunk úgy, mintha sok pénzünk volna.

Ezzel aztán visszamentünk és leosontunk a műhelybe, mialatt a doktor még mindig a cipőzsinórjával bajlódott.

- Don Enrique - szólt Bumpo -, engedje meg, hogy bemutatkozzam. Én a Jolliginki-országbeli trónörökös vagyok. Hajlandó velem egy elegáns fogadást kötni a holnapi bika- viadalra?

Don Enrique bólintott:

- Hogyne. Nagyon szívesen. De figyelmeztetem, hogy föltétlenül veszíteni fog. Mennyit tesz föl?

- Ó, csak csekély összeget - szólt Bumpo -, csak ép a mulatság kedvéért, tetszik tudni. Mit szólna háromezer pezetához?

- Tartom - szólt a spanyol és megint bólintott. - Holnap a bikaviadal után találkozunk.

- Így, most minden rendben van - szólt Polinézia, amikor kijöttünk, hogy a doktorhoz csatlakozzunk. - Úgy érzem, mintha ólomsúlyoktól szabadult volna meg a lelkem.

6. A nevezetes bikaviadal

A következő nap emlékezetes napjává lett Monteverde városkának. Az összes utcák fel voltak lobogózva; mindenünnen eleven színekbe öltözött csoportok özönlöttek az aréna felé, ahogy azt a nagy cirkuszt nevezték, ahol a bikaviadalokat tartják.

A doktor fogadásának híre bejárta az egész várost és úgy látszik, szörnyen mulattatta a sziget népességét. Csak elgondolni is, hogy egy közönséges külföldi merészkedik a nagy Pepito de Málaga ellen síkraszállni! Úgy kell neki majd, ha életével lakói érte!

A doktor Don Enriquétől kölcsön kapott egy csatár-díszruhát és csodálatosan, díszesen festett benne; igaz, hogy Bumpo és én csak nagy erőfeszítéssel tudtuk a zekét elől begombolni és akkor is mindenfelé pattogzottak le róla a gombok.

Mikor megindultunk a kikötőbe, hogy az aréna felé tartsunk, kis utcagyerekek futottak utánunk, csúfolták a doktort kövérségéért, folyton ezt kiáltozva: „Juan Hagapoco, el grueso matador! ami spanyol nyelven azt jelenti: „John Dolittle, a kövér bikaölő".

Mikor megérkeztünk, a doktor azt mondta, hogy szeretné látni a bikákat, mielőtt a viadal megkezdődik. El is vezettek a karámhoz, ahol magas deszkafal mögött hat darab hatalmas fekete bika bőszen tipródott.

Egypár gyorsan közölt szóval és jellel a doktor megmagyarázta a bikáknak, mi járatban van és gondosan kioktatta őket, mit kell tenniük a mutatvány alatt. A szegény teremtések szörnyű mód megörültek, amikor meghallották, hogy kilátás van a bikaviadalok beszüntetésére és megígérték, hogy pontosan úgy fognak cselekedni, ahogy a doktor mondta. Természetesen az az ember, aki minket odavezetett, egy szót se értett semmiből. Egyszerűen azt hitte, hogy ez a külföldi, aki a bikáknak jeleket ad és marhanyelven szól hozzájuk, meg van bolondulva.

Innen a doktor bement a matadorok öltözőjébe, míg Bumpo és én Polinéziával bevonultunk az arénába és helyet foglaltunk az óriási fedetlen nézőtéren.

Nagyon élénk látvány volt. Ezernyi hölgy mind legelegánsabb ruhájába öltözve: mindenki boldognak és vidámnak látszott.

A játék kezdete előtt felállt Don Enrique és bejelentette a közönségnek, hogy a program első száma egy verseny lesz a külföldi doktor és Pepito de Málaga közt. Azt is megmondta, mire kötelezte magát, ha a doktor talál nyerni. De a közönség nemigen gondolta, hogy erre kerüljön a sor: a fogadásnak puszta említésére harsogó nevetésbe tört ki.

Mikor Pepito kilépett a porondra, mindenki éljenzett, a hölgyek csókokat dobáltak feléje, az urak tapsoltak és kalapjukat lengették.

Ekkor a háttérnek egy ajtaját félretolták és az egyik bika beszökellt. Az ajtó megint bezárult mögötte. A matador egyszerre serénykedni kezdett. Meglebegtette vörös köpenyét, mire a bika nekirohant. Pepito ügyesen félre lépett előle, mire a közönség megint ujjongani kezdett.

Ez a játék többször ismétlődött. De észrevettem, hogy valahányszor Pepito szorult helyzetbe került és nyilvánvaló veszedelemben volt, egyik segédje, aki mindig ott ácsorgott körülötte, sajátmagára terelte a bika figyelmét, szintén vörös gallérköpeny lobogtatásával. Erre a bika a segítőnek ment neki és Pepito biztonságba került. Igen sokszor történt, hogy a segítő, ha jól felingerelte a bikát, odarohant a magas deszkakerítéshez és. átvetette magát rajta, hogy megmeneküljön a bika elől. Világos volt, hogy a matadorok mindent előre elrendeztek és nem vettem észre, hogy valami nagy veszélyben lettek volna a szegény, otromba bika miatt, kivéve, ha véletlenül megcsúsztak és elestek.

Körülbelül tíz percig tartott a játék és ekkor a matadorok öltözőjének kis ajtaja kinyílt és a doktor ballagott a porondra. Mikor kék bársonyruhába szorított alakja megjelent, a közönség dülöngött a nevetéstől.

Juan Hagapoco, ahogy spanyolosán elnevezték, besétált a cirkusz közepére és szertartásos meghajlással köszöntötte a páholyok hölgyközönségét. Aztán Pepito előtt hajolt meg. Amikor Pepito segédjét akarta üdvözölni, abban a percben a bika hátulról nekirontott.

- Vigyázzon! Vigyázzon! A bika! Felökleli! - üvöltötte a tömeg.

De a doktor nyugodtan bevégezte az üdvözlést, aztán megfordult, összefonta karjait, erősen a nekirohanó bika szemébe nézett és félelmetesen összeráncolta szemöldökét.

Ekkor érdekes dolog történt: a bika irama mindig szelídebbé vált. Szinte úgy látszott, fél attól a komor tekintettől. A bika elkezdett reszketni. Aztán behúzta farkát, megfordult és elszaladt.

A közönségnek elállt a lélegzete. A doktor a bika után szaladt. És a két vaskos test kergetődzött az aréna körül, nagyokat fújva és pöfögve. A nép közt izgatott suttogás indult meg. Ez valami új dolog volt a bikaviadal történetében: a bika szalad az ember elől és nem az ember a bika elől. Végre, a tízedik túra után, a finis végső erőfeszítésében Juan Hagapoco, a külföldi matador, elkapta a szegény bika farkát.

Aztán az immár egészen megfélemlített állatot kivonszolta a cirkusz közepére és ott mindenféle művészmutatványt csináltatott vele. Felállította hátsó lábaira, aztán elülső lábaira, táncoltatta, ugráltatta, meghemperegtette. Végül letérdepeltette a bikát, a hátára ugrott, megfogta a bika szarvát és mindenféle cirkuszi tornamutatványt végzett rajta.

Pepito és társa búsan lógatták orrukat. A közönség egészen megfeledkezett róluk. Meglapultak kettesben a deszkafalnál és csak úgy zöldültek az irigységtől.

Végre a doktor Don Enrique páholya felé fordult, meghajolt és hangosan így szólt:

- Ez a bika már hasznavehetetlen. Meg van félemlítve és holtra fáradt. Kérem, vezettesse ki.

- A caballero talán egy friss bikát kíván?

- Nem - szólt a doktor -, öt friss bikát kívánok. És szeretném, kérem, mind az ötöt egyszerre.

A rémület kiáltása hördült fel a tömeg soraiból.

Mert azt megszokták látni, hogy a matador hogyan boldogul egy bikával egyszerre; de öttel? Ez csak a biztos halált jelentheti.

Pepito előugrott és odakiáltott Don Enriquének, hogy ne engedje ezt, hiszen teljesen ellenkezik a bikaviadal szabályaival. („Haha - vicsogta Polinézia a fülembe -, ezt is úgy csinálja a doktor, mint a hajózást: felborít minden szabályt, de azért eljut a céljához. Csak hagyják a doktort; olyan látványosságot kaphatnak a pénzükért, amilyenben még nem volt részük") Nagy vitatkozás indult meg. A közönség fele Pepito pártján volt, másik fele a doktorén. Végre a doktor Pepito felé fordult, mélyen hajbókolt feléje, úgyhogy az utolsó gomb is lepattant zekéjéről.

- A caballero valószínűleg fél - kezdte behízelgő mosollyal.

- Fél? - kiáltott fel Pepito. - Én semmitől a világon nem félek. Én vagyok Spanyolország legnagyobb matadorja. Ezzel a kezemmel itt kilencszázötvenhét bikát öltem meg!

- Akkor rendben van - szólt a doktor. - Most hát lássuk, tud-e még ötöt megölni. Előre a bikákkal! - ordította kifelé. - Pepito de Málaga nem fél!

Vér fagyasztó csend lebegett az óriási nézőtér felett, amikor a bikák rekeszéhez vezető nehéz ajtót félretolták. Ordítva száguldott be a porondra az öt hatalmas bika.

Hallottam, amint a doktor odaszólt nekik csordanyelven:

- Mutassátok, hogy nagyon vadak vagytok! Ne váljatok széjjel, maradjatok együtt. Most rohamra! Először neki Pepitónak, annak a vörös ruhásnak; csak az Istenért, vigyázzatok, hogy meg ne öljétek. Csak kergessétek ki a porondról. No, mind egyszerre, indulj!

A bikák egy sorba álltak, lehajtották fejüket és támadásra indultak, mint valami lovas attak, a cirkuszon keresztül, egyenest neki a szegény Pepitónak.

Egy pillanatra a spanyol minden erejét összeszedte, hogy bátornak mutatkozzék. De az öt pár szarvnak láttára, amelyek vágtatva közeledtek feléje, úgy találta, hogy ez talán mégis csak sok. Ajkáig elfehéredett, a kerítéshez futott, átugrott rajta és eltűnt.

Most a másikat - sziszegte a doktor. És két másodperc múlva a derék segédcsatár is letűnt a színről. Juan Hagapoco, a kövér matador egyedül maradt a porondon, öt dühöngő bikával.

A látványosság hátralevő része csakugyan látványosság volt. Mind az öt bika dühösen vágtatott körül a cirkuszon, szarvával meg-megdöngetve a deszkakerítést, vadul felkavarva a port; mintha vérszomjuk számára áldozatot keresnének. Aztán egymás után mindegyikük külön látszott felfedezni a doktort, még jobban nekidühödtek, lefelé szegezték gonosz szarvaikat, és mint a nyíl szelték át az arénát. Azt hitte volna az ember, az égig akarják felhajítani a doktort.

Igazán borzasztóan izgató volt. Még én is, aki pedig tudtam, hogy mindez csupa előre megbeszélt dolog, visszafojtott lélegzettel remegtem a doktor életéért, amikor láttam, milyen közel érnek hozzá. De ép az utolsó pillanatban, amikor a szarvuk hegye alig két centiméterre volt az égszínkék zekétől, a doktor fürgén félreugrott és a hatalmas bestiák ártalmatlanul zúgtak el mellette, pedig egy hajszál híja volt, hogy agyonzúzzák.

Aztán mind az öt egyszerre ment neki, körülvették, szarvukkal döfködtek feléje, bőszen bőgve hozzá. Most se tudom, hogy került ki elevenen közülük. Perceken át alig lehetett látni gömbölyű alakját a döfködő fejek, dobogó paták és csapkodó farkak zűrzavarában. Amint Polinézia megmondta, ilyen nagyszabású bikaviadalt még ember nem látott.

A közönség között egy nő tisztára idegrohamot kapott. Odasivított Don Enrique felé:

- Szüntesse be a viadalt! Szüntesse be! Kár volna ezért a vitéz férfiért. Ez a világ legnagyszerűbb matadorja! Ne hagyják elpusztulni! Szüntessék be a küzdelmet!

De a doktor egyszerre kiszabadította magát a bikák gyűrűjéből. Aztán mindegyiket megfogta szarvánál, egyet rántott a fejükön és simán lefektette mindnyájukat a porondra. A hatalmas fickók pompásan játszották szerepüket. Soha cirkuszban nem láttam betanított állatokat jobban dolgozni. Úgy hevertek lihegve a cirkusz homokján, ahova a doktor odavágta őket, mintha végleg ki volnának merülve és teljes vereséget szenvedtek volna.

Akkor aztán John Dolittle egy búcsúzó meghajlással üdvözölte a hölgyeket, elővett a zsebéből egy szivart, rágyújtott és kifelé ballagott az arénából.

7. Sietve távozunk

Amint a doktor mögött bezárult az ajtó, egyszerre olyan siketítő lárma tört ki az arénában, amilyent még életemben nem hallottam. A férfiközönség egy része - valószínűleg Pepito párthívei - fel volt háborodva, de a hölgyek csak a doktort kiáltozták: újra ki akarták hívni a porondra.

Mikor aztán csakugyan engedett is a hívásnak, az asszonynép egyenesen megbolondult érte. Csókokat dobáltak feléje. Cukinak nevezték. Leszedték a ruhájukra tűzött virágokat, lehúzták a gyűrűjüket, levették magukról a nyakláncot, brossot és odadobták a doktor lába elé. Ember ilyet még nem látott: valóságos. virág- és ékszerzápor volt.

De a doktor csak mosolygott rájuk, még egyszer meghajolt és visszavonult. Polinézia odaszólt Bumpónak:

- Hallja, Bumpo, most maga szépen lemegy és fölszedi azt a sok csecsebecsét, aztán eladjuk. A nagy matadorok így csinálják: otthagyják a sok ékszert a földön és a segédei szedik össze számukra. Jó egy kis tartaléktőkét félretenni, ha van rá alkalom; hogyha a doktorral utazunk, sose lehet tudni, mikor lesz szükség rá. A rózsákat ne bántsa, de gyűrűt, azt egyet se hagyjon ott. És ha készen van vele, hajtsa be a háromezer pezetáját azon a Don Rikitikin. Tom és én kinn megvárjuk magát és az arany- kacatot majd elzálogosítjuk a zsidónál, akinek a boltja ott van az ágycsináló műhelyével szemben. No, menjen máris és el ne felejtse, hogy a doktornak egy szót se szabad szólni róla.

Az aréna előtt a közönség nagy izgalomban volt még. Hevesen vitatkoztak mindenfelé. Bumpo nemsokára megjelent, zsebei mindenfelé duzzadoztak; és lassacskán keresztülfurakodtunk a sűrű tömegen a matadorok öltözője felé. A doktor az ajtóban várt ránk.

- Nagy teljesítmény! - szólt Polinézia, vállára repülve. - Nemes tett! De ide hallgasson: veszedelmet szimatolok. Azt hiszem, legjobban tenné, ha minél előbb, de minél nyugodtabban visszamenne a hajóra. Vegye fel a köpenyt e fölé a maskarás gúnya fölé. Nem tetszenek ne- kém azok a pillantások, amikkel a tömeg idenéz. Több mint a fele dühös, hogy ön nyert. Don Rikitiki most majd beszünteti a bikaviadalokat, pedig ön tudja jól, mennyire szeretik itt. És főkép attól félek, hogy egypár ilyen matador, nekivadulva a féltékenységtől, valami ocsmányságot talál elkövetni. Szóval, azt hiszem, ép itt az ideje, hogy odébbálljunk.

- Mondhatom, igazad van, Polinézia. Mint rendesen - szólt a doktor. - A tömeg egy kicsit nyugtalannak látszik. Én majd egyedül surranok le a hajóhoz; ez így nem lesz feltűnő, és ott megvárlak titeket. Ti gyertek más úton. De ne maradjatok soká! Siessetek.

Mikor a doktor eltávozott, Bumpo felkereste Don Enriquét és így szólt:

- Nagyságos uram, ön nekem háromezer pezetával tartozik.

Don Enrique szó nélkül kifizette a fogadás összegét, de nagyon görbén nézett hozzá.

Siettünk egypár szükséges dolgot bevásárolni; útközben elcsíptünk egy bérkocsit és azzal vitettük magunkat.

Mindenekelőtt egy nagy csemegekereskedést fedeztünk fel, ahol, azt hiszem, mindent lehetett kapni, ami ennivaló. Bementünk és olyan finom élelmiszerek tömegét vásároltuk össze, hogy ne tovább!

Ami pedig Polinézia baljóslatát illeti, hát csakugyan igaza volt benne, hogy veszélyessé vált a helyzet. Villámgyorsan elterjedhetett a városban győzelmünknek híre, mert amikor kijöttünk az üzletből és felrakodtunk a kocsira, láttunk kis embercsoportokat cirkálni az utcákon; mind a mi nyomunkban voltak és botokkal hadonászva ordítoztak:- Az idegenek! Hol vannak azok a gaz idegenek, akik be akarják szüntetni a bikaviadalokat? Lámpavasra velük! Be kell dobni a tengerbe! Idegenek! Gyerünk csak azokkal a külföldiekkel!

Ezek után lehet gondolni, hogy nem sok időt vesztegettünk. Bumpo jól belemarkolt a spanyol kocsisba és jelekkel megértette vele, hogy ha nem hajt a kikötőbe, amilyen gyorsan csak tud és be nem fogja a száját az egész út alatt, hát beléfojtja a lelket. Ezzel beugrottunk a kocsiba, a csomagok tetejébe, lebocsátottuk a függönyöket és már mentünk is.

- Most már nem lesz alkalmunk az ékszereket értékesíteni - szólt Polinézia, amint végigzötyögtünk az utcákon. - De nem baj, lesz majd még idő, amikor kapóra fognak jönni. És azonkívül is maradt még kétezer-ötszáz pezetánk a nyert pénzből. Ne adjon többet, Bumpo, mint két pezeta ötvenet. Tudom, hogy ennyi jár a díjszabás szerint.

Nos, szerencsésen kijutottunk a kikötőbe és nagy örömmel láttuk, hogy a doktor Csi-Csit küldte a hajóról csónakkal értünk.

Szerencsétlenségre ép a készletet raktuk a kocsiból a csónakba, amikor a feldühödött csőcselék a mólóhoz érkezett és nekünk rohant. Bumpo felkapott egy ott heverő nagy gerendát, a feje körül lóbálta és közben a legijesztőbb afrikai harci üvöltést eresztette meg. Ez a tömeget távol tartotta, amíg Csi-Csi és én behajigáltuk az utolsó csomagokat a csónakba és magunk is. bemásztunk. Bumpo belevágta a gerendát a legsűrűbb tömeg közé és utánunk ugrott. Aztán ellöktük a csónakot és elkezdtünk eszeveszetten evezni a Viharmadár felé.

A csőcselék ott a rakparton ordítozott dühében, rázta felénk öklét és köveket meg egyebeket hajigáit utánunk. Szegény öreg Bumpót egy palack a fején találta. De olyan kemény feje volt, hogy csak egy nagy puffanás hallatszott és az üveg ezer darabra tört.

Mire a hajóhoz értünk, a doktor már felvonta a horgonyt, kifeszítette a vitorlákat és mindent elkészített az induláshoz. Mikor hátranéztünk, láttuk, hogy a rakpart felől csónakok közelednek felénk, megrakva dühösen ordítozó emberekkel. Azért hát nem sokat bajlódtunk a csónak kirakásával, hanem egy kötéllel hozzákötöttük a hajóhoz és a fedélzetre ugrottunk. A Viharmadarat a szél alá kormányozni csak egy pillanatig tartott, úgyhogy hamarosan kirepültünk az öbölből, Brazília felé.

- Ha - sóhajtott Polinézia megkönnyebbülten -, ez nem volt rossz kaland. Nagyon emlékeztet régi tengerjáró-időmre, amikor a csempészekkel vitorlázgattam. Teringettét, micsoda idők voltak azok! Katonadolog, Bumpo! A feje azonnal meg fog gyógyulni, mihelyt a doktor úr egy kis árnikát tesz rá. Gondolja meg, mennyit nyertünk a vállalkozáson: egy csónakra való tengeri élelmiszerkészlet, ékszerekkel megtömött zsebek és sok száz pezeta! Nem rossz, kérem, nem rossz!

NEGYEDIK RÉSZ

1. Még egyszer a kagylós-csiganyelv

Miranda, a Bíbor Paradicsommadár nem tévedett, amikor kedvező időjárást jósolt. Három héten át barázdálta derék Viharmadár hajónk a mosolygó tengert erős és állandó jó szélben.

Egy délután észrevettük, hogy nagy tömegben úszkál körülöttünk valami fűnemű szövevény. A doktor megmagyarázta, hogy ez a Golf-áram moszatja. Idővel a réteg annyira megsűrűsödött, hogy az egész tenger színét belepte, ameddig a szem ellátott; úgy látszott, mintha a Viharmadár nem az Atlanti tengeren vitorlázna, hanem zöld réten siklana cégig.

A moszaton tömérdek rák hemzsegett. Ezek eszébe juttatták a doktornak régi álmait, a kagylóscsigák nyelvét. Kihalászott egy hálóval néhányat és betette őket a megfigyelő medencébe, hogy meglássa, megérti-e a beszédüket. A rákokkal együtt egy furcsa alakú, pufók halacskát is kifogott; úgy hívták ezt a halat, hogy ezüst pörgettyű.

Miután a rákokat minden eredmény nélkül figyelgette, betette ezt a pörgettyű-halat a medencébe és nála kezdett hallgatódzni. Közben nekem ott kellett hagynom a doktort, mert a fedélzeten akadt dolgom. De alig tettem ki a lábamat, hangosan kiáltozni kezdett utánam.

- Stubbins - lelkendezett, amikor megjelentem -, rendkívüli, csodás dolog! Szinte hihetetlen. Nem tudom, nem álmodom-e. Nem hiszek a füleimnek! Én... én... én...

- Az Istenért, doktor úr, mi az? Mi van? - kiáltottam.

- Az ezüst pörgettyű - suttogta és remegő ujjával a megfigyelő-medencére mutatott, ahol a gömbölyű halacska nyugodtan úszkált - embernyelven szólalt meg! És még nótákat is fütyörész.

- Embernyelven beszél? - kiáltottam fel. - Fütyörészik? Ugyan! Ez lehetetlen!

Odamentem az üvegmedencéhez, amíg a doktor jegyzőkönyv és ceruza után kotorászott. Levetettem galléromat, felálltam egy üres ládára és jobbfülemet bemártottam a vízbe.

- Á! - kiáltottam fel.

- Mi az? - kérdezte a doktor rekedt suttogással. - Mit mond?

- Nem veszem ki egészen tisztán - feleltem.

- Nagyrészt valami idegen halnyelven beszél. Most, most, tessék várni egy pillanatig! Igen, értem! „Tilos a dohányzás“... „De egy fura alak!“... „Képes levelezőlapok kaphatók”... „Kijárat balra”... „Köpködni tilos”… De furákat beszél, doktor úr! Tessék csak várni! Most fütyül valamit.

- Mit fütyül? - lihegte a doktor.

- A Schneider Fánit.

- Aha, ugyanezt vettem ki én is - kiáltott fel a doktor és vadul irkáit jegyzőkönyvébe. Tovább hallgatództam.

Egészen rendkívüli dolog - mormogta magában a doktor, amint ceruzája végigszáguldott a lapokon. - Egészen rendkívüli, de megrázó dolog. El nem képzelhetem, honnan...

- Megint valami! - kiáltottam fel. - Mond valamit. „A nagy medencét meg kellene tisztítani!“... Csak ennyit mondott. Most megint halnyelven beszél.

- A nagy medencét! - suttogta a doktor és zavarodottan ráncolta össze homlokát. - Ugyan hol a csudában tanulhatta? ...

Aztán egyszerre felpattant székéről.

- Megvan - ujjongott -, a hal egy akváriumból szökött meg. Hát persze! Nem hallotta, miket tanult ott? Képes, levelezőlap, amiket minden akváriumban árulnak. Köpködni tilos; Tilos a dohányzás; Kijárat balra, amiket az őrök mondanak. Meg aztán: De fura egy alak! Ezt a látogatók mondják, ha benéznek a medencékbe. Minden összevág. Semmi kétségem sincs, Stubbins: ez a hal itt fogságból szökött meg. Nagyon meglehet - nem mondom, hogy biztos, de nagyon meglehet -, hogy most már ennek a halnak a segítségével érintkezésbe tudok lépni végre a kagylóscsigával. Ez óriási szerencse.

Azután hozzáfogott a hal kikérdezéséhez, de előre megígérte neki, ha megkapta a felvilágosításokat, visszadobja a tengerbe.

Párbeszédükből ennyit sikerült megjegyeznem: A doktor: Van még mélyebb tengerfenék is, mint az, amit mi Nero-Mélység néven ismerünk? A Guam-sziget tengerét gondolom. Az ezüstpörgettyű: Hogyne. Az Amazon folyó torkolatánál egy ponton még mélyebb a tenger. De nagyon kis helyen és igen nehéz megtalálni. Mi úgy hívjuk: A mélyüreg. Aztán van még egy helyen: a Déli sarktengerben.

A doktor: Én roppantul szeretnék lejutni a tenger fenekére, egypár dolgot tanulmányozni. Csak nekünk, szárazföldi állatoknak, amint maga kétségkívül tudja, lehetetlen a víz alatt lélegzenünk. Van valami ötlete, hogyan lehetne ezen segíteni?

Az ezüstpörgettyű: Azt hiszem, minden baján segíthet, ha sikerül megkaparítani az Óriás Tengeri Üvegcsigát.

A doktor: Hogy... hogy kérem? Ki az, vagy mi az az Óriás Tengeri Üvegcsiga?

Az ezüstpörgettyű: Az egy óriási tengervízi csiga. A parti csiga rokona, de akkora, mint egy ház. Egészen hangosan beszél - már tudniillik ha beszél, amit nem nagyon gyakran tesz. Ez el tud menni az óceán minden részébe, leszáll minden mélységbe, mert nem fél semmiféle tengeri lénytől. Kagylója átlátszó gyöngyház, úgyhogy látni lehet, ha a csiga benne van, de nagyon vastag és erős a fala. Ha kibújik a házából és üresen cipeli a hátán, akkor elférne benne egy szekér meg két ló. Ha vándorol, benne viszi az élelmét.

A doktor: Érzem, hogy ez az, amit nekem meg kell találnom. Bevehetne engem és segédemet a házába és onnan teljes biztonságban kifürkészhetnénk a legmélyebb mélységeket. Gondolja, hogy összehozhat vele?

Az ezüstpörgettyű: Sajnos, nem. Szívesen megtenném, ha tudnám. De rendes hal alig találkozhat vele. A mély üreg fenekén lakik és ritkán jön elő. És a mély üregbe, ahol az alsó vízréteg egészen iszapos, a halak nagyon félnek lemenni.

A doktor: Jaj nekem! De szörnyű csalódás! És sok ilyen óriáscsiga él a tengerben?

Az ezüstpörgettyű: Ó, dehogy. Ő az egyetlen élő példány, mióta meghalt a második felesége. Ami pedig nagyon-nagyon régen történt. Ő az utolsó Óriás Kagylóscsiga. Még az ősi korszakból való, amikor még a bálnák szárazföldi állatok voltak. Azt mondják, több mint hetvenezer éves.

A doktor: Nos, ennyit akartam tudni. Nehéz szívvel dobom vissza a tengerbe, mert tudom, hogy mihelyt megtettem, száz kérdés, fog eszembe jutni, amit még föl kellett volna tennem. De megtartom, amit ígértem. Nem akarja magát még ellátni, mielőtt elmegy? Az idő hűvösnek is látszik. Nem kíván egy kis kétszer- sült-morzsát, vagy egyebet?

Az ezüst pörgettyű: Nem, már nem szeretnék maradni. Semmi egyebet nem kívánok, mint friss tengervizet.

A doktor: Nem tudom, hogy köszönjem meg útbaigazításait. Hálás vagyok segítségéért és türelméért.

Az ezüstpörgettyű: Ugyan, kérem, szót sem érdemel. Csak örömömre szolgál, hogy a nagy John Dolittle-nek segítségére lehettem. Mert azt bizonyára tudja, hogy a jobb haltársaságokban önnek már egészen híres neve van. Isten önnel! Sok szerencsét kívánok önnek és hajójának, minden tervéhez!

A doktor odavitte a megfigyelő-medencét egy kerek ablaknyíláshoz és beöntötte a vizet a tengerbe.

- Isten vele! - suttogta, mikor megütötte kívülről fülünket egy halk csattanás hangja.

2. Vihar

Felmentem a fedélzetre. Ott valami különös tünetet észleltem: nem mentünk olyan gyorsan előre, mint azelőtt. Kedvező szelünk csaknem teljesen elállt.

Eleinte nem aggasztott a dolog; reméltük, majd csak hamarosan megint megindul.

De elmúlt egy nap, elmúlt kettő, aztán egy hét, aztán tíz nap, de a szél csak nem erősödött. A Viharmadár éppen csak hogy vánszorgott előre, nem gyorsabban, mint egy tipegő kisbaba.

Most már láttam, hogy a doktor kezdi magát kellemetlenül érezni. Folyton elővette a szextánst (azt a szerszámot, amellyel meg lehet határozni, hogy az óceán melyik pontján van a hajó) és számítgatott. Egyre a térképet nézte és méregette rajta a távolságokat. Napjában százszor is végigkémlelte távcsövével az ég alját. Egy délután, amikor éppen az eget eltakaró ködpárákról mormogott magában valamit, így szóltam hozzá:

- De hiszen, doktor úr, az se lesz olyan nagy baj, ha egy kicsit tovább tart az utazás. Nem? Van a hajón elég ennivaló és a Bíbor Paradicsommadár majd csak tudni fogja, hogy elháríthatatlan dolgok tartóztatnak.

- Igen, persze - mondta a doktor elgondolkozva. — De nagyon dühösít, hogy megváratjuk. Ebben az évszakban ő mindig el szokott menni, egészségi okokból, a perui hegyek közé.

- Azután a kedvező idő, amit megjósolt, nyilván a vége felé jár és az további késést jelent. Ha csak közepes sebességgel tudnánk haladni, nem törődném semmivel. Ez a lomha lebzselés, ez a szinte halotti nyugalom, ezt nem bírom ki. De ni, most egy kis szél kerekedett, még nem erős, de talán megerősödik.

Északkelet felől gyenge fuvallat süvített a hajókötelek között és mi reményteljesen pillantottunk fel a Viharmadár vitorláira.

- Még csak százötven mérföldet kell megtennünk és megpillantjuk a brazíliai partokat - szólt a doktor. - Ha ez a szél csak egy napig kitart állhatatosan, úgy holnap partot láthatunk.

De a szél egyszerre megfordult kelet felé, aztán újra északkelet felé, végül egészen északi irányt vett. Eleinte kapkodott ide-oda, mintha nem tudta volna elhatározni magát, merre fújjon és volt elég dolgom a kormánykeréknél, hogy a Viharmadarat jobbra-balra forgatva megtartsam irányában.

Ekkor lerikácsolt hozzánk Polinézia, aki a kötélzet tetejéről tartott éber szemlét, lát-e földet, vagy közeledő hajót:

Csúnya idő jön. Ez a kerge szél rossz jel. És nézzenek csak arra, kelet felé: látják azt a fekete vonalat ott egész lenn? Ha az nem vihar, akkor én szárazföldi patkány vagyok. Errefelé nagyon vadak a szelek; ha ezek elkezdik, hát úgy széttépik a vitorlát, mintha fátyolszövetből volna. Vegye át a kormány- kereket, doktor úr: ha igazi vihar jön, akkor erős karra van szükség. Én megyek és fölébresztem Bumpót meg Csi-Csit. Nem tetszik nekem a dolog. Legjobb, ha mindjárt bevonjuk a vitorlákat, amíg meg nem látjuk, menynyire fog még erősödni ez a szél.

Csakugyan, az ég elkezdett nagyon fenyegető képet ölteni. A kelet felől feltűnt sötét vonal minél jobban közeledett, annál feketébbé vált. Tompa, halk búgás döngött végig a tengeren. Az eddig olyan kék és mosolygó víz tarajos, csúf, szürke felületet kapott. És az elsötétedett égen a vihar elől menekülő felhőfoszlányok száguldtak végig, mint lerongyolt boszorkányok.

Be kell vallanom, meg voltam rémülve. De beláthatja mindenki: eddig a tengert csak barátságos képében láttam; néha nyugodt és tunya volt, néha mosolygós, könnyelmű és gondtalan, néha ábrándos és költői, mikor fodrait a hold sugarai beezüstözték és az álomszerű, hófehér felhőgomolyok tündérkastélyokat építettek a sötét égre. De sohase tudtam, sohase sejtettem, milyen a haragvó tenger félelmetes ereje, főképp mikor igazában kitört a vihar. A Viharmadár félrehajolt és úgy lefeküdt oldalára, mintha valami láthatatlan óriás képen teremtette volna szegényt.

Erre minden olyan szaporán, olyan gyorsan következett egymásután: a szélvész, ami belénk fojtotta a lélegzetet, a szemünkbe csapkodó víztömegek, a süketítő lárma és minden egyéb, hogy ma sincs világos képem semmiről és nem is tudom, hogy történt a hajótörés.

Arra emlékszem, mint tépte ki a szél a kezünkből a lebocsátott vitorlákat, amikor be akartuk őket göngyölni, hogy repítette le a hajóról, mint egy játékléggömböt és hogy vitte majdnem magával a szegény Csi-Csit is. Homályosan arra is vissza tudok emlékezni, hogy hallottam Polinézia rikácsolását valamerről: menjünk le a kerek ablakokat bezárni.

Bár az árbocokon nem volt vitorla, a szél a hajót nagy sebességgel sodorta déli irányban. De minduntalan szürkésfekete hullámok törtek fel a hajó alól, mint lázálom-szörnyetegek; tornyosultak, felkapaszkodtak a fedélzetre, aztán ránk zúdultak, lecsaptak a tenger habjai közé és a szegény Viharmadár egyszerre megállt, félig víz alá került és olyan volt, mint egy kis vergődő, fuldokló malac.

Amint a kormánykerék felé tapogatództam, hogy a doktor után nézzek, kézzel, lábbal a kötelekhez tapadva, szorosan, mint egy pióca: egy rettenetes hullámcsapás lefejtett a támaszomról, megtöltötte torkomat vízzel és végigsodort a fedélzeten, mint egy parafadarabot. Fejem éles fájdalommal nekivágódott egy ajtónak. Erre elájultam.

3. Hajótörés után

Mikor fölébredtem, a fejem egészen kábult volt. Az ég kéken ragyogott, a tenger simává csöndesedett. Az első pillanatban azt hittem, hogy el találtam aludni a nap hevében a Viharmadár fedélzetén. És hirtelen eszembe ötlött, hogy most énrajtam a sor odaállni a kormánykerékhez. Fel akartam ugrani, de nem tudtam: karjaim valami kötéllel hátra voltak kötve. Hátracsavartam a nyakamat, akkor láttam, hogy egy eltörött árboc rövid csonkjához vagyok erősítve. Most aztán arra is ráeszméltem, hogy egyáltalában nem is vagyok semmiféle hajón: csak egy hajó darabkáján ülök. Elkezdtem nagyon szepegni. Tágra nyitott szemmel nézegettem a láthatáron végig, a négy világtáj felé: se szárazföld, se hajó; semmi se mutatkozott: egyedül voltam az óceánon.

Végre megzavarodott agyam kezdett lassan- kint visszaemlékezni mindenre, ami történt. Először a vihar kitörésére, aztán hogy repültek le a vitorlák a hajóról, végül hogy vágott az az óriási hullám neki az ajtónak. De mi lett a doktorral és a többiekkel? És milyen nap volt: holnap, vagy már holnapután? És hogy jutottam erre a hajóroncsra?

Nagy nehezen hozzáfértem zsebemhez, előkotortam zsebkésemet és szétvágtam a kötelet, amivel le voltam kötözve. Ez eszembe juttatta azt a hajótörés-históriát, amit Joe mesélt el nekem: hogy egy kapitány hozzákötötte a fiát az árbochoz, hogy a hullámok le ne sodorják a hajóról. És mindjárt gondoltam, hogy csak a doktor lehetett, aki most ugyanezt tette velem.

De hol van ő most?

Az a rettentő gondolat villant át rajtam, hogy a doktor és a többiek a vízbe fúltak, minthogy a vízen semmi más roncs nem volt látható. Felálltam és megint körülkémleltem a tengert. Semmi, semmi: csak víz és ég!

Egyszerre messziről egy kis fekete madárformát pillantottam meg, amely a habokat súrolva repült felém. Mikor hozzám ért, láttam, hogy egy viharsirály. Szólni akartam hozzá, hogy talán megtudok tőle valamit, de szerencsétlenségemre nem sokat tanultam meg a tengeri madarak nyelvéből, úgyhogy még a madár figyelmét sem tudtam magamra terelni, nemhogy megértettem volna magamat vele. Kétszer körülrepülte tutajomat, kényelmes mozdulatokkal: alig lebbentette meg a szárnyát. És ebben a válságos helyzetemben sem állhattam meg, hogy ne gondoljak rá: hol tölthette ez a madár a múlt éjjelt? Hogyan állta ki ő és a többi élőlény a romboló vihart? Megállapíthattam, mekkora különbség van a teremtmények között; és hogy nagyság, erő még nem jelent mindent. Ennek a viharmadárnak, aki csak egy törékeny kis tollas jószág, aki annyival kisebb és gyengébb, mint én, a tenger tombolhat, amennyi beléfér: minden válasza rá egy lomha, kihívó szárnylebbentés! Ezt aztán igazán el lehet nevezni gyakorlott tengerésznek! Ennek jöhetnek toronymagasságú hullámok, jöhet napégette szélcsend: az ő hazája mindig a tengeri pusztaság marad.

Nyílsebesen körülrepülte a tutajom környékét (eleséget keres, úgy gondoltam), aztán visszaindult abba az irányba, amerről jött. Én pedig megint egyedül maradtam.

Nemsokára kezdtem úgy érezni, mintha éhes volnék és egy kicsit szomjas is. Mindenféle csúnya gondolat kezdett felbukkanni bennem, mint ahogy az természetes annál, aki annyira egyedül van és még nem is reggelizett. Mi lesz belőlem, ha a doktor és a többiek a vízbe vesztek? Halálra éhezem, vagy szomjan pusztulok. Hány száz meg száz mérföldre vagyok valami szárazföldtől? És mi lesz, ha megint jön egy vihar és még ezt a nyomorult kis tutajt is szétzúzza?

Így tépelődtem egy jó ideig és mindig jobban megszállt a búskomorság, amikor egyszerre Polinézia jutott eszembe. Azt mondta egyszer: „Dolittle doktor mellett maga mindig biztonságban van. Eljut a céljához. Mondja, hogy én mondtam/4

Biztos, hogy nem volnék annyira kétségbeesve, ha most itt volna. Ez az egyedüllét olyan nyomasztó volt, hogy sírni szerettem volna. - De hisz az a viharsirály is egyedül van! Milyen kisbaba vagyok - mondtam magamban -, hogy sírni akarok, mert nincs mellettem senki! Hiszen teljes biztonságban voltam, legalább egyelőre. John Dolittle bizonyára nem vesztette volna el a bátorságát ilyen csekélység miatt. Ő csak akkor jött ki a sodrából, ha valamit fölfedezett, valami új bogárfajt talált, vagy hasonló esemény történt. És ha Polinézia igazat mondott, akkor nem is fúlhatott vízbe, és végre valahogyan majd csak minden jóra fordul.

Megint felemeltem lehorgasztott fejemet, fel-hajtottam galléromat és elkezdtem járkálni rövid tutajomon, hogy fölmelegedjek. Olyan leszek, mint John Dolittle! Nem fogok sírni és nem leszek izgatott.

Nem tudom, meddig járkáltam fel-alá. De biztosan sokáig, mert hiszen nem volt más dolgom. i

Végre elfáradtam, lefeküdtem pihenni és minden bajom és izgalmam mellett hamarosan mélyen elaludtam.

Mikor felébredtem, csillagok ragyogtak le rám a felhőtlen égről. A tenger még nyugodt volt és az én fura kis járművem gyengéden himbálódzott alattam a szelíd hullámokon. És minden szép bátorságom elszállt, amikor kinéztem a mérhetetlen, csendes éjbe és éreztem, hogy az éhség és szomjúság jobban kezdi bensőmet kínozni, mint valaha.

- Már felébredt? - csendült fel egy ezüstös hang fejem fölött.

Mintha tűvel szúrtak volna belém, akkorát ugrottam. A tutaj végében ült Miranda, a Bíbor Paradicsommadár; gyönyörű aranyfarka tompán csillogott a csillagfényben.

Soha életemben nem örültem még így senkinek. Majdnem a vízbe estem, amikor odaugrottam, hogy magamhoz öleljem.

- Nem akartam felkelteni - szólt a madár.

- Gondoltam, hogy nagyon fáradt lesz mindazok után, amiken keresztülment. De fiatalember, ne szorítsa ki belőlem a lelket! Nem vagyok én kitömött kacsa.

- Ó, Miranda, maga drága barátom - kiáltottam -, milyen boldog vagyok, hogy látom! Mondja, hol van a doktor? Életben van?

Természetesen. Él és szilárd hitem, hogy örökké fog élni. Amott nyugat felé van, mintegy negyven mérfölddel arrább.

- És mit csinál?

- A Viharmadár másik darabján ül és borotválkozik, legalább is borotválkozott, amikor elhagytam.

- Hála az Égnek, hogy él! - szóltam. - És Bumpo meg az állatok, mind jól vannak?

- Igen; és vele vannak. A hajójuk a viharban kettétört. A doktor lekötözte önt, amikor látta, hogy elájult. Aztán a hajónak az a része, amihez ön volt kötve, elvált és elúszott a többiektől. Ó, Ég, micsoda egy vihar volt ez! Viharmadár vagy albatrosz legyen az, aki ezt kiállja. Három hete lestem a doktort egy sziklafalról, de a múlt éccaka be kellett menekülnöm egy barlangba, mert a vihar kitépte volna farktollaimat. Mihelyt megtaláltam a doktort, elküldött engem meg egypár barna delfint, hogy önt felkutassuk. Egy viharsirály önként ajánlkozott, hogy segíteni fog nekünk a keresésben. Egy egész raja a tengeri madaraknak összegyűlt a doktor üdvözlésére, de a vihar meghiúsította az előkészületeket, amelyeket ünnepélyes fogadására meg akartak tenni. A viharsirály volt az első, aki hírt hozott önről.

- De mondja, Miranda, hogy jutok most el a doktorhoz? Nincs evezőm.

- Hogy jut hozzá? Hiszen máris megy hozzá. Nézzen csak hátra.

Megfordultam. A hold éppen felbukkant a tenger szélén. És láthattam, amint a tutajom előrehalad, de olyan szelíden, hogy előbb észre se vettem.

- Milyen erő hajt minket? - kérdeztem.

A delfineké! - felelte Miranda.

Odamentem a tutaj széléhez és lenéztem a vízbe. És közvetlenül a víz felszíne alatt sötétlett négy delfin óriási alakja, sima bőrük meg-megvillant a holdfényben. Orrukkal taszították a tutajt előre.

- Ezek régi barátai a doktornak - szólt Miranda. - Mindent megtennének érte. Most nemsokára meglátjuk a társaságot. Egészen közel vagyunk már hozzájuk. Igen, ott vannak! Látja azt a sötét foltot? Nem ott; még arrébb, jobbra! Nem veszi ki azt az álló férfialakot, amely ott a láthatárra rajzolódik? Csi-Csi les már ránk. Ni, hogy integet. Nem látja?

Nem láthattam, mert az én látásom nem volt olyan éles, mint Mirandáé. De egyszerre a ködös homály mélyéből elért hozzám Bumpo éneke, aki hatalmas hangjának egész erejével zengte az ő humoros afrikai dalait. És amint élesen fürkésztem a hang irányában, lassan- kint megláttam a széttört, szétforgácsolt hajó roncsának sötét tömegét: ott lebegett a távolban mindaz, ami megmaradt a szegény Viharmadárból.

Halló-rivalgás szállt felém az éccakából. És én viszonoztam az üdvözlést. És így felelgettünk egymásnak a tenger éjjeli csendjében. Néhány perccel később a derék kis hajó két megmaradt töredéke szelíden egymáshoz ütközött.

Mikor közelebb voltam, meg a hold is kisütött, mindent jól megláthattam. Az ő hajóroncsuk nagyobb volt, mint az enyém.

Egy kissé oldalt hajolt; a társaság nagy része a kimagasló végében ült és kétszersültet majszolt.

De a másik felén, egészen a vízhez közel, amelynek felületét tükörnek használta, Dolittle doktor borotválkozott a hold világításánál: borotvául egy törött palack szilánkja szolgált.

4. Szárazföld

Mindnyájan ovációkkal fogadtak, amikor az én töredékhajómról átmásztam az övékre. Bumpo rögtön megkínált friss itallal: tiszta vízzel, amit egy hordóból merített. Csi-Csi és Polinézia pedig közös erővel etettek meg a kétszersültkészletből.

De semmi se üdített fel annyira, mint a doktor mosolygós arca, meg az a tudat, hogy megint mellette vagyok. Amint elnéztem, hogy törli meg gondosan a borotváló-üvegdarabot, hogy teszi félre máskorra, önkéntelenül összehasonlítottam magamban a viharsirállyal. Csakugyan, az a széleskörű tudás, amit az állatokkal kötött barátsága révén, a velük folytatott sok beszélgetésből szerzett, megadta neki azt a hatalmat, hogy olyan dolgokat vigyen véghez, amit más emberfia megpróbálni se merne. Mint a viharmadár, nyilván ő is játszhatott a tengerrel, akármilyen alakban került is elébe. Nem is csoda, hogy sok tudatlan, vad nép, amelynek országában megfordult utazásai alatt, szobrot emelt neki, félig hal-, félig madár-, félig emberalakban ábrázolva a nagy férfiút. És bármilyen nevetségesnek is tűnhetett, én egészen jól megértettem, mit akart vele mondani Miranda, amikor kifejezte biztos meggyőződését, hogy a doktor sohase halhat meg. Pusztán a közelében lenni: ez már a kényelemnek és biztonságnak érzését adta a léleknek. Ruházatát leszámítva (öltönye gyűrött, nedves volt, bevert cilindere csupa folt a sósvíztől): az egész vihar nem hatott rá sokkal zavaróbban, mint hogyha a mi folyónk lápos vidékén bekeverte volna magát sárral.

Udvariasan megköszönte Mirandának, hogy ilyen hamar előkerített és megkérte, repüljön előttünk és mutassa az irányt a Pókmajom- sziget felé. Aztán kiadta a rendéletet a delfineknek, hogy hagyják ott az én tutajomat és taszítsák a nagyobb hajómaradékot arrafelé, amerre a Bíbor Paradicsommadár mutatni fogja.

Hogy mi mindent veszített el a hajótörésnél a borotválkozó készletén kívül, azt nem tudom, de valószínű, hogy mindent, még a pénzét is, amit a hajó árának kifizetésére tett félre. De azért mindig csak mosolygott, mintha a világon semmire se volna szüksége. Amennyire láthattam, az egyedüli dolgok, amiket megmentett - a hordó vízen és a kétszersültes-zsákon kívül - értékes jegyzetei voltak. Mikor felállt, láttam, hogy ezek hosszú zsinórral a dereka köré vannak kötözve. Mint az öreg Mugg Máté szokta mondani: nagy ember volt. Hihetetlenül nagy.

Három napon át folytattuk az utazást, lassan, de megszakítás nélkül, déli irányban.

Egyetlen zavaró kellemetlenség, ami miatt szenvedtünk, a hideg volt. A hideget abban a mértékben éreztük erősödni, amint továbbhaladtunk. A doktor azt mondta, hogy a szigetet valószínűleg kizavarta az óriási hullámverés rendes pályájából és most délebbre sodródott, mint máskor.

A harmadik éjjelen szegény Miranda majdnem összefagyva jött vissza hozzánk. Azt mondta a doktornak, hogy reggelre egészen a sziget mellett leszünk, jóllehet most, a sötét, ködös éccakában nem láttunk belőle semmit. Azt is mondta, hogy most sietve el kell mennie melegebb éghajlat alá, de jövő augusztusban, majd otthon, megint meglátogatja a doktort.

- Ne felejts el, Miranda - szólt Dolittle doktor -, azonnal értesíteni engem, ha valamit megtudsz, mi történt Hosszú Nyíllal.

A Paradicsommadár meg is ígérte. És miután a doktor még egyszer és ismételten megköszönte neki mindazt, amit értünk tett, Miranda jó szerencsét kívánt mindnyájunknak és eltűnt az éccakában.

Másnap már korán reggel mind ébren voltunk és vártuk, mikor pillantjuk meg már azt a földet, amelyet olyan távoli országból kerestünk fel. És amikor a fölkelő nap a keleti ég alját a szürke derengés színébe öltöztette, persze Polinézia volt az első, aki elkiáltotta magát, hogy már látja a pálmafákat és a hegycsúcsokat.

A világosság erősödésével előttünk is mindig tisztábban tűnt fel a táj: láttuk a hosszú szigetet, a közepén elterülő magas, sziklás hegyláncot és már olyan közelről, hogy azt hitte volna az ember, kényelmesen a partra dobhatja a kalapját.

A delfinek az utolsó lökést adták tutajunknak és a deszkaalkotmány szelíden nekiütközött egy alacsony föveny partnak. Aztán köszönetét mondtunk szerencsecsillagunknak, hogy végre alkalmunk van kinyújtani zsibbadt lábunkat és kikászolódtunk a partra, az első szárazföldre - még ha úszó föld volt is -, amit hat hét óta lábunk alatt éreztünk. Megremegtem arra a gondolatra, hogy a Pókmajom-sziget, az a kis pont, amit a térképen a ceruzámmal eltaláltam, végre talpam alatt van.

Mikor még jobban kivilágosodott, láttuk, hogy a sziget pálmái, füvei lankadtak, sőt majdnem egészen kiaszottak. A doktor azt mondta, hogy valószínűleg a hidegtől van, ami miatt a sziget most, új éghajlat alatt, sokat szenvedhet. Ezek a fák és növények - mondta - meleg, tropikus időjáráshoz vannak szokva.

A delfinek megkérdezték, szükségünk van-e még rájuk. A doktor azt felelte, hogy egyelőre nincs; sőt - tette hozzá - a tutajra sincs szükség többé: már kezd darabokra szétesni és nem tud a vízen megmaradni.

Amikor épp hozzáláttunk, hogy behatoljunk a sziget belsejébe, kikémlelni a vidéket, egyszerre egy egész nagy csapat vörös indiánust pillantottam meg: kíváncsi érdeklődéssel szemléltek minket a fák közül. A doktor előlépett, hogy szóljon hozzájuk. De nem tudta magát velük megértetni. Jelekkel mutogatta nekik, hogy békés látogatásra jött. De úgy látszott, nem tetszünk az indiánoknak. Nyilaik voltak és kőhegyű, hosszú vadászlándzsájuk és jelekkel azt felelték a doktornak, ha még egy lépést közeledünk, megölnek mindnyájunkat. Nyilván azt akarták volna, hogy nyomban hagyjuk el a szigetet. Nagyon kínos volt a helyzet.

Végre a doktor megmagyarázta nekik, hogy csak meg akarja nézni a szigetet és aztán elmegy - igaz ugyan, hogy el nem tudtam volna képzelni, hogy gondolta azt az elmenést, amikor nem volt hajónk hozzá.

Amíg így beszélgettek, jött egy indián, biztosan valami üzenettel, hogy menjenek a szigetnek valami másik pontjára. Mert azonnal útra keltek a hírvivővel; csak előbb még egyszer megfenyegettek lándzsáikkal.

- Milyen udvariatlan pogányok! - szólt Bumpo. - Ki látott már ilyen barátságtalan fogadtatást? Meg se kérdezték, reggeliztünk-e. Ezek a sötét lelkű barbárok!

- Pszt! A falujukba mennek - szólt Polinézia. - Fogadok, hogy a hegy túlsó felén egy falu van. Ha a tanácsomra hallgat, doktor, itt hagyja ezt a partot, amíg azok odajárnak. Gyerünk egyelőre a sziget magasabb pontjára, ahol nem találnak meg. Majd barátságosabbak lesznek, ha látják, hogy nem bántjuk őket. Becsületes, nyílt arcuk van és egész jóravaló embereknek nézem őket. Csak épp tudatlanok; valószínűleg sohase láttak még fehér embert, így aztán, egy kicsit megfélemlítve a fogadtatástól, megindultunk a hegyekbe, a sziget belseje felé.

5. A Jabizri

A dombok alján a sűrű, folyondárral benőtt erdőn nehezen tudtunk keresztülhatolni. Polinézia tanácsára kerültük az ösvényeket és a vágott csapásokat, mert azt tartottuk, hogy egyelőre jó lesz kitérni minden találkozás elől az indiánokkal.

De Polinézia és Csi-Csi, mint elsőrendű dzsungel-cserkészek, kitűnő vezetőknek bizonyultak és mindketten nagy buzgalommal kerestek ennivalót számunkra. Rövidesen találtak is nagy mennyiségben mindenféle kitűnő gyümölcsöt, diófajtákat, amiknek a nevét se tudtuk; de azért pompásan jóllaktunk velük. Felfedeztünk egy kristályvizű hűvös kis csermelyt, amely ott fakadt a hegyekben, úgyhogy ivóvízzel is el voltunk látva.

A víz mentén mentünk fölfelé a hegyekbe. Csakhamar ritkulni kezdett az erdő, a talajsziklássá vált. Ki-kipillanthattunk az ágak és törzsek közt a remek tájra és az alattunk kéklő tengerre.

Egy ilyen kilátónál ép nagyban csodáltuk a panorámát, amikor a doktor egyszerre megszólalt:

- Pszt! Egy Jabizri! Nem hallják?

Figyeltünk és csakugyan hallottunk is a levegőben, fejünk fölött valami rendkívül dallamos zümmögést, olyasfélét, mint a méhé, de más hangnemben. A zümmögés felváltva erősödött és gyengült, majdnem úgy, mint amikor valaki énekel.

Más rovar, mint a Jabizri-bogár nem zümmög így -- szólt a doktor. - Fel nem foghatom, merre lehet; a hang után ítélve itt van a közelben. Biztosan a fák között röpköd. Ó, csak itt volna a lepkehálóm! Mért nem jutott eszembe, hogy azt is a derekam köré kössem! Az ördög vigye ezt a vihart. Most miatta esetleg el kell mulasztanom egész életemre azt a szerencsét, hogy megfogjam a világ legritkább rovarát. Jaj, nini! Itt megy!

Egyszerre egy óriási rovar, lehetett vagy nyolcadfél centiméter hosszú, repült el az orrunk előtt. A doktor rettentően izgatott lett. Lekapta a kalapját lepkehálónak, nekirontott a bogárnak és megfogta. Vad futásában majdnem lezuhant a sziklaszakadékba, de ezzel egy csöppet se törődött. Letérdelt a földre: kalapja alatt ott volt biztonságban a Jabizri. Zsebéből elővett egy üvegfedelű szelencét, abba ügyesen besétáltatta a kalap alól a bogarat. Aztán fölkelt, boldogan, mint a gyerek, hogy megnézze új kincsét az üveg alatt.

Tagadhatatlan, hogy gyönyörű rovar volt.

Alulról halvány kékszínű, háta ragyogó-fekete, mélypiros pöttyökkel.

Nincs a világon entomológus, aki ne adná oda minden vagyonát érte, hogyha most az én bőrömben lehetne - szólt a doktor. - Ohó, ohó! Ennek a Jabizrinek van valami a lábán. Nem olyan, mintha sár volna. Hadd lám csak!

Gondosan kivette a bogarat a szelencéből, ujjai közé vette a hátánál fogva és a bogár csendesen mozgatni kezdte lábait a levegőben. Mind köréje gyűltünk, nézni. Jobb elülső lábának középső ízülete köré valami száraz falevél volt csavarva és igen ügyesen hozzáerősítve vastag pókhálóval.

Csoda volt nézni, hogy Dolittle doktor kövér, nehéz ujjaival milyen ügyesen bontotta fel a pókhálócsomót és gombolyította le a falevelet, anélkül, hogy eltépte volna és anélkül, hogy az értékes bogarat megsértette volna. A Jabizrit visszatette a szelencébe. Aztán szétterítette a levelet és figyelmesen vizsgálta.

El lehet képzelni meglepetésünket, amikor felfedeztük, hogy a levél belső lapja teli van jelekkel és rajzokkal, de olyan apró figurákban rajzolva, hogy szinte nagyítóüvegre volt szükség, hogy meg lehessen látni, mi áll rajta. Néhány jelet egyáltalában nem tudtunk megérteni, de a rajzok nagy része egészen világos volt; többnyire emberi alakokat és hegyeket ábrázolt. Az egész valami furcsa, barnás tintával volt írva.

Egypár percre halotti csend állt be; mindnyájan a falevélre bámultunk, lenyűgözve a titokzatosság ünnepélyes érzésétől.

- Azt hiszem, vérrel van írva - szólalt meg végre a doktor. - Ilyen színű lesz a vér, ha megszárad. Valaki beleszúrt az ujjába, hogy ezeket iderajzolhassa. Régi megoldás ez, ha nincs tinta a kéznél, de nagyon egészségtelen. Különös dolog, ezt bogárlábra kötni. Bár tudnék a Jabizri nyelvén, hogy megkérdezhetném, honnan kapta.

- De mi ez az egész? - kérdeztem. - Apró jelek és rajzok sorai. Minek nézi, doktor úr?

- Ez egy levél - felelte a doktor. - Képírásos levél. Ez a sok apró rajz együtt egy üzenet. De miért küldenek üzenetet egy bogárral, egy Jabizri-bogárral, a világ legritkább rovarával? Egészen rendkívüli dolog.

Ezzel megint nekifeküdt a képírásnak, magában mormogva:

- Mit jelenthet? Emberek mennek a hegyen fölfelé; itt emberek, akik egy hegy üregébe mennek; ez itt beomló hegy; ez meg nagyon jó rajz: emberek nyitott szájukra mutatnak; ez rács: biztosan börtön rácsa; itt ezek imádkozó emberek; ezek lefekszenek; ezek meg itt mintha betegek volnának. Az utolsó csak egy hegynek a képe, egyéb semmi. De egészen furcsa formájú hegy!

Most egyszerre élesen szemembe nézett a doktor és arcán a végre-megértés csodásán boldog mosolya ömlött el. Aztán felkiáltott:

- Hosszú Nyíl! Nem látja, Stubbins? Hát természetes, hogy ő! Csak egy természetbúvár eszelhet ki ilyet. Odaadni a levelet egy bogárnak, de nem valami közönséges bogárnak, hanem a legritkábbnak a világon, tehát olyannak, amilyent minden természetbúvár igyekszik megfogni, ha meglátja. Igen, igen: Hosszú Nyíl! Képírásos levél a Hosszú Nyíltól. Mert más írást nem ismer, mint a képírást.

- Igen, és kinek szól a levél? - kérdeztem.

Valószínűleg nekem. Miranda évekkel ezelőtt mondta már neki, hogy szándékomban van egyszer eljönni hozzá. De ha nem nekem szól is, mindenesetre olyan valakinek írta, aki megfogja a bogarat és elolvassa a levelet. A levél az egész világnak szól.

- Jó; de hát mi az értelme? Nem látom, hogy sok haszna lesz belőle a doktor úrnak, hogy kezében van a levél:

- Dehogy nem lesz - felelte a doktor. - Hiszen el tudom olvasni. Nézzen ide. Első kép: emberek mennek föl a hegyre, ez Hosszú Nyíl és az emberei; aztán ezek az emberek bemennek a hegyüregbe, ez azt jelenti, hogy bemennek a barlangba gyógyfüveket vagy moszatokat keresni; a leomló hegy azt jelenti valószínűleg, hogy egy legördült szikla eltorlaszolta a barlangot és most fogságban vannak. Az egyetlen élő lény, amely üzenetüket elvihette a külvilágba, csak egy rovar lehetett, mert ez ki tud mászni a résen a szabad levegőre. Természetesen nagyon kevés esély volt rá, hogy a bogarat elfogják, és a levelet el tudják olvasni. De a lehetősége megvolt, és ha az ember végveszélyben van, a szalmaszálba is belekapaszkodik... No jó. Nézzük most a többi rajzot. Ezek nyitott szájukra mutatnak, vagyis éhesek; itt imádkoznak, azaz a levél olvasóját kérik, jöjjön segítségükre; a fekvő emberek az éhen halókat, a betegeket jelentik. Ez a levél, Stubbins, az ő utolsó segélykiáltásuk.

Mikor befejezte a beszédét, felugrott, elővette noteszét, lapjai közé tette a levelet. Keze reszketett a sietségtől és izgalomtól.

- Gyerünk! - kiáltott fel. - Gyerünk fel a hegyre mindnyájan. Nincs egy perc se vesztegetni való. Bumpo a vizet és a diót hozza magával. Csak az Isten tudja, mióta senyvednek azok ott a föld mélyében. Reméljük és imádkozzunk, hogy ne jöjjünk már későn.

- De hol fogja keresni őket? - kérdeztem.

- Miranda azt mondta, hogy a sziget száz mérföld hosszú és közepén a hegylánc a sziget egész hosszában végigvonul.

- Nem látta az utolsó rajzot? - kérdezte, miközben fölvette a földről a cilinderét és benyomta a fejébe. - Egy különös formájú hegy volt: olyan alakú, mint a sólyom feje. Hát itt van, ha még él. Első tennivalónk felkapaszkodni egy csúcsra és szétnézni a szigeten, hol látjuk meg a sólyomfej formájú hegyet. Gondolja el! Itt van végre a lehetősége, hogy meglássuk Hosszú Nyilat, az Arany Nyíl fiát! Gyerünk! Gyorsan! Minden halogatás a világ legnagyobb természetbúvárának halálát jelentheti!

6. Sólyomfej-hegy

Később mindnyájan egyetértettünk abban, hogy egyikünk se dolgozott soha életében olyan keményen, mint azon a napon. Ami engem illet, gyakran azon voltam, hogy kimerülten összerogyok a fáradtságtól. De azért csak mentem keményen, mint valami gép, azzal a szilárd elhatározással, hogy történhet bármi, nem én leszek az első, aki abbahagyom a küzdelmet.

Mikor felkapaszkodtunk egy magas szirtfokcsúcsára, rögtön megláttuk a levélben lerajzolt furcsa formájú hegyet. Alakja egy sólyomfej tökéletes rajza volt és amennyire megállapíthattuk, a sziget második legmagasabb hegye volt.

Mindnyájunknak elakadt a lélegzete a csúcs megmászásánál, de a doktor egy pillanatnyi pihenést sem engedett, mihelyt meglátta a kerek hegyet. Egy pillantást vetett a napra, hogy az irányt megállapíthassa és máris vágtatott lefelé, keresztülgázolva bozótokon, bele- paskolva patakokba, a legmeredekebb útrövidítéseket véve. Ilyen kövér ember létére ő volt a leggyorsabb terep-versenyfutó, akit valaha láttam.

Mi utána száguldottunk, ahogy erőnktől tellett. Ha azt mondom, m i, akkor ezen Bumpót értem meg magamat, mert az állatok, Jip, Csi-Csi és Polinézia, jó előnyben voltak még a doktor előtt is és egész szívükből élvezték ezt a hajszát.

Végre megérkeztünk a hegy lábához. Úgy találtuk, hogy oldala nagyon meredek. A doktor így szólt:

- Most szétválunk és felkutatjuk a barlangokat. Ezen a ponton, ahol most vagyunk, fogunk újra találkozni. Aki valami sziklával eltorlaszolt barlangot vagy üreget talál, az nagyot kiáltson, hogy mi többiek megtudjuk. És ha nem találunk semmit, egy óra múlva itt megint összegyűlünk. Megértette mindenki? Ezzel mi megindultunk, ki erre, ki arra. Gondolható, hogy; mindenkinek az volt a vágya, hogy ő legyen a fölfedező. És soha még hegyet ilyen alaposan föl nem kutattak. De, sajnos, nem találtunk semmit, ami csak legkevésbé is hasonlított volna beomlott üregre. Olyan helyet sokat láttunk, ahol legördült sziklák tornyosultak a lejtő alján, de egyikük se látszott olyannak, mint amely mögött valami barlang vagy átjáró lehetne. Fáradtan, leverten kullogtunk egymás után vissza a találkozás helyére. A doktor szomorú és türelmetlen volt, de nem volt az az ember, aki egyhamar elcsügged.

- Jip - szólt -, semerre sem szimatoltál indiánokat?

- Nem - felelte Jip -, a hegyoldalban minden kis hasadást megszagoltam, de félek, doktor úr, hogy az orromnak itt nem fogják nagy hasznát venni. Nagy baj, hogy itt a levegő annyira telítve van a pókmajmok szagával, hogy ez minden egyéb szagot elnyom. Azonkívül is túlságosan hideg és száraz idő van a jó szimathoz.

- Igaz - szólt a doktor - és az idő mindig hidegebb lesz. Félek, hogy a sziget még mindig déli irányban halad. Reméljük, hogy nemsokára megállapodik, mert különben még diónk és gyümölcsünk se lesz a táplálkozáshoz: minden el fog pusztulni a szigeten. Te, Csi-Csi, milyen szerencsével jártál?

- Semmilyennel, doktor úr. Felmásztam minden csúcsra, minden oromra, amit csak megláttam. Kikutattam minden odút, minden rést. De nem akadtam olyan helyre, ahol emberek rejtőzhetnek.

- És te, Polinézia? - kérdezte a doktor. - Te nem láttál semmit, ami nyomra vezethetne minket?

- Semmit, doktor. De van egy tervem.

No, hál'istennek! - kiáltott fel a doktor a feléledt reménység örömével. - Mi az, hadd halljuk.

- Még itt van önnél az a rovar, az a Zrí, vagy hogy hívják azt a nyomorult bogarat?

- Igen - szólt a doktor és elővette az üvegfedelű szelencét a zsebéből. - Itt van.

- Helyes. Most figyeljen ide. Ha igaz, amit ön gyanít, hogy Hosszú Nyilat egy lezuhant szikla beleszorította a csapdába, úgy valószínű, hogy ezt a bogarat benn a barlangban találta és akkor egyéb bogarak is vannak abban a barlangban, nem? Mert az nem valószínű, hogy ezt a Zrí férget magával vitte be. Ön azt mondta, hogy növényekre szokott vadászni és nem bogarakra. így van ez?

- Igen - hagyta helyben a doktor -, valószínű, hogy így van.

- No, jó. Ennélfogva nem nagyon merész az a feltevés sem, hogy ennek a bogárnak az otthona vagy a fészke ott van a hegynek azon a helyén, ahol Hosszú Nyíl meg a társai bennrekedtek. Nem?

- De igen, de igen.

- Helyes. Tehát nincs más tennivaló, mint a bogarat kibocsátani és megfigyelni, merre megy. Előbb-utóbb csak visszatér otthonába, a Hosszú Nyíl barlangjába. És mi mindenfelé utánamegyünk, vagy - tette hozzá, fölényes kifejezéssel simítva lefelé szárnytollait - legalább is addig követhetjük, míg a nyomorúságos kis bogár kezd bebújni a földbe. Legalább megtudjuk belőle, a hegy melyik részén rejtőzik Hosszú Nyíl.

- De ha kiengedjük, elrepül - szólt a doktor. - El is veszítjük és okosabbak se leszünk, mint voltunk.

- Hadd repüljön - horkolta Polinézia haragosan. - Azt hiszem, egy papagájnak még mindig van olyan sebes szárnya, mint egy ilyen Zrí-bogárnak. Ha elrepül, kezeskedem róla, hogy a kis ördögöt nem engedem el szemem elől. Ha meg majd a földön talál kúszni, ott maguk mehetnek utána.

- Remek! - kiáltott fel a doktor. - Polinézia, nagyszerű eszed van. Azonnal neki is látok és majd meglátjuk, mi lesz belőle.

Megint a doktor köré csoportosultunk, amikor gondosan leemelte az üvegfedőt és a bogár rámászott ujjára. Bumpo ráolvasta a gyerekverset:

- Repülj bogár, repülj haza. Ég a tető odahaza. A gyerekek...

- Nem hallgat? - ripakodott rá Polinézia.

- Ne sértegesse! Azt hiszi, magától nem lesz ennek a bogárnak elég esze, hogy hazamenjen, ha maga nem is küldi?

- Azt hittem, hogy esetleg filantrópiás hangulatban van - védekezett Bumpo alázatosan. - Hátha megunta már otthon és bátorításra van szüksége. Énekeljem neki talán inkább azt, hogy „Szülőföldem szép határa“?

- Ne, akkor sohase menne haza. Csak pihentesse a hangját. Ne énekeljen neki, hanem inkább tartsa szemmel. És, doktor úr, mi volna, ha ön is rákötne a bogár lábára egy üzenetet Hosszú Nyílnak, hogy minden erőnkkel azon vagyunk, hogy eljussunk hozzá, és hogy ne adja fel a reményt?

- Meg is teszem - szólt a doktor. És már le is tépett egy száraz levelet valamelyik bokorról és ceruzájával apró rajzokat írt rá.

Végre aztán Jabizri úr, szépen felszerelve postaszállítmányával, útnak indulhatott. Lemászott a doktor ujjáról a földre és körülnézett. Nyújtogatta lábait, orrát dörzsölgette elülső lábával, aztán kényelmesen megindult nyugat felé.

Azt vártuk, hogy fölfelé fog mászni a hegyoldalon, de ő nem a hegyre föl, hanem a hegy körül kezdett ballagni. Tudja azt valaki elképzelni, meddig tart, amíg egy bogár egy hegyet körüljár? Biztosíthatok mindenkit, hogy hihetetlenül sok időbe kerül. Amint az órák egymásután múltak, egyre csak azt reméltük, hogy majd csak felszáll és repülve teszi meg az út többi részét s majd Polinézia dolga lesz utánamenni. De nem tárta szét szárnyait egyszer se. Soha addig nem volt fogalmam, milyen nehéz dolog olyan lassan menni, hogy az ember egy bogárral lépést tartson. Ez volt a legunalmasabb helyzet, amit életemben elszenvedtem. És amíg mi mögötte vánszorogtunk, folyton szemmel tartva, mint a sólyom az áldozatát, nehogy eltűnjön előlünk egy falevél vagy egyéb fedezék alatt, mindnyájan olyan rosszkedvűek és ingerlékenyek lettünk, hogy képesek lettünk volna egymás fejét leharapni. Valahányszor meg-megállt a bogár, hogy orrát kissé megdörgölje, vagy egyéb hasonló teendőt ellásson, hallottam, amint Polinézia a legelképzelhetőbb tengerész-káromkodásokat ereszti meg.

Mikor pedig egészen körüljárta velünk a hegyet, visszavitt pontosan arra a helyre, ahonnan kiindultunk és megállt.

- Nos - fordult Bumpo Polinéziához -, mit szól most a bogár érzékéhez? Látja, mégse tudja olyan jól, hogy kell hazamenni!

- Ó, hallgasson, maga hottentotta! - pöfögött Polinézia. - Ha magát bezárnák egész napra egy szelencébe, magának nem volna rá szüksége, hogy kicsit kitornáztassa zsibbadt lábait? Valószínűleg itt van a háza valamerre a közelben, azért jött vissza.

- De akkor miért járta előbb körül az egész hegyet? - kérdeztem én.

Ezzel mindhárman heves vitába kezdtünk. De a vitatkozást egyszerre félbeszakította a doktor:

- Nézzék, nézzék!

Odafordultunk és láttuk, hogy a Jabizri-bogárra mutat, amely most fölfelé kezdett mászni a hegyen, de most sokkal gyorsabban és ügybuzgóbban.

- Hát jó - szólt Bumpo fáradtan leülve -, ha most megint fölfelé akar mászni, meg vissza, csupa lábgyakorlatból, én itt fogom megvárni. Csi-Csi és Polinézia csak menjenek utána.

Csakugyan, majom vagy madár kellett ahhoz, hogy felkapaszkodjék olyan úton, amilyenen a bogár kezdett mászni. A hegyoldalnak sima, lapos része volt és hozzá olyan meredek, mint a fal.

De egyszerre, a bogár nem volt tíz méternyire se a fejünk fölött, mindnyájan felkiáltottunk. Mert akármilyen figyelmesen kísértük útján, egyszerre eltűnt egy szikla felületén, mint az esőcsepp, ha beissza a homok.

- Eltűnt - kiáltott fel Polinézia. - Itt valamerre kell lennie az üregnek. És egy pillanat alatt felröppent a sziklára és karmaival belekapaszkodott a szélébe.

- Igen - harsogta le hozzánk -, végre mégis az odújába tereltük. Itt van a rés, e mögött a kis zuzmótelep mögött. Nincs szélesebb, mint kétujjnyi. - A doktor felkiáltott:

- Ó, ez az óriási sziklatömb csúszhatott le felülről és zárhatta el a barlang nyílását. Szegény emberek! Milyen szörnyű időket élhettek át idelenn! Istenem, ha most csákány és lapát volna kéznél!

- Csákánynak és lapátnak nem lehetne nagy hasznát venni - szólt Polinézia. - Nézze, mekkora ez a sziklatömb; majdnem száz méter magas és ugyanolyan széles. Egy egész hadsereg egy hétig dolgozhatna rajta, hogy látszata legyen.

- Tudni kellene, milyen vastag - szólt a doktor. Ezzel felkapott egy követ és nekivágta a sziklaalapnak. Tompán búgó hangot adott, mint egy óriási dob. Mindnyájan csendben hallgattuk, hogy enyészik el lassankint a felvert visszhang.

És ekkor hideg borzongás futott végig a hátamon. A hegy belsejéből felkongott a válasz: Bum-bum-bum!

Tágra nyitott szemmel néztünk egymásra, mintha a föld maga szólalt volna meg váratlanul. A beállott ünnepélyes csendet a doktor szakította meg. Áhítat-teljes hangon suttogta:

- Hála az Égnek, legalább egypáran élnek még odalenn!

ÖTÖDIK RÉSZ

1. A magasztos pillanat

Feladatunknak most következő része volt a legnehezebb: hogyan gurítsuk félre, vagy taszítsuk le, vagy lékeljük meg ezt a sziklatömböt. Amint felnéztünk rá és láttuk, miként tornyosul fejünk fölött a magasba, csakugyan egészen reménytelennek tűnt a helyzet csekély erőink számára.

De a hegy belsejéből elő-előtörtek az élet hangjai és ezek új erőket öntöttek belénk. És egy pillanat alatt mindnyájan felkapaszkodtunk és körülkémleltük a sziklát, találunk-e olyan rést, ahol megkezdhetjük a munkát. Csi-Csi a szikla sima, meredek lapján kúszott fel és átkutatta a tömbnek azt az oldalát, amellyel a hegy lejtőjéhez támaszkodott; én a bozótokat irtottam, a lecsüggő, kúszó indákat tépdestem ki, hátha találok alattuk gyengébb felületet; a doktor faleveleket gyűjtött és képírásos üzenetet szerkesztett arra az esetre, ha a Jabizri megint előkerül. Polinézia meg diót hordott össze és. egyenkint bedugdosta őket a bogár bejáróján át a barlangba, hogy a bennrekedteknek legyen mit enniük. Azt mondta, hogy a dió nagyon tápláló étel.

De a végső sikert eredményező fölfedezést Jip tette, aki a tömb alján, mint jó patkányfogó kutyától elvárható, remek ásást végzett. Az orra tele volt fekete földdel, amikor odarohant a doktorhoz és ezt kiáltotta:

- Doktor, ez az egész tömb porhanyó földön hever. Olyan könnyű felásni, hogy el se hinné. A barlang mögötte bizonyosan olyan magasan van, hogy az indiánok nem érnek fel a föld felületéhez, máskép már rég kimásztak volna. De ha egy kicsit aláássuk a puha részt, a szikla talán alább billenne és a foglyok fölül kimászhatnának.

A doktor odasietett, hogy megnézze a feltúrt helyet.

- Igen, igen - mondta -, ha a földet eltakaríthatjuk a tömb elülső széle alól, a szikla olyan erősen támaszkodik erre a pontra, hogy ebbe az irányba fog dőlni. Meg kell próbálni. Fogjunk hozzá, hamar.

Nem volt egyéb szerszámunk, mint a szanaszét heverő faágak és kődarabok. Nagyon furcsán festhettünk ott a földre kuporodva, amint ástuk-vágtuk a földet a hegyoldalban, mint hat sorba állított kotrógép.

Egy óra elteltével, ami elég volt ahhoz, hogy a hideg idő ellenére is kiverjen az izzadság, a doktor megszólalt:

- Legyenek készek rá, hogy félreugorjanak az útból, ha látják, hogy a szikla inogni kezd. Ha ez a tömb valakire ráesik, palacsintává lapítja.

Egyszerre csikorgó, karcoló hang hallatszott.

- Vigyázni! - ordította Dolittle doktor. - Jön! Oszolj!

Rohantunk, hogy megmentsük életünket, ki erre, ki arra. A hatalmas szikla lassan alásüppedt, körülbelül egy méternyire, a kivájt mélyedésbe. Egy pillanatig nagyon bosszankodtam, mert úgy láttam, hogy a helyzet nem változott semmit; nem láttunk fönn semmi rést tátongni. De mikor jól odanéztem, megfigyeltem, hogy a szikla csúcsa lassan-lassan leválik a hegyoldalról. Onnan alulról jól félre sikerült billentenünk. Mihelyt a hegyoldal és a sziklatömb közt előállt a rés, a szikla mögül különös nyelven öröm felkiáltása hangzott le hozzánk. A szikla csúcsa mindig gyorsabban és gyorsabban lendült előre. Végre dörgő zuhanással, amely az egész hegyet megremegtette lábunk alatt, leomlott a földre és kettéhasadt.

És. most hogyan írjam le, miként találkozott egymással a világ két legnagyobb természetbúvára: Hosszú Nyíl, az Arany Nyíl fia és Doktor John Dolittle, az egyetemek dísze. Az egész jelenet most is előttem van, világosan, tisztán, pedig sok-sok évvel ezelőtt történt! Tudom, hogy a doktor, akinek élete ugyancsak tele volt nagyszabású élményekkel, legnagyobb tettének a nagy indián tudós kiszabadítását tekintette. Ami engem illet, jól tudtam, mit jelent majd a doktor számára ez a találkozás és a kíváncsiság majdnem pattanásig feszítette idegeimet, amikor a hatalmas kőszikla végre aládübörgött és láthattuk, mi van mögötte.

- Egy csaknem húsz méter magas alagútbejárat tátongott előttünk. A nyílás közepén egy óriástermetű vörös bőrű indiánus állt; lehetett két méter magas, szép, izmos, karcsú férfi. Nem volt egyéb rajta, mint egy gyöngyhímzéses vászonöv és hajában egy szál sastoll. Egyik kezével beárnyékolta homlokát a vakító napfény ellen, amit annyi nap óta nem látott. Hallottam, amint a doktor suttogja: Ez ő! Ráismerek magas termetéről és az állán végighúzódó forradásról.

Lassan előrelépdelt a lehullott kődarabok között és kezét nyújtotta a vörös bőrű felé.

Az indián levette kezét homlokáról. Sajátságos, átható villanást láttam szemében, olyant, mint a sas tekintete, csakhogy az övé nyájasabb és szelídebb volt. Lassan felemelte jobb kezét, egyébként azonban mozdulatlan maradt, mint a szobor és megfogta a doktor kezét. Magasztos pillanat volt. Polinézia megértőén és elégedetten bólintott felém. Bumpo elérzékenyülten szipogott.

A doktor beszélni próbált hosszú Nyíllal. De az indián nem értette a nyelvét és a doktor se tudott indiánul. De nagy meglepetésemre a doktor egyszerre különböző állatnyelvekre fordította a szót:

- Üdvözlöm önt - mondta kutyanyelven -, örülök, hogy láthatom - lónyelven és - mennyi ideig volt betemetve? - szarvasnyelven. De az indián meg se moccant, csak állt mereven, kiegyenesedve; nem értett egy szót sem.

A doktor tovább próbálkozott egyéb állatnyelveken. De sikertelenül.

Végre a sasnyelvre került a sor.

Hatalmas Rézbőrű - szólt a doktor a sasok büszke rikoltásaival és rövid hörgéseivel -, soha életemben nem voltam olyan boldog, mint most, hogy élve talállak.

A megértés mosolya cikázott át Hosszú Nyíl megkövült arckifejezésén és felhangzott a válasz is, szintén sasnyelven:

Hatalmas Fehér ember, az életemet köszönhetem neked. Életem egész hátralevő idejére szolgád leszek. Rendelkezzél velem.

Később elmondta nekünk Hosszú Nyíl, hogy ez volt az egyedüli madár-, sőt állatnyelv, amit egyáltalában képes volt megtanulni. De már régóta nem beszélte, mert sasok nem járnak erre a szigetre.

Aztán a doktor intett Bumpónak, hozza elő a diót és a vizet. De Hosszú Nyíl nem akart sem enni, sem inni. Nagyon megköszönte a kínált frissítőket, átvette őket és visszavonult a barlang homályába. Mi utána.

Odabenn kilenc indiánt találtunk, férfiakat, nőket, gyerekeket, akik a sziklás földön hevertek, lefogyva, kimerültén: rettentő állapotban. A doktornak egy szavára Csi-Csi és Polinézia leszaladtak az erdőbe dióért és vízért.

Míg Hosszú Nyíl éhező társai közt kiosztotta a kapott készletet, egyszerre zajt hallottunk kívülről. Odanéztünk, hát látjuk, hogy a bejáratnál tolongnak azok az indiánok, akik a parton olyan barátságtalanul fogadtak bennünket. Eleinte óvatosan kukucskáltak a sötét barlangba. De mihelyt ott látták velünk Hosszú Nyilat és a többi indiánt, berohantak, nevetve, tapsolva az örömtől és rettenetesen össze-vissza vartyogtak az ő nyelvükön.

Hosszú Nyíl megmagyarázta a doktornak, hogy a barlangban rekedt kilenc indián két indiáncsalád volt, akik vele jöttek a hegyekbe, hogy segítsenek gyógynövényeket szedni. És éppen egy fajta mohát szedtek - gyomorrontás ellen -, amely csak nyirkos barlangokban nő, amikor a nagy sziklatömb levált és betemette őket. Két hétig éltek ebből a moszatból meg abból a vízből, ami a nyirkos barlangok falából szivárog. A sziget többi indián lakója már le is mondott róluk és mint halottakat gyászolta őket. Nagyon meg voltak lepve és odáig voltak a boldogságtól, amikor látták, hogy hozzátartozóik életben vannak.

Hosszú Nyíl az újonnan érkezettekhez fordult és az ő nyelvükön elmondta nekik, hogy a feliéi’ ember találta és szabadította meg véreiket, mire az indiánok körülfogták a doktort és mellüket verdesve mind egyszerre beszéltek hozzá. Hosszú Nyíl megmagyarázta neki, hogy ezek most mentegetődznek és azt igyekeznek megértetni a doktorral, mennyire bánják, hogy olyan barátságtalanok voltak a parton. Soha azelőtt még nem láttak fehér embert és nagyon féltek tőle, főképp, amikor látták, hogy a delfinekkel beszél. Azt hitték, hogy maga az ördög. Azután kimentek és megnézték a ledöntött óriássziklát, amely az egész rétet befedte. Körüljárták, mutogatták egymásnak a hatalmas repedést és el nem tudták képzelni, hogy lehetett ezt ledönteni.

Az utazók, akik ezután járták a Pókmajom- szigeten, azt mesélik, hogy az irdatlan kőlap most a sziget közismert látványosságaihoz tartozik. És hogy az indián vezetők, ha a látogatóknak megmutatják, mindig elmesélik, mint az ő múltjuknak eseményét, hogy került oda. Úgy mondják el a dolgot, hogy mikor a doktor látta, hogy a szikla eltorlaszolta az ő kedves barátját, puszta kézzel megrepesztette a hegyet és kiszabadította a foglyot.

2. Mitől lesz egy szigetből úszó sziget

A végleg megbékült Plopszipetl-nép (így hívták a bennszülötteket) elhalmozott bennünket nyájasságával. A doktor olyan népszerű és közkedvelt lett a városban, hogy mihelyt az ajtóban mutatkozott, az odakinn türelmesen váró bámulok serege hozzásereglett és amerre ment, mind követték.

Csak nagy nehézségek árán tudtunk szabadulni a tömegtől az első reggel, amikor útra keltünk Hosszú Nyíllal együtt a sziget felkutatására.

A sziget belsejében úgy találtuk, hogy klímája a várhatónál hidegebb és nemcsak a fák és egyéb növények szenvednek a hidegtől: az állatvilág még rosszabb karban van. Mindenfelé láthattunk didergő madarakat, felborzolt tollazattal, amelyek felkészültek, hogy nyári vidékre költözzenek. És sokan holtan hevertek a földön. Lementünk a partra, ott óriási tömegben hemzsegtek az édesvízi rákok: a tengeren keresztül új hazát akartak keresni. Délnyugati irányban, távolból, jéghegyeket láttunk úszni: annak a jele, hogy nem voltunk nagyon messze a félelmetes délsarki tájaktól. Kipillantva a tengerre, megláttuk barátainkat, a delfineket, amint vidáman ugrándoztak a hullámok közt. A doktor köszöntötte őket, mire odaúsztak. Megkérdezte tőlük, milyen messzire vagyunk a déli sarki kontinenstől. Azt mondták, hogy vagy száz mérföldnyire. De miért akarja tudni? - kérdezték.

- Mert ez az úszó sziget itt - felelte a doktor - állandóan dél felé sodródik az áramlattal. Ez a sziget voltak ép a tropikus égöv alá tartozik, a tikkasztó, perzselő nap lángjai alá. Ha egyhamar nem szűnik be ez a rohanása a déli sark felé, minden elpusztul rajta.

- Úgy hát nincs más hátra, mint visszaszerezni a sziget számára a meleg klímát, nem? - szóltak a delfinek.

- Igen; de hogyan? Vissza nem evezhetünk vele.

- Azt nem, de a bálnákkal vissza lehet tolatni, ha talál hozzá elég bálnát - felelték a delfinek.

- Ó, micsoda remek ötlet! Bálnák! Csakugyan ezek kellenek - szólt a doktor. - És mit gondoltak, tudnátok szerezni?

- Hogyne - válaszolták -, amott egy egész falkával találkoztunk, amint a jéghegyek közt játszadoztak. Megkérhetjük őket, jöjjenek ide. Ha nincsenek elegen, megpróbálhatjuk, hogy felhajszolunk még egynéhányat. Inkább legyen több mint kevesebb.

- Köszönöm - szólt a doktor. - Nagyon kedvesek vagytok. És igaz! Még meg akartam kérdezni: nem tudjátok véletlenül, hogy lett ebből a szigetből úszó sziget? Mert amennyire megfigyelhettem, a sziget félig kőből áll, úgyhogy igen feltűnő, hogy egyáltalában úszhat.

A dolog szokatlan - felelték azok -, de a magyarázat egészen egyszerű. Ez valamikor a dél-amerikai partvidéknek egy előreugró darabja volt, egy esetlenül kinyúló hegyvidék. Ősrégen, évezredekkel ezelőtt, a jégkorszakban letört a kontinens testéről és odvas belseje, valami különös játékából az eseményeknek, megtelt levegővel, amikor az óceánra került. A víz fölött a szigetnek kevesebb mint a fele látható csak: a nagyobbik fele víz alatt van. És közepén, lenn a sziklák mélyén egy óriási lég-üreg van, amely elágazik a hegyekbe: ettől tud a sziget a víz színén lebegni.

- Milyen fenomenális misztérika! - kiáltott fel Bumpo.

- Csakugyan, csoda-érdekes dolog - jegyezte meg a doktor -, fel kell azonnal írnom a jegyzeteim közé. - És megint előkerült az örök notesz.

A delfinek eliramodtak a jéghegyek felé. És nem sokkal később már láttuk is a tenger felszínén a teljes gőzzel felénk siető hatalmas bálnarajtól felcsapott hullámokat és tajtékokat.

Csakugyan, irtó óriási teremtések voltak; lehettek vagy kétszázan.

- Itt vannak - szóltak a delfinek, orrukat kidugva a vízből.

- Jól van! - mondta a doktor. - Most csak legyetek szívesek megmagyarázni nekik, hogy ez a dolog fontos, életbevágó kérdés a sziget lakóira nézve. És kérdezzétek meg őket, hajlandók volnának-e lemenni a sziget alsó végébe és orrukkal visszatolni az egészet, Dél-Brazília partvidékéig?

Úgy látszott, a delfineknek sikerült a bálnákat rávenni, hogy a doktor kívánságát teljesítsék, mert nemsokára láttuk, amint a vizet csapkodva siettek a sziget déli végébe.

Akkor aztán mi leheveredtünk a parton és vártunk.

Körülbelül egy óra múlva a doktor fölvett egy kis fadarabot és bedobta a vízbe. Egy ideig mozdulatlanul lebegett a víz színén, de nemsokára lassan megindult a part mentén visszafelé.

- Ahá! - kiáltott fel a doktor. - Látják? A sziget végre megindult észak felé. Hála Istennek!

Mindig gyorsabban és gyorsabban hagytuk hátra a fadarabot; a jéghegyek mindig kisebbedtek a láthatáron.

A doktor elővette az óráját, további fadarabokat dobált a vízbe és számítgatni kezdett.

- Hm! Tizennégy és fél csomó óránként - mormogta. - Nagyon szép sebesség. Körülbelül öt napig fog tartani, amíg Brazília közelébe érünk. Ez jó így. Nagy kő esett le a szívemről. Kijelenthetem, hogy máris kezdem érezni a meleget. Gyerünk enni valamit.

3. Háború!

A faluba visszamenet a doktor természetrajzi vitát folytatott Hosszú Nyíllal. De alig melegedtek bele érdekes eszmecseréjükbe, amely főképp a növények körül forgott, amikor egy indián futár rohant elénk egy üzenettel.

Hosszú Nyíl komoly arccal figyelt a hírnök kifúlt, hebegő szavaira, aztán a doktorhoz fordult és sasnyelven megmagyarázta neki a dolgot:

- Nagy Fehér Ember, óriási szerencsétlenség érte a Plopszipetl-népet. Déli szomszédjaink, a rabló Bag-Dzsagderagok, akik már régóta nézik irigy szemmel a mi gazdag gabonaraktárainkat, most a háború útjára léptek és már nyomulnak is előre, a támadásra.

- Ez csakugyan rossz hír f- szólt a doktor.

- De ne ítéljünk elhamarkodottan. Talán csak az éhség kétségbeesése kergeti őket, mert elfogytak kalászaik még aratás előtt. Hiszen még közelebb vannak a hideg délhez, mint ti, úgy-el

- Ne mentegesd, senki fiát a Dzsagderagok nemzetségének - szólt Hosszú Nyíl, a fejét rázva. - Rest és otromba fajzat. Azt látják, hogy most itt az alkalom gabonát szerezni a földművelés fáradságai nélkül. Ha nem tudnák, hogy az ő törzsük népesebb és megvan rá a reményük, hogy csupán a számbeli fölénnyel leverhetik szomszédjaikat, úgy nem mertek volna nyílt háborúval fellépni a becsületes Plopszipetl-nép ellen.

Mikor a faluba értünk, szörnyű izgalomban találtuk. A férfiak mindenfelé nagy munkában voltak: íjukat igazgatták, dárdájukat élesítették, csatabárdot köszörültek és százával gyártották a nyilakat. Asszonyok magas bambusznádfalat emeltek az egész falu körül. Futárok és hírnökök jöttek-mentek és hozták a híreket az ellenség hadmozdulatairól. A magasban, fák tetején, dombok csúcsán megfigyelőállomások voltak, ahonnan a déli hegyláncot szemmel tartották.

Hosszú Nyíl egy kisnövésű, de széles, testes indiánt mutatott be a doktornak: Nagy Fogat, a Plopszipetl-ek főharcosát.

A doktor mint önkéntes ajánlkozott, hogy elmegy az ellenség elé és megpróbálja, hátha békés tárgyalással kikerülheti a fegyveres elintézést, mert úgy tartotta, hogy a háború legjobb esetben is egy bárgyú és pénzpocsékoló intézmény. De a két indián csak a fejét rázta. A legutóbbi háborúban, amikor békekövetet küldtek közéjük, egyszerűen hozzávágtak egy csatabárdot.

A doktor ép arról érdeklődött Nagy Fognál, hogyan gondolta el a falu védelmét, amikor a megfigyelők riadókiáltása hangzott fel.

- Jönnek! A Bag-Dzsagderágok ezernyi tömegekben özönlenek le a hegyekből!

- Hát jó - szólt a doktor. - Ez is a napi feladathoz tartozik. Én nem hiszek a háborúban; de ha a falut megtámadják, úgy meg kell védeni.

És ezzel fölkapott a földről egy dorongot és kipróbálta erejét egy kövön. És megállapította:

- Ez egész rendes kis szerszám lesz az én kezemben. - És odasétált a bambuszfalhoz, hogy elfoglalja helyét a többi várakozó harcos között.

Azután mi többiek is kaptunk valami fegyvert, amivel segítségére akartunk lenni a mi nemes Plopszipetl-barátainknak. Én egy íjat kaptam kölcsön, egy tegezre való nyíllal; Jip beérte öreg, de még erős, kipróbált fogaival; Csi-Csi két zsák kővel egy pálmafa tetejére mászott, hogy onnan bombázza az ellenség fejét; Bumpo a doktor nyomában maradt; ő egyik kezébe egy facsemetét, másikba egy ajtófélfát kapott.

Amikor az ellenség olyan közel ért, hogy váróhelyünkről jól láthattuk, a meglepetéstől lélegzetünk is elállt. A domboldalakat mindenfelé a szó szoros értelmében ellepték - ezren meg ezren. Hozzájuk képest a kis falu egész hadereje maroknyi kis csapat volt.

- Szent Isten! - kiáltott fel Polinézia. - A mi kis haderőnk nem tud szembeszállni ezzel a hatalmas tömeggel. Ez nem maradhat annyiban. Elmegyek és segítséget hozok.

Hogy hova akart menni és miféle segítségre gondolhatott, arról fogalmam se volt. De egyszerre eltűnt mellőlem. Jip, aki szintén hallotta a szavait, kidugta az orrát a bambuszlécek között, hogy jobban szemügyre vehesse az ellenséget és így szólt:

Valószínű, hogy a fekete papagájokat keresi fel. Reméljük, hogy még jókor rájuk akad. Nézze csak azt a sok ronda csirkefogót, hogy kapaszkodnak le a sziklákon - van egy millió is! Ez a csata ugyancsak meg fog bennünket táncoltatni!

Jipnek igaza volt. Nem telt bele egy negyedóra és a falunkat teljesen körülözönlötte a bősz Bag-Dzsagderagok üvöltő, őrjöngő tömege.

Most megint olyan mozzanatához érek a mi úti kalandjainknak, amikor az események lázas gyorsasággal szinte kergették egymást, úgyhogy a visszaemlékezésnél egy kissé zavaros képet tudok csak látni. Annyit azonban tudok, hogy ha nincs a rettenetes Csoda-Három, ahogy később Hosszú Nyilat, Bumpót és a doktort Plopszipetl krónikái elnevezték, a háború hamar elintéződött volna és az egész sziget a semmirekellő Bag-Dzsagderagok kezére kerül. De az európai, az afrikai és amerikai hősök magukban egy hadsereggel fölértek és az ő jelenlétük minden ellenfél számára életveszélyessé tette a belépést a faluba. A nagy sietve emelt bambusz-védőfal nem bizonyult nagyon erős védőműnek és mindjárt az elején egyik szakasz a másik után kezdett leomlani a nekitóduló ellenség csapásai alatt. A doktor, Hosszú Nyíl és Bumpo mindig a veszélyeztetett ponthoz rohantak és rettenetes kézitusában vissza-visszaverték az ellenséget. De alig végeztek az egyik ponton, már a másikról hallatszott a vészkiáltás és a Csoda-Három már futott tovább, hogy a küzdelmet élőiről kezdje.

A Plopszipetl-vitézek nem voltak közepes harcosok; de az a három különböző színű, különböző nemzetiségű férfiú, amint szorosan egymás mellett állva forgatta hatalmas csatabunkóját: csakugyan mindenki szemében csodálatos és félelmes látvány volt.

Hetekkel azután, mikor egy éjjel véletlenül elhaladtam egy pásztortűz mellett, az itt következő dalt hallottam énekelni. Ez lett a Plopszipetl-népnek hagyományos nemzeti hősdala.

Ballada a vitéz Csoda-Háromról

Emléked idézzük a lanton elő,

Három buzogánykarú harckeverő!

Onnan, hol a bércorom égbe enyész,

Tört ránk le a völgybe a zord csatavész.

Mint sáska-hadak fene-förgetege,

Zúdult le a Dzsagderagok serege...

Már bénul a kar, de imát rebeg ajkunk,

S ím, megkönyörül az Egek kegye rajtunk:

Egyszerre előtűnik a messze határon

A harckeverő, a vitéz Csoda-Három.

Mint éccaka, egyikük oly fekete,

Rézbőrű a másik: e hon gyereke!

S haj, a főnökük! Ővele nincs ki fölér:

Hadak ostora - hold kerek arca fehér.

És harcra hevül a vitéz Csoda-Három,

Nem bír vele senki se messze határon:

Vállvetve a vérviadalra vonul,

Ádáz dühe rombol, üvöltve vadul.

Hova öklük acélkalapácsa lecsap:

Egy ütésre is öt-hat a fűbe harap.

A koromfekete: csodabősz dalia,

Küzdőterek éke a préri fia,

És ó, a fehér! Ki szegül neki ellen?

Rémülten iramlik előle az ellen,

S ordítja: „Vigyázz! E fehérfejű itt

Egy puszta kezével az égbe röpít!

Te Fehér, te Vörös, te Koromfekete,

A ti tetteitek csupa hősi rege.

Szigorú anya, hogyha beesteledett,

Nevetekkel ijeszti a rossz gyereket...

Így hangzik örök híre messze határon

Harcodnak, acélkarú hős Csoda-Három!

4. Polinézia generális

De haj! még a Csoda-Három se volt képes, minden hatalmas ereje mellett se, végig kitartani olyan ellenséggel szemben, amelynek seregei szinte kifogyhatatlanok voltak. A leghevesebb küzdelem közepette, amikor az ellenség már igen széles rést ütött a védőfalba, egyszerre láttam, hogy Hosszú Nyíl hatalmas alakja meginog és elbukik széles mellébe fúródott lándzsa ütése alatt.

Bumpo és a doktor még félóra hosszat küzdöttek mellette. Nem mondhatnám meg, hogyan győzték erővel, mert megfejthetetlen, hogy egy pillanatra sem álltak meg, akár lélegzetet venni, akár karjukat pihentetni.

A doktor! Ez a békés, nyugodt, nyájas kis doktor! Igazán nem lehetett ráismerni, amint keményen osztogatta a mérföldekre is elhangzó csapásokat és zúzott, vágott minden irányban. Bumpo kidülledt szemgolyóival, félelmesen vicsorgó fehér fogsorával valóságos ördögfia volt. Az ő őrhelyének széles körzetébe nem juthatott be elevenen senki. De egy ügyesen hajított parittyakő végre őt is eltalálta, ép a homloka közepén. És összeomlott a Csoda- Háromnak másodika is. John Dolittle, a rettenetes Három utolsója most már egyedül harcolt.

Jip és én melléje siettünk és megpróbáltuk az elesetteket helyettesíteni. De nagyon silány pótlás volt a mi kis testünk csekély ereje. A kerítésnek megint egy nagy szakasza leomlott és a még jobban kibővült résen a Bag-Dzsagderagok mint vízár özönlöttek be.

- A csónakokhoz! A tengerre! - ordította a Plopszipetl-nemzetség. - Meneküljön, akinek élete kedves! - mindennek vége! Elvesztettük a csatát!

Mi, a doktor és én, nem gondoltunk az életünk megmentésére. Csakhogy a betóduló csőcselék hatalmas irama legázolt minket, a földre te- pert, úgyhogy képtelenek voltunk talpra állni. Meg voltam róla győződve, hogy most agyontipornak mindkettőnket.

De ebben a pillanatban a csata ordítozását és csattogását olyan förtelmes zsivaj nyomta el, amilyen még soha emberi dobhártyát meg nem rázkódtatott: milliónyi és milliónyi, egyszerre rikácsoló papagáj nekidühödött harsogása.

Az a hadsereg, amelyet Polinézia egy pillanat alatt összetoborzott a megmentésünkre, az egész nyugati égboltot elhomályosította. Később megkérdeztem tőle, hány madár volt ott együtt; azt felelte, hogy nem tudja pontosan, de lehet a számukat 60-70 milliónyira becsülni. Hihetetlenül rövid idő alatt sikerült elhozni őket Dél-Amerika bensejéből.

Aki valaha is hallott dühös papagájt rikácsolni, az tudja, milyen irtóztató hangja van; és akit akár csak egy is megharapott már életében, az tudni fogja, milyen csúf, fájdalmas dolog az ilyen harapás.

A fekete papagájok (koromfekete az egész testük, csak a csőrük vörös és szárnyukon meg farkukon van vörös csík) Polinézia egy parancsszavára rögtön nekiláttak a Bag-Dzsagderagoknak, akik most már javában özönlöttek a faluba, fosztogatni.

A fekete papagájok harcmodora egészen sajátságos. Eljárásuk a következő volt: minden egyes Dzsagderagnak három-négy papagáj csapott le a fejére; karmaikkal erősen belekapaszkodtak sűrű hajukba, aztán lefelé nyújtották nyakukat, hogy a fülüket elérjék és elkezdtek lyukakat beleharapni, mint mikor a kalauz a jegyeket lyukasztja. Egyebet nem is csináltak. Másba nem is haraptak bele, csak a fülbe. De a háborút megnyerték számunkra. A Bag-Dzsagderagok szívet tépő fájdalomordítással, egymáson keresztül bukdácsolva igyekeztek kifelé a pokoli faluból. Hiába próbálták a papagájokat lerázni a fejükről, mert minden fejre a már rajta ülőkön kívül még vagy négy pályázó várt türelmetlenül a levegőben.

Az ellenség seregében egypárnak szerencséje volt; csupán egy vagy két harapás árán már kijuthatott a védelmi körzetből: ott már békében hagyták a papagájok. De legtöbbjének a füle, mire a papagájok békében hagyták, úgy festett, mint egy levélbélyeg csipkézett széle. Ez a fajta sebesülés, bár eleinte nagyon fájdalmas volt, nem hagyott életveszélyes nyomot - csak maradandó szépséghibát. Ami aztán később a Bag-Dzsagderag törzsnek ismertetőjelévé lett, annyira, hogy a törzsbeli elegáns hölgyek nem is sétáltak volna végig az utcán olyan fiatalemberrel, akinek nem volt csipkézett füle. Mert ez tanúskodott róla, hogy ő is részt vett a Nagy Háborúban. És (ami a tudomány előtt még ismeretlen dolog) ezért nevezi őket a többi indián nemzetség Rojtosfülű Bag-Dzsagderagoknak.

Mihelyt az ellenség kitakarodott a faluból, a doktor a sebesültekre fordította minden figyelmét.

Bár nagyon hosszú és nagyon heves volt a küzdelem, aránylag meglepően kevés komoly sebesülés fordult elő. Szegény Hosszú Nyíl állapota volt a legsúlyosabb. De miután a doktor kimosta sebét és ágyba fektette, kinyitotta szemét és kijelentette, hogy már jobban van. Bumpót az ütés csak erősen elkábította.

Mikor a doktor a sebesültek körül is elvégezte dolgát, megbízta Polinéziát, hogy üldöztesse az ellenséget a papagájhadsereggel egészen az ő falujukig és ott őrködjenek egész éjjel.

Polinézia rövid vezényszavára az a sok millió papagáj, mintha egyetlenegy madár volna, egyszerre felnyitotta vörös csőrét és még egyszer elharsogta félelmetes harci rikoltását.

A Bag-Dzsagderagok nem várták be, amíg még egypár harapást kapnak, hanem hanyatt- homlok rohantak a hegyek közé, ahonnan jöttek. Polinézia és győzelmes serege pedig nyomon követte őket, éberen őrködve. Mint fenyegető, sötét felhő lebegtek mögöttük.

A doktor fölvette a földről cilinderét, amit a harc hevében levertek a fejéről, gondosan leporolta és fejébe nyomta.

- Holnap - szólt öklével a dombok felé fenyegetődzve - elintézzük a békeszerződést és majd azokat is elintézzük Bag-Dzsagderag városában.

E szavait diadalkiáltás követte a bámuló Plopszipetl-nemzetség ajkáról. A háborúnak vége volt. A dicső békét, amely az ellenséget meg nem alázta, de örökre békés szövetségessé tette, mai napig is Papagájbéke néven emlegeti az utókor.

5. A választás

Zeneszó ébresztett fel. Ragyogó déli napfény áramlott be az ajtón: kívül zenészek sorakoztak fel előtte.

Plopszipetl egész lakossága ott tolongott házunk körül. Fölkeltünk és kitekintettünk. Már megszoktuk azt, hogy állandóan ácsorgott az ajtónk előtt egy csomó bámészkodó és várakozó indiánus; de ez most egészen más valami volt. A nagy tömeg a legjobb ruháját vette föl. Rikító kendők, tarka tollak, pompázó nyakdíszek élénk színben ragyogtatták a néptömeget. Mindenki emelkedett hangulatban volt, énekelt, zenélt; hangszerük nagyrészt színekkel kicifrázott fasíp és bőrdob volt.

Polinézia, aki az éjjel jött vissza Bag-Dzsagderagból, az ajtófélfán ülve nézte a látványt. Tőle kérdeztük meg, mit jelent ez az ünneplés. - A nép új törzsfőnököt választott. És most tették közhírré a választás eredményét - felelte Polinézia. - Ma délben hirdetik ki az új főnök nevét.

- És ki az új főnök? - kérdezte a doktor.

- Ön! - felelte Polinézia nyugodtan.

- Én! - hebegte a doktor. - Mi jut eszedbe?

- De igen - felelte. - Ön az egyetlen jelölt. De a nevét, azt megváltoztatták. Azt mondják, hogy Dolittle az idegen az ő nyelvüknek. Ezentúl ön Bölcs Dzsong lesz. Hogy tetszik?

- De én nem akarok törzsfőnök lenni - szólt a doktor ingerült hangon.

- Azt hiszem, most már nagyon nehéz lesz kihúznia magát belőle - szólt Polinézia -, hacsak a tengerre nem akar szállni előlük az ő girhes ladikjukban. De tudja-e, hogy nem csupán Plopszipetl-fönöknek választották meg: ön király lett, egész Pókmajom-sziget királya. A Bag-Dzsagderagok szintén nagyon akarják, hogy ön kormányozza őket; követeket és kémeket küldtek ön után; és amikor megtudták, hogy az éjjel Plopszipetl-főnökké kiáltották ki, rettentően le voltak sújtva. De csak hogy önt el ne veszítsék, hajlandók lemondani önállóságukról és azt szorgalmazták, hogy országuk egyesüljön Plopszipetl-országgal és ön mindkettőnek a királya legyen. így hát most benne van, doktor úr!

- Ó, Istenem - sóhajtotta a doktor -, bár inkább ne volnának annyira lelkesek! Az ördög vigye el, én nem akarok király lenni!

- Én azt hiszem, doktor úr - szóltam én -, hogy büszke és boldog lehet. Istenem, ha én király lehetnék!

Ó, tudom, hogy ez gyönyörűen hangzik - szólt a doktor, miközben cipője zsinórjával bajlódott. - Csak az a baj, hogy az ember nem vehet a vállára egykönnyen annyi felelősséget, hogy aztán megint lerakja, ha úgy tartja a kedve. Énnekem megvan az én hivatásom, aminek meg kell felelnem. Mióta ezen a szigeten kikötöttem, alig szentelhettem egy percet a természettudománynak. Állandóan mások teendőit végeztem. És most azt kívánják, hogy tovább csináljam a más dolgát! Hiszen ha egyszer Plopszipetl-király vagyok, végem van mint természetbúvárnak. Sokkal több dolgom lesz, semhogy ráérnék a magam mesterségével foglalkozni. Nem lennék egyéb, mint... mint... mint egy király.

- No, kérem, az is valami - szólt Bumpo. - Az én apám is király és van százhúsz felesége.

- Az még rosszabb volna - hárította el a gondolatot a doktor -, az még százhúszszor rosszabb volna. Énnekem megvan a hivatásom, én nem akarok király lenni.

- Nézzen oda - szólt Polinézia -, ott jönnek az ország nagyjai az ön megválasztatását hírül hozni. Siessen, fűzze be hamar a cipőjét. Az ajtónk előtt ácsorgó tömeg egyszerre szétvált, hosszú sorfalat alkotva és a megnyílt sor végén megpillantottuk a felénk közeledő küldöttséget. Az élükön haladó férfiú, szép, redősképű öreg indiánus, kezében fakoronát tartott

- Igazán szép, pompázó koronát, még ha fából volt is. Gyönyörűen festett és faragott díszekkel volt ékítve, elől két bájos kék toll büszkélkedett rajta. Az öreg férfi mögött nyolc izmos indián haladt: hosszúnyelű hordszéket vittek.

Az öreg indián letérdelt, majdnem a földig hajtotta fejét és hosszú beszédet intézett a doktorhoz, aki az ajtóban állt és gallérját meg nyakkendőjét készült felvenni.

A derék indiánoknak, úgy látszik, eszükbe se jutott, hogy John Dolittle vissza is utasíthatja a királyi koronát. Pedig, ami őt illeti, még életemben nem láttam ennyire magán kívül. Igazán ez volt az egyetlen eset, amikor teljesen tanácstalannak és kétségbeesettnek találtam. - Ó, Egek - mormogta magában és riadtan nézett körül, mintha menekülni akarna. - Mit tegyek? Nem látta valaki, hova tettem az inggombomat? Hogy a pokolba vegyem most föl a galléromat inggomb nélkül? Micsoda nap virradt rám! Talán az ágy alá gurult, Bumpo. Biz’isten, adhatnának legalább egy-két nap gondolkodási időt. Ki hallott már ilyent, hogy az embert fölverik álmából és bejelentik neki, hogy király lett és még megmosakodni se hagyják? Talán rajta állsz, Bumpo. Vedd el a lábadat.

- Ne törődjék most az inggombjával - szólt Polinézia. - Legföljebb gallér nélkül fogják megkoronázni, ők nem veszik észre a különbséget.

- Én pedig azt mondom neked - pattogott a doktor -, hogy nem fognak megkoronázni, ha lesz rá módom, hogy tegyek róla. Majd beszédet tartok hozzájuk. Ez talán ki fogja elégíteni őket.

Azzal az indiánokhoz fordult:

- Kedves barátaim, én nem vagyok méltó erre a megtiszteltetésre. A királyság mesterségéhez nagyon kiesi, vagy éppen semmi a tehetségem. Biztos vagyok benne, hogy saját polgáraitok között sok és nálam sokkal alkalmasabb embereket találnátok rá. Köszönöm megtisztelő bizalmatokat és a belém vetett hitet. De kérlek, ne ruházzatok rám olyan magas kötelezettségeket, amelyeket nem tudnék teljesíteni.

Az öreg indián hangosan megismételte a körülállóknak a doktor szavait. De mind makacsul rázták a fejüket és meg se moccantak. Az öreg ember megint a doktorhoz fordult:

- Ön az, akit választottak. Mást nem akarnak, csak önt.

A doktor dühös pillantásokat kezdett lövellni. Most már minden reményről lemondott, hogy valamiképp sikerülhet kibújnia. Egy pillanatig azt hittem, hogy kereket old, és úgy elszalad, hogy sohase fogják meg. De a körülálló tömeg túlságos sűrű és széles volt ahhoz, hogy valaki keresztültörhessen rajta. A síposok és dobosok zenéje egyszerre felharsant a közelben egy ünnepélyes felvonulási indulóra.

Végre, szinte könnyezve, lassan belépett a doktor a gyaloghintóba és leült. Mikor a teher-vivők felemelték széles vállukra, hallottam, hogy orra alatt ezt suttogja:

- Vigye el a tüzes ördög! Én nem akarok király lenni!

- Isten veled! - kiáltott utána Hosszú Nyíl a jó barátok élén. - A jó szerencse álljon őrt trónusod árnyékában!

- Itt jön! Itt jön! - zúgta a tömeg. - Előre, előre! A Suttogó Sziklákhoz!

És amikor az ünnepi menet a falu határához ért, a nagy tömeg előrerohant a hegyek közé, hogy jó helyet biztosítson a maga számára az óriási amfiteátrumban, ahol a koronázási szertartás végbe fog menni.

6. A Bölcs Dzsong megkoronázása

Láttam már életemben sok nagyszabású, sok megkapó dolgot, de félig se hatott meg egyik se annyira, mint a hagyományos koronázó szentélynek, a Suttogó Sziklák völgyének látványa Bölcs Dzsong koronázásakor. A Suttogó Sziklák völgye voltaképp óriási kráter volt, amelynek belső falát nézőtérré, alapját pedig trónteremmé építették ki, gyönyörű művű trónussal.

Az egész, megdöbbentően nagyszabású szín fölött, a magasban óriási szikla, a Függő Szirt meredt egy másik kráter fölé. A néphit azt tartotta, hogy amikor az ország legnagyobb királyát fogják megkoronázni, ez a szikla lezuhan a kráter mélyébe. Mikor Bumpo, Csi-Csi, Polinézia, Jip és én végre fölkapaszkodtunk a nézőtérnek kiépített hatalmas kráter forró peremére és szétnéztünk a belsején: valóságos óceánját láttuk a rézbőrű arcoknak. A színház minden ülőhelye jel volt foglalva; ott volt a sziget minden férfija, asszonya, gyereke a nagy látványosságnál. Még Hosszú Nyíl se hiányzott, pedig még csak lábadozó volt.

És egyetlen hang, egy leesett gombostű zaja se zavarta meg a Suttogó Sziklák ünnepélyes szótlanságát. A csend szinte szédítő volt; a hideg minduntalan végigfutott az ember hátán ebben az áhítatos hangulatban. Bumpo később úgy nyilatkozott, hogy akkor nem tudott szólni, mert a lélegzete is elállt, de azt akarta volna mondani, hogy azelőtt nem is tudta, hogy ennyi ember van a világon.

Lenn, a trónus sziklalapja mellett egy vadonatúj, ragyogó színekkel befestett totem-pózna állt. Minden indiáncsaládnak van ilyen totemcölöpféle jele házának kapuja előtt. A totemcölöp körülbelül olyan szerepet visz, mint az ajtóra szegezett névtábla vagy névjegy. Bele van faragva a családnak minden hőstette vagy egyéb érdeme. Ez a totem-pózna magasabb volt, mint a többi, gyönyörűen ki volt dolgozva, mert ez a Dolittle, azaz amint ezentúl nevezték: a Bölcs Dzsong királyi totemje volt. Csak állatokat ábrázoltak a faragványai, célzással a doktor nagy állattani ismereteire. És a doktor érdemeinek jelképezésére csupa olyan állatot választottak, amelyek az indiánok felfogása szerint a legnemesebb jellemvonásokat képviselik. Így volt például szarvas a gyorsaság, ökör az állhatatosság, hal a hallgatagság jelképezésére és így tovább. A totem-pózna csúcsát mindig az az állat díszíti, amelynek értelmét az illető család a legbüszkébben szokta a saját jellemvonásának vallani. A Bölcs Dzsong-oszlop csúcsán egy hatalmas papagáj díszelgett, emlékeztetőül a híres papagájbékére.

Az elefántcsont-trónust illatos olajokkal csiszolták simára; vakítóan fehérlett a napfényben. Lábához virágzó faágakat szórtak, mert az immár enyhébbé vált klíma új melegétől a sziget völgyeiben a fák virágzásnak indultak. Nemsokára megpillantottuk a gyaloghintót, amelyben a doktor ült. Lassan jött a sziklalaphoz vezető lépcsőn fölfelé. Mikor a sziklalapot elérte, megállt s a doktor kilépett a virágos szőnyegre. Olyan tökéletesen néma volt a csend, hogy ebből az óriási távolságból is tisztán hallottam, hogy ropognak a faágak a doktor lába alatt.

A doktor fellépett a trónushoz az öreg indián vezetése mellett és leült. Milyen aprónak látszott gömbölyű alakja abból a szédítő magasságból! A trónus hosszabblábú személyek számára készült: mikor a doktor rajta ült, lába nem ért a földig, hanem vagy tíz centiméternyire a felső trónlépcső fölött kalimpált.

Az öreg indián megfordult és a közönség felé tekintve elkezdett beszélni, nyugodt, kimért hangon: de minden szavát könnyen meg lehetett hallani a Suttogó Sziklák legtávolabbi zugában is.

Mindenekelőtt felsorolta Plopszipetl összes nagy királyait, akiket ősi időkkel ezelőtt koronáztak meg ezen az elefántcsont széken. Beszélt aztán a Plopszipetl-nép nagyságáról, diadalairól, viszontagságairól. Aztán a doktorra mutatva elkezdte a leendő király nagy tetteit dicsőíteni. És kénytelen vagyok kijelenteni, hogy ezek a tettek a legnagyobb könnyedséggel verték az elődök érdemeit.

Alighogy említeni kezdte azt a munkálkodást, amelyet a doktor a törzs érdekében kifejtett, az egész nép, anélkül hogy a szigorú csendet megtörte volna, jobb kezével integetni kezdett a trón felé. Ez egészen különös látvány volt: a mérhetetlen térségen véges-végig csupa mozgás és hozzá halotti csend.

Végre az öreg indiánus befejezte beszédét, felment a trónus lépcsőjén és nagyon tiszteletteljesen levette a doktor fejéről az ütődött cilindert. Le akarta tenni a földre, de a doktor mohón elkapta tőle és ölébe tette. Azután az öreg vette az ősi Koronát és feltette á doktor fejére. Nem nagyon illett rá, mert kisebb fejű királyoknak készült, úgyhogy amikor a napsütötte tenger felől egy-egy fuvallat arra szállt, a doktor csak nehezen tudta a királyi éket a fején megtartani. De azért remek látvány volt.

Az öreg indián ismét a nép felé fordult:

- Plopszipetl nemzetsége, íme fölkent királyotok! Meg vagytok elégedve?

Ekkor aztán kitört a nép ordítása:

- Dzsong! Dzsong! Éljen Dzsong király!

Ez a hang úgy dörgött bele az ünnepélyes csendbe, mint száz ágyú égzengése. Ezen a helyen, ahol a suttogás is mérföldekre elhallatszott, ekkora ordításnak átütő ereje egyenesen fejbe vágta az embert. A hegyek egyre adogatták egymásnak a dübörgő visszhangot: azt hittem, sohasem fog elhalni, olyan erővel zúgott végig az egész szigeten, fölverve a völgyeket, tovább búgva a távoli, tenger vájta barlangokban.

Egyszerre az öreg indián fölfelé mutatott, a sziget legmagasabb csúcsára. Arra néztem és láttam, amint a Függő Szírt meginog, és lassan legördül a vulkán mélyébe.

- Nézzétek, ó Mozgó Föld népe! - kiáltotta az öreg. - A szikla lezuhant és a mi hagyományunk, íme, igazolódott: a királyok királya lőn e napon megkoronázva!

A doktor is látta a sziklát leesni; felállt és várakozó figyelemmel vizsgálta a tengert.

- Most a légkamrára gondol - súgta Bumpo.

- Reméljük, hogy a tengerfenék errefelé nem nagyon mély.

Egy teljes perc múlva - mert addig tartott, amíg a szikla leért a mélybe - távoli, tompa recsegés és dörej hangzott fel, rögtön utána kiillanó levegő sziszegése. A doktor arcára aggódó feszültség ült ki. Visszaült a trónusára és meredt tekintettel vizsgálta az óceán kék felületét.

Nemsokára éreztük, hogy a sziget csendesen süllyed alattunk. A tengervíz lassan beözönlött a sziget területére, amint a partok lemerültek, egy méter, három méter, húsz, ötven, száz méter mélyre. Azután, hál’istennek, egyszerre megállapodott, szelíden, mint a rózsára szálló pillangó. A Pókmajom-sziget ezentúl szilárdan oda volt kötve az Atlanti óceán fövenyes fenekéhez; a föld ismét egyesült a földdel.

Természetesen a partvidéki házak közül egypár a víz alá került. Maga Plopszipetl faluja teljesen eltűnt. De nem volt baj; nem fúlt a vízbe senki se, mert a sziget minden lakója fenn volt a hegyekben, Dzsong király koronázásán.

Az indiánok egyelőre nem voltak vele tisztában, hogy tulajdonképpen mi is történt. Azt természetesen érezték, hogy a sziget süllyed alattuk. A doktor később azt mondta, hogy valószínűleg a milliónyi torokból egyszerre kitörő rettenetes ordítás ereje ingatta meg és sodorta le a Függő Szirtet. De a Plopszipetl-krónikák a történetet úgy örökítették meg (és mai napig is szilárdul hisz benne mindenki), hogy amikor Dzsong király leült a trónusára, akkora volt hatalmas súlya, hogy az egész sziget alámerült a tiszteletére és azóta se mozdult meg.

HATODIK RÉSZ

1. Új-Plopszipetl

Alig uralkodott Bölcs Dzsong egypár napig új birodalmában, már nekem jelentékenyen megváltozott a királyokról és életmódjukról alkotott fogalmam. Mindig azt képzeltem, hogy a királynak nincs egyéb dolga, mint a trónusán ülni és napjában egypárszor a trón lábánál összesereglő hívek hódolatát fogadni. Most láttam, hogy a király a világ legelfoglaltabb embere lehet, aki keményen dolgozik, ha lelkiismeretesen látja el a hivatását.

Dolittle doktor attól a perctől fogva, hogy felkelt, tehát korán reggeltől egészen a lefekvésig, késő éjjelig, hetenként hét napon át egyebet se tett, mint dolgozott, dolgozott és dolgozott.

Megmutatta az indiánoknak, mi az a csatornázás, hogyan kell a szemetet mindennap összegyűjteni és elégetni. Fenn a hegyekben egy forrás eltorlaszolásával széles tavat állított elő. Ez látta el vízzel a várost. Mindezeket a dolgokat az indiánok még nem látták életükben. Pedig sok, azelőtt erősen dühöngő járványt meg lehetett előzni a rendes csatornázással és vízvezeték-berendezéssel.

Vége-hossza nem volt a sok ügyes-bajos dolognak, amiben döntenie kellett. Mindenben ő hozott ítéletet: telek- és mezsgye-pörökben, házas-társak közt felmerült vitás kérdésekben, például ha egyik cipőt talált vágni a másiknak fejéhez stb. A királyi palota keleti szárnyában volt a Törvénykezési csarnok. Itt ült Dzsong király mindennap kilenctől tizenegyig és ítélkezett az elébe vitt ügyekben.

A nap egyéb része útépítéssel, vízimalmok szerkesztésével, betegek kezelésével és milliónyi egyéb dologgal telt el.

Bármennyire nem akaródzott a doktornak a királyi méltóságot vállalni, ha már egyszer benne volt, nagyszerűen megállotta helyét. Talán nem dicsőítette őt a köztudat annyira, mint a történelemnek más királyait, akik mindig háborúk után futkostak és kalandos vállalatokba bonyolódtak. De amikor felnőttem és a magam szemével láttam mindenféle külföldi országot és kormányzatot, gyakran gondoltam, hogy talán mégis csak Plopszipetl volt, Bölcs Dzsong uralkodása alatt, a világtörténelem legjobban kormányzott állama.

2. A tengeri kígyó

Amint az idő múlt, a doktor mindig gondosabb fejévé lett nagy családjának és mindig ritkultak és rövidültek azok a szabad órák, amiket természetbúvárlatai számára szakíthatott. Tudom, hogy azért sokszor gondolt kis házára és kertjére, régi terveire és kitűzött céljaira, mert nem egyszer láttuk arcát elkomorulni és elszomorodni, ha valami elhagyott otthonára emlékeztette. De beszélni sohase beszélt ilyenekről. És szent meggyőződésem, hogy élete egész hátralevő részét a Pókmajomszigeten töltötte volna, ha nem jön közbe valami - és nem szól közbe Polinézia. Az öreg papagáj nagyon megunta a szigetet és nem csinált titkot belőle. Egyszer mondta is, amikor kettesben a tengerparton sétáltunk:

- Csak el is gondolni, hogy a hírneves John Dolittle egész értékes életét arra fecséreli, hogy ezeket a maszatos bennszülötteket gondozza! Ez igazán fejetetejére állított helyzet!

Aznap reggel ugyanis elnézegettük, hogyan ügyel fel a doktor az új színházpalota építkezésénél (koncertterem és operaház volt már): ettől Polinézia úgy felingerült, hogy rávettem, jöjjön velem sétálni.

Leültünk a fövenyre. Megkérdeztem:

- Csakugyan azt hiszi, hogy sohase megy többé vissza hazánkba?

Nem tudom - felelte. - Volt idő, amikor biztosra vettem, hogy majd csak gondol egyszer az otthonmaradt kedvenceire és ez hazatereli. De mióta Mirandától múlt augusztusban megtudta, hogy odahaza minden rendben van, elvesztettem minden reményemet. Hónapokon keresztül törtem a fejemet, hogy valami tervet kieszeljek. Ha csak valami olyas dolgot találnánk, ami megint a természetrajzra tereli a figyelmét - valami fontos dolgot gondolok, amitől igazán tűzbe jön -, akkor még elérhetnénk valamit. De hogyan? - kedvtelenül rángatta vállait. - Hogyan? Mikor egyébre se gondol, mint az utcakövezésre, meg arra, hogy a kis purdékat megtanítsa rá, hogy kétszer egy az kettő.

Valódi plopszipetl-i, ragyogó és forró, kék és sárga nap volt. Tunyán bámultam a tengert és szüléimre gondoltam. Elképzeltem, hogy már aggódnak értem olyan hosszú kimaradásom miatt. Mellettem az öreg Polinézia tovább zsörtölődött halk, de kitartó hangon és szavai lassankint összevegyültek a parthoz csapkodó hullámok szelíd csobogásával. Hogy Polinézia mormogó hangja és a lágy, balzsamos levegő lehetett-e az oka, hogy szép lassan elaludtam, nem tudom. Tény az, hogy egyszerre álmodni kezdtem, hogy a sziget megindult, de nem szépen úszva, mint azelőtt, hanem hirtelen neki- rohanással, mintha valami hatalmas erő rántott volna rajta egyet, hogy kiemelje ágyából és megint leejtse.

Fogalmam sincs róla, meddig aludtam ezután. Arra ébredtem fel, hogy gyengéden csipkedik az orromat.

- Tommy, Tommy! (Polinézia hangja volt.) Ébredjen fel. Teringettét, micsoda fiú! Átalussza a földrengést és észre se veszi! Tommy, hallja-e: itt van a jószerencse számunkra. Ébredjen már fel, az Ég szerelmére!

Felébredtem és nagyot ásítva felültem.

- Mi van hát?

- Pszt! Oda nézzen! - Polinézia a tenger felé mutatott.

Még mindig félig alva magam elé néztem, bámuló, álmos tekintettel. És a sekély vízben, alig harminc lépésnyire a parttól, egy óriási, rózsaszínű kagylót pillantottam meg. Kupolaalakja körül gyönyörű szivárvány ívelt ijesztő magasságban: körülötte a víz felszínén az örvénylő vizek fehér tajtékokban törtek meg.

A legféktelenebb álom sem találhatott volna ki különbet.

- Mi a csuda lehet ez? - kérdeztem.

- Ez - suttogta Polinézia - az az állat, amelyet a matrózok évszázadok óta úgy neveznek, hogy tengeri kígyó. Én magam nem egyszer láttam hajók fedélzetéről nagy területen végigtekeregni a víz felületén. De most, hogy közelről és nyugodt helyzetben látom, nagyon gyanítom, hogy amit a krónikák tengeri kígyónak neveznek, az nem egyéb, mint az Óriási Üvegcsiga, amiről az ezüstpörgettyű beszélt nekünk. Ha ez nem egyedülálló példány a maga nemében hetedhét tengereken, nevezzen engem dögleső varjúnak. Tommy, kezd ránk mosolyogni a szerencse! Most nincs más tennivalónk, mint ide lehozni a doktort, hogy nézze meg ezt a díszpéldányt, mielőtt visszabújik a Mély Üregbe. Ha van rá lehetőség, higgye el nekem, most elhagyhatjuk ezt az áldott szigetet. Maradjon itt, tartsa szemmel és én lehozom a doktort. Ne moccanjon, ne beszéljen, még lélegzetet is csendesen vegyen, mert el találja riasztani: ezek a csigák szörnyen félénk teremtések. Csak vigyázza állandóan; én itt vagyok két szempillantás alatt.

Lopva osont végig a fövenyen, amíg egy bokorhoz ért, melynek fedezéke mögött szárnyra mert kelni, hogy a város irányába repüljön. Én egyedül maradtam a parton és elbűvölve néztem azt a hihetetlen formájú szörnyeteget, amint a sekély tengerben himbálódzott.

Nagyon keveset mozgott. Időnkint felütötte fejét a vízből és megmutatta irtózatosan hosszú nyakát és szarvait. Néha megpróbálta izmait indulásra feszíteni, mint ahogy a csigák teszik, ha járnak, de csaknem mindjárt utána lehanyatlott, mintha ki volna merülve. Mozdulataiból úgy láttam, hogy valahol lenn meg van sebezve, de hát a víz színe alatt levő részét nem láthattam.

Még mindig egészen belemerülten nézegettem a szörnyű állatot, amikor Polinézia visszajött a doktorral. Olyan halkan és óvatosan közeledtek, hogy nem láttam, nem hallottam jönni őket, amíg egyszerre ott nem kuporogtak mellettem a homokban.

Egy pillantás a csigára teljesen átalakította a doktort. Szeme csak úgy villogott a gyönyörűségtől. Nem láttam ilyen boldog izgalomban azóta, mióta a szigetre érkezésünk napján a Jabizri-bogarat megfogta.

- Ő az! - suttogta. - Ö maga, az Óriás Üvegcsiga. Nem fér hozzá kétség. Polinézia, menj le a partra és nézd meg, keríthetsz-e számomra egypár delfint. Ök talán megmondhatják, mit keres erre a tengeri csiga. Egészen szokatlan dolog, hogy ilyen sekély vízben tartózkodik. Stubbins, ön pedig menjen a kikötőbe és hozzon nekem egy csónakot. Csak vigyázva evezzen vele; kerülje meg az öblöt. Ha elriasztja a csigát és az bemegy a mély vízbe, örök időre elmulasztottuk az alkalmat, hogy találkozzunk vele.

Mikor útnak indultam, Polinézia odasúgta nekem:

- És ne szóljon róla az indiánoknak. Ha nem tartjuk titokban a dolgot, egyszeriben egy nagy tömeg bámész érdeklődő lesz a nyakunkon. Óriási szerencse, hogy ebben a csendes öbölben találtuk a csigát.

A kikötőbe érve kiszemeltem egy könnyű kis csónakot és anélkül hogy szóltam volna valakinek, mire kell, beültem és leeveztem vele a part mentén.

Rettentően féltem, hogy mire odaérek, a csiga már nem lesz ott. És el lehet képzelni elragadtatásomat, amikor bekanyarodva a sziklafoknál, elém tárult az öböl és láttam, hogy a csiga még a helyén van.

Polinézia azalatt szintén eljárt küldetésében, előttem repült és hozott magával két delfint. Ezek halkan beszéltek a doktorral. Kikötöttem a csónakot és hallgattam, mit beszélnek.

- Mindenekelőtt azt akarom tudni - mondta a doktor -, hogy jött ide a csiga. Én úgy értesültem, hogy rendesen a Mély Üregben tartózkodik, és ha felszínre jön, akkor csak a nyílt tengeren találkozhatni vele.

- Ó, hát nem tudja? Nem hallotta? - felelték a delfinek. - Amikor ön a szigetet lesüllyesztette, eltorlaszolta a Mély Üreget. Igen: pontosan a Mély Üreg szájára jutott a sziget, mint valami fedő. A bennrekedt halak azóta is még egyre bújnak ki alóla. A Nagy Csiga járt a legrosszabbul; a sziget a farkát csípte be, mert ép akkor akarta elhagyni az üreget, nyugodt esti sétájára. Hat hónapig volt odaszegezve és hat hónapig küszködött, hogy kibújjon a csapdából. Végre az egész szigetet meg kellett emelnie, hogy kiszabadítsa a farkát. Nem érezték a földrengést egy órával ezelőtt?

- Dehogy nem - szólt a doktor -, még le is döntötte a színház-épület egyik falát, amin most dolgozunk.

No hát, az a csiga volt, aki a farkát szabadította ki - szóltak a delfinek. - A halak mind kapva kaptak a szerencsés alkalmon és. amelyek még benn voltak, kibújtak, mihelyt látták, hogy föl van emelve a fedő. Szerencséjük volt, hogy a csiga ilyen nagy és erős. De az óriási teher megemelése megártott neki: a farkának egy izma megrándult és csúnyán megdagadt. Nyugodalmas helyre van szüksége, hogy magához térjen, azért mászott ide ebbe az öbölbe.

- Ó, Istenem! - sopánkodott a doktor. - Be sajnálom! Persze, kellett volna valami figyelmeztetést szétküldenem, hogy a sziget le fog süllyedni. De hiszen, az igazat megvallva, magunk se tudtuk: tiszta véletlen volt az egész. Azt gondoljátok, hogy súlyos a sérülése szegénynek?

- Nem tudjuk határozottan - felelték a delfinek -, mert egyikünk se tud vele beszélni. De idejöttében mellettünk úszott el és nem látszott, mintha komoly sebesülése volna.

- Senki se tud közületek kagylóscsiga-nyelven? - kérdezte a doktor.

- Nem tudunk mi egy szót se - felelték. - Ez a legrettentőbben nehéz nyelv.

- És nem gondoljátok, hogy találnátok olyan halat, aki tud?

- Nem hisszük - felelték a delfinek. - De megpróbálhatjuk.

- Végtelenül hálás volnék nektek, ha volnátok olyan szívesek - szólt a doktor. - Sok igen fontos kérdésben kell ezzel a csigával tárgyalnom. Azonkívül, minden tőlem telhetőt meg akarok tenni, hogy a farkát kikúráljam. Ez a legkevesebb, amit érte tehetek. Mert utóvégre mégis az én hibám, ha közvetve is, hogy megsérült.

- Jól van - felelték a delfinek. - Tessék itt várni, meglátjuk, mit tehetünk.

3. Végre megoldódik a kagylóscsiga-nyelv rejtélye

Dolittle doktor leült a fövenyre, fején a királyi korona és várt, mint a mondabeli Kanut király. Eltartott egy óráig, amíg a delfinek oda jártak és a tenger mélyének különböző állataival tárgyaltak. Szép számban hoztak magukkal furcsábbnál furcsábbakat. De úgy látszott, kagylóscsiga-nyelven csak maga a kagylóscsiga tud beszélni. A delfinekben egy kissé fölvillant a remény, amikor fölfedeztek egy nagyon öreg tengeri sünt, egy fura kis, labdaformájú figurát, tele hosszú sörtével: ez azt állította, hogy bár nem tudja magát a kagylóscsiga-nyelvet, de fiatalkorában elég jól megértette a tengeri csillagot. Ez egy kicsit közelebb hozott a célhoz, már nem kellett belebolondulni a tanácstalanságba. A sün velünk maradt, a delfinek meg elmentek egy tengeri csillagot felhajszolni.

Nem tartott soká, amíg fogtak egyet, mert arrafelé sűrűn előfordultak. Aztán a sün tolmácsolásával elkezdték a delfinek a tengeri csillagot kikérdezni. Nagyon buta teremtés volt, de igyekezett tőle telhetőleg segítségünkre lenni. Egy kis türelmes vallatás után nagy örömünkre megállapíthattuk, hogy meglehetősen beszéli a kagylóscsiga-nyelvet.

Most már egészen nekibátorodva, én és a doktor beszálltunk a csónakba és szépen kieveztünk a delfinek, a tengeri sün és a tengeri csillag kíséretében az Óriás Csiga magasra tornyosuló kagylójához.

És most a legfurább beszélgetés kezdődött, aminek valaha tanúja voltam. Először a tengeri csillag szólt a csigához, erre a csiga felelt: a választ a tengeri csiga elmondta a tengeri sünnek, a sün elmondta a delfineknek, ezek meg a doktornak.

Ily módon egypár igen fontos értesülést szerezhettünk, főleg az állatvilág legrégibb őstörténetéről, de a tengeri csillag ostobasága miatt a csiga bő előadásának tolmácsolásában sok finomabb részlet egészen elkallódott.

Mialatt a csiga beszélt, a doktor és én a kagyló falára illesztettük a fülünket, úgyhogy nagyon tisztán hallottuk a hangját. Csakugyan olyan volt, amilyennek az ezüstpörgettyű mondta: mély és harangzúgásszerű. De természetesen egy szót sem értettünk mindabból, amit mondott, ám a doktor azért szörnyű izgalomba jött arra a gondolatra, hogy most milyen közel van az annyira tudni vágyott nyelvnek megismeréséhez. És csakhamar addig ismételtette a tolmácsokkal a csigának néhány rövidebb mondatát, amíg lassankint maga is ki tudott hozni egypár szót. Hiszen egy csomó halnyelvet úgyis tudott már: ez nagy segítségére volt. Miután ekképpen egy kis gyakorlatra szert tett, kihajolt a csónakból és a vízbe mártva arcát, elkezdett tolmács nélkül szólni a csigához.

Kemény és nehéz feladat volt, órákig tartott, amíg kis eredményt tudott elérni. De arcának boldog kifejezéséből nemsokára megláthattam, hogy lassankint sikerül a dolog.

A nap már mélyen lent járt a nyugati égen és a hűvös esti szellő kezdett lágyan végigsuhogni a bambuszligeteken, amikor a doktor végre abbahagyta a munkáját és így szólt hozzám:

- Stubbins, rávettem a csigát, jöjjön ki a szárazra, hogy megvizsgálhassam a sérülését. Kérem, legyen szíves, menjen be a városba, a színháznál mondja meg a mesterembereknek, hogy hagyják abba már a munkát, aztán hozza el a palotából az orvos-táskámat. Azt hiszem, az audiencia-teremben hagytam, a trónus alatt.

Mikor elindultam, Polinézia odasúgta megint:

- És el ne felejtse, hogy senkinek egy szót se szabad szólnia. Ha kérdezi valaki, hát csak szorítsa össze az ajkait, mintha a foga fájna, vagy ilyesmi...

Mire visszaérkeztem a partra a doktor-táskával, már a szárazon találtam a csigát egész hatalmas nagyságában. Így, ha az ember hosszában elterülve látta, megérthette, miért nevezték el régente a babonás tengerészek tengeri kígyónak. Valami óriási, de amellett a maga nemében szép, kecses teremtés volt. John Dolittle a zúzódást vizsgálgatta. A táskából, amikor odaadtam neki, elővett egy nagy üveg borogató-szeszt és elkezdte vele a sérülést dörzsölni. Aztán elővette az összes kötszert, ami a táskában volt, hogy átkösse vele a megdagadt zúzódást, de még félig se ért körül a sebzett farokrészen. “Úgyhogy a doktor, aki mindenáron le akarta szorítani a daganatot, megint elküldött a palotába, hogy hozzam el, ami vászonlepedő csak van a királyi fehérneműraktárban. Ezeket Polinézia és én kötözőpólyákká hasogattuk. így azután végre, irtózatos erőfeszítések után, kellően lekötöttük a sérülést.

A csigának szemmel láthatóan jólesett a figyelmes gondozás, amelyben részesült és amikor a doktor elkészült, lomha kényelemmel végignyújtózott a fövenyen. Ebben a helyzetében a háza üres volt és az ember, ha keresztülnézett rajta, jól láthatta mögötte a pálmákat.

- Azt hiszem - szólt a doktor -, jó lesz, ha valamelyikünk itt marad éjjelre virrasztani a beteg mellett. Bumpót lehetne vele megbízni; ő úgyis egész nap szunyókált a nyári filagóriában. Meglehetősen csúnya egy izomzúzódás ez; ha majd nem tud aludni, jól fog esni, hogy lesz mellette valaki. Azt hiszem, néhány nap alatt egészen helyrejön. Ha nem volna olyan veszettül sok dolgom, itt maradnék vele magam. Nagyon szívesen megtenném, mert még jó csomó beszélnivalóm volna vele.

De doktor úr - kezdte Polinézia, amint visszafelé tartottunk a városba -, most már vehetne magának egy kis vakációt. Minden király, egytől egyig, vett időnként pihenőszabadságot magának. Igen, királyoknak éppúgy kijár a vakáció, mint bárki másnak. És ugye, hogy mióta megkoronázták, nem volt szabadságon?

- Bizony nem - felelte a doktor.

- Nos, akkor én megmondom, mit kellene csinálnia - szólt a papagáj. - Mihelyt a királyi palotába ér, tétessen közzé egy kiáltványt, hogy egy hétre egészségi okokból visszavonul vidékre. És - tessék megérteni - minden személyzet nélkül fog elmenni, mint egyszerű magánember. Ha a királyok így utaznak, arra mondják azt, hogy inkognitóban vannak. És ezt minden király megteszi. Az alatt a hét alatt kedvére hempereghet a fövenyen, a csigával együtt. Mit szólna hozzá?

- Szívesen megtenném - felelte a doktor. - Nagyon kecsegtető a dolog. De az új színházi palotát még fel kell építeni, hiszen egyik ács se tud egy gerendát nélkülem a helyére illeszteni. Meg aztán itt vannak a csecsemők. Ezek a bennszülött anyák szörnyen tudatlanok.

Ugyan, hagyja már azt a színházat, meg a csecsemőket is! - pattogott Polinézia. - A színház még várhat egy hétig. A csecsemőknek meg nincs sose egyéb bajuk, mint egy kis hasfájás. És, mondja kérem, az ég szerelmére, mit csináltak azok a kisbabák, mielőtt ön a szigetre jött? Menjen vakációra: nagyon rászorult!

4. A doktor elhatározása

El lehet képzelni, milyen boldogok voltunk másnap reggel, amikor a doktor, a csigával egész éjjelen át folytatott társalgása után, közölte velünk, hogy elhatározta magát a pihenésre. Azonnal közhírré tették a városi kikiáltó útján, hogy őfelsége egyheti pihenésre elvonul a környékbe, de távollétében a palota és a hivatalok nyitva maradnak, mint rendesen.

Polinézia végtelenül meg volt elégedve. Azonnal hozzá is fogott az úti előkészületekhez, de volt rá gondja, hogy senkinek halvány sejtelme se legyen, hova megyünk, mit viszünk magunkkal, mikor indulunk és a palota melyik kapuján fogunk kimenni.

Amilyen agyafúrt, ravasz feje volt, semmit se mulasztott el. Még mi magunk, a doktor társasága se tudtuk néhány intézkedésének okát elképzelni. Engem sok mindenbe belevont, de telkemre csak azt az egyet kötötte, hogy a doktornak összes jegyzeteit hozzam magammal. Hosszú Nyíl volt az egyetlen indián, akit a tervünkbe beavattunk; ő nagyon szeretett volna lejönni velünk legalább csak a partig, hogy a csigát ő is láthassa. Bumpónak meghagyta, ő hozza a doktor cilinderét, de gondosan rejtse el a kabátja alá. Azután majdnem az összes éjjeli-szolgálatos lakájokat szerteküldte a városba, mindenféle megbízással, hogy minél kevesebb személyzet lássa a távozásukat. A távozást pedig éjjelre tűzte ki, amikor a város lakosságának nagy része már alszik.

A királyi vakációra egyheti eleséget kellett elvinnünk magunkkal, úgyhogy alaposan meg voltunk rakodva cipelnivalóval, amikor a tizenkettedik órakongásra kinyitottuk a palota nyugati kapuját és óvatosan, csendesen kiléptünk a holdsütötte kertbe.

- A leginkognitósabb csendben! - tanácsolta suttogva Bumpo.

Senki se látott minket elmenni.

Mikor megérkeztünk a tengerpartra Hosszú Nyíllal együtt, a csiga már sokkal jobban volt és most már nem fájt neki, ha a farkát megmozdította.

A delfinek (amelyek természetüknél fogva nagyon kíváncsi népség) még mindig ott tartózkodtak és lesték, fog-e valami érdekes dolog történni. Polinézia, a tervek kifőzője, jelt adott nekik és míg a doktor a betegével volt elfoglalva, félrevonult velük egy kis magánbeszélgetésre.

Figyeljetek ide, barátaim - szólt hozzájuk halk hangon -, ti tudjátok, mi mindent tett John Dolittle az állatokért. Lehet mondani, az egész életét rájuk áldozta. Nos, most itt az alkalom, hogy ti is tegyetek őérte valamit. Arról van szó, hogy: ha a csiga hajlandó felvenni minket és csekély poggyászunkat, ami nem sok, mindössze harminc-negyven darab; mondom, hogyha hajlandó felvenni minket a házába és hazavinni Európába, akkor a doktor szívesen elmegy. Életbevágóan fontos kérdés, hogy hazakerüljön és megint a maga mesterségét folytassa: tudvalévő dolog, hogy ez mit jelent az egész világ állatainak. Mármost azt kívánjuk tőletek, szóljatok a tengeri sünnek, hogy mondja meg a tengeri csillagnak, kérje meg nevünkben a csigát, hogy legyen szíves fölvenni mindnyájunkat a házába és elvinni a mi Puddleby városunk folyójáig. Ugye, megértettétek!?

- Meg, meg - szóltak a delfinek. - És készségesen megteszünk minden lehetőt, hogy rábeszéljük, ha már - mint te mondod - akkora szégyen, hogy az a nagy férfiú itt fecsérli el az idejét, amikor az állatoknak oly nagy szükségük van rá.

- De aztán nehogy elmondjátok a doktornak, miben jártok - figyelmeztette őket Polinézia, mikor indulóban voltak. - Mindent meghiúsítana, ha megtudná, hogy a mi kezünk van benne a dologban. Mondassátok meg a csigának, úgy tegye meg az ajánlatát, mintha egész magától jött volna rá. Igen?

Félóra telt el.

Nem tudtuk, milyen sikerrel jártak el a delfinek küldetésükben, amíg egyszerre meg nem láttuk a doktort, amint felénk cuppog a vízben, egészen lélekszakadva.

- Képzeljétek! - kiáltotta. - Ebben a percben ajánlotta fel a csiga, egészen a maga jószántából, hogy a házában mindnyájunkat hazaszállít. Azt mondja, amúgy is fölfedező- útra kell mennie, hogy új otthont keressen magának, hiszen a régi be van temetve. És, úgy mondja, bátran elfogadhatjuk ajánlatát, mert nem jelent számára nagy kerülőt, ha letesz a mi kis f oly ónknál. Istenem, milyen szerencsés véletlen! Roppantul szeretnék menni. Kikutatni a tenger fenekét Brazíliától hazáig! Ezt meg nem csinálta meg senki. Milyen dicsőséges utazás lenne! Jaj, bár sohase mentem volna bele ebbe a vállalatba, hogy király legyek! Most itt kell látnom, tehetetlenül, hogyan siklik el előlem egész életem legszebb alkalma! Mert ha most elmennék, azok megint visszatérnének közegészség-ellenes berendezéseikhez: rossz ivóvíz, nyers hal, csatornázás hiánya, bélhurut és a többi... Nem, nekem gondolnom kell az ő egészségükkel, az ő jólétükkel. Működésemet, mint a nép orvosa kezdtem: úgy látszik, megint vissza kellett térnem hozzá. Nem hagyhatom cserben őket. Talán később adódik majd valami. De most nem lehet őket faképnél hagynom.

- Ebben nincs igaza, doktor - szólt Polinézia. - Mert éppen most kell távoznia. Nem fog semmi se adódni. Minél tovább marad, annál nehezebb lesz elmennie. Menjen most. Menjen még ez éjjel.

- Hogyan? Menjek el lopva, még csak istenhozzádot se mondjak nekik? De Polinézia, mire akarsz rávenni!

- Csuda nagy haszna lesz belőle, ha istenhozzádot mond nekik! - prüszkölte Polinézia, aki már kezdett kifogyni a béketűrésből. - Azt mondom önnek, doktor úr, ha ma visszamegy a palotába istenhozzádok meg egyéb ügyek elintézésére, akkor itt fog maradni. Most, ebben a pillanatban jött el az alkalom, hogy menjen.

Az öreg papagáj szavainak meggyőző igazsága láthatóan hatott a doktorra. Egy percre elhallgatott, mély gondolatokba merülve.

- De ott maradtak a jegyzeteim. Azokért vissza kell mennem.

Erre én szólaltam meg:

- Itt van nálam, doktor úr, mind, egytől egyig.

Megint elkezdett tépelődni. Aztán így szólt:

- És mi lesz az élelmiszerekkel? - kérdezősködött tovább a doktor. Az úti ellátással?

- Van egyheti eleségünk, amit a vakációra elhoztunk - felelte Polinézia. - Az több is, mint amennyire szükségünk van.

A doktor harmadszor is elhallgatott és elgondolkodott.

- Aztán meg a kalapom - szólt végre bosszúsan. - Feltétlenül vissza kell mennem érte a palotába. Nem mehetek el a kalapom nélkül. Hogy jelenjek meg odahaza ezzel a koronával a fejemen?

- Itt van a cilinder, doktor úr - szólt Bumpo és előhúzta köpenye alól az öreg, ütődött, kedves kalapot.

Polinéziának csakugyan mindenre volt gondja. De azért láttuk, hogy a doktor még mindig újabb kifogásokon töri a fejét.

Ó, Nyájas Lélek - szólt Hosszú Nyíl -, miért kísérted a balszerencsét? Hisz a te utad világosan áll előtted. Jövendőd és életed műve visszahívnak távoli hazádba, túl a tengeren. És veled megy mindaz a tanulság, amit én gyűjtöttem össze az emberi nem javára, olyan országok számára, ahol bőségesebb hasznát veszik, mint itt... De látom a keleti égbolton a hajnal derengését. Közeledik a reggel. Menj, mielőtt alattvalóid megjelennek. Menj, mielőtt tervedet fölfedezik... Mert valóban azt hiszem én is, ha most nem távozol, akkor itt fogsz maradni Plopszipetlben, mint fogoly király, életed végéig. Nagy elhatározások néha alig egy perc alatt születnek meg. A most már világosodó ég visszaverődő fényében láttam, amint a doktor arca egyszerre merevvé lesz. Lassan levette fejéről a koronát és letette a homokba. És mikor beszélt, hangja könnyekben ázott:

- Majd itt megtalálják, ha elmennek keresésemre. És megtudják, hogy elmentem... Gyerekeim, szegény gyerekeim! Meg fogják-e valaha érteni, miért hagytam el őket?... Meg fogják-e érteni és meg fogják-e bocsátani? Elvette Bumpótól az ócska cilindert, aztán Hosszú Nyílhoz fordulva megfogta a kezét és sokáig szorongatta szótlanul.

- Helyesen döntöttél, ó Nyájas Lélek - szólt az indián. - Pedig senki se lesz, akinek annyira fogsz hiányozni, mint nekem, senki, aki annyira meg fog siratni, mint Hosszú Nyíl, az Arany Nyíl fia. Isten veled és a jószerencse mindig kezednél fogva vezessen!

Most láttam életemben először és utoljára sírni a doktort. Megfordult és anélkül hogy egy szót szólt volna hozzánk, belegázolt a sekély vízbe.

A csiga feldomborította hátát és vállai meg a kagyló széle között rést engedett. A doktor felkapaszkodott és bemászott. Mi utána, miután beadogattuk a poggyászt. Aztán bezárult a nyílás, szorosan, éles füttyű, szívó hangon. Erre az óriási állat kelet felé fordult és sima mozdulattal megindult a lankás fövenyen a mély vizekbe.

Épp amikor a sötétzöld, kavargó áramlat összecsapott a fejünk fölött, emelte ki a hatalmas nap peremét az óceán széle fölé. És mi az átlátszó gyöngyházfalon keresztül láttuk, hogyan gyúl fölöttünk hirtelen fénnyel az egész vízi világ a legcsodásabb színlátványra a tengeralatti hajnalhasadásban.

*

Hazautazásunk hátralevő részét hamar el lehet mondani.

Új lakásunkat nagyon kielégítőnek találtuk. A tágas csigaház belsejében a csiga széles hátán nagyon kényelmesen lehetett ülni és heverészni, még jobban, mint a díványon, csak ép meg kellett szokni kissé nedves és ragadós tapintását. Kevéssel az elindulásunk után megkérdezte tőlünk, nem volnánk-e szívesek levetni a cipőnket, mert a talpszögek sértik a hátát, amint izgatottan szaladgálunk egyik oldalról a másikra, a sokféle kilátást megcsodálni.

A mozgás nem volt kellemetlen, sőt nagyon sima és egyenletes volt, annyira, hogy ha kívül a látképek nem maradoztak volna el mögöttünk, nem is tudtuk volna, hogy egyáltalában mozgunk.

A mélyebb rétegekben sokszor bukkantunk halott hajók sötét tetemeire, amelyek Ég tudja, hány évvel ezelőtt pusztultak el és merültek alá; és amikor elhaladtunk mellettük, csak áhítatos suttogással beszéltünk, mint a gyerekek, ha a templom nevezetességeit nézik.

Itt a mélyebb, sötétebb vizekben jöttünkre néha hirtelen felpattant egy felriasztott, hatalmas nagy hal, amely az üregekben és a mélyedésekben éppen békésen táplálta a kicsinyeit és mint a nyíl, surrant előlünk a sötétbe. A bátrabbak, mindenféle hihetetlen alakú és színű szörnyek, egyenesen odajöttek hozzánk és a kagyló falán át nézegettek minket.

- Valószínűleg azt hiszik, hogy ez a csigaház valami szanakvárium - szólt Bumpo. - Juj, de nem szeretnék hal lenni!

Egészen megkapó, örökké változatos látvány volt. A doktor állandóan jegyzett, vagy vázlatokat rajzolt. Már rég teleírt minden jegyzőkönyvet, amink még volt. Kikutattuk összes zsebeinket mindenféle papírhulladék után, amire még rá lehet vetni egypár megfigyelést. Még a beírt füzeteket is elővettük újra és írogattuk a sorok közé, a fedelükre elől, hátul.

A legnehezebb dolog volt elég világosságot szerezni, hogy jól láthassunk. A víz mélyebb rétegeiben már nagy volt a sötétség. Utazásunk harmadik napján egy raj világító angolna mellett mentünk el: ezek a tenger szentjánosbogarai. A doktor megkérte a csigát, szóljon ezeknek, hogy kísérjenek el az utunkon. Meg is tették, ott úsztak mellettünk és fényüknek, ha nem is volt vakító, nagy hasznát vettük.

Hogy az Óriás-csiga miképp találta meg az utat a végtelen és sötét vízi világon keresztül, az nagy rejtély volt számunkra. John Dolittle megkérdezte tőle, milyen elvek szerint járja a tengert és hogyan tudja, merre van az út a mi hazánk felé. És a csiga felelete annyira izgalomba hozta a doktort, hogy - mivel nem volt már kéznél papír, amire felírja - kiszakította a fehér bélést becses kalapjából és azt írta tele jegyzetekkel.

Éjjel természetesen nem lehetett látni semmit. A sötétség idején a csiga nem kúszott, hanem úszva ment előre. Ilyen menetben óriási sebességet tudott elérni hosszú farkának egy-egy csapásával. Ezért tehettük meg egész utunkat olyan hamar: öt és fél nap alatt.

Kamránk levegője, mivel az egész utazás alatt nem lehetett szellőztetni, egészen fülledt és dohos lett: az első két napon mindnyájan fejfájásban szenvedtünk. De amikor megszoktuk, már föl se vettük.

A hatodik napon, kora délután, észrevettük, hogy enyhe lejtőn csúszunk fölfelé. Minél följebb értünk, annál világosabb lett. Végre láttuk, hogy a csiga egészen kimászott a vízből és egy hosszú, szürke fövenyparton megállapodik.

Mögöttünk a tengernek szellőtől ráncolt felülete terült el. Balunkon egy folyó torkolata volt; ép visszaözönlött rajta a tengerár. Szemközt, a mély, lapos szárazföld beleveszett a ködbe, úgyhogy nem lehetett messzire ellátni. Egypár vadkacsa surrant el fölöttünk, kinyújtott nyakkal, csapkodó szárnyakkal, aztán, mint az árnyék, eltűntek a tenger irányában. Mint tájkép, az egész látvány nagyon különbözött Plopszipetl forró, napsütéses ragyogásától.

A csiga, megint azzal a füttyentő szívóhanggal, rést engedett számunkra a csigaház pereme és a maga háta közt, hogy kibújhassunk. Mikor leléptünk az iszapos talajra, láttuk, hogy finom, szemező őszi eső esik.

- Ez volna a mi verőfényes hazánk? - kérdezte Bumpo a ködbe bámulva.

- Nincs valami hívogató külseje. Talán utóbb nem is hozott jó helyre ez a csiga?

De bizony - sóhajtotta Polinézia, lerázva tollairól az esőcseppeket. - Ez bizony a mi ködös hazánk.

- Ö, de pajtásaim - kiáltott fel Jip, nagy kortyokban szíva magába a levegőt --, van szaga, van jó, remek szaga! Bocsánat egy percre: itt valami vízi patkányt látok.

- Pszt! Hallgassanak csak oda! - szólt Csi-Csi és fogai vacogtak a hidegtől. Hallják? A város órája négyet üt. Hát csak osszuk fel a csomagokat és induljunk. Nagy út van még hazáig a lápokon keresztül.

- Reméljük - vetettem közbe -, hogy Dab-Dab ma becsületesen begyújtott a konyhában.

- Biztos, hogy be - szólt a doktor, miközben a csomagok közül kiemelte ócska kézitáskáját.

- Ebben a hideg keleti szélben a ház állatait melegen kell tartania. Gyerünk. Menjünk a folyópart mentén, hogy el ne tévesszük az utat ebben a ködben. Mondhatom, van valami varázsa ennek a mi borús-ködös egünknek - ha jó konyhatűz kecsegteti az embert... Négy óra! Gyerünk, gyerünk; épp idejében érünk haza - teára.

Vége

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

A KIADÁSÉRT FELEL A DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ IGAZGATÓJA. MŰSZAKI SZERKESZTŐ DR. BUJTOR LÁSZLÓ. KÉSZÜLT TIMES NEW ROMAN BETŰTÍPUSSAL, ELEKTRONIKUS FORMÁTUMBAN.

E-MAIL: INFO@DIGI-BOOK.HU

ISBN 978-963-474-515-0 EPUB

ISBN 978-963-474-516-7 MOBI

Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2018

Elöljáró beszéd

ELSŐ RÉSZ

1. A csizmadia fia

2. A nagy természetbúvár híre eljut hozzám

3. A doktor úr otthona

4. A Wiff - Waff

5. Polinézia

6. A beteg mókus

7. A csigák beszéde

8. Fő a megfigyelőképesség

9. Polinézia, mint tanítóm

10. Remek eszmém

11. Egy utas érkezik

12. Csi-Csi utazása

13. Felcsapok tudósinasnak

MÁSODIK RÉSZ

1. A Viharmadár legénysége

2. A remete Lucas

3. Jip és a nagy titok

4. Bob

5. Mendoza

6. A bíró kutyája

7. Kiderül a nagy titok

8. Éljen! Éljen! Éljen!

9. A Bíbor Paradicsommadár

10. Hosszú Nyíl, az Arany Nyíl fia

11. Vaktában a világ körül

12. Végzet és rendeltetés

HARMADIK RÉSZ

1. A harmadik útitárs

2. Istenhozzád

3. Bonyodalmak

4. A monteverdei ágycsináló

5. A doktor fogadása

6. A nevezetes bikaviadal

7. Sietve távozunk

NEGYEDIK RÉSZ

1. Még egyszer a kagylós-csiganyelv

2. Vihar

3. Hajótörés után

4. Szárazföld

5. A Jabizri

6. Sólyomfej-hegy

ÖTÖDIK RÉSZ

1. A magasztos pillanat

2. Mitől lesz egy szigetből úszó sziget

3. Háború!

Ballada a vitéz Csoda-Háromról