LUKÁTS JÁNOS

A NÉGYLÁBÚ KAPITÁNY

DELFIN KÖNYVEK

Szerkeszti:

RÓNASZEGI MIKLÓS

DOBESCH MÁTÉ RAJZAIVAL

© Lukáts János, 2003

© Móra Könyvkiadó, 2003

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

LUKÁTS JÁNOS

A NÉGYLÁBÚ KAPITÁNY

REGÉNY

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

SZÜLETÉSNAP AZ ÓCEÁNON

Ezer színével mosolygott ránk az óceán. Csak a déli tengerek tudnak ilyen színpompásak lenni. A tenger kékje maga százféle árnyalatot mutat aszerint, hogy a hullám napos vagy árnyékos oldalát nézed, hogy milyen mély alattad a tenger, hogy fut-e át éppen valami kis felhőcske a fejed fölött, hogy valami halászó madár kémlel-e a magasból és vet-e árnyékot a habokra.

És hol van akkor még a szigetek zöld pálmafás partja, hol a hajó nyomán feltorlódó hullámok gyöngyöző fehérsége meg a többi szín, amit a tengerészek meg az utasok viselnek a ruhájukon, a sapkájukon. Nem számoltam meg a színeket, bizonyosan más se számolta meg, de megvan az ezerféle, talán még több is.

Most azonban nem érünk rá színekkel törődni, se felhőkkel, se madarakkal, legföljebb azokkal a sütésre szánt makaói fürjekkel, amelyek már harmadik napja pácolódnak az édes-csípős mártásban. A fürjek pedig éppen harmincketten vannak, ott fekszenek szépen egymás mellett a pácban, engedelmesen felhúzzák a lábukat, ahogy fürjekhez illik. Engem ugyan mindig elküldenek a konyha környékéről, de azért csak megtalálom a módját, hogy vissza-visszasurranjak és megszámláljam őket. Nem tudok úgy számolni, mint az emberek, de nem is kell nekem ahhoz mindannyiszor szavakat mormogni sorban a fürjek fölé. Csak végignézek rajtuk a konyhaajtóból, és tudom, hogy megvan-e mindegyik.

Nagy nap ez a mai, ennél nagyobb nap nem is lehet a tengeren, már persze a partra érést kivéve. Ma van ugyanis a kapitány születésnapja, ami örömünnep a kapitánynak, mert ezt az évet is szerencsésen túlélte, de ünnep a tengerészeknek és az utasoknak is, mert ilyenkor egész terített asztallal kapnak enni és inni, még a kapitány féltett whiskyjéből meg a fürjekből is (már amennyi jut fejenként), sőt ünnep a hajósinasnak is, akit születésnapon nem szokott nyakon ütni a szakács. És persze ünnep nekem is.

Az természetes dolog, hogy az emberek is tányérból esznek, akárcsak mi, de az már különös, hogy ők a tányért az asztalra teszik, és úgy esznek, hogy az asztal fölé hajolnak. Bár az igazán természetes dolog az volna, ha az emberek is a földre tennék a tányérjukat, és onnan ennének. Akkor látnám, hogy mi is van azokban a tányérokban, akárcsak a magaméban. Így csak a tányérjuk alját látom meg, ha véletlenül kikandikál a tányérból egy hosszabb csirkecsont, vagy valamilyen salátának a levele. A csirkecsont, vagy pláne, ha comb is van azon a csonton, az nagyon érdekel, a saláta csak akkor, ha elrontom a gyomromat, vagy ha csikar a hasam, ami előfordul néha, mert mi bizony elég falánk jószágok vagyunk. De azért jól tudom én, hogy mi van azon a tányéron, az illata pontos térképet készít nekem a tálak tartalmáról, a húsokról és a mártásokról, a halakról és az édes gyümölcshabokról. Ilyenkor behunyom a szememet, és magamba szívom az illatok özönét, miközben a nyelvemet egy picit kidugom a szájamból, az orrlyukaimat pedig az ég, vagyis a tányérok felé emelem. Persze előfordul, hogy ilyenkor nekimegyek egy-egy ajtófélfának, vagy átesik rajtam Tong Ho, a szakács, de a kockázat megéri a gyönyörűséget.

Azt hiszem, elkalandoztam egy kicsit a születésnaptól. Wong kapitány, az én gazdám, ma korábban kelt a szokottnál. Körömollóval lenyírta a szakálla makrancosan előregöndörödő szálait, fehér mellényt öltött magára, és frissen pácolt, aromás szívnivalót gyömöszölt ezüst dohánytartó szelencéjébe. Mindebből látszik, hogy ő is komoly dolognak tartja a születésnapját. A tengerészek meg az utasok ugyan nem tudtak a kapitány sajátos előkészületeiről, de én, kivételezett helyzetemnél fogva, mindezt végignézhettem. Wong kapitány aztán beírta a hajónaplóba, hogy aznap a tengerészek váratlanul felköszöntötték őt, a kapitányukat, pedig maga nem is tartja számon a születésnapját. És ha már felköszöntötték, ő se teheti meg, hogy ne lássa vendégül ezeket a derék embereket, akik társai jóban-rosszban.

Persze a tengerészek is tettek előkészületeket a kapitány születésnapjára. A hajó farában két ócska hordó állt, melyekben az esővizet gyűjtik össze. A tengerészek ezen a nevezetes napon alaposan megmosdanak az esővízben, ami azt jelenti, hogy a legények egyik fele az egyik hordó körül gyülekezik, a másik fele a másik hordó körül, aztán adott jelre (ez a kormányos füttyszava) a két tábor locsolni kezdi egymást az esővizes hordóból. A fiúk ilyenkor visítoznak és kurjongatnak, hamarosan csuromvizesen ugrándoznak, el-elcsúsznak a földön és hemperegnek a fedélzeten. Ez a játék, vagyis a mosakodás egészen addig tart, amíg el nem fogy a hordókból az esővíz, akkor a kormányos úgy tesz, mintha most venné csak észre a locsolózást, rábömböl a két csoport tengerészre, azok felpattannak a földről vagy leugranak a hordókról, és berohannak a hajó belsejébe. Wong kapitány mindeközben mozdulatlanul könyököl a parancsnoki híd korlátján, és arcizma se rezdül, legföljebb a pipájából pöffent ki egy-egy füstgomolyagot.

Én általában óvatos vagyok, ezért legszívesebben nem is mennék a víz közelébe. De kíváncsi is vagyok, ezért mindig a víz közelébe megyek. A tengerészek aztán a locsolkodás lendületében alaposan összefröcskölik a bundámat, volt, amikor egész vödörrel öntöttek nyakon. Csu La volt az, a dél-kínai, láttam, hogy szándékosan csinálta! Én persze ilyenkor visítva elrohanok a tetthelyről, és Wong kapitány lábánál keresek menedéket, ahová nem merik utánam önteni a vizet, de inkább csak azért mutatom az ijedelmet, hogy a tengerészek örüljenek. Játékukat gyerekes évődésnek tartom, a napon percek alatt megszárad a bundám, és a dolog el van intézve.

Ez az idei születésnap egy kicsit rendkívüli, mivel vendégek is vannak a hajón. A vendégek azért kellettek, hogy ne legyen olyan feltűnő az, miszerint a hajó már megint a Nagy Zátony-szigetekről jön megrakodva, természetesen csempészáruval. Így aztán több szárazföldi híresség családja is utazott a hajónkon, akik közül sokan életükben először voltak ekkora vízen, és nehezen viselték el a hajó ringását. Mások viszont bejárták már a fél világot (még talán magánál Wong kapitánynál is többet utaztak), ők pedig unatkoztak, és becsmérelték a mi apró, de megbízható kis hajónkat. Igaz is, megnéztem magamnak ezeket a szárazföldi hírességeket, akik a kikötőben ácsorogtak, ásítoztak és vakaróztak, és bizony semmi különöset nem láttam rajtuk. Kínaiak voltak meg malájok, meg filippínók, meg a szigetlakók száz fajtája közül valók. Ja, és láttam igazi fehér embert is, mert az is volt közöttük, kicsit félszegen forgatta a fehér puhakalapját. Meg még egy fekete embert is láttam, de annak nem tudom a nevét. Szóval, a szárazföldi hírességek a kikötőben maradtak, a családtagok meg hajóra szálltak. Amikor aztán meghallották, hogy Wong kapitány a születésnapját ünnepli, meglepetést készítettek neki, de olyat, aminek a kellékeit a hajó stewardjától kéregették össze, ő pedig Wong kapitánytól kért rá engedélyt. Wong kapitány mindenre csak a fejével biccentett némán, és közben a hajófenék csinos csempészszállítmányára gondolt. Én végig ott voltam az utasok között, és ott voltam a kérelem és az engedélyezés néma aktusa idején a steward és a kapitány között is, és nagyon-nagyon szurkoltam, hogy a születésnap remekül sikerüljön.

Mekele, a hajósinas vékony nyakú fiú volt, agyonmosott, csíkos tengerésznadrágban járt, egyéb ruhát nem is láttam rajta. A tengerészek gyakran komisz tréfákat követtek el Mekele rovására, ő pedig minden keserűségét rajtam töltötte ki. Barátkoztam volna vele szívesen, mert mégiscsak ő volt a legkisebb az emberek között, de gyakran megcsavargatta az orromat, amit a magamfajta jószág nem szeret. Egy ilyen alkalommal Mekele csuklójába kaptam, és kicsordult a vére. Mekele üvöltve rohant a kapitányhoz, ő megnézte a fiú csuklóját, aztán megmorzsolta a vállát, engem meg egy szemöldökrándítással a hajó belsejébe intett. A vállmorzsolás a barátság jele volt Wong kapitánynál. A másik pedig a rendtevés jele: ha a fedélzeten történt valami galiba, a hajóbelsőbe küldött, ha a hajófenéken, felzavart a fedélzetre. Okos játék volt ez közöttünk, méltó a kapitányhoz és leghűségesebb alattvalójához.

Szóval, Mekele a fedélzet ünnepi felmosásához készült, hosszú kötélen vödröt engedett a tengerbe. Mielőtt felhúzta volna a vödröt, elbámult az apró korallszirt felé, amelyik mellett éppen elhajóztunk. Amikor aztán sietve felrángatta a vödröt, óriási homár mászott elő belőle, Mekele meglehetős nagy ijedelmére. A homár elindult a fedélzeten, a tengerészek nevettek, az utasok rémüldöztek, míg aztán a szakács rendet tett, és kijelentette, hogy a homárt az óceán küldte, és díszhelye lesz a kapitány születésnapi lakomáján. Azzal ügyesen megfogta az ollójával harciasan hadonászó óriásrákot a háta közepén, messze eltartotta magától, és zsákmányával a konyhába vonult.

Látható tehát, hogy az egész nap, sőt már az előző nap is, az ünnep jegyében telt, ennél fontosabbat senki nem képzelhetett el az egyhangú tengeri út idején. Vagyis hát mégis volt egyvalaki, aki tüntetően semmibe vette a tengerészszokásokat, a fedélzeti hely- és időbeosztást, a születésnapi előkészületeket, de még magát a kapitányt is. Sőt, nem is egy volt ez az egy, hanem kettő, de ezt a kettősséget csak én tartottam számon, mivel a kettő úgy összetartozott, akár a fény és az árnyék, a homár és az ollója, vagy inkább, mint… a macska és a gazdája.

A nevezetes páros embertagját Miss Millicentnek hívták, mivelhogy fehér kisasszony volt, a másik tagja pedig macska volt, és a Paó nevet viselte. Miss Millicent sovány volt, akár a babkaró, Paó viszont kövér, akár azok a csüngő hasú malacok a malájok házai körül. Millicent kisasszony tarka ruhákat viselt, különösen kedvelte a nagy rózsákat, akár bordó, akár kék színűek voltak, Paó ellenben fehér volt tetőtől talpig, kivéve a bal elülső lábát, amely bokától lefelé feketén sötétlett. Végezetül pedig a Miss hatalmas, fonott szalmakalapot viselt a fején, rajta agyagcseresznyékkel és kerámiavirágokkal, de legfőképpen sárga szalaggal, ő macskasága ellenben semmiféle díszt és cicomát sem viselt, csak az orrát hordozta, de azt elég magasan.

E két nagyon különböző szerzet viszont hasonlított egymásra abban, hogy mindig rossz helyen voltak, és mindig zsörtölődni kellett velük, ahogyan ők is mindig zsörtölődtek mindenkivel.

Az még csak hagyján, hogy Miss Millicent vitorlát akart felhúzatni a gőzhajóra, mert úgy szebb a háttér fényképezéskor, az is legföljebb vidámságot keltett a tengerészekben, hogy reggelire pezsgőt kért magának és borjúmájat Paónak (akit ő idegenek előtt „Miss Paó” néven nevezett), de amikor odatelepedett méretes napernyőjével a parancsnoki híd árnyékába, és eltakarta a fél óceánt, akkor már Wong kapitány is összevonta a szemöldökét.

Wong kapitány rosszallását és a fiúk haragját nagyon megértettem, és úgy gondoltam, nekem is ki kell nyilvánítanom nemtetszésemet a Millicent-Paó (vagy ahogy Tong Ho nevezte, a Miss-Miss) páros iránt. Amikor Csu La azt a locsolásos gyalázatot elkövette ellenem, csatakosan Paó közelébe sündörögtem, és alaposan megráztam a bundámat. A macska hangos tiltakozással ugrott a kisasszony ölébe, s Miss Millicent ruharózsái úgy néztek ki az eset után, mint amelyeket éppen megöntöztek. Ettől kezdve csak egy-két dühös szembefújás vagy megvető farkcsóválás jelentette kettőnk között az érintkezést. Amikor Miss Millicent meghallotta, hogy a hajón születésnapi ünnepség készül, hátat fordított a tengerészeknek és a vendégeknek, de még a kapitánynak is, és elmélyült horgolásba fogott. Kabátkát készített Miss Paónak, mondhatom, csúf egy darab volt!

VIDOR VAGYOK, A TERRIER

Igaz is, eddig nem mondtam: Vidor vagyok, a terrier. Be kell mutatkoznom és elmondani, miért szerepelek ebben a történetben, mert a végén még azt fogják gondolni, hogy ember vagyok. Nem mintha bármi bajom volna az emberekkel, de hát végül is: az ember – ember, a kutya meg kutya.

Szóval, kétéves terrier szuka vagyok, ami az emberek nyelvén nőstényt jelent, vagyis olyan nagyobbacska kutyalányt. Közepes termetű vagyok, inkább vékony, a bundám tarka, amelyen fehér és fekete a folt, de a mellemen és az arcomon még bizony vörösesbarna is előfordul. A két fülem hegyes és sötétebb színű, a szemem körül is sötét folt van. Az orrom viszont vakítóan fehér, és egy vékonyka csík húzódik ebből a fehérségből a homlokom közepéig. Szemeim nagyok és barnák, és úgy tudok nézni velük, mint általában a kutyák.

A magamforma szukát a többi kutya szépnek találja, és ezt az emberek is így gondolják. Ha pedig ennyi okos és lelkes lény megerősíti egymás véleményét, nem lehet az másként. A kivételt ezúttal is ezek a rettenetes vendégek jelentik: a zsörtölődő Miss meg a kényeskedő Paó, nekik semmi se elég jó, senki se elég szép. Még én sem!

De ne vágjunk a dolgok elébe! Ki tudja, mi mindent kell elbeszélnem, hiszen alig két éve születtem, és annyi dolog van a világon, ami már korábban is megvolt, mintsem hogy én közibük toppantam volna.

Akit Anyóként tisztelhettem, őbelőle inkább csak a hasa meleg és puha bundájára emlékszem. Meg arra, hogy amikor még gombócnyi kölyök voltam, az orrával terelgetett engem és a testvéreimet. Hogy hányan voltunk, nem tudom, de ott, közöttük szereztem azt a képességemet, hogy ha végignézek egy gombolyag kutyán, fürjmadáron vagy utcagyereken, azonnal érzem, hogy megvannak-e valamennyien, vagy hiányzik-e közülük valaki. Anyó megtanított, hogyan kell egy kutyának viselkednie; hogy a nyelvemet alaposan lógassam ki a melegben, és hogy a gazdámat, ha lesz, becsüljem meg, és akkor ő is megbecsül. Ezt az utóbbi tanítást apró kutyaként még nem értettem, csak később jöttem rá az értelmére.

Aztán hopp, egy kéz megmarkolta a nyakam bőrét, elemelt Anyó mellől és a testvéreim közül, akiket többet nem láttam. A kutyalétnek, tudtam, ez velejárója, de azért bánkódtam miatta egy kicsit. Anyó olyasforma kutya lehetett, amilyen én vagyok most, kétévesen.

Aki kiemelt az udvarvégi, erdőszéli alomból, az maga Wong kapitány volt. Nagy volt, mint az emberek általában, talán egy kicsit nagyobb is náluk. Meg erősebb. Hogy a saját kezével nyúlt az alomba, és hogy engem választott a kutyakölykök kínálatából, ezért hálás vagyok neki. Amikor fölemelt, szembefordított magával, és az arcomba nézett. Aligha lehettem daliás látvány, amint ráncos bőrömbe bújva kalimpáltam a nagy ember szeme előtt. Leszel az én kutyám? – kérdezte, aztán feleletet se várva, magával vitt. Wong kapitányból először a hatalmas száját és bozontos szemöldökét láttam, aztán a mindent beborító szakállát és két lapátméretű tenyerét. Ezekről a szörnyű kellékekről később kiderült, hogy jól bánik velük Wong kapitány, és nekem sincs félnivalóm tőlük. Lassanként megnyugodtam, és megértettem, ez az a bizonyos kapcsolat, amit Anyó a gazdáról és a kutyáról mondott.

Wong úr háza Honoluluban áll, a világ legszebb városában, közel a tengerhez és a Diamond nevű hegycsúcshoz, közel a pálmákhoz és a mangrovékhoz, és közel az ég felhőihez. A kikötőtől görbe utcácska vezet fölfelé a kiszögellésig, ahol Wong kapitány emeletes bambuszháza áll. Az utcában kapitányok és tengerészek, teherhordók és éhenkórászok laknak. Persze csempészek is, de őket más néven nevezik. Wong úr fiúknak hívja őket.

A ház üres volt, vagyis Wong úron kívül más nem lakott benne, és én ezen egy kicsit elcsodálkoztam. Azt gondoltam, népes kutyasereget fogok a házban találni, akikkel megoszthatom rövidke kutyaéletem máshol szerzett élményeit. Szép, nagy és kellőképpen rendetlen ház volt ez, amelyet csak Tikura asszony látogatott időnként, aki mindig a kezét tördelte a rendetlenség láttán, de ő maga sose csinált rendet. Wong úr – ezután inkább gazdámnak nevezem – csak mosolygott a szakállába, és füstkarikákat eregetett a pipájából.

Aztán különös és meghökkentő tárgyakat találtam a házban. Kalandozásaim során először egy halványsárga selyemkimonóra akadtam az egyik szekrényben, amelyet senki sem hordott. A ruha illata régi időket idézett, és a gazdám szelíden elhúzott a szekrény elől. A szekrényt kulcsra zárta, és a kulcsot köntöse zsebébe rejtette. Máskor pedig, amint az aprócska kertet szimatoltam végig, egy falovacskát találtam a mangrove sűrű bokra alatt, a lovacskát szépen faragott kocsiba fogták be, a lószerszám valódi csikóbőrből készült. A játéknak bizonyosan nem a bokor alatt volt a helye, ezért óvatosan a szájamba fogtam, bevittem a házba, és a gazdám lába elé tettem. A gazdám ekkor fölemelte a lovacskát és a kis kocsit, úgy sárosan az alacsony bambuszasztalkára tette, és titkos szavakat suttogott föléje. Puha kendőt vett elő, tisztára és fényesre törölte a játékot, aztán az ölébe vette, az arcához szorította, ringatta, mintha apró gyerek volna. Én csendben álltam, mozdulni se mertem, féltem, talán valami meggondolatlant cselekedtem. Aztán, amikor a gazdám megnyugodott és a lovacskát és a kis kocsit is bezárta ugyanabba a szekrénybe, amelyikben a kimonót tartotta, maga mellé ültetett és beszélt hozzám, beszélt, sokáig. Akkor én még kicsi kutya voltam, nehezen értettem az emberek szavát, de a kapitány arcát néztem, a hangját hallgattam, a feje biccentését figyeltem, és éreztem, hogy valami fontos dolgot mond el a házról meg a saját életéről.

Egy gyönyörűséges asszonyról beszélt, aki azt a sárga selyemkimonót viselte, és egy kisfiúról, aki itt játszadozott a házban. És azt is mondta a gazdám, hogy ők már nincsenek itt, hogy csak a kimonó meg a falovacska emlékeztet rájuk. Nekem ekkor összeszorult a szívem, mert mi, kutyák, megérezzük, ha baj történik valahol, és nagyon tudunk szenvedni a más baja miatt. Arra gondoltam, hogy az a kisfiú bizonyosan jó gazdám lett volna, olyan gazda, aki éppen ilyen apró kutyához való, amilyen én vagyok. És a sárga kimonós asszony is jó gazdám lett volna, aki kényeztet és beavat egy nagy ház titkaiba, mint egyik asszony a másikat. Elgondolkoztam ezeken a dolgokon, és elfacsarodott a szívem. Aztán azt mondta a gazdám, ez a nagy ember és nagy kapitány: – Tudod, kutya, ha ők élnének, te ma nem lennél itt velem. Tedd vidámabbá az életemet, ezért elnevezlek Vidornak!

Így lettem hát Vidor, a név nem is volt ellenemre, mivel jól illik a természetemhez. És így lettem Wong kapitány első számú jószága, ha csak a pipáját nem kedvelte talán még nálam is jobban. De azt már mégse viselném el, hogy egy ostoba gyökérdarab megelőzzön a gazdám szeretetében!

Szép volt a ház, és szép a kert, jól lehetett heverészni a lakás árnyékos függönyei mögött, és a kert félhomályos mangrovebokrai alatt. Egy reggel a kapitány megállt előttem szétvetett lábakkal, és így szólt hozzám:

– Mától kezdve nagy kutya vagy, megyünk a tengerre!

Mondtam volna, hogy én még nagyon kicsi kutya vagyok, de nem hallgatott meg. Elindult öles lépteivel, én pedig, ha nem akartam lemaradni, loholhattam utána. Sokáig nem kellett loholni, mert a régi kikötő sarkán megállt a gazdám, és a tengerre mutatott:

– Látod, ott himbálózik a Nisikó, a mi hajónk!

Ettől nagyon büszke lettem. Ha a mi hajónk, akkor azt úgy kell érteni, hogy a gazdám hajója meg az én hajóm.

Vagyis Wong kapitányé és Vidor kapitányé. Olyan izgatott voltam, hogy még a lábam is reszketett. A gazdám csónakba ült, és intett, hogy ugorjak mellé. Beugrottam, a csónak billegett, én pedig rettenetesen féltem. Akkor láttam először tengert, akkor láttam először hajót és csónakot. Féltem a békés tengertől és a barátságosan himbálózó csónaktól. Akkor még nem tudtam, hogy csak a haragos tengertől és a hánykolódó csónaktól kell félni.

– Szimatold körül a hajót! – mondta a gazdám, de ez már parancs volt. Az első parancs, amelyet a kapitány adott a legkisebbik, négylábú hajósinasnak, aki mellesleg tulajdonostárs is volt. Hajh, nehéz az emberek esze járásán eligazodni!

Körülugattam, aztán alaposan végigszimatoltam a hajót. Hatalmas nagy hajó volt, én legalábbis azt gondoltam róla. Minden helyiségbe beszaglásztam, minden kamrában terepszemlét tartottam, a lépcsőkön leszaladtam, az emeletekre fölkaptattam. Bekémleltem minden deszkabódéba, és kinéztem minden láda mögül. Estig se végeztem a sok zegzuggal, a sok szöglettel és benyílóval. Este fáradtan dőltem a gazdám lába elé, majd ráhengeredtem a nagy kapitányi csizmákra.

– Elfáradtál ugye, Vidor?! Pedig jól tanulj meg mindent. A hajót neked kell megvédened. Kicsi kutya vagy, de a bátorságod nagy. Én őrködöm nappal, te éjszaka. Ismerd meg, ki a barát és ki az ellenség. Hogy ki a hamis barát, azt jól vésd az eszedbe. Őrizkedj a patkányoktól, nagyon pimaszok. Lövöm ugyan őket, de azért mindig maradnak elegen. Ja, és köss barátságot a révkalauzzal meg a fináncokkal! – csak úgy záporoztak rám a tudnivalók. Emberi tanácsok voltak ezek, de hogy betarthassam őket, a kutyaeszemet kellett használnom. – Vidor, Vidor – mondtam magamnak –, sok felhős napod lesz még ezen a saját hajódon…

Ettől kezdve ritkán jártunk haza. Ha a kapitány a hajón volt, hát persze hogy én is vele voltam, ha vásárolni indult, persze hogy én őriztem a hajót. Ha a fiúkkal tárgyalt (mármint a csempészekkel), persze hogy én őriztem a kapitányt.

Időnként vágytam haza, a szép bambuszházba és a mangrovebokros kertbe. De ha otthon voltam, egyre azon járt az eszem, mi történik a hajóval. A Nisikó… éjjel fölriadtam, és füleltem a tenger felé. Aztán másnap reggel alig bírtam a türelmetlenségemmel, hogy induljunk a kikötőbe, a hajóra.

A tenger valami különös volt. Különös volt, ahogy elnyúlt a végtelenbe, a fényes nap alatt. És különös volt, amikor ugyanez a tenger szürke hullámokat görgetett a hátán. Más tenger volt, amelyik a hátára vette a csónakot, és más tenger, amelyik hordozta és dédelgette a Nisikót. A hajófenékre pedig időnként bekopogott és be is dörmögött, mint egy dongó, vagy mint valami kínai medve.

A gazdám egyszer megragadta a nyakam bőrét, amit pedig csak kiskutyákkal tesznek, és a vízbe rakott. Kétségbeesetten kapálóztam, aztán addig igyekeztem elérni a gazdámat, amíg egyszerre csak ott nem voltam nála a parton. A gazdám visszadobott a vízbe (most már dobott), én újra kievickéltem, mire kiemelt és a partra tett:

– Tudsz úszni, Vidor! – állapította meg, aztán a csizmájához szorította a fejemet, ami az elismerés jele volt nála. – Aztán el ne felejtsd ezt a tudományodat! – El nem felejtettem, de a tengerrel igazi barátságot sose kötöttem. A legszörnyűbb az volt, amikor egyszer szomjúságomban belekóstoltam a vizébe. A szörnyű, sós víz a torkomon akadt, és kis híján megfulladtam. Ez az ijesztő ismeret legalább annyira az eszembe vésődött, mint az úszni tudás.

A Nisikó, ezt csak később tudtam meg, öreg hajó volt. Ha nem volna bizalmaskodás ilyet mondani egy fiatal kutyának egy öreg hajóról, azt is mondhatnám: rozoga, vén bárka volt. Vagy inkább sokat próbált, kiszolgált vízi alkalmatosság. Új korában turistákat szállított a szigetek között, de aztán megjelentek az üvegfedélzetes túrajachtok, és a Nisikó postahajó lett. Aztán jöttek a légpárnás surranó-hajók, a Nisikó pedig szállítóhajó lett. Gerendát fuvarozott, maniókát, időnként egy-egy pálmacserje-szállítmányt. Wong kapitány kezében újra felvirágzott az üzlet, átalakította gyöngyhalászhajóvá, de idővel kimerültek a közeli telepek, a Nisikó egyre többet maradt áru nélkül. Wong kapitány homlokán már egymást érték a ráncok, amikor a Nagy Zátony-szigetekről megkereste a bennszülöttek küldöttsége, és a Nisikó ismét közlekedett Honolulu és Wataburu, a Nagy Zátony-szigetek fővárosa között. Ismét kirándulóhajó lett, postagőzös, szállítóhajó, mindenki legnagyobb örömére. Hogy aztán Wong kapitány meg a nagy zátony-szigetekiek még miről beszélgettek ott a honolului bambuszházban meg a wataburui lávakő falú matrózkocsmában, arról legföljebb a kapitány tajtékpipája tudna vallani, de az bizony hallgat. Talán ezért is kedveli őt olyan nagyon Wong kapitány.

Még egyvalakiről azért szólni kell a parton maradók közül, mielőtt tengerre szállunk. Nem nagy személyiség, nem mérhető a gazdámhoz, sem a kapitányok bármelyikéhez. Ő bizony az utca éhenkórászainak egyike, vagy még azoknak is csak a legkisebbike. Matakó volt a neve a sikátorban lakó kis utcagyereknek, aki ha volt munka, dolgozott a kikötőben, ha nem volt, magához hasonló utcagyerekekkel rótta Honolulu kikötőnegyedét. Elkalandoztak a Diamond hegy oldalán, és sehol nem hagytak maguk után kárba veszni érett gyümölcsöt vagy könnyen mozdítható kerti tárgyat. A gazdám elnézéssel, sőt bizonyos jóindulattal volt a tizenkét éves kis csibész iránt. Azt mondta, ha Matakó rávillantja hibátlan fogsorát, és megrázza fekete, göndör fürtjeit, mintha a saját fiát látná. Már amilyennek Wong úr az emlékeiben megőrizte gyermeke képét. Matakó barátságos volt velem is, ő volt az egyetlen, akivel a gazdám elengedett a kikötőbe vagy föl a hegyoldalba. Én is szívesen barangoltam vele, de csak ha egyedül volt a fiú. Ilyenkor beszélgetett velem, szavait majdnem olyan jól értettem, mint a gazdámét. Matakó időnként a lábszárához szorította a fejemet. Neki nem volt csizmája.

TŰZ A VÍZEN

Hogy valami baj készül, azt már kora délután lehetett tudni! Az utasok csendben szenderegtek, a tengerészek álmosan kókadoztak a hőségben. A kapitány a parancsnoki híd karfájára tette sapkáját, ami annak a jele volt, hogy ő ugyan rövid időre eltávozik közülünk, de a hajó egyetlen pillanatig sincs vezetés híján. Wong úr mindeközben a kapitányi forgószéken ült, hátát a kabin falának támasztotta, és a szakállába horkolt. A kormányos volt az egyeden, aki ilyenkor is éberen őrködött, kezét le nem vette a kerékről, szemét pedig az iránytűről.

Miss Millicent lankadatlan szorgalommal kötögette a világoskék kabátot macskája számára. Időnként maga elé állította Paót, és hozzámérte az elkészült ruhadarabot. A gömbölyded, fehér kedvenc úgy illegette magát, akár egy bahamai táncosnő. Meg nem állhattam, hogy rá ne vakkantsak, majd elfordultam, és megvetően a farkamat csóváltam feléje. Paó váratlan haragra gerjedt, a halványkék fonalgombolyagot felém hajította, és dühödten fújni kezdett. A gombolyag célt tévesztett, elröppent a fejem fölött, és a fedélzet vasrácsán keresztül a Csendes-óceánba zuhant. A látványtól Paónak a torkán akadt a fújolás, majd jobb mellső lábával némán rám mutatott. A kisasszony sikoltozni kezdett:

– A kutya! Vízbe lökte a fonalamat!

Ekkora arcátlanság hallatán – úgy érzem, jogosan – elfutott a méreg (a terrierek hirtelen haragú nép). A macska, mintha gúnyolódnék, még mindig felém mutogatott kinyújtott mancsával. Nem sokáig. Egy pillanat múlva dühödten kergettük egymást, végig és hosszában és keresztül-kasul a fedélzeten, Paó dühödt nyávogással, én hangos ugatással. Miss Millicent pedig rémült sikoltozással kísérte a jelenetet. Az utasok felrettentek álmukból, és azt gondolták, kalóztámadás érte a hajót, a kapitány is felriadt álmából, és azt hitte, fináncok szállták meg a hajót, a tengerészek szintén felocsúdtak álmukból, és a hasukat fogták nevettükben. A jelenetnek a kormányos vetett véget, dobhártya-hasogató füttyszót eresztett ki az ujjai és a fogai között, amitől kutya, macska és Miss egyaránt riadtan dermedt meg, ahol éppen volt. Aztán jelt adott Mekelének, hogy szedje ki vödrével az égszínkék gombolyagot a tengerből. A hajósinas morogva emelte a fedélzetre a különös zsákmányt.

– Megint homárt fogtál, Mekele? – kérdezte nagy hangosan az egyik maláji, és a legények máris a fedélzeti deszkákon hemperegtek nevettükben. Mekele dühösen lökte a gombolyagot a Miss lábaihoz, a maradék vizet a vödörből pedig a képembe locsolta. Aztán duzzogva lecsoszogott a hajófenékre. Az utasok föllélegeztek, a tengerészek lecsillapodtak, de béke helyett legföljebb fegyverszünet jött létre a hajón.

Estefelé aztán elkezdődött a mulatság. Amint a nap a látóhatár közelébe ereszkedett, egyre inkább óriási lampionra hasonlított egy vidám tengeri mulatságon. A két legmarkosabb tengerészfiú és a két legcsinosabb utas hölgy cipelte a kapitány születésnapi meglepetését, egy kerek hasú hordócskát, amelyet természetesen a kapitány saját whiskyjével töltöttek meg. A hordónak kalapot csináltak (egy kiöregedett tányérsapkából), tengeri hínárból szakállat formáztak neki, egészen olyat, amilyen Wong kapitány képét is díszítette, majd egy öblös pipát erősítettek a „hordókapitány” szája helyére.

Csu La, aki nem csak a vizesvödörrel bánt ügyesen, egy gumicsővel úgy rögzítette a pipát, hogy a hordót cipelő tengerész valódi füstkarikákat tudott belőle elővarázsolni. Tong Ho viszont a hordófej köré ünnepi fogást szerkesztett mindazokból a két- és négylábúakból, szárnyasokból és uszonyosokból, amelyek a hajó kamrájában és a környező óceánban a rendelkezésére álltak. Ameddig társaik zeneszóval a parancsnoki híd előtt vonultak a kapitánnyá előléptetett hordóval, ő Mekelével a hajófeljáró elé két asztalra csodás rendbe sorakoztatta a fürjeket, középre pedig a pirosra főtt homárt helyezte.

A tengerészek hurráztak, a vendégek brávóztak, a kapitány zavartan kivette szájából a pipát, majd még zavartabban visszatette. Aztán megköszörülte a torkát, végignézett a nyáján (amelyben volt fekete bárány is, elég) és a vendégek díszes gyülekezetén. Elmosolyodott, ismét megköszörülte a torkát, majd lehajolt, lapátméretű tenyerével a fejemet a csizmaszárához szorította, és annyit mondott: – No!

E pompás ünnepi szónoklat után a taps elült, a hurrák elhallgattak, viszont a poharak csengeni, a tányérok pedig csörömpölni kezdtek. A fürjek hamarosan gazdára találtak, az élelmesebbek nagy darabokat szakítottak le a homárból.

A tengerészek markosak voltak, a hölgyek inkább csinosak, mintsem ügyesek. Egyikük a fürjek után nyúlt, kezében a whiskys hordó megbillent, és hangos csattanással a földre zuhant. A whisky bugyborékolva tört elő a széjjeltört hordó dongái közül, és széles patakban futott le a lépcsőn, a hajó belsejébe. Az égő pipa a szétömlő whiskytó közepére esett, és egy pillanat alatt lángba borította azt. A tengerészek riadt ordítással, a vendégek ijedt visítással szemlélték, ahogy a rozoga, öreg hajó egy perc alatt tüzes pokollá változik.

Wong kapitány azonnal a lejárati ajtónál termett, vadonatúj fehér mellényét a lángoló alkoholfoltra szorította, de a ruha pillanatok alatt átitatódott whiskyvel, sőt a kapitány szakálla is tüzet fogott. Wong kapitány a földre vetette magát, arcát a fedélzet deszkáihoz szorította. Füst és égett szőr orrfacsaró bűze gomolygott körülötte. Kétségbeesetten rohantam hozzá, és vonítva vetettem rá magamat. Már elaludt a lángra kapott szakáll, arcán koromfoltok és vörös szőrmaradványok sötétlettek. A tengerészek le-föl rohangáltak a fedélzeten, de a hajó belsejét senki sem merte megközelíteni. A lépcső mélyéről tört fel a tűz, öles lángnyelvek csaptak elő, és iszonyú hőség olvasztotta meg a hajópadló kátránycsíkjait.

Mekeléért kiáltottak, a fiú már a korlátnál hasalt, és egyik vödör vizet a másik után rángatta föl a tengerből, a fedélzetet ostromló tűz ellen azonban mindez kevés volt. Két tengerész homokot szórt az izzó zsarátnokra, egy harmadik pedig lapáttal igyekezett elfojtani a lángokat. A kapitány sebesült arcát egy vödör vízbe nyomta, aztán sziszegve kiemelte belőle, hangosan felnyögött, és már ismét a régi volt.

Hangjával, kezével tízfelé osztotta a parancsokat, tengerészei ugrottak és rohantak, az utasok mintegy révületben engedelmeskedtek a határozott és okos szónak. Én el nem mozdultam mellőle, pedig rettegtem a tűztől, rettegtem a füsttől, rettegtem a víztől, de legeslegjobban a veszedelem váratlanságától rettegtem.

A megzavarodott utasok és a tűzoltó tengerészek a megterített asztalokat felborogatták és szilánkokra törték, a fürjek nagy részét már korábban megették, a maradékot a fedélzeten széttaposták. A félbehasított ananászok és mangók füstösre mocskolódva hevertek a tengervizes deszkapadlón. A hajó belsejéből alattomos, fojtó füst szivárgott elő. A tengerészek csatárláncot képeztek, és úgy küldték a hajó mélyébe a vízzel telt oltóvödröket. Eláztak a kabinok, a legénységi hálók és a rakomány. Miután a tűz fölégette, a víz tönkretette őket. A tengerészek közül ketten sebesültek meg: Csu La keze beszorult az ajtó és egy leomló faláda közé, és most tehetetlenül lógott a fiú bal oldalán. Csu La végtelen nyögésbe-sírásba kezdett, és fejét jobbra-balra csóválta. Egy maláji combjára tüzes deszkaszál zuhant, és ijesztő mintát égetett a bőrébe. A férfi meg se mukkant, csak a fogát csikorgatta kínjában, és a szemét forgatta félelmetesen.

Az utasok riadt csoportokba gyűltek a hajó elején. Szembefordultak a még mindig füstölgő lejárattal, mintha attól tartanának, hogy ha a hátukat fordítják felé, alattomban újra lángra lobban a hajó. Már nem jajgatott, nem sóhajtott senki, az emberek némán ölelték megmentett tárgyaikat, Miss Millicent Paó kosarát szorongatta.

Wong kapitányt rettentő lelkifurdalás gyötörte, az ő ünneplése váltotta ki, még ha akaratlanul is, az oktalan pusztulást. Még a hajónaplóba is beírta előre, a partiak persze azt gondolják majd, hogy a féktelen mulatozás meg a részeges tengerészek okozták a hajótüzet. És a rakomány, hej, de szép is lett volna! Most oda az egész! Meg a szárazföldi hírességek, mit szólnak majd, hogy szeretteik feje fölött leégett a hajó. Soha többet nem bízzák őket Wong kapitányra, mert megbízhatatlan lett a szemükben. Holott micsoda hitvány szárazföldiek, és micsoda vacak vendégek voltak! – Wong kapitány keservesen tátotta nagyra a száját, mintha kiáltani akarna, pedig csak megégett arcbőrét fájlalta. – És még az a hordó whisky is elfolyt! – sóhajtotta keservesen, és fejemet hatalmas kezével a csizmaszárához szorította.

Váratlanul megjelent a kormányos, és némán a kapitány elé állt. Őróla mostanáig el is feledkeztünk, személye a rendet és a biztonságot jelentette. Hogy most megjelent, annak bizonyosan oka volt, és ez az ok nem lehetett biztató. Wong kapitányra nézett, és alig észrevehetően a fejét kezdte csóválni:

– A kormánykerék, uram, a kerék nem működik többet! – mormogta fojtott hangon. A kapitány maga lépett a kormánykerék mögé. Megmarkolta, és forgatni próbálta. De a kormány éppen csak megmozdult, aztán elakadt, szánalmasan recsegett és kattogott, mint egy fadarab, amelyik mindig a falnak vagy gerendának csapódik. A kapitány, a kormányos és egy tengerész, kezében lámpával a hajófenékbe sietett, a fent maradtak feszült némaságban várták őket. Mindenki a fedélzet deszkáit bámulta, senki nem merte fölemelni a szemét. Percek teltek csak el, de mintha évek lettek volna, a mélyből egy-egy halk kopogás és fojtott emberi szó hallatszott. Aztán megjelent a három férfi, Wong kapitány keze rövidre égett szakállát tapogatta.

A hajó kormányozhatatlan lett, a raktárfal ráomlott a kormányszerkezetre, üszkös gerendánál egyéb nem maradt odalenn. – Kérem, ne ijedjenek meg! A hajó biztosítva van, természetesen! – tette hozzá a kapitány sietve, de hogy mit gondolt valójában e biztató szavak közben, arról senki sem tudott. – Amit a kezükben tartanak – folytatta elszántan –, azt jól őrizzék meg, ez maradt minden vagyonuk. A többi a tűz martaléka lett. És majd a halaké! – tette hozzá keserűen.

Ijedelem és pánik tört ki a vendégek között, a tervezett tengeri kirándulás csúfos véget ért. Vagy… dehogy ért véget! Hol volt még a vége! A tengerészek egykedvűen ácsorogtak, nekik semmijük sem volt, nekik egy hajótűz legföljebb izgalmat jelentett. Wong kapitányt szerették, a Nisikót sajnálták, vagy talán a szállítmányból rájuk eső részt? Öklükkel dühösen csaptak a levegőbe, és sötét pillantásokkal méregették a kegyetlen óceánt.

A nap lassan eltűnt az égről, tudtuk, rövidesen beköszönt a trópusi éjszaka. Már csak egymás körvonalait láttuk, a tengerészek a korlátnál ácsorogtak, az utasok a hajó elején, és holmijukat ijedten szorították magukhoz.

– Az Albatrosz! Az Albatrosz! – kiáltotta egyszerre a kormányos. – Éjfélre érkezik Honoluluba, tehát este kilenckor kell erre jönnie. Az Albatrosz felvehet minket, uram! – A kapitány értett a szóból, a Nisikó máskor kerülni szokta a kereskedőhajókat vagy a kirándulójáratokat, de most veszélyhelyzet volt, amikor minden segítséget meg kell ragadni. A hajójáratok jól ismert útvonalán voltunk, és Honolulu körzetében sok hajó közlekedik. A kapitány a parancsnoki hídra sietett. A legénység és a vendégek egyszerre ott tolongtak a híd korlátja előtt. A Miss egészen előretolakodott, Csu La jobb karjával fogta át balja törött csontját, és fejét a parancsnoki híd kemény szegletoszlopához szorította.

A kapitány az órájára nézett, kilenc óra volt, az Albatrosz ezekben a percekben lehet a legközelebb. Vagy ki tudja, mennyire sodorta el a Nisikót máris az áramlás. A kapitány az égnek emelte revolverét, majd észak felé fordult. Gyönyörű volt a rakéta, amit kilőtt, bár engem ismét a tűzre emlékeztetett, és egy kicsit megijedtem. Amint lehullottak a jelzőtűz apró szikrái, megvilágították az arcokat. Mindenki fölfelé és észak felé nézett, a szemekben remény és várakozás tükröződött. Csak Wong kapitány, az én gazdám nézett maga elé, és a dörrenés elhaló robaját figyelte az óceán fölött.

Ötpercenként lőtt fel a kapitány újabb rakétát, a harmadik lövés után válaszként nagy és erős fénysugár érkezett a sötétből.

– Az Albatrosz! Az Albatrosz! – A tengerészek hurráztak, a vendégek brávóztak. Akárcsak a születésnapi ajándék mellé – jutott eszembe. – Megmenekültünk! – kiáltotta az egyik utas, a többiek átvették a szót, és úgy adták tovább, mintha ők maguk találták volna ki. A tengerészek egymás markába csaptak, a kormányos pedig eleresztette förgeteges füttyentéseinek egyikét, ma bizonyosan a legvidámabbat.

Az Albatrosz déli irányba fordult, és hamarosan ott világítottak a hajóablakok a közelben. Három sorban, soronként tizenhét fényes ablakszem. Norvég utasszállító volt, s amint az éjszakában föltűnt, úgy éreztük, mintha valami mesebeli tündérország közeledett volna hozzánk.

Az Albatrosz első tisztje megkérdezte a szócsövön át, hogy mi lőttük-e föl a rakétát, és hogy mit akarunk. A kapitány bemutatkozott, és pár szóban elmondta a Nisikó tűzesetét (a hordót nem említette, de még a fürjeket és a homárt sem), majd hivatalosan segítséget kért. – Sebesültjeink is vannak! – szólt bele végül a szócsőbe, és Csu Lára pillantott.

A mentés gyorsan és rendben zajlott. Az Albatroszról mentőcsónakot bocsátottak le, az utasok ott szorongtak a hajó elülső részén, a tengerészek a korlát mellett, némelyikük már élt át életében hajótörést. Amint a mentőcsónak kikötött a Nisikó mellett, az Albatrosz két matróza lépett a fedélzetre, és egyenként a csónakba segítette az utasokat. A sietségben Miss Millicent kezéből kilökték a fűzfa kosarat. Paó a földre esett, valaki rálépett, a macska ijedt nyivákolással a lejárat felé rohant.

– Ne arra menj, te szamár! – vakkantottam rá, és már a nyomában is voltam.

– Eredj csak utána, te ostoba! Legalább mind a két dögtől megszabadulok! – sziszegte egy hang, Mekele hangja, és egy láb jókorát rúgott belém. Lezuhantam a hajófenékbe. Ahová korábban lépcsők vezettek, ott most csak üszkös gerendák meredeztek. A sötétség sötétebb volt, mint amit valaha is láttam. – Merre vagy, te ostoba macska? – vakkantottam bele a semmibe, de a hangom elhalt a süket csöndben, torkomat pedig a keserű füstszag fojtogatta. Paó az ajtó mellett lapult, amint Mekele engem lerúgott a lépcsőn, ő visszarohant a fedélzetre, és egyeden ugrással a Miss kosarában termett.

– Na, csak hogy itt vagy! – zárta le a kosár fedelét a Miss, elfogadta a matróz segítő kezét, és a mentőcsónakba huppant. Ő volt az utolsó a vendégek közül. A matróz jelt adott, utánaugrott és ellökte a hajótól a csónakot. Az utasok hallgattak, csak a csónak orrában mormogott egyikük megállás nélkül.

A másik mentőcsónak a Nisikó tengerészeit vette hátára. A csónak elejénél a kapitány állt, a tatjánál a kormányos.

– És Vidor? A kutyám merre van? – kérdezte Wong kapitány idegesen, amint nem érzett maga mellett.

– A macskás hölgy mellett van! – felelt az egyik matróz a csónakból. – Siessünk, uram! – és a tengerészek egymás után ereszkedtek a mentőcsónakba. A kormányos zárta a tengerészek sorát, megállt az emberei előtt, és számba vette, valamennyien megvannak-e.

– Nisikó, Nisikó! Hát hűtlenül elhagytál? – sóhajtott Wong kapitány. – Vagy én voltam hűtlen tehozzád? – mormogta aztán halkan. Végignézett a kihalt hajótesten, a feketén ásító fedélzeti lejárón, és nehéz szívvel a mentőcsónakba ereszkedett. Karjait keresztbe fonta a mellén, és szemét nem vette le a hajóroncsról. A két mentőcsónak eltűnt a sötétben, a kapitányt és tengerészeit, valamint a vendégeket elnyelte az éjszaka.

Kínos erőlködéssel bírtam ismét a fedélzetre vergődni, amint felértem, senkit sem láttam magam körül. Eltűnt Mekele és el a kényeskedő Paó macska, eltűntek a marcona tengerészek, el az állandóan fecsegő utasok, és eltűnt, jaj, eltűnt a gazdám, Wong kapitány.

A távolban ott ragyogott az Albatrosz, egyre kisebb lett és egyre messzebb került a mesebeli tündérország, mintha lassan belemerült volna az éjszakába.

KAPITÁNY – HAJÓ NÉLKÜL

– Björn Skjöld Fjordsensen!

– Wong!

A két kapitány kezet rázott egymással, a viking hajós hosszasan szorította és rázogatta a maláj tengerész kezét, amely elveszni látszott hatalmas tenyerében.

– Szerencse! Szerencse! Az ég küldte erre a mi Albatroszunkat, egyenest az ég! Éreztem, hogy ma valami nagy dolog fog történni. Valami jó dolog! És lám, megtörtént. Itt a hajótörés, a baleset, a tűzvész, és tessék, emitt meg az Albatrosz! – Björn Skjöld Fjordsensen kapitány bal kezével a Nisikót utánozta, amint éppen a tengerfenékre készült merülni, jobbjával pedig a szerencsés pillanatban érkező Albatroszt mintázta, amelyik, hopp, megragadta a szerencsétlen süllyedőt, a magasba emelte, és a szerencse máris bekövetkezett.

Wong kapitány némán bólogatott a hatalmas norvég árnyékában, de valahogy nem tudott olyan mértékben örülni a szerencsétlenségnek, mint társa.

– Sebaj, sebaj, kapitány… – A neve után tudakozódva Björn Skjöld Fjordsensen kérdően nézett Wong kapitányra, miközben barátságosan hátba ütögette.

– Wong! – szólt Wong kapitány, aki a vállveregető csapások hatására lassan a hajószalon falához szorult.

– Wong? Csak ennyi: Wong? Hm! Nagyszerű, kapitány Wong! Ha nem történik ez a kis… izé, ez a kis kaland, vagy inkább kalandocska önnel és a kis… – Björn Skjöld Fjordsensen kapitány ismét kérdőn nézett Wong kapitányra.

– Nisikó. A mi hajónk…

– Úgy, úgy! Önnel és a kis Nisimisivel, sosem ismerjük meg egymást. Pedig micsoda óceán ez, két ilyen pompás kapitány is hajózik rajta, mint mi! Mint kapitány Björn Skjöld Fjordsensen és mint kapitány…

– Wong! – sóhajtott Wong kapitány.

– Az, az! – köszönte meg a norvég a kisegítést. – És akkor soha nem ismerem meg az ön kiváló tengerészeit, ezeket a nagyszerű fiúkat, akiknek a mi bálnavadászaink között volna a méltó helyük. No, de ami késik, nem múlik, uraim, a következő hajótörés után az egész csapatot felfogadom egy északi-sarki útra, rozmárnézőbe!

– Az kellene még csak! – morgott a szakállába a Nisikó kormányosa, aki hallotta már hírét a kedélyes norvég bálnavadásznak.

– Vagy inkább egy jégtörőt látogatnának meg, barátaim? Haha, három hónapig falhatnák a sózott halat meg a szárított birkahúst. De nincs is annál finomabb, zsenge kaporral…!

– Inkább a fináncok! – dörmögte maga elé Tong Ho, de Wong kapitány meghallotta a tiltakozó morgást, és szemrehányóan nézett szakácsára.

– Önök pedig, barátaim – és itt Björn Skjöld Fjordsensen kapitány a vendégek csoportjához fordult –, önök hajnalra Honoluluban hajthatják álomra fejüket, és reggelig úgy elfelejthetik a hajótörést, akár a tavalyi havat.

– Az mi, hogy hó? – kérdezték egymást a vendégek, akiknek a legtöbbje életében nem hagyta el az Egyenlítő környékét.

A rettenthetetlen, vállalkozó szellemű vikingek igencsak beszédes leszármazottja ekkor ismét átkarolta Wong kapitányt, kezébe öblös poharat nyomott, hasonlóan öblös poharat ragadott a saját hatalmas, szőrös mancsába, majd poharát a megmentettek és a megmentők egészségére ürítette. Wong úr majd két fejjel volt alacsonyabb a norvégnál, térfogatában is vagy fél mázsával alulmaradt viking kapitánytársával szemben, de két dologban vitézül állta vele a versenyt: az elfogyasztott whisky mennyiségében és a szakálla sűrűségében.

– A hossza most, hm, megcsökkent a tűzben! – magyarázta Wong kapitány, sebesült arcát szántva ujjaival. – De egy hónap múlva kiállók önnel szakállversenyre. – Björn Skjöld Fjordsensen kapitány ijedten kezdte szántogatni a saját arcmezejét, és a gondolattól is elrémült, hogy lángvörös szakálla helyén valódi lángnyelvek futkározhatnak.

Wong kapitány alig várta, hogy befejeződjék a végtelenbe nyúló kedélyeskedés. Emberei bölcsen hallgattak a rakományról, vendégeit talán az átélt izgalmak tették szófukarrá, őt azonban kis híján szétrobbantotta az idegesség. A vizsgálat, a jegyzőkönyvek, a vendégek vallomása, mindez rengeteg kockázattal járt, a fecsegő norvég óriás is, ki tudja, milyen tündérmesét ad majd elő a hatóságoknak, persze a saját dicsősége növelésére.

És végre egy kis nyugalom jólesne már, csak annyi éppen, hogy beleszippantson az óceán éjszakai levegőjébe, hogy kinyújtóztassa sokat próbált csontjait, és hogy végigsimogassa a kutyája hátán a bundát. Az ám, de hol van a kutya? Mióta az Albatroszon van, nem látta Vidort. Wong kapitányon szörnyű sejtelem lett egyszerre úrrá, hideg verejték lepte el a testét, felpattant a helyéről, és a folyosóra rohant.

– Vidor! Vidor! Merre van a kutya? – A szeme szikrát szórt, és a kis termetű kapitány útjából némán húzódtak félre az öles norvég tengerészek.

– A hölgy a macskával… – motyogta Tong Ho, és a folyosó falához lapult.

– A kutyámat! – hörögte Wong kapitány Miss Millicentnek.

– Semmit sem tudok az ön kutyájáról! Azt sem, hogy az öné volt-e az a kutya a hajón! – sziszegte a Miss, alaposan a kapitány szeme közé nézve. – Kapitány létére tarthatna tisztességesebb ebet! – és megvetően elfordult Wong úrtól. A kapitány nem várta meg a mondat végét, szó nélkül becsapta az ajtót Miss Millicent háta mögött.

– Mekele, te se láttad? – Az utolsó reménye volt a félvér fiú, de Mekele szája gúnyos vigyorra húzódott. Pimasz elbizakodottság és jogos félelem egyaránt bujkált a fiú szavaiban: – Én a hajót mentettem, uram! – A kapitány keze ökölbe szorult, de sokan voltak a hajó folyosóján, ismerősök is, idegenek is, így Wong úr lenyelte a haragját. És helyette mennydörgő hangon kiáltotta világgá a bajt, ami nagyobb volt a hajótörésnél, a Nisikó pusztulásánál is:

– A kutyám! A kutyám a hajón maradt!

A tengerészek elhallgattak, ismerték Wong kapitány indulatait, és tudták, hogy mennyit jelentett a kutya a magányos férfinak. És szerették is Vidort, a kapitányuk jobbik énjét látták benne. Wong kapitány megfordult, és visszacsörtetett a hajószalonba. A hosszú nevű norvég kapitány széles mosollyal éppen kifelé indult a kivilágított, tükörfalú teremből.

– Kapitány! – mennydörögte Wong. – A kutyám a hajón maradt!

A norvégnak a szeme se rebbent, mosolya se fakult a hír hallatára: – Mit tehetek önért, kapitány…? – negédeskedett, miközben hatalmas termetével Wong kapitány fölé magasodott.

– Azonnal forduljon vissza! A hajón élő tartózkodik! – Wong kapitány mutatóujját Björn kapitány irtózatos mellkasának szegezte.

– A leégett hajón élőlény? Embereim úgy tájékoztattak, a hajót kiürítették! – A mosolynak nyoma se maradt a szélesre puffadt, szakállas arcon.

– A kutyám a hajón maradt! – Wong kapitány már csak nehezen tudta türtőztetni magát. – Vissza kell mennünk érte! – nyelt egy rettentőt Wong kapitány.

– Talán a hajóroncson, Wong úr! Az üszkös roncson, ami ki tudja, mitől égett le. De ön biztosan tudja, Wong úr! Ha valaki a roncson felejtődött, az az ön felelősségéből esett. Hol a hajónapló, az utaslista? Hol a bizonyíték, hogy az a bizonyos személy egyáltalán létezett? Én boldog lennék az ön helyében, hogy az Albatrosz fedélzetén lehetek, és nem egy koszos maláji csempészhajón, Wong úr! – A norvég kivillantotta sárga fogait, egy vállrándítással félrelökte az útból a kapitányt, a folyosóra csörtetett, majd hirtelen visszafordult:

– Ha maga maradt volna a hajón, akkor se mennék vissza, nemhogy egy koszos korcsért, Wong úr! Másfél órát veszítettem a maga vízi cirkusza miatt, hogy képzeli, hogy még három órát keringek az éjszakai óceánon, amikor éjfélre Honoluluban kellett volna lennem?! Az a kutya rég a vízbe veszett, ha egyáltalán létezett, de az is lehet, hogy maga inkább a csempészzsákmányért akar visszafordulni. Björn Skjöld Fjordsensen kapitányt nem ejtették a feje lágyára, Wong úr! – Az utolsó mondatot már a válla fölött mennydörögte vissza.

Az Albatrosz matrózai, a Nisikó tengerészei és vendégei riadt némasággal fogadták a norvég kapitány szavait. Wong kapitánynak a norvég hangulatváltozásától mintha a földbe gyökerezett volna a lába. Aztán az övéihez fordult: – Még van két órájuk Honoluluig, térjenek pihenőre. A többi most már az én dolgom! – A hangja csendes volt és fáradt, fájdalom és bezárkózás érződött belőle. Aztán az első tiszthez fordult: – Vezessen, kérem, az Albatrosz hátsó fedélzetére. Ott akarom bevárni a reggelt!

Az első tiszt fontoskodó képet vágott, szemüvegét rávillantotta Wong kapitányra: – Ahogy kívánja, uram, a vendég joga szent az Albatroszon! – és a hátsó fedélzetre kísérte Wong kapitányt. A Nisikó vendégeit és tengerészeit tisztességesen ellátták.

Wong kapitány karba font kézzel állt a fedélzet közepén, szemét a sötét éjszakába meresztette, arrafelé, ahol valahol egy gazdátlan hajóroncs hányódott, a fedélzetén egy gazdáját vesztett kutyával. A Nisikó magatehetetlenül sodródott az áramlattal, ki tudja, merre, az Albatrosz teljes gőzzel távolodott a hajótörés helyszínétől.

Wong kapitány úgy érezte, az elmúlt, rettentő nap hatására izmai elernyednek, idegei pedig elpattannak. Egyedül állt a fedélzeten, meleg, lassú éjszakai szél fújta az arcát. A trópusi ég, akár egy félgömb borult a feje fölé.

Mindegyik csillag egy-egy szem volt, amely mintha mind őt nézte volna. De néma és hideg szemek. Wong kapitány a korlát hideg vasához nyomta homlokát, álomhoz hasonló révület kerítette hatalmába, a fedélzeten járőröző ügyeletes tiszt többször is hallotta fáradt és riadt nyögését.

A nap már magasan állt, amikor feltápászkodott az Albatrosz fedélzeti hintaszékéből, amelybe hajnali álma során zuhant. Rendezni próbálta zavaros gondolatait és az éjszaka zaklató emlékeit. Röstellte magát indulatos szavaiért, és mielőbb távozni kívánt az Albatroszról. Hamarosan az első tiszt közeledett, mert jelentették neki, hogy Wong kapitány fölébredt.

– Hogy aludt, kapitány? – kérdezte széles mosollyal.

– A kapitánnyal kívánok beszélni, hadnagy! – szólalt meg Wong kapitány, és azonnal haragudott is magára, amiért az udvariasság szabályait már megint áthágta. Az első tiszt azonban választékos jó modorral hajtotta meg magát.

– Attól tartok, várnia kell a kapitányra! Björn Skjöld Fjordsensen kapitány a révkalauzi hivatalba ment, hogy jelentse az Albatrosz érkezését, és megindokolja a késedelem okát! – Ennél a mondatnál az első tiszt szúrósan Wong kapitány szeme közé nézett. – Meg aztán hogy fölvegye a baleseti jegyzőkönyvet… – majd mintegy mellékesen folytatta – és persze a jutalmat, ami a hajómentőnek jár!

– Nem várhatom meg a kapitányt, a révkalauzi hivatallal nekem is dolgom van – közölte tárgyilagosan Wong kapitány. És indult, szerényen, ahogy egy vendégnek, de méltósággal, ahogy egy kapitánynak illik. Aztán visszafordult, mutatóujjával megcélozta az első tiszt egyenruhájának a legfényesebb, középső gombját. – Köszönöm az Albatrosz tengerészeinek, hogy segítséget nyújtottak a bajban. És nem felejtem el a kapitányuknak, amit értünk tett… – aztán egészen halkan hozzátette: – és amit nem tett. – Már az Albatrosz korlátjánál állt, fogadta a matrózok tisztelgését, de búcsúzóul, a hajóhídról visszaszólt:

– Azért egyszer még eljövök ide… – a mondat több volt, mint ígéret, mintha fenyegetés is lett volna benne.

Egész nap lótott-futott, a kikötőből a révkalauzi hivatalba, a biztosító társaságtól a kereskedelmi szállítókhoz, a Nagy Zátony-szigetek konzulátusától a Honolului Öreg Kikötő Érdekvédőihez. Érvelt és pörölt, zsörtölődött és sóhajtozott, kéregetett és fenyegetett. A hivatal mérsékelt unalommal kezelte az ügyet, a hajó biztosítva volt, így hát nagy kár nem esett. A hajótörés mindennapos dolog volt náluk, a Nisikón olyan hatalmas érték nem pusztult el. Felszabadult az öreg kikötőben a 41. számú hajóállás, bérelheti másik bérlő. Nem az ő dolguk, hogy Wong kapitány életének évtizedes társa volt a Nisikó, ez a többször is foglalkozást váltó, öreg bárka. Nem az ő dolguk, hogy munkáját, jövedelmét elveszítette egy idősödő, maláj tengerész, egy a régi hajóscsaládok leszármazottai közül. És végképp nem az ő dolguk, hogy a sodródó hajóroncson rekedt egy keverék terrierkutya. Mindez a kapitány dolga, talán bizony szándékosan hagyta a hajón a megunt ebet. Menjen haza, a dolgára, örüljön, hogy ennyivel megúszta!

És Wong kapitány hazaindult. Veszteséggel, de nem tönkremenve, elmarasztalva, de nem megbüntetve. Csak éppen a lelke volt reménytelen. Reménytelenül üres. Hiányzott belőle valaki, akit maga választott társául, valaki, akit nem az értéke és nem a szépsége tett vonzóvá. Aki nem került semmibe, és aki nem is ért semmit. Csak éppen nagyon kedves volt a kapitány szívének. A többi dologban baj és veszedelem érte, majd pótolja, majd megszerzi újra. A rakomány? Majd összecsempészi a következő évszakban! Hajó? Majd szerez vagy bérel másikat, átfesti, és Nisikó II.-nek nevezi el. De ami elveszett, az elveszett. Mintha a szívéből tépték volna ki. És nem tudta a hibáját megbocsátani.

Nem akarta látni a kikötőt, a tengert, amely ennyi év után ilyen gonoszul megcsalta. Nem akarta látni a várost, amely mit sem törődött az ő bánatával és veszteségével. És nem akarta látni a házát sem, ahol szép és vidám napokat töltött a tarka terrierrel, ahol az életet és a vidámságot egyaránt a bohókás kutya jelentette.

Elkerülte a belváros bevásárlóüzleteit, elkerülte a kikötő matrózkocsmáit, ahol csempészekkel és tengerészekkel szokott találkozni, és elkerülte a Diamond hegy kiugró ormait, ahonnan beláthatta a tengert és a kikötőt, a belvárost és a görbe sikátorokat. Maga se tudta, merre jár, nem keresett semmit és nem is látott semmit maga körül. A kutya képét hordozta magában, sötéten és fájdalmasan, megölelhetetlenül és megsimogathatatlanul.

Aztán csak hazakerült. Késő délutánra járt már az idő. Tántorgott a fáradtságtól Wong kapitány, a hőség és a kialvatlanság a szemhéjára telepedett, a keserűség a torkát szorongatta. A sikátorban egész sötét volt már, mire bambuszfából ácsolt házához ért. Egy kis sötét, félmeztelen figura kuporgott a kapuban. Wong kapitány fölismerte, Matakó volt, a kis honolului utcagyerek. Matakó fölállt a kapu sarkából, aggódva emelte szemét a kapitányra, úgy kérdezte:

– És a Vidor?

HAJÓ – KAPITÁNY NÉLKÜL

Némán álltam a Nisikó korlátjánál és a távolodó mentőcsónak után figyeltem, de hát ki lát meg egy apró, tarka kutyát az éjszakai tengeren? Aztán ugatni kezdtem, bíztam a hangom erejében (mi, terrierek, híresen jó torkú nép vagyunk), de ki hallja meg egy óceánjáró zakatolása és az evezőlapátok loccsanása közepette egy kiskutya ugatását?

Én csak egyetlen ember szemében és egyetlen ember fülében bíztam: a gazdáméban, Wong kapitányéban. Ott állt a mentőcsónak orrában, kezét karba fonta, és végignézett a tengerészein. Időnként egy-egy szót szólt az Albatrosz első tisztjéhez, aki a mentés vezetője volt, és aki mellette állt a mentőcsónakban. Vissza-visszanézett a Nisikó felé, igen, láttam a sötétben is, hogy a gazdám visszanézett felém. De az embereknek nem olyan éles a szemük, hogy lássanak a sötétben, mint a kutyák, és az embereknek a fülük sem olyan érzékeny, hogy jól hallanának a sötétben, mint a kutyák. Talán csak a szívük olyan, mint a kutyáké, de ezt nem tudom, én az emberek közül csak Wong kapitányt ismerem, a gazdámat. Igen, neki ember létére egészen kutyaszíve van!

Nagyon megijedtem, amikor láttam, hogy mi történt, hogy a gazdám elment az idegenek csónakján, és engem itt hagyott a Nisikón. Nem, az nem lehet, hogy a gazdám itt hagyjon engem! Vissza fog jönni értem!

Aztán arra gondoltam, hogy az egyik csónak viszi a tengerészeket, a másik az utasokat, a gazdám bizonyosan külön csónakot fog küldeni értem, és abban csak mi ketten fogunk állni, ő meg én. A matrózok majd evezni fognak a nagy csónakban, a fiúk meg a vendégek pedig a nagy hajóról fogják nézni, hogy mi ketten utazunk abban a csónakban. A nagy hajót, ebben biztos voltam, a mi kedvünkért világították ki. Vagyis igazából a gazdám tiszteletére, aki a legnagyobb kapitány a Csendes-óceánon. De azért én se vagyok kutya, vagyis hogy bizony kutya vagyok én, a legnagyobb kapitány kutyája, ami szintén nem megvetendő dolog.

És hát csak vártam, vártam, hogy visszatér az a mentőcsónak, az üres, rajta a gazdámmal. Vagy maga az Albatrosz, a száz fényes ablakával. De a csónak nem jött, akárhogy hegyeztem a fülemet, csak az óceán éjszakai neszeit hallottam magam körül. Aztán az Albatrosz is egyre kisebb lett, egyre távolabbra került, mintha elsüllyedt volna a tengerben, vagy inkább elolvadt volna az óceán tetején, mint egy kivilágított jégpalota. Tudtam, hogy a nagy hajón rajta van a gazdám, és a hajó távozik és eltűnik. És nem tudtam, mi történt. Hát a gazdám nem keres, hát a gazdám nem veszi észre, hogy nem vagyok vele? Hogy nem állok ott a csizmája mellett, nem futkosok ott a közelében, nem vakkantok bele a szavaiba, nem telepedem bele a székébe, hogy nem érzi a kezével a bundámat?

Valami nagy-nagy zavar fogott el, hogy valami nagy-nagy baj történt. Igen, a legnagyobb baj, ami történhet velem: elszakadtam a gazdámtól. Elszakadtam tőle, és ő nem tudja még, hogy nem vagyok vele. Nem tudja, bizonyosan nem tudja. Mert ha tudná, akkor idejönne, akkor értem jönne, hogy itt legyen, hogy itt legyünk együtt a Nisikón. Nagyon megijedtem, nem azért, mert itt maradtam az üres Nisikón, hanem mert elveszített a gazdám. Ha ketten vagyunk a Nisikón, nem érhet semmi baj, hiszen velem van a gazdám, és én vele vagyok. Ha utazunk, együtt utazunk, ha éhezünk, együtt éhezünk, de egyedül, de nélküle nem utazás az utazás, de még az éhezés sem az igazi.

Le-föl szaladgáltam a hajón, körbejártam a Nisikót, mintha legelőször tenném. Am ez most mégis más volt! Hát hogyne, amikor a gazdám parancsára szimatoltam végig, hajótulajdonos voltam, a gazdám társa, most hiába vagyok egyedüli birtokosa egy hajóroncsnak, csak egy gazdáját vesztett kutya vagyok.

Nagy-nagy tévedés volt a gazdám részéről, amikor a hajón hagyott, de úgy éreztem, nem csak ő hibázott. Százszor is végigpörgettem emlékezetemben az eseményeket. Hiszen ott álltam mellette, ott toporogtam én is, akár a többiek. Féltem a tűztől, és izgultam az Albatrosz érkezése miatt. Ahogyan a többiek is féltek és izgultak, több eszem nekem sincs, mint a tengerészeknek meg a vendégeknek, de kevesebb se. Talán még oldalba is taszított a gazdám azokkal a nagy bőrcsizmáival, meg egy kicsit a lábamra is lépett, mint mindig, ha tömegben forgolódtunk. De az is lehet, hogy éppen én húzódtam még közelebb hozzá, hogy érezzem a közelségét, a biztonságot.

Az az ostoba macska, aki kiugrott a kosárból, ő volt az oka minden bajnak. Minden baj a macskák miatt van. Te, Vidor, lehet, hogy ez nem igaz? Hát kiugrott, kiugrott, vagy inkább kirepült, vagyis hogy kiesett a kosárból a macska, a kosár a Miss kezéből, és a Miss is majdnem a csónakból. Tudom én, hogy így történt! És akkor megijedt a macska, mert a macskák nem szeretik a tolongást, sem a lábakat, mert talán őbenne is élt már a félelem, akárcsak énbennem. Mert a macskák se szeretik a tüzet, se a vízbeesés rémét. Sem azt, ha kutyák üldözik őket. Na még a végén védőbeszédet tartok a macskák mellett!

Szóval kiugrott az az ostoba macska, és egyenesen a hajó belseje felé rohant. Amely sötét, és ahol el lehet bújni. De amely füstös és kormos is. És hát egy macska is tudhatja, hogy milyenek az emberek: ott aztán meg nem találják a magunkfajtát. Berohant meg kirohant, csak hogy engem megzavarjon. Ugyan nem az én kedvemért csinálta, meg nem is az én bosszantásomra. Ezúttal nem!

Azt akartam, hogy nehogy elvesszen, hogy nehogy otthagyjuk. Mármint a gazdája, a Miss, nehogy otthagyja őt. Milyen különös, az én gazdám, a nagyszerű Wong kapitány is gazda, meg a Miss is, aki pedig… Bár ki tudja, a Paó is bizonyosan szereti a saját gazdáját. De miért is ne szeretné, amikor ruhácskát kötöget neki, meg kosárkát hurcol a kedvéért? Szereti? Az én gazdám nem horgol nekem halványkék kabátkát, se hordozható kutyatartót, mégis szeret. Mégis? Talán azt szeretnéd, ha esténként horgolna, meg a karján hurcolna? Fuj, macskatempó, fuj, Miss-tempó! Kiver a hideg a gondolattól.

Pedig a Miss nem veszítette el a saját társát, a saját háziállatát. Talán inkább családi állatnak kellene mondani. És háziembernek! Ő vigyázott rá, nem hitte el, hogy hajótörés idején az ő macskája a kapitány kutyája közelében tanyázik. A Miss utolsónak szállt be a mentőcsónakba, amikor már tudta, hol a macskája, amikor már a kezében volt a kosár, a kosárban a Paó. Furcsa gazda, bolondos gazda?

Igen, utánaugrottam. Dehogy, nem kergetni akartam én, vagy ha mégis: vissza a fedélzetre. Tudtam, ott lenn a mélyben, ott benn a sötétben, ott veszedelem leselkedik rá. Rám is, mindenkire. Ott a pusztulás lakik, a tűz, a füst, annak mindegy, hogy erős tengerész jár-e arra, vagy finnyás-fürge macska, vagy maga a kapitány kutyája.

De mégis, különös, nem akartam én a hajó belsejébe lerohanni, még kevésbé lezuhanni. Valami erő taszított oda, ami tőlem független volt. Valami nagy lökés, ütés, igen: rúgás. Mekele!

Soha a gazdám meg nem rúgott, legföljebb a fülemet sodorgatta. Még kezet se emelt rám soha, nemhogy lábat! Mekele megrúgott! Belém rúgott! Lerúgott a lépcsőn! Azért, hogy essem le a lépcsőn, hogy zuhanjak le a hajó kiégett belsejébe, és ne térjek vissza többet a fedélzetre! Addig legalábbis ne, amíg… Jaj, istenem!

Végigszaladok a hajóroncs egyik oldalán, aztán vissza a másikon. Ugyanolyan sötét és áthatolhatatlan éjszaka les rám mindkét oldalon. Azok az apró fények ott fenn, a fejem fölött nem sokat számítanak, azok csak a fény illúzióját adják. Ha a nagy, kerek éjszakai fény világít, az világosságot ad, de akkor is csak a tenger villózását láthatom, meg a parancsnoki hidat, a megfeketült lejáratot, a kötélcsomókat az oszlopok között meg a fedélzeten. Nem, nem fogom soha roncsnak hívni a Nisikót. Hát baj az, hogy kiégett a belseje? Baj persze, tönkrement a rakomány és összeomlott a kormányszerkezet, ezért az emberek elhagyták, de nekem ugyanolyan szép hajó maradt, mint korábban volt. A legszebb hajó. A Nisikó…

A fülemet hátra és oldalt és előre hegyezem, zajok tódulnak a fülem felé, sok érdekes zaj, a hullámoktól és a széltől, a delfinektől meg a felugró halaktól. De azért nem olyan érdekes zajok ezek. Ami érdekes zaj volna, az mind hiányzik közülük. Egy hajókürt bőgése, egy mentőcsónak evezőlapátjának a csapódása vagy egy emberi kiáltás: – Hahó, van élő a hajón? – De leginkább arra a csodálatos hangra vágyom, amelyet a gazdám kapitányi csizmája ad, az a kopogás és csikorgás, amelyből tudom, hogy a hangok sorát egy öblös torokköszörülés egészíti ki, és egy meggondolt „No!” teszi teljessé. És mi az a rengeteg dolog még, ami ezekhez a hangokhoz társul? Szagok, mondatok, árnyékok, ízek, és a biztonság, a boldogság tudata. Mindebből semmit se hallottam a fecsegő éjszakában.

Ugatni kezdtem, a magam örömére. Öröm? Ugyan! Kétségbeesésemben szólaltam meg a magam hangján. Hogy halljam a saját hangomat? Nem, nem azért! Hajó – sehol, csónak – sehol, a kapitány – sehol. Egy gőzgép őrült ereje sodorja őket el, egyre távolabbra tőlem. Engem és a Nisikót pedig az óceán lökdös és taszít, visz, amerre a kedve tartja. A sodrás, az áramlat. Hát akkor? A magány ellen ugattam. Csak egyedül van a kutya, ha ugat, ha hallgat. A félelem ellen? Iszonyatosan féltem, de nincs ugatás, amely az én félelmemet elkergetné vagy túlkiáltaná. Kutyaésszel is tudtam, tucatnyi mérföldekre nincs part, se sziget, nincs város, se ember. Nincs hajó, de még egy halászladik sincs. Ha van, akkor sem hallja meg a gőzgép dobogásától, a motor zúgásától. És ha meghallja is a Csendes-óceán éjszakájában, ki fog figyelni egy távoli kutyaugatásra? Ki fog reggelig várni egy helyben, amíg megvirrad, hogy a hang után induljon? Ki fog keresni egy hajót, amely más jelet nem ad, mint kutyaugatást? És ha semmi baja, hát hadd ugasson az a tengeri kutya!

Nem, nem ezért ugattam! Kutya vagyok, az a dolgom, hogy ugassak! Ugassak örömömben és ugassak bánatomban. Ugassak a jókedv és a boldogság perceiben, ugassak a rémület és a fájdalom óráiban. Ugassak, ha remény éled a szívemben, és ugassak, hogy a remény soha ki ne aludjon a szívemben. Igen, valahogy így gondolom én ezt a dolgot az ugatással. Meg ezt az egész furcsa, emberi világot, amelyben az embereket gazdának hívják, barátnak meg ellenségnek, fináncnak meg Missnek, Mekelének és Matakónak. És ahol olyan nehezen megfogható dolgokról beszélnek, mint felelősség és biztonság, öröm és remény. És az az érzésem, mármint az én terrierszuka véleményem, hogy azért az emberek sem tudják mindig olyan pontosan, hogy miről és mit beszélnek.

Amikor belefáradok az ugatásba, amikor beleunok a futkározásba, megtelepszem a parancsnoki híd előtt. Középen, ahol legjobban lát a gazdám, akit itt Wong kapitánynak hívnak. Itt lát legjobban, itt úgy kell viselkedni, ahogy ő kívánja, nem lehet vakarózni meg ásítozni a kelleténél többet. Azonkívül itt nem bánt senki, nem bánthat, én a kapitány kutyája vagyok. Ezt még én is tudom, ez egyszerre jár felelősséggel meg kedvezményezettséggel. Szörnyű szavak, szörnyű fogalmak.

Most nincs itt a kapitány. Én mégis idefekszem. Nekem mindig itt van a kapitány. Nekem a parancsnoki hídon van a kapitány, amikor csak a tányérsapkája kéklik a korláton, amikor a szakállába horkol a forgószéken, és amikor innen ötven tengeri mérföldnyire, egy óceánjáró szalonjában kortyolja a whiskyt viking óriásokkal.

A kapitány a hajóé, a hajó a kapitányé, én pedig mindkettőjüké vagyok.

EGYEDÜL AZ IDEGENEK KÖZÖTT

– Gyere be! – Kérés volt, parancs volt, akármi volt, Matakó szó nélkül belépett a házba. Járt már a kapitány bambuszhajlékában, de csak percekre, és csak a kutya ügyében. Elkérte meg visszahozta Vidort, szerzett a kapitánynak meg a kutyának olyan apróságokat, amelyeket utcagyerekek tudnak szerezni felnőtt embereknek. Amiket az utcagyerekek nagyon fontos dolognak tartanak, a felnőttek pedig egy kicsit megmosolyogni való dolognak tartanak.

Matakó egyik lábával a másikra lépett, talán a zavar tétette egyik barnásszürke mezítlábat a másikra. A kapitány hívta beljebb a ház belsejébe, de Matakó állva maradt az ajtóban. Zavarban volt, és elnémult a nagy ember előtt. Nem volt ott a téma, amiről beszélhetett volna vele: a kutya. A kapitány hallgatott, Matakó hallgatott, aztán a kisfiú egyszerre mégis megszólalt:

– A Vidor?

– Elveszett a Vidor. A hajón maradt a Vidor. A Nisikón.

– Miért maradt a Nisikón? – Naiv volt a kérdés, de őszinte, mint egy gyermekszív. A kapitány megrándult, a lelkébe szúrt a kisfiú szava.

– Ott maradt.

– Ott van most is?

– Ott.

– El kell hozni onnan. Ott nem maradhat! – A barna gyermekszem nézte a nagy embert. A nagy ember lesütötte a szemét, és nem viselte el a gyermektekintetet.

– Nehéz! – sóhajtott, és elfordult.

– Már nem szereti? – kérdezte Wong kapitányt Matakó. A kapitányt szinte megütötte a kérdés.

– Hát persze hogy szeretem!

– Akkor el kell hoznia onnan! – Halk volt a kis utcagyerek szava, de olyan határozott, hogy maga a kapitány is meghökkent.

– Aztán hogy képzeled? – kérdezte szórakozottan a kapitány, de ő maga bizonyosan sehogy se képzelte.

– Hát hajóra száll, és odamegy érte! – Határtalan bizalom volt ebben a mondatban, a kis csibész csodálata a nagy kapitány iránt, és a barát vágyakozása a távolra került barát után.

– De éppen hogy a hajó pusztult el, amivel odamehetnénk!

Matakó hallgatott. Szörnyűek ezek a felnőttek, ezeknek minden akadályt jelent. Hát miért van az álom, azért hogy megvalósítsuk, a furfang meg azért, hogy megkerüljük vele az akadályokat. Én magyarázzam ennek a nagy kapitánynak? – Matakó a másik mezítlábára állt, a kapitány a fiú vállára tette lapáttenyerét, és betuszkolta a házba.

– Aztán… az volt az egyetlen hajó az óceánon? – kérdezte, és ártatlan szemmel Wong úrra nézett. Ha lesüti a szemét, a kapitány bizony kihívó szemtelenséget érzett volna a mondatban. A fiú folytatta: – Ha akarja, én meg a barátaim elkötünk egy hajót az öreg kikötőben, és még az éjszaka indulhatunk.

A kapitány keserűen fölnevetett: – Ismered a parti őrséget, Matakó! Tudod, hogy a kikötő bejáratán se jutsz túl egy lopott hajóval. Egy óra múlva a nyomodban vannak.

– És ha fölszerel egy hajót? Maga kapitány, Wong úr!

A kapitány sóhajtott, a gyereket a nagy gyümölcsöstál felé irányította.

– Ha volna pénzem, fiam, akkor igen. Csak éppen a Nisikóval együtt a pénzem is leégett. A rakomány tönkrement a hajófenéken…

Matakó kikötői gyerek volt, tudta: a rakomány szent dolog. Ha van rakomány, van pénz, ha elvész a rakomány, elvész a pénz is. Meg a tervek meg az álmok… De éppen mert kikötői gyerek volt, azt is tudta: a tenger kincsesbánya, a kikötő a kincsesbánya bejárata.

– Szóval nincsen pénze?

– Az nincs, fiam, éppen az nincs. Nincs hajó, nincs rakomány, nincs járat a Nagy Zátony-szigetekre, semmi sincs! És hát… kutya sincs. Hiába van… ott!

– Akkor pénzt kell szerezni, Wong úr!

– Azt, igen, Matakó. De ki ad pénzt egy kutyára, amelyik a tenger közepén hányódik, egy hajóroncson?

– A rendes emberek biztos adnak. Akarja, hogy szerezzünk pénzt, Wong úr? Én meg a barátaim. Egy hajóra, amelyik a Vidort hazahozza? – Matakó karján végigcsorgott a gyümölcs édes leve, szeme a kapitányon függött. – Maga megkeresi a nagy embereket a városban, mi meg a kicsiket. Meg akit még elérünk. – A fiú szemében huncut fények villantak meg, arca széles mosolyra húzódott, kezét ócska nadrágjába törölte. – Megyek, szólok a fiúknak! – és indult lelkesen, mint aki végre igazi munkát talált magának. – És köszönöm a gyümölcsöt! – Kifutott a bambuszházból, föl a sikátoron a hegyoldal felé. Wong kapitány a kapuból utánanézett. Csóválta a fejét, mintha egy hirtelen támadt kis szövetséges futott volna ott az alkonyatban két szürkésbarna, poros mezítlábán. Felhúzta az egyik szemöldökét, ami a csodálkozás jele volt nála, aztán vállat vont, és visszament a házba.

Sötét este volt már, az eget felhők borították. Nehéz, fülledt idő terpeszkedett Honolulu fölött, Wong kapitány nem bírt a házban maradni. Amint a mangrovekert közepén megállt, szemét az égre emelte. Az ég sötéten tekintett vissza rá, egyetlen csillag, egyetlen fénysugár sem tűnt fel a feketeségben.

– Szegény Vidor! Most te is ezt látod! A semmit. Tegnap ilyenkor még… Igen, ilyen tájban megvoltál. Mellettem álltál! – A kapitány lenyúlt jobb kezével, és megütögette a csizmája szárát. Hej, de más volt ez, mint a barátságos, meleg kutyabunda!

Leült a nagy, mély karosszékbe, ahol pihenni és gondolkozni szokott. Ha itthon voltak, Vidor ilyenkor a lábaihoz telepedett. Nem is volt nagyobb öröm annál, mint amikor gazda és kutyája együtt volt. Egy elharapott szó a kapitánytól, egy elharapott vakkantás Vidortól, és megvolt a földi boldogság. Most a süket csönd volt, a félelmetesen bólogató óriásbokor, a kapitány csizmájának talpa tompán koppant a kerti ösvény fakockáin. Megszokásból nyúlt a zsebébe, előhúzta a pipát, aztán a dohányzacskót. Amint a dohány nehéz aromája megcsapta az orrát, ismét csak a kutya jutott eszébe. Hogy nézte ilyenkor Vidor a csodálatos tűzszerszámot, a fellobbanó lángot, amelynek visszfénye ott ragyogott a szemében! És hogy hökkent meg az első füstgomolytól, amely előgömbölyödött a pipából! Most nem nézte senki, nem félt a tűztől senki, nem örült a jó illatnak senki. És nem volt áhítatos kutyaszem, amelyben fölvillant volna bárminek a visszfénye. Wong kapitány kedvetlenül dugta vissza zsebébe a pipát, az illatos dohányt pedig a mangrovebokor aljához szórta.

Matakó jutott váratlanul az eszébe. A kis csibész, a honolului utca fia. Akinek se apja, se anyja. Apját az óceán nyelte el, anyja pedig megszökött, talán egy vándorcirkusszal. De már az is régen volt! Régen? Az egész emberke alig ha tizenkét esztendős. Valami öreg maláj asszony ad neki lakást. Ameddig ad. Milyen sors vár az ilyen gyerekre meg a többi kis utcavitézre? A tenger, a kikötő? Akkor még jól járnak. Ha fölnőnek, többnyire ők is a csempészek számát gyarapítják. A rendőrség nem szereti a falkában járó kis zsiványpalántákat! És mégis milyen vidám, és elégedett a sorsával. És hogy megszerette ezt a kutyát! A legkisebbek sorsközössége volt ez, a hajós kutya meg a kiscsibész között.

És ahogy mezítláb poroszkált, ahogy a szeme sarka mosolyra húzódott, Wong kapitány szíve mindannyiszor elszorult. Vagy éppen hogy megmelegedett. Egy biztos, megmozdult az a szív. A fia vonásait látta Matakóban. Talán nem is az igazi vonásokat, hanem olyan rokonszenves gyermekarcot, amilyet a fiának szeretett volna. Az igazi arcára alig emlékezett, a fénykép néhány állóképet őrzött a fiúról. Szörnyű vihar söpört végig azon az őszön a Csendes-óceánon és Honolulun is. Hideg, novemberi vihar, pálmatördelő, hajópusztító vihar. Hamarabb keltek útra a közeli Wahalai szigetről, mint kellett volna. Alig kétórás út, de soha nem érkeztek meg Honoluluba, évek múlva találtak néhány hajódeszkát, valahol Timor partjainál. Maradt a sárga selyemkimonó meg a lépegető kicsi ló a fogattal. És a sötétség a kapitány lelkében.

Nem gyújtott lámpát, nem gyújtott füstölőt. A kapitány a sötétséggel viaskodott. Mozdulatlanul nézett maga elé, behegedtnek gondolt sebek szakadtak fel újra a lelkében, új fájdalmak égették a szívét. Felesége, a gyönyörű asszony vezette a fiút, a háromévest, amikor meglátta őt, az apját, karjait kitárva szaladt felé. De mire elért volna hozzá a gyerek, már Matakó volt, a tizenkét éves, a göndör, fekete fürtű. De nem bánta a kapitány. Aztán megint a saját fiát látta, és Vidort, amint a kertben játszanak. Alig volt nagyobb a gyerek a kutyánál, alig volt kisebb a kutya a gyereknél, vidám nevetés és vidám ugatás kísérte a játékot. Wong kapitány összerándult, tenyerébe szorította az arcát. Nem, ilyen soha nem volt és nem is lehet. Ez a két arc, ez a két hang nem lehet egyazon képben, de még álomban sem. A fiú régen eltűnt az idők tengerén, Vidor kutya pedig messze hánykolódik, a valóságos tenger kegyetlen fogságában, hogyan lehetnének hát így együtt mindketten!

Megőrülök, ha ki nem alszom magam! – mormogta maga elé. Aztán hasra vetette magát az alacsony heverőn, a karja és a lába lelógott és a földet söpörte, de Wong kapitány nem törődött vele. Zavaros és mélységes álomba merült.

Amikor reggel fölébredt, szinte égett a tettvágytól. Egyszerre mindent akart: a régi hajóját, új hajót a régi kutyának, pénzt szerezni és megmenteni a szállítmányt, régi támogatókat és új megrendeléseket. A feje kis híján szétrobbant. Aztán működésbe lépett a varázsszer: a fejét belemártotta egy vödör hideg vízbe, és megrázta. A százezer vízcseppel együtt a százezer őrült gondolat is elrebbent a fejéből. Vagy rendben fölsorakozott.

Óvatosan körülnézett a házban, mintha tartania kellene sanda, idegen tekintetektől. A faragott szantálfa szekrénykéhez lépett, amelyik ott állt a belső szoba hátsó sarkában. Szép szekrény volt, öreg mesterek sok órát töltöttek vele, mire a díszeit és a fiókjait formásra faragták. A kapitány forgatta a szekrény gombjait, nyomogatta a fiókjait, a tetőit és a lemezeit. A szekrény egyre mélyebb titkokat árult el, feltárta rejtett járatait és üregeit. A kapitány a csuklójáig benyúlt egy fiók mélyére, és egy sötétkék selyemkendőt húzott elő. Tenyerén tartotta, majd óvatosan széttakarta a kendőt. Nehéz aranygyűrű villant elő a kendőből, a családi örökség egyetlen megmaradt darabja. Alatta kisimítva és kettéhajtva néhány bankjegy. A kapitány felsóhajtott: – Ennyi!

A bankjegyeket kivette és a zsebébe gyűrte, a gyűrűt megnézte a fényben, aztán visszatakarta a kendőbe. A kendőt az övére szerelt tüszőbe rejtette. Nagyot sóhajtott, összerántotta a szemöldökét, és útnak indult.

A városban futótűzként terjedt el a hajótörés híre. A Nisikó kicsi, de régi hajó volt, Wong úr már többször ment tönkre vele, és többször sikerült újra talpra állnia. Most végre megszabadulunk tőle! – gondolták az ellenségei. Majd most is segít magán! – gondolták a barátai. Mindenki a sorsra számított tehát, a megsegítő szerencsére meg az igazságosztó büntetésre. Wong úr nyugodjék bele tehát a sorsába, mit tehetünk a sors ellenében! – így gondolkoztak a honolului óváros lakói, és megkönnyebbültek. Nem az ő dolguk Wong úr sorsával foglalkozni.

Lakott egy módos hindu a kikötői főtéren, a házában állandóan füstölő égett, halk hangon nyikorgott a körbeforgó zenemalom, és két cerkófmajom bitangolt szabadon a házban. Kumár szahib érdeklődve kérdezte Wong kapitányt:

– Szantálfát hozott, Wong szahib? Mert azt vennék a maga príma árujából. Hogy hajót akar venni, és kutyát szállítani rajta? Maga tudja, Wong szahib, ebbe én nem szállok bele! Add vissza a sapkámat, Pamacs! – Elvette bojtos házi sapkáját a cerkóftól, és kitessékelte Wong kapitányt a házból.

– Ostoba pojáca! Legalább pár száz dollárral kisegíthetett volna! – dohogott a kapitány, és továbbindult. Megnyalta tenyerét, lesimította torzonborz szakállát, és mosolyt erőltetett orcájára. Sárga tornyos ház előtt állt, kőhajításnyira a kikötő fölött. A házban színes lampionok égtek, szolgálók sürgölődtek. Fu Ku Li háza volt ez, a gazdag kínai özvegyé, aki maga is jó nevű üzletasszony hírében állt. A szolgálók jelentették Wong kapitány érkezését, Fu Ku Li asszony megváratta kellőképpen, majd bűbájos mosollyal fogadta.

– Fűszerek derék kapitánya, mit tehetek önért? Ne kérjen semmit, magam is tönkrementem, naponta kirabolnak a szolgálóim, fosztogatnak a vásárlók, iszonyú város lett ez a Honolulu. Hallom, maga ügyes ember, újabban kutyahúst szállít, veszek magától a Hold-ünnepre rostélyosnak valót. Egy fillért se fizetek előre! – azzal becsapta a kis beszélgetőhelyiség faragott, rácsos ablakát, és visszavonult részvényei, pénzkupacai és aranyrúdjai közé. A szolgálókat pedig utasította, nézzenek a kapitány után, amíg el nem tűnik az utcasarkon.

– Bizalmatlan vén boszorkány! Honoluluban él hetven éve, és nem röstell máig kutyahúst enni! – Wong kapitány ökölbe szorította a kezét, de mintha a Fu Ku Li asszony nyakát is ott tartotta volna a markában. Dühösen rázta meg fejét, és öles léptekkel menekült erről a nyomasztó helyről.

A Diamond hegy oldalában, a balzsamos óceáni szellő magasságában lakott Nunez úr, a portugál uzsorás. Nevét ezen a környéken Nono úrnak ejtették, az igazi neve nehezen volt kimondható a maláji szájaknak, és különben is, ügyfelei minden kérését így utasította el: No, no!

A portugál forgatta ujjai között a gyűrűt, amely egymásba kapaszkodó két kígyót formázott. A kígyók szemét két-két rubinkő képezte, a pikkelyeket apró briliánsok. Aztán fölnevetett, valami bántó sziszegéssel, és a gyűrűt az asztalra lökte: – Ismerjük egymást, kapitány, maga csak játszik velem. Maga, ha éhen hal, akkor se válik meg ettől a gyűrűtől.

– Most nem az én éhenhalásomról van szó! – és nagy önfegyelmébe került a kapitánynak, hogy megőrizze nyugalmát.

– Ötszáz escudo a végső ár, no, no, egy centavóval se több! – Évtizedek óta lakott a szigeteken, de máig is portugál pénzben számolt. A kapitány se akart adós maradni feleletével az uzsorásnak: – Ha éppen annyi fog hiányozni az összegből, visszajövök önhöz, senhor! – Azzal fölmarkolta a gyűrűt, kék selyemkendőjébe csavarta, és az övtüszőbe rejtette. Nono úr sóvár szemmel nézte a ritka szépségű ékszert.

– Nyolcszáznál többet meg nem ér! – Köntöse zsebébe nyúlt, és a kapitány elé számolta a megajánlott összeget.

– Ha egy nullát mögé tesz… – mondta a kapitány, kérelmezőhöz képest szokatlan bátorsággal. Tudta, hogy a gyűrű még többet is megér. És megijedt, hogy a portugál megadja a kért összeget. Ezért sietve folytatta: – …ha egy nullát mögé tesz, senhor Nono, akkor sem! – Örült, hogy ilyen bátran fejezte be az alkudozást, de tudta, senhor Nuneznél nincs több hitele. Mire a portugál magához tért meglepetéséből, Wong kapitány már lefelé lépegetett a Diamond hegy lejtőjén. De mintha csak befelé szívta volna tüdejébe a balzsamos levegőt, izmai megfeszültek, arca rőtvörös lett, azt hitte, azonnal szétszakítja testét a keserű tehetetlenség és az indulat.

Kikötői kóbor kutyák sündörögtek körülötte, valami bőrcafaton marakodtak, és egymás oldalát harapták. A kapitány nézte az ebeket, aztán kis híján elnevette magát:

– Olyan vagyok, mint itt ezek! Marakodom valami ostoba apróságért, amikor éppen a legfontosabb dolog hiányzik! – és továbbindult az öreg kikötő felé. Kisebb és nagyobb hajók tömege* tarkák és fakók, fából ácsolt és vasból öntött csónakok és dereglyék, ladikok és tankerek. Fönn árbocok erdeje, lenn lustán gömbölyödő hajótestek.

– Mind a másé! – ötlött föl Wong kapitányban. – Dehogy mind a másé! – feleselt benne az elszánt vállalkozó. – Csak hát melyik nem?! – A hajók közt járva egyszerre mintha a jókedv is rátalált volna. – És melyik az enyém? – Végignézett a mérföldes messzeségbe nyúló kikötőn. – Az ott mintha a Nisikó volna, nem, kisebb vagy inkább nagyobb. Oh, a Nisikó szebb, igen, szebb… volt. Vagy inkább az ott, azzal a kecses orrmegoldással. Vagy az ott, azzal az ötletes elsőfedélzet-kialakítással.

– Hajót keres, kapitány? – kérdezte egy hang, megszimatolva Wong úrban a lehetséges ügyfelet.

– Kapitány vagyok, tehát hajót keresek! – Wong kapitány igyekezett önbizalmat csempészni a hangjába.

– Egy másik Nisikót, vagy ezúttal szerényebbet? – kérdezte kimérten a hang, a gazdája pedig tekintélyes léptekkel mérte végig a kikötőt. Fox úr, az új-zélandi hajóügynök egy percre se lassította lépteit, ha tárgyalni kívánt ügyfeleivel. Wong úrnak is sétatársául kellett szegődnie.

– Csempészetre lesz, vagy tisztességes célra? – kérdezte Fox úr, miközben arcizma se rándult.

– Én mindig tisztességes árut csempészek! – felelt meg önérzetesen Wong kapitány.

– És mennyi pénze van? – tért a tárgyra Fox gyalogló.

– És milyen hajója van? – dobta vissza a kérdést Wong sétálótárs.

– A Vén kofa éppen eladó. Remekül rendbe hozattam! – közölte, és emelte meg azonnal az árát Fox.

– Azon a dinnyehéjon nincs mit rendbe hozni! – Alku volt ez a javából.

Az új-zélandi tizenhétezer dollárra tartotta a Vén kofát. A kapitány hátán hideg verejték futott végig, aztán tárgyilagosan megállapította magában: – Annyi az ára! – de hangosan ezt mondta, miközben szembefordult Fox úrral, és megragadta az ügynök kabátjának két óriási gallérját:

– Akinek nincs pénze, ne vegyen hajót! – Zsebéből elővette és széthajtotta a megtakarított ötszáz dollárt. Fox úr kezébe nyomta.

– Előlegnek! A többit három napon belül hozom! – Foxnak torkán akadt a szava, ilyen kevés előleget és ekkora önbizalmat régen látott. Wong úr hátat fordított, és hazafelé indult.

– Meg se nézi? – szólt utána az ügynök, elképedve vásárlója különös viselkedésén.

– Ismerem a Vén kofát! – felelte Wong kapitány, és kezét üres zsebébe süllyesztette.

VIDOR ELKOMORUL

Szürke volt a hajnal, szomorú a napkelte. Szellő se rezzent, hang se hallatszott. A Nisikó sodródott az árral, ki tudja, merre.

Vidor ott ébredt a parancsnoki híd alatt, a fedélzeti deszkákon. Ahol a padlóval érintkezett, ott legalább száraz maradt a bundája, a többi részen nedvessé tette a tenger sós lélegzete meg a hajnali pára. Amikor kinyitotta a szemét, mintha semmi változást nem észlelt volna maga körül, megszokta már, hogy hajnalban elsőként köszöntse az új napot. Pillantása a kormánykerékre esett, amelynek küllői magányosan sötétlettek a pirkadó háttér előtt, jobbra-balra mozdult egyet-kettőt, az áramlat szeszélye szerint, aztán megakadt halk zökkenéssel.

Rettentő álma volt az éjjel, hogy kigyulladt a Nisikó, és hogy elment a gazdája. Most hátraugrott egy lépéssel, két mellső lábát mereven maga elé nyújtotta, és fölnézett a parancsnoki hídra. Senki! Hiányzott a jól ismert, hatalmas fej, a torzonborz szakáll és a lapáttenyér.

Odaszaladt a lejárathoz, a fekete gerendákra az éjszaka harmatcseppek ültek, ettől még ijesztőbb lett a hajóbelső sötétsége. Vidor tudta már, nem álom volt az éjszakai rémlátomás, hanem valóság. Igazi a tűzvész, és igazi a magány, a kapitány elment tengerészeivel, és itt felejtette őt a hajón.

Vidor a korláthoz lépegetett, orrát fölemelte, és beleszimatolt a levegőbe. Elnézett a mozdulatlan tenger fölött. Arra tűnt el a gazdám, tehát onnan kell visszatérnie, csónakon, reggelivel, kapitányi vidám kurjantással. Vidor begörbítette mellső lábát, az ismerős szagokat kereste a hajón, igen, még itt voltak mind, ez Mekele szaga, amint a fedélzet szélénél hasalt, ez a nagyhangú Csu Láé, ez a Miss parfümje, phű, és ez a kapitány férfias dohányillata. Megnyugodott.

Megrémült. Egyszerre bizonytalan lett az irányban, fölsandított a palaszínű égbolt felé, mely semmit se jelzett, se napszakot, se égtájat. Vidor átszaladt a Nisikó másik oldalára, szeme elé ugyanaz a kietlen kép tárult. Erre, innen, ki tudja? Szagok itt is, de egyre gyengébben. A füst elnyomja a jól ismert szagokat, aztán eltűnik, elszáll, azért füst. Most hátraszaladt a hajó tatja felé, itt jobban érezte a Miss illatát, meg Paóét, de talán csak mert mindig itt látta őket. Két mellső lábát föltámasztotta a mellvédre. Arra tűnhettek el vajon? Ki tudja? Tegnap éjszaka volt már, most pedig mintha megállt volna az idő. Lehet, hogy a hajó körbeforog, az észrevétlen áramlás úgy sodorja magával a Nisikót, hogy nincs ember, de nincs kutya sem, aki tudhatná, honnan várható segítség.

Vidor ismét a parancsnoki híd elé ment. Öt lépés volt innen a hajó mindkét korlátjáig, alig több szemben a sötét lejáró, legföljebb tizenöt lépés a hajó orra meg a tatja felé. Már persze kutyalépés, de hát mi másban számoljon egy kutya, ha nem kutyalépésben, különösen ha senki más nincsen a legföljebb harminc kutyalépésnyi hajón.

Vidor ugatni kezdett. Vagyis: egyet ugatott. Óvatosan, maga se tudta, mi volt a szándéka. Hogy mindenki meghallja: élő van a hajón, vagy pedig vigyázni akart, nehogy zajt üssön. De az ugatásra olyan kísérteties némaság felelt, hogy Vidor elhallgatott félelmében. Tudta, a saját szemével látta maga körül: hiába ugat, sem ember, sem hajó nincs, ami észrevegye. Nincs olyan érzékeny mikrofon vagy más műszere a világnak, amely meghallja az ő ugatását a Csendes-óceán közepén.

Aztán igazán reggel lett. Vidor abból vette észre, hogy váratlanul korogni kezdett a gyomra. Nem történt mindez véletlenül, csak mostanáig más kötötte le a figyelmét. A reggeli ideje volt, tengerésznek, kutyának egyaránt. Az ám, de ki ad most enni nekem? Gazdám, merre vagy? Nem, nem ezért szeretlek, nem ezért hiányzol, de most éhes vagyok. Te mit reggelizel? Én semmit.

Nem, olyan nincs, Vidor, reggelizni muszáj! A reggeli az élet. Ha nem kapsz reggelit, szerezz magadnak. Vidor a tálkájához ment, ott helyezték el a lejárat mögött, a Nisikó legnyugalmasabb részén, nem kell mindenkinek tudni, hol eszik az ember. Most bizony kéne tudni, mert a tálka üres volt. Majdnem üres. Az nem ugyanaz! A rendesen tartott kutya félig-meddig kihabzsolja az ennivalót, talán ősi ösztönét követve hagy meg egy-két falatot nehezebb időkre. Most elérkeztek a „nehezebb idők”, Vidor gondosan felfalta a félretett falatokat. El is verte az étvágyát. Csak éppen már nem volt mit meghagyni legközelebbre, a még nehezebb időkre. Pedig ha az idők egyszer elkezdenek nehezedni, akkor… hajaj!

Egy lépéssel odébb, a kötélcsomó másik oldalán, ott a vizes tálka, felborítva. Vidor sóhajtva emelgette az orrával, pofozgatta a lábával. A tálka szájával felfelé fordult, száraz volt a belseje. Hajaj!

Étel kevés, ital semmi! Nem lesz ez így jó, Vidor! Mert éhezni, hogy közben tudjuk, úton már a gazda, gazdánál a zsák, zsákban az ennivaló – úgy könnyű! De éhezni, miközben tudjuk: se gazda, se zsák, se ennivaló… Vidor lelkében sötét felhők gomolyogtak. Ugatott egy sort, bátrabban, mint hajnalban, de ugyanolyan eredménytelenül. És még a torka is kiszáradt.

Ismét a korláthoz ment, lenézett a vízre, tudta, a tenger ellenség, gonosz ellenség, az íze keserű és fojtogatja a szomjazó kutya torkát. Egy sóhajtással visszafordult. Az ég továbbra is borult maradt, Vidor mégis a parancsnoki híd oldala mellé húzódott, ott árnyék szokott lenni. Csak hát ki tudja, merre fordul a hajó. Ha bemegy a hajólejáróba, ott biztosan árnyékba kerül. Ott minden oldalon sötét van. Ettől irtózott, maradt tehát a deszkafalak mellett, orrát betakarta a mancsával, egy kicsit összeráncolta a homlokát, és álomba szomorkodta magát.

Marcangoló éhségre ébredt vagy inkább riadt. Álmában lerágni való, húsos csontokkal álmodott, és homályosan arra is emlékezett, hogy valaminek ebből itt kell lennie. Vagy inkább mintha mindez a közelmúltban történt volna, és valahol kell lennie maradéknak. Itt valahol, a közelben. A fürjek… Vidor izgatottan ugrott talpra, korgó gyomra és finom orra azonos irányba terelte. Orrát a fedélzet deszkáira szorította, válogatott az illatok között. Hát persze, ott a fürjszag, bár elnyomja a pác csípős illata meg a mártás aromája. De hát hol az asztal, amire pakolták? Hol van már itt asztal! Meg fel is falták a vendégek és a tengerészek. Megvan! Egy durva csizmatalp a deszka repedéseibe taposta a puha húsdarabot, igényes kutya megvetéssel fordulna el ilyen ennivalótól, de az igényes kutya nem éhes. Az éhes kutya nem igényes! És itt különben se látja senki. Vidor céltudatosan végigszimatolta a fürjet és környékét, néhány kiszáradt húscafatot talált, meg néhány cseppnyi mártást, előétel lehet ez legföljebb egy valamit érő lakomán.

Jól nem lakott, de hogy maga fedezte fel a falatot, megnőtt az önbizalma. Újabb fürjek után szimatolt, harminc darab volt, az nem lehet, hogy mind megették, micsoda falánk népekkel volt ő összezárva ezen a hajón! Mindössze néhány halvány szagnyom, még csontocskák sem. A lerágott csontokat bizonyosan a tengerbe dobták. Az ostobák! És mi lesz holnap, milyen fogást szimatol össze magának ma estére, és azután? Ki tudja, hány napig fog még itt hányódni, ezen a hajón? Három, öt, tíz napig? Mikor jön el érte a kapitány és a mentőcsónak? Tíz vagy húsz nap múlva?

Vidor nem tudott tovább gondolkozni, nem látott messzebbre. Ez is elég volt ahhoz, hogy a gyomra után a szíve is összeszoruljon. A „mikor”, a „talán”, a „lehet” ott viaskodott benne olyan fogalmakkal együtt, mint „remény” és „soha”. Zavaros és bizonytalan volt minden, képtelen volt a maga kutyaeszével felfogni és megfogalmazni a helyzetét, de egyet tudott, egyet pontosan érzett: félt. Félelme nőtt, és ahogy teltek az órák, félelme rémületté fokozódott.

Átaludta a délutánt, álma inkább afféle csöndes szendergés volt, vagy révület, álom és ébrenlét közötti állapot. Csak nem fölébredni, nem rádöbbenni a valóságra, a tehetetlenségre. Mert a félelem minden élőben egyformán nagyra nő: akár kutyában, akár emberben.

Az óceán egész nap tükörsima volt, időnként loccsant egyet a víz, talán ha egy-egy hal fölugrott. Egyébként néma csend és mozdulatlanság vette körül a Nisikót. Este Vidor ismét megélénkült. Igen, igen, hogyne, tegnap este ilyenkor történt a baj. Az este, amikor kioson a fény a világból, amikor minden eltűnik, és félelmetes lesz. Amikor elvész a távol és a közel, amikor elvesznek a színek, valamennyit fölfalja a fekete sötétség.

Tegnap ezzel a sötétséggel elment a gazda, a kapitány. Vidor meresztette a szemét, tekintetét belefúrta a sötét éjszakába, ahogy tette tegnap is, ahogy látta a félhomályban eltűnni a jól ismert alakokat és a szeretett arcot. Ma újra nézte a szemével, újra figyelte a fülével és az előrenyújtott, megfeszített lábával, hogy jön-e, hogy visszatér-e a gazda.

Aztán a sötét olyan sötét lett, hogy már a kitartó kutyaszem sem volt képes lyukat ütni rajta. És hiába is látott volna át a sötéten, nem loccsant baráti evező, nem csobbant meg a gazda csónakja alatt a víz. A Nisikó folytatta végtelen, mozdulatlan haladását, észrevétlen fordulásait, leheletfinom siklását, egyre távolabb az ismert hajóutaktól, egyre közelebb a semmihez.

MATAKÓ ÉS CSAPATA

– Szokatlanul nagy ma a forgalom! – állapították meg ezen a tavaszi délelőttön a honolului uzsorások. De hasonló véleményen voltak a zsibárusok, és jó üzletmenetnek örvendhettek a kikötőváros orgazdái is. Mindhárom régi és híres szakma képviselői megállapították ugyanakkor, hogy aznap feltűnően nagy a fiatalkorú ügyfelek száma. „Hja, meg vannak szorulva szegény kölykök!” – mormogta feleségének a félvér zsibárus, miközben a kilencedik óriás kerti napernyőt vette meg a fiúktól, és fizette ki érte a kialkudott dollárokat. „Sose lesz igazi üzletember ezekből a semmirekellőkből!” – csóválta a fejét Si To, a honolului orgazdák díszelnöke, és a hibátlan gyöngysorokért, szamurájkardokért nyögve és sóhajtozva számolta le a valódi érték tizedrészét. „A két bátyámnak is Honoluluba kellett volna telepednie Saigon helyett!” – állapította meg magában Nguyen Tya Tya úr, miközben nyálas ujjával bontogatta és osztogatta szét az agyongyűrött és hajtogatott papírpénzeket fiatalkorú ügyfelei között. Amikor a fiúk elviharzottak az uzsorásüzletből, azért helyesbítette magát: – „Persze, csak rövid időre!”

– Szokatlanul nagy ma a forgalom! – állapították meg ezen a tavaszi délelőttön a honolului rendőrök is. A károsultak egymásnak adták az őrszoba kilincsét, csörögtek és berregtek a kapitányság telefonjai, utcahosszat huhogtak és vijjogtak a rendőrautók.

A kerttulajdonosok, a villalakók, a nyaralók gazdái riadtan vették tudomásul, hogy ami mozdítható, az elmozdult a kertből, az ablak elől, de néha még a háztetőről is. A százméteres locsolócsőtől az emeletes papagájkalitkáig, a hordozható kerti szaunától a szamoai cápaistenség cserépszobráig minden eltűnt ezen az éjszakán és ezen a hajnalon. De még ennél is különösebb, hogy mindezekkel az ármányos gaztettekkel a közismert gonosztevők közül senki sem volt gyanúsítható. Legtöbbjüknek sziklaszilárd alibije volt, ugyanis éppen a honolului főfoglár vendégszeretetét élvezték már jó ideje a közeli börtönszigeten. Hogy az ördöngösen végrehajtott tolvajlásokat kiskorú és apró termetű csibészek rovására írják, ez a honolului rendőrség fejében – miért, miért nem? – meg sem fordult. Talán ha uzsorás, zsibárus és orgazda uraimék valamit regélnek minderről a rend éber őreinek, más lett volna a helyzet, de nevezett urak is a piacról éltek, és ügyfeleiket nem akarták már gyermekként elveszíteni, hiszen idővel csak felnőnek, és öreg lókötőként is nekik hozzák majd el az áruikat.

A sikeresen végrehajtott akciók után egyenként szállingóztak a résztvevők a megszokott találkozóhelyre, egy hajdani teaház leégett pincéjébe. Matakó már várta őket. A pince sarkában égetett cserép elefántszobor állt, ez még valamelyik korábbi portya eredményeként került a csapat birtokába. A cserépszobor belseje üres volt, és az alvilági becsületkassza szerepét játszotta.

A fiúk vidámak és elégedettek voltak. Ügyesek voltak ma a tolvajlásban, és ügyesek a menekülésben. És persze az alkudozásban is, de ez már szinte kötelező részét képezte szakmájuknak. A mai ügyességhez azért más is hozzájárult. Matakó föllelkesítette apróbb-nagyobb zsiványtársait. Beszélt nekik Wong kapitányról, akit a honolului régi kikötő legderekabb tengerészeként írt le a fiúk előtt. Aztán beszélt Vidorról, akit a legjobb barátjának nevezett, akinek a sorsa – úgymond – „most igazán a mi kezünkben van”.

Matakó tudta, mit kell mondania a fiúknak, és tudta, mit kell mondania Wong kapitánynak, hogy elfogadja a fiúk segítségét. Időnként ügyeskednek – állította róluk Matakó –, de ezt a pénzt becsületes úton keresték. Hát az út becsületes is volt, ahol a pénzt keresték, csak a móddal volt egy kis baj, de erről Matakó nem szólt, Wong úr pedig meghatottságában nem kérdezett semmit.

De térjünk vissza az elefánthoz! Ott állt a jámbor cserépjószág a sarokban, és az adományokra várt, mint már annyiszor. Amint egy-egy fiú belépett a pincébe, először az elefánthoz járult, és a hátán lévő nyíláson a figura belsejébe tette a szerzett pénzt. Beletett, amennyit akart, megtartott magának, amennyire szüksége volt. Hogy ki mennyit tett be vagy tartott meg, soha nem kérdezték egymástól.

Ezen a napon sokan jöttek csillogó szemmel, néhányan örömükben belebokszoltak a többiekbe, vagy fejjel mellbe taszították egymást, aztán öklüket becsukva az állat cserépbőre alá helyezték, majd tenyerüket kinyitva kihúzták. Folyamatosan gyűlt a pénz, ugyanolyan mértékben, ahogy a zsibárusok és orgazdák üzleteiben a kerti ingóságok, és amint gyűltek a ráncok is a honolului rendőrkapitány homlokán.

A fiúk lassan mind együtt voltak, ketten hiányoztak már csak, a Frász testvérek, akik – innen kapták használatos nevüket is – időnként hajmeresztő dolgokat csináltak. Hogy nem érkeztek még meg, Matakó aggódni kezdett. Aztán nagy csörömpöléssel végigdübörögtek a kerten, nyerítve és visítva, az óváros figyelmét fölkeltve és gyanúját fölébresztve. A két vézna Frász testvér óriási hajóládát vonszolt magával. A fiúk elszörnyedtek.

– Zászlónak tisztelegj! – kiáltotta Frász Egy, mire Frász Kettő tisztelgett, és továbbadta a jelszót. A többiek nem értettek semmit. Aztán a két Frász (ki tudja megkülönböztetni egymástól a két borzas, mocskos, vigyorgó kis utcakölyköt, és egyébként is: minek!) föltépte a láda tetejét, és végtelen hosszú, felgöngyölt zászlóselymet emeltek ki belőle. Fehéret, aztán kéket, aztán vöröset és végül sárgát. A fiúk ámulva nézték, szólni sem tudtak, nem is próbálták megérteni a dolgot, a két Frász őrt állt zsákmánya fölött.

– Mi ez? És minek? – képedt el Matakó és csapata.

– Ez zászló, ez selyem! Csak éppen eszünk ágában sem volt potom pénzen odaadni a vén zsibárusnak, hátha tudunk mi is kezdeni vele valamit! – adta meg közösen a választ Frász Egy és Frász Kettő, miközben az egyik szót az egyik, a másik szót a másik lihegte ki magából.

Matakó bambán nézett maga elé, ami a gondolkodás jele volt nála. Aztán egyszerre csak felugrott, összeütötte a két Frász testvér fejét, mire azok elnémultak. Most viszont Matakó kezdett üvölteni. Csak úgy, örömében. Mint akinek eszébe jutott valami, de esze ágában sincs elárulni, hogy mi.

A dolog neheze csak most következett. Négyen vették a hátukra az elefántot, a ládát pedig a Frász fiúk és Matakó cipelte. A cserépállat könnyű volt ugyan, de törékeny, nem volt ajánlatos a földre állítani a macskaköves utcákon. A láda viszont nehéz volt és feltűnő. Hogy ne látszódjék, mit cipelnek, egy sárga pettyes kabátot löktek a tetejére – így aztán még feltűnőbb lett.

Az utcafordulóban a fiúk a bambuszhajlék elé pakolták terhüket, aztán elszaladtak. Tizenketten tizenkét felé, adott jelre, ahogy megtanulták. Ember legyen a talpán az a rendőr, finánc vagy kerttulajdonos, aki a nyomukra talál.

Matakó bekopogott a házba, nyoma se volt mozdulataiban vagy szavaiban a tegnapi félszegségnek, olyan öntudatosan állt mindkét mezítlábán, akár a honolului dzsidásezred őrmestere. Wong úr ajtót nyitott, meghökkenve nézte Matakót, a kerámiaelefántot meg a hajóládát az ócska köpeny alatt. Matakó különös mozdulatot tett. Néma mozdulat volt ez, mégis mindent elmondott. – Hát, itt van, amit ígértem! – szólt a szótlan kézjelzés. – Ennyit tudtunk tenni a Vidorért meg egy új hajóért! – De az is benne volt a mozdulatban, hogy azért mielőbb vigyük be innen ezt a holmit, nem kell egész Honolulunak gyönyörködnie benne. A kapitány szótlanul fölemelte a ládát, de engedte, hogy Matakó tartsa az egyik fogantyúját. Az elefántot óvatosan kapta a hóna alá, a ház belsejébe vitte, és alaposan az agyarai közé nézett.

Kiszedték a pénzt az elefánt hasából. Matakó simította, Wong úr számolta. Ezer dollárnál valamivel több gyűlt össze, jó munkát végeztek a fiúk, jól kerestek az uzsorások. A kerttulajdonosok pedig majd holnap visszavásárolják elveszett holmijukat a zsibárustól. Vagy a szomszédokét, aztán kicserélik egymás között.

Matakó arca ragyogott, ezer dollár iszonyú nagy összeg volt az ő szemében. Soha még ennyi pénze nem volt a csapatnak. És nem bánta, hogy egyetlen szó nélkül lemondtak róla a fiúk, és lemondott róla ő is. Wong úr mosolygott, ezer dollár semmiség volt a tizenhétezerhez képest. Sokszor ennyi kellett volna, hogy kifizesse és fölszerelje, hogy útnak indítsa a hajót. De mit tud minderről ez a lelkes kisfiú meg a többiek, akiknek a csibészségét is valahogy megnemesíti a cél, amiért a pénzt összegyűjtötték. Wong kapitány tudta, milyen módon. És már két napja, hogy elveszett a Vidor. Egymásra néztek, a mosoly eltűnt arcukról.

– Ebben mi van? – kérdezte a kapitány, aki egy pillanatig arra gondolt, talán a ládában is pénz van, vagy valami értékes tárgyat hoztak a kis imposztorok. Megijedt a láda méreteitől, súlyától, a lehetséges tartalmától. Bizalmatlan volt minden titokzatos, nagy ládával szemben, tudta a maga kapitányi (no meg csempészi) gyakorlatából, csak baj van a sokat sejtető és rézszögekkel fényesen kivert ládákkal. Amint Matakó bámulatos ügyességgel kinyitotta, Wong kapitányt jókora csalódás fogta el. – „Vászonrongy!” – már majdnem kiszakadt a száján a becsmérlő kifejezés. De Matakó rámosolygott, olyan szélesen, mint még soha. Mint aki belelát valamit abba az ostoba anyagba.

– Zászló ez, kapitány! Száz zászló, vagy talán ezer. Szép tarka zászló a Vidor hajóján! – Matakó árbocként emelte két karját a magasba, majd az árbocok között a kifeszített kötelet mutatta meg. Amelyeken a zászlók, gondolatban, már mind ott lebegtek.

– De ennyi zászló? Egy hajóra? – hüledezett a kapitány, aki mindig kínosan kerülni igyekezett a feltűnést.

– Sőt, a zászlókon nevek és rangok! Jó pénzért még akár az arcképét is ráhímezzük! – Aztán meggondolta magát Matakó. – De inkább csak a nevét írjuk rá! Mármint aki tud írni!

A kapitánynak most kezdett világosság gyúlni az agyában: – Zászló?

– Ötven dollár a fehér, harminc a tarka! – felelte egy üzletember megfontoltságával Matakó. – Kiszámoltam én már ezt, kapitány!

– Ötven dollár a fehér, hetven a tarka! – pontosította Wong kapitány, ami arra mutatott, kezdi érteni a dolgot. – Rohanj Tikura asszonyért! Hozzatok tűt meg cérnát, sokat! – Matakó rohant. – És ollót, sokat! – kiáltott utána Wong kapitány.

Öt perc sem telt el, Matakó a kezénél fogva rángatta Tikura asszonyt végig az óvárosi utcákon. Szegény öregasszonynak a foga vacogott a rémülettől, amikor Matakó a házába rohant, és azt harsogta, hogy azonnal rohanjanak Wong úrhoz, mert különben – így mondta Matakó – „ember- és állathalál lesz”. Tikura asszony a seprűt és a portörlőt kapta föl, mint megszokott segédeszközöket, de Matakó kitépte őket a kezéből, és a varrószerszámokra beszélte rá, ellentmondást nem tűrve. A rohanásból ugyan inkább tipegés lett, de Tikura asszony csak megérkezett, és lerogyott az alacsony bambuszasztalka mellé. Matakó a füle mellett két hatalmas ollót csattogtatott, olyan volt, akár egy elszabadult óceáni óriáshomár.

– Maga a leghíresebb zászlóvarró asszony egész Honoluluban! – hízelgett neki a kapitány.

– Életemben nem varrtam zászlót! – tiltakozott Tikura asszony. Végül aztán megegyeztek, hogy az összes selyemnek reggelre zászlóvá kell változnia, azzal mind a hárman nekiültek a munkának, amelyben kétségtelenül legalább annyi volt a lelkesedés, mint a varrónői szálöltögetés.

A kapitány röstellte magát egy kicsit, tűt már mégse fog a kezébe venni, határozta el, vett hát helyette ollót. Lapáttenyérhez jobban is illett ez a férfias szerszám. Dohogott az anyag makrancosságán meg a selyem álnok sikamlósságán.

A kapitány szabta a zászlókat, Tikura asszony és Matakó pedig úgy varrtak, akár a mesebeli koboldok. Az öregasszony időnként kis híján a saját szemét szúrta ki a tűvel, a kis utcagyerek ujjai viszont ugyanolyan fürgék és ügyesek voltak a munkában, mint a zsebmetszésben vagy a zárak felnyitásában.

– A hajón végig zászlók lesznek! – magyarázta a kapitány. – Zászlók az árbocon meg a köteleken, zászlók a korláton és körben a fedélzeten! – gondolkodott egy röpke pillanatig, aztán megrázta a fejét: – Kivéve a parancsnoki hidat! – Matakó és Tikura asszony buzgón helyeselt. – A zászlókon pedig nevek, akik áldoztak a hajóra, és akik szurkolnak a kutyánkért! Mindenkinek a neve ott lesz egy-egy zászlón. Ötven dollárért! – hangsúlyozta nyomatékosan ismét a kapitány. Matakó buzgón bólogatott, ő mindent értett. Tikura asszony is buzgón bólogatott, bár ő nem értett semmit. Amikor a Vidor nevét meghallotta, szipogni kezdett. A kapitány kezében megállt az olló, és mélyet sóhajtott.

– Aztán… ezeket… a zászlókat… – folytatta, de nem mondta ki gondolatát. Matakóra sandított, Matakó értett a szóból: – El kell adni az embereknek!

– Éspedig minél hamarabb!

– Már holnap reggel!

– Te, Matakó, jó lesz, ha ti állíttok be a gazdagabb házakhoz, mint jótékonysági közreműködők? Netán összetévesztenek titeket azokkal a tegnap éjszakai látogatókkal, akik…

– Így igaz, kapitány! – ismerte el Matakó. – Menjünk inkább a belvárosba? – kockáztatta meg.

– Azok szárazföldi patkányok, tapló van a szívük helyén! – szögezte le véleményét a kapitány. – Aztán a rendőrök is mintha éberebbek lennének az utóbbi napokban.

Matakó kezében megállt és nagyot villant a varrótű:

– Két zászló ára beruházás, és célnál vagyunk! – Csak nagy államférfiak nyilatkoznak ilyen megfontoltan. De Matakó elnémult, kezében ismét serény munkába kezdett az apró acélszerszám.

A zászlók gyülekeztek, háromszögletű csúcsuk a könnyű éjszakai szellőben is lengedezett, a fehérek méltóságteljesen világítottak heverőn és bútoron, a tarkák inkább egy cirkuszsátorhoz tették hasonlatossá a bambuszhajlékot. A rendetlenség minden eddigit felülmúlt, de Tikura asszony ezzel most mit sem törődött.

– Vén kofa! – szólalt meg váratlanul a kapitány. A két zászlóvarró egyszerre kapta föl a fejét, Matakó azt hitte, megbolondult a kapitány, Tikura asszony pedig mintha magára vette volna az elnevezést. – Nem szállok vízre olyan hajóval, amelyik ilyen otromba nevet visel! – robbant ki a kapitányból a harag.

– Át kell festeni! Új hajó, új név! – nyelvelt Matakó.

– Vén hajó az, vén kofa! – nevetett a kapitány. – Sok zsák meg láda megfordult már a bendőjében!

– Akkor meg: új kapitány, új név! – erősködött tovább Matakó. Wong úr fölnevetett, aztán sóhajtva folytatta:

– Új kapitány… régen is volt az, fiam! – és kezét Matakó fején felejtette. – Igen, új nevet adunk a hajónak. Meglesz ez is, és holnap az is meglesz. Amíg te, ti… – és a zászlókra mutatott – addig én… egy kicsit átfestem a Vén kofát.

A fehér zászlóselyem már mind elfogyott, Tikura asszony sóhajtozott és pityergett, az ujja alól azonban boszorkányos ügyességgel bújtak elő a csinos kis háromszögek. Matakó a tarka selymet kaszabolta, egy sárgát, egy pirosat, egy kéket. Harci rendbe rakta őket, aztán sárkányformát alakított belőlük. Játszott munka közben is, ha munka volt ez a játék, és ha játék volt ez a munka. Wong kapitány nézte őket, a szipogó vénasszonyt és a virgonc kis csirkefogót, akik mindketten neki dolgoztak. Vagy talán nem is neki, hanem a maguk kedvére? A kutyáért, akit szerettek, a házért, amelynek a békéje fontos volt számukra? Az emberért, aki iránt bizalommal voltak a száznyelvű városban?

A lelkesedés végül csak elszivárgott, a fáradtság úrrá lett a serény ujjakon. Tikura asszony is, Matakó is lassan elszunyókált. A heverő sarkán aludt az egyik, a heverő lábánál, a gyékényszőnyegen a másik. A tűt kivette a kezükből Wong kapitány, és mintha lassan bízni kezdett volna ebben az egész képtelen vállalkozásban.

AMIKOR HARAGSZIK AZ ÓCEÁN

Harmadik napja rótta köreit céltalanul Vidor a Nisikó néptelen fedélzetén. Harmadik napja nem látta szeretett gazdáját, a kapitányt, ami bánattal és szomorúsággal töltötte el kutyaszívét. És végül, harmadik napja kellett magának megoldania az élelemszerzést, ami egy elhagyott és kiégett hajón, a Csendes-óceán közepén nem éppen könnyű feladat.

Vidor ma is, mint egyébkor, hajnali szimatolással kezdte a napot. Gyorsan körbeszaladt a fedélzeten, hátha az éjszaka vendég érkezett a hajóra, akiről ő nem tud, akit illően köszönteni vagy illetlenül elugrasztani ajánlatos. De inkább arra számított, hogy valami olyan lénnyel találkozik, akit reggelije elkészítéséhez figyelembe vehet. Elfáradt madarakra vagy a hajóra sodródott repülőhalakra gondolt, a gazda meg a tengerészek gyakran meséltek ilyen történeteket.

Alapjában véve illemtudó terrier volt Vidor, akinek a szárazföldön vagy konszolidált közellátási körülmények között eszébe se jutott volna madarak után kajtatni vagy halfogásra adni a fejét, de az éhség nagy úr, különös szokásokra képes rávenni az embert (még ha az az ember kutya is). Éhe múltával aztán maga is röstelli ezeket a szokásokat, hallgat róluk, szeretné elfelejteni, legföljebb korgó gyomrára emlékezik, és kárhoztatja ezt a rossz tanácsadót.

A hajnal ma valamivel hűvösebb volt, enyhe szél is fújdogált, Vidor igyekezett fölmereszteni a szőrét, legalább a nyakán, hogy a szellő elérjen a testéig, és enyhítse a napok óta tartó hőséget. Köszönt ma is, mint minden reggel, gazdájának, vagyis a parancsnoki hídnak, de napról napra kevésbé érezte maga körül az olyan jól ismert szagokat, a gazda és a tengerészek azonosítható nyomait.

Reggelire hajnali szellő, ebédre szikrázó napsütés! – harmadik napja ugyanazt a sanyarú menüt fogyasztotta, Vidor tudta, nem mehet ez így sokáig. Bőrét máris olyan lazának érezte, úgy lötyögött vékony csontjain, hogy ásítás vagy nyújtózkodás után komoly munkájába került, amíg bőrredőit a helyükre rendezte. Ha pedig a homlokát ráncolta, a ráncok akár egész nap ott maradtak azon a gondterhelt homlokon.

Vidorban elevenen élt a házőrző eb kötelességtudata, ezért futott körbe napjában többször is a hajón, ezért szimatolt és figyelt új szagok után, ezért ugatta meg a Nisikó fölött átrepülő madárrajokat, pedig valójában inkább idecsalogatni akarta őket. A maga szíves szavával folyt ez a csalogatás, de ezeknek az ostoba madaraknak ugathat az ember.

Ahogy fogytak a napok, Vidor tudta, hogy váratlan eseményre aligha számíthat, újabb fürjet ugyanúgy nem fog találni a hajón, mint húsos sonkacsontot vagy hasonló finomságot. Ezért aztán egyre inkább csak a kötelesség vitte ezekre a fedélzet körüli utakra, egyre inkább elég volt, hogy szemét jobbra vagy balra fordítsa ráncos homlokával együtt, hogy a hajó eleje vagy a tatja felé nyújtogassa örökké nedves orrát.

A hajnali hűvösség aztán hamar eltűnt, fülledt meleg volt ma is, a nap véget nem érő fénnyel ömlött el az óceán fölött, párás gomolygás vonta be a tenger felszínét. Dél körül lehetett, a nap pontosan Vidor feje fölött állt, és szórta sugarait, árnyékot sehol nem talált a kutya, a parancsnoki hídnak akár az egyik, akár a másik oldalára húzódott.

Vidor úgy érezte, megállt számára az idő. Az élet, hajaj, az élet már akkor megállt, vagy legalábbis értelmét veszítette, amikor egyedül maradt a Nisikón, gazdáját pedig elhajózni látta. Azóta azonban olyan mértékben nem történt semmi körülötte, hogy úgy érezte, mintha kiesett volna az időből. A napszakok egymásutánja nem jelentett eseményt, a hajó iránytalan sodródása sem volt történésnek mondható, Vidor úgy feküdt a fedélzeten, akár egy darab hasábfa, és úgy mozgott, akár az imbolygó lidércfény.

Mégpedig mint egy éhes hasábfa, vagy mint a korgó gyomrú lidércfény. Az elmúlt három napban annyira legyengült az éhségtől és a szomjúságtól, hogy tudta, ha rövidesen nem jut ételhez és italhoz, már képtelen lesz megfogni magának az ételt, és odavonszolni magát ahhoz az italhoz, amit a szerencse vagy a jó sors valahonnan elé hoz. Ez a jó sors azonban egyáltalán nem akart megjelenni és megkönyörülni Vidoron. Rémképek kezdték gyötörni, látta magát, amint csontvázzá soványodva hever a fedélzeten, amint az égető napsugarak elszívják és elpárologtatják maradék életerejét, és látta magát, amint ugyanolyan húsfoszlánnyá zsugorodik, mint a feltalált és a fedélzeten széjjeltaposott fürjek.

Azért azt nem! Vidor nem hagyta el magát, vagy inkább: elhatározta, hogy nem fogja elhagyni magát. Holnap valami új életformába kezd a hajón. Csak még ma délután hadd pihenjen, csak ebben a rettenetes, vibráló hőségben ne kelljen megmozdulnia. Holnaptól új terveket fog kovácsolni élete megfordítására, csak ma ne kelljen odébb vonszolnia a testét, amelyet már ólomsúllyal szögez a fedélzethez a hőség, és vesz körül meleg bűzével a megolvadt szurok. Egy kötélcsomó belsejében aludt el, kerekre gömbölyödve és orrát a hasa puha bundájába fúrva.

Rémülten ébredt, és félelem szorította össze a torkát. Vihar dühöngött az óceánon. Heves trópusi vihar, süvöltő, meleg forgószéllel, magasra korbácsolt hullámokkal és mélyen vonszolódó felhőkkel. A Nisikó tótágast állt. Vidor rémülten látta a hajó orrát maga fölé tornyosulni, miközben ő maga négy lábon lassan hátrafelé csúszott. Aztán egy percre a világ tetején volt, a hullámok szürke hordája fölött, közel a felhőkhöz, ha ugyan felhők voltak azok a sötét, lomha zsákok, amelyeket magával hurcolt a szél. Mert szél volt a javából! Mintha forró levegő öntötte volna nyakon Vidort. Felüdülést nem hozott ez a szél, a kutya csak tántorgott tőle, és a földre hemperedett. Aztán a hullámok közé látszott bukni a hajóorr, a korlátok tótágast álltak, a nagyszerű parancsnoki híd nyomorúságosan nyikorgott, Vidor pedig nagy erővel csapódott az építmény hátsó falához. De mire kiheverte volna a jókora ütést, amelyet a deszkafaltól kapott, máris oldalra zuhant, és fejét a hajó korlátjához ütötte. Szédelgett és támolygott, a lábai reszkettek, és a gyomra émelyegni kezdett. Bundáját sós víz öntötte el, szemét csípte a felcsapódó hullám, szája megtelt keserű ízzel.

Megrémült. Az életéért rettegett. Nyomorúságos roncs volt már a Nisikó, a hajdan oly kedves, öreg bárka. De Vidor tudta, az élete függ tőle, hogy a hajón maradjon. Tudta, ha a tengerbe zuhan, szempillantásnyi idő alatt elpusztítja az óceán. Lábait szétterpesztette, és mindenáron a fedélzet közepe felé evickélt. Rettegni kezdett a tengertől, de még a víz látásától és a korlátok közelségétől is. Tudta, egyetlen biztonságos hely van a hajón: a rakodótérbe vezető lejárat, amely megégett és megfeketedett, amely fülledt volt és ijesztő, de ahol távol tudhatja magát a hullámoktól. Igyekezett közelebb kerülni a sötét lépcsőkhöz, az imbolygó fedélzeten azonban még ez sem volt könnyű. Napok óta félve kerülte az ásító, fekete torkot Vidor, most örült, amikor végre megkapaszkodott a lejárati ajtó sarkában.

A legfelső lépcsőn elnyúlt, teljes hosszában. Az imbolygó hajó azonban hajszál híján kidobta ebből a fedezékből is, Vidor lejjebb húzódott a második lépcsőre. Most már föl kellett emelnie az orra hegyét, hogy kilásson. Egy hullám átcsapott a fedélzeten, és alaposan nyakon öntötte. Vidor nyirkos bundában, megborzongva hátrált mind mélyebbre a lépcsőn. Sokat nem látott a külső világból, de legalább a fenyegető hullámok képe sem ijesztette.

A hajó belsejéből riasztó hangok görögtek elő, a hullám hatalmasakat csapott a hajó fenékdeszkájára és oldalfalaira, ezek tízszeresen fölerősödve visszhangzottak a zárt rakodótérben. Vidor nagyon félt, időnként fölnyüszített, bár inkább a hullámcsapások szüneteiben. Amikor a tenger zúgott és csapkodott, nyöszörögni sem mert. Csak hallgatott és reszketett.

Aztán eleredt az eső, meleg özönvízként zúdult a Nisikóra, a fedélzeten patakok ömlöttek végig, a parancsnoki híd tetejéről apró vízesések indultak útnak. Az ég hatalmasakat dörrent, villámok repesztették meg az égboltot. Vidor lába reszketett a félelemtől. De az orra hirtelen olyat jelzett, amit már régen érzett. A friss esőszag vizet jelentett, az életet. Felosont a lépcső tetejére. Sűrű, trópusi eső szakadt a nyakába, de lemosta a tenger maró, sós permetét, amely kuszává tette és gubancossá keményítette a bundáját. Orrát a magasba tartotta, majd a fedélzeten futó vízfolyásokra vetette magát. A maradék tengervizet lemosta a deszkákról az eső, a kutya már nem törődött az enyhén sós ízzel, nyalta, lefetyelte a vizet, a sebesen futó patakok jótékonyan hűsítették az orrát és a pofáját. A hajó azért még hánykolódott, a patakok vize hirtelen elapadt, máskor meg szökőárrá duzzadva ömlött a nyakába. Pukkadásig teleitta magát igazi vízzel, amelyet egyenesen a felhők küldtek neki. Ezek a félelmetes, szürke rongycsomók, semmi kétség, egyenest neki. Egyenest a nyakába. Először félelmet küldtek, aztán villámló rémületet, végül pedig boldogító vízözönt.

Vidor fázni kezdett, megrázta a bundáját. De régen tette ezt a jóleső mozdulatot! Csak úgy röpdöstek belőle a vízcseppek. De az esőnek nem volt vége, sőt, egyre vadabbul zuhogott odafentről, és egyre szélesebb patakok hömpölyögtek végig a fedélzeten. Egyik-másik patakocska egyenest a rakodótér felé kanyarodott. Vidornak a születésnapi tragédia jutott eszébe, a kiömlő whisky, a tűzfolyó, a lángra lobbant hajó. Ez most igazi víz volt, ugyanolyan ijesztő és pusztító. A legfölső lépcsőn állt, a feje fölött felhők komorodtak, lábánál vízerek futottak alattomosan lefelé. Fázott az esőben, és félt a sötéttől. A mélybe meneküljön, vagy a felszín közelében maradjon? Négy lábával a vízben topogott, meleg nyelvével az oldalát tisztogatta, homlokán kisimíthatatlan barázdákba gyülekeztek a ráncok.

A trópusi vihar hamar elvonult, a délutáni nap felszívta a felhőket, a szél szétzavarta a szürke rongybálákat. Helyüket áttetsző vattahalmok vették át, amelyekben reszketett a párával telt levegő. A hőség hamarosan elviselhetetlenebb lett, mint korábban. A fedélzet vízfoltjai egyre sekélyebbek és keskenyebbek lettek, szigetek szabdalták szét, aztán csak deszkasivatag maradt a helyükön. Vidor ámulva tartott őrjáratot a szikkadó hajón. Itatótálkája színültig volt esővízzel. Szívét halvány reménység járta át.

Elvonult a kínzó napsütés elől, a lejárat harmadik lépcsőjére húzódott, innen még éppen látta a parancsnoki híd tetejét, ám a nap égető sugarai nem férkőztek hozzá. A mélyből fel-felböffent a tenger, de már nem volt félelmetes, inkább afféle bizalmas fecsegésféle, ami persze néha meghökkenti az embert, de félni már nem kell tőle.

HONOLULU, A ZÁSZLÓK VÁROSA

Matakó ébredt elsőnek, talpra ugrott, és kis híján átesett a kapitány kinyújtott, öles lábán. Wong úr a karszékben szunyókált, hortyogása a házőrző kutyák csaholásával vetekedett.

Matakó körülnézett, szeme megakadt az elefánton. Üres volt a cserépkassza, a belegyűrt és a kisimított dollárok halomban álltak mellette az alacsony asztalkán. Matakó számolni ugyan nem tudott, de a pénz értékét csalhatatlanul ismerte. Habozás nélkül elvett ötven dollárt, üzlettársnak tekintette magát, aki a vállalkozás folyó költségeit egészíti ki, és eszébe se jutott, hogy aggályoskodjék. Gondot csak az okozott, hogy miként értesítse minderről a hortyogó kapitányt. Az írás nem volt Matakó erőssége. Ezért kivett még ötven dollárt, az ezerdolláros nagy kupac mellé egy kisebb kupacot halmozott ebből az ötvenből. Ennyi van – és ennyit vittem el! Igazán érthető üzenet! – fogalmazta meg szándékát, azzal kiosont a házból.

Rohant a Frász fiúkhoz, kirángatta őket az ágyukból, vagy mit is beszélek, a felfordított, öreg halászbárka alól, ahol a száraz évszakban a búvóhelyük volt. Frász Egy és Frász Kettő szótlanul követte Matakót, aki futtában, hátrafelé közölte velük haditervét, vagy inkább kiadta a parancsot a két testvérnek. Frászék egykedvűen vették tudomásul a zászlók dolgát, a házról házra járást, nem volt ez újdonság számukra. Csak akkor kezdtek hüledezni, amikor Matakó a honolului zsibvásárnak arra a részére terelte őket, ahol a használt ruhákat árulták. A kora reggeli ügyfelek aztán perceken belül megalkudtak két olyan öltönyre, amelyet új korában amerikai polgárgyerekek viselhettek, és legföljebb két gazdájuk volt ezután. Frászéknak ilyen ruhájuk sose volt, és irtóztak a gondolattól, hogy egyszer is magukra öltsék, de Matakóval nem lehetett vitatkozni. A zsibárus rájuk próbálta a ruhát (vagyis egyetlen pillanatig eléjük tartotta), aztán papírba csomagolta, az alig idősebb ügyintéző-pénztáros utasításai szerint. Matakó a két ruha árát ötven dollárra alkudta le, sírva közölte az árussal, hogy két vidéki rokonfiúnak lesz, akik csak ünneplőben vehetnek részt az Árvagyerekek Bálján. A papírcsomaggal aztán rohantak a bambuszhajlék felé.

A kapitány nehezen ébredt, öles lábait maga alá húzta, lapáttenyerét messze lökte magától, ásított, vagyis elbődült, akár egy marcona oroszlánfóka, és máris ébren volt. Tikura asszony a tűt kereste maga körül, a kapitány elégedetten mutatta a zászlóhalmot, és a tetejébe szúrva az éjszakai őrségre kiállított varrótűket.

– Látom, a fiú elment, és elvitt magával ötven dollárt – állapította meg Tikura asszony, az elefántra pillantva.

– Honnan tudja? – képedt el a kapitány.

– Oda van írva – mutatott az asztalra az anyó –, csak maga nem tud olvasni! – Aztán kicsoszogott a konyhába, hogy reggelit készítsen a kapitánynak, a kapitány pedig a pipájával beszélte meg a különös üzenetet.

Viharként vágódott be a házba szélvész-Matakó és a hurrikán-Frász testvérek.

– Nyírja meg őket, kapitány, mossa meg őket, Tikura asszony, aztán adják rájuk az ünneplőt. Én rohanok! – és szélvész-Matakó rohant. Wong kapitány átengedte a rábízott feladatot Tikura asszonynak.

Negyedóra elteltével alaposan lecsutakolva téblábolt a két süvölvény a bambuszhajlékban. Amint a galléros inget és a csíkos pantallót rájuk parancsolta Tikura asszony, akárha két apró sztepptáncos állt volna a parketten. A kapitány alig ismert rájuk, és ők maguk is hangos nevetésre fakadtak, amint egymásra néztek. De nevettükben – pedig szokásuk volt – nem mertek a földre hemperedni. Wong kapitány hozta az ollót, Tikura asszony körülnyírta a borzas főket, a fiúkat pedig az ünneplő ruhában – stílusosan szólva – a frász kerülgette. Aztán egy ládikát (kisebbet, mint a nagy volt) megtöltöttek zászlóval, és útnak indultak.

– Vidor! – kiáltották elmenőben az új köszönést, és a kapitány szeme elfelhősödött. Tikura asszony szipogni kezdett, és gyengéden összeütötte a Frász fiúk fejét.

Amint a kis zászlóárusok elviharzottak, a kapitány sem bírt a türelmetlenségével. Többször végigjárta a házat, a kerti lakból előkereste a hajófestő nagy ecsetet, meg a kicsit, meg az egészen aprót, nagy gonddal zsákjába gyömöszölte, és elindult. Az ajtóból visszafordult Tikura asszonyhoz: – Készítsen a lurkóknak valami tisztességes ebédet, ha ugyan visszajönnek még valaha! – szólt, aztán rövid gondolkodás után hozzátette: – Egyébként – Vidor! – és elment. Tikura asszony ismét szipogni kezdett, és készített a lurkóknak valami tisztességes ebédet.

Frász Egy és Frász Kettő a honolului kertvárosban próbált először szerencsét. A módosabb házakat szemelték ki, volt némi tapasztalatuk, hogy a ház képe alapján kitalálják a gazda pénztárcájának vastagságát. Külsejük ugyan a felismerhetetlenségig megváltozott, ezúttal a szándékuk is tisztességes volt, de azért kerülték a korábban végiglátogatott villákat.

Szerények voltak, és jó modort erőltettek magukra. Ajtónyitáskor egymásnak adták a szót. Az elveszett kutyáról beszéltek, aki a tengeren hánykódik, és a feldíszített hajóról, amelyről már csak ez az egyetlen zászló hiányzik.

A megkörnyékezett honoluluiak látták a szépen felöltözött kisfiúkat és a csinos ládikát, hallották a szívszorító történetet – és nem tudtak ellenállni a zászlók csábításának. Frász Egy megmutatta, miként fognak a zászlók büszkén és vidáman lobogni árbocon és kötélen (az öné, nagyságos úr, éppen az árboc csúcsán!), Frász Kettő pedig kiterítette a választékot. Legtöbben fontoskodva hajoltak a selyem háromszögek fölé, és nagy műgonddal kanyarították oda a nevüket a zászló közepére, mások alig merték a fényes selyemhez érinteni a töltőtollat, a nádszál irónt vagy az ecsetet.

– Az én nevemet hímezzétek bele, megfizetem! – düllesztette ki a mellét egy olajkereskedő. Frász Egy szólni akart, hogy ilyesmire aztán nincs idejük, de Frász Kettő készséggel felvállalta – mindössze az alapösszeg kétszereséért. Időtálló befektetés! – szólt mosolyogva, mire az olajkereskedő hangosan felkacagott, Frász Kettőt hátba ütötte, és még egy húszdollárost dugott a kialkudott százas mellé.

– A nevét, nagyságos Mister! – és kérdően nézett Frász Kettő az olajosra.

– Nyam! – mondta Nyam úr.

– Nyam! – ismételte Frász Kettő Frász Egy felé.

– Nyam! – bólintott Frász Egy Frász Kettő felé, és mintha följegyezné, noteszába gondos krikszkrakszot rajzolt, majd noteszét a ládába csúsztatta. Nyam úr elégedetten dörzsölte a tenyerét, a két testvér pedig a sarkon öt percig görnyedt a nevetéstől, Frász Kettő a húsz dollárt gondosan áttette a csíkos nadrág farzsebébe, mert ezt magánjövedelemnek tekintette. – Majd azt mondjuk, az ő zászlója van az árboc tetején, ott megnézheti! – és neveltükben már el is felejtették Nyam urat.

Egy öreg bagolyvárban kitartóan kopogtak, míg végre a tulajdonos, egy bizalmatlan asszonyság, kidugta a fejét. Frász Egy elrebegte a száműzött kutya megható történetét, de az asszonyság közbevágott: – Nekem macskáim vannak, ki nem állhatom a kutyákat! – és már becsapni készült a leselkedő ablakot.

– Nos, ettől a kutyától kell megmenteni a hajón rekedt kilenc macskát! – folytatta a megkezdett történetet Frász Kettő, és a szeme se rebbent. Frász Egy buzgón bólogatott, és hangosan felsóhajtott. Az asszonyság három világoskék zászlót vett, de a saját neve helyett a macskái nevét körmölte rá: – Ezt az aranyoskák küldik, mert – tudjátok, fiúk –, állatbarátság is van a világon! – magyarázta a testvérpárnak.

Wong úr mindeközben végignézett az öreg kikötő himbálózó hajóin, bárkáin és dereglyéin. A parttól jó három kőhajításnyira szerénykedett a Vén kofa. Ahol keskenynek kellett volna lennie, ott testes volt, ahol magasnak, ott alacsony. Amikor a többi hajót a hullám a hátára kapta, a Vén kofa éppen csak botladozott a habokon. És kopott volt, a festék színét még fakónak is csak jóindulattal lehetett nevezni. A kapitány felsóhajtott, megtapogatta a zsákjában a nagy ecsetet, meg a kicsit, meg az egészen aprót, és a ladikba lépett, hogy a hajóhoz evezzen.

Az orrpadka alatt egy összegömbölyödött figurába botlott.

– Mekele! – szólt rá a kapitány, és szinte megörült a fiúnak.

– Kapitány! – szólt zavartan a hajósinas, és megszólalni is alig mert.

– Te mit keresel itt a csónakban?

– Három napja nem ettem, és nagyon éhes vagyok. Gondoltam, majd csak belém botlik valaki! – vallotta be a fiú, és igazán ágrólszakadt módra nézett ki.

– Három napja nem ettél? – mormogta a kapitány, de Mekele helyett valaki más jutott az eszébe. Aztán mégis a fiúhoz fordult: – Akarsz nekem dolgozni?

– Hát! – Mekele hangjából nem a lelkesedés szólt.

– Át kell festeni ezt a hajót. A Vén kofát. Három nap alatt igazi hajóvá kell pofozni. Meg új nevet is kéne adni neki, valami rendeset. Három emberre van még szükség, tudnál szerezni?

– Hát!

– Itt van pénz reggelire, addig gondold végig, kit hívsz a munkához!

A kapitány Mekele kezébe nyomott annyi pénzt, amennyiből jóllakhat, ha három napja nem evett. A hajósinas ránézett, zsebre gyűrte a pénzt, zavart vigyor ült az arcára, és elinalt a kikötő bejárata felé. Közben hátra-hátrasandított. A kapitány egy kicsit haragudott, amiért éppen Mekele akadt az útjába. Leült egy kikötőbakra, és a vizet nézte. A lustán csobbanó tengert, a kegyes-kegyetlen Csendes-óceánt.

Fox úr közeledett, szokásos délelőtti sétáját végezte, miközben két ügyfél ugrándozott előtte-mögötte. Nem szólt Wong úrnak, csak a kezével intett oda neki: – Még két nap! – és zordan továbbindult. – Még két nap! – intett vissza Wong kapitány, és biztatóan rámosolygott az új-zélandira. Aztán megvetően elfordult, nézte, jön-e már Mekele.

De Mekele nem jött. Wong úr tűkön ült, a tettvágy majd szétrobbantotta, maga állt volna oda legszívesebben a festékesvödör mellé. Izgatta, hogy nem tud semmit Matakóról, hogy nem tud semmit a Frász testvérekről, és hogy pénzét őrült vállalkozásokba: hajózászlók varrásába és utcakölykök felruházásába fekteti.

Rossz előérzete volt. Hosszú távon bízott a sikerben, de a pillanatnyi packázásoktól nagyon félt. Aztán egyszerre harag gyulladt benne és elhatározta: elsöpri az útból az akadályokat, és maga veszi kézbe a hajó dolgát. Ekkor azonban keservesen jajdult fel benne az érzés: mi lesz Vidorral? Aki ugyanúgy éhezik és szomjazik, mint ez a haszontalan Mekele. De Vidor helyzete jobb: bízik a gazdájában. Vagy éppen hogy rosszabb: csalódott a gazdájában? Vagy ami még rosszabb: napról napra fogy benne a remény? És lassan elfogy teljesen, el a vizével, el az életével együtt? Csendes-óceán, te átkozott óriás, hová kergetted azt a hajóroncsot, hová sodortad az én Nisikómat? Wong kapitány képes lett volna csónakba ugrani és evezni, evezni a végkimerülésig, amíg meg nem pillantja a jól ismert parancsnoki hidat, amíg meg nem hallja az összetéveszthetetlen, kedves vakkantást. Ha tudná, merre keresse, ha tudná, merre induljon!? Ehelyett állt a rakparton, tehetetlenül nézett maga elé, és számolta a másodperceket két hullám partra futása között.

Vékony, affektáló hang zavarta meg töprengéseiben, ismerős, de aligha vágyott hang. Színes napernyőt forgatva Miss Millicent sétált arra, karján az elmaradhatatlan kosárkával, benne egy gombolyag világoskék fonál, a fonál mellett pedig Paó macska terpeszkedett.

– Nahát, a kapitány, maga még él? – szólalt meg, álmélkodást színlelve.

– A Nisikó az óceánon hánykódik, a kutyám a hajón maradt. Most szervezzük a mentőakciót. Számíthatok a kisasszony nagylelkű segítségére? – szegezte a kapitány a kérdést egyenesen a Missnek. Millicent kisasszony gúnyosan lebiggyesztette az ajkát:

– Én nem törném magamat ilyen ostobaságok miatt, kapitány! Jó helyen van az a kutya ott, ahol van! Ránk mindenesetre – ne számítson! Igaz, Paó? – azzal elfordult, és unottan továbbsétált a rakparton. Két lépés után visszafordult, és odavette Wong kapitánynak: – Állítólag a kutyák tudnak úszni! – gonoszul felnevetett, és lépése egyszerre peckes topogássá változott. A kapitány ökölbe szorította a kezét, és hosszan fújta ki az orrán keresztül a levegőt, akárcsak azok a bizonyos nagy haragú oroszlánfókák. Aztán egy indulatos „Eh!” hagyta el öblös torkát, a csónakba ugrott, és hatalmasat húzott az evezőlapáton.

AZ EGÉRFOGÓ ÉS A PATKÁNYFOGÓ

Félni csak egyvalamitől kell, érezte nagyon pontosan Vidor, amint fölébredt álmából a második lépcsőfokon – az éhségtől. A szomjazás rémétől pillanatnyilag megszabadult, de a gyomrában egyre keservesebben érezte az űrt. És tudta azt is, a fedélzeten és a Nisikó napsütötte részein aligha számíthat bármiféle táplálékra. Napok óta vissza-visszatért az a gondolata, hogy le kell ereszkednie a hajó sötét rakodóterébe. Vidor igyekezett mind messzebbre tolni magától ezt a pillanatot, most azonban érezte, elérkezett az utolsó lehetőség: ilyen erős és bátor aligha lesz többet. Erős és bátor? Mert három nap után végre teleitta magát esővízzel? Vagy mert holnapra még éhesebb lesz, és ismét szomjazni fog?

Töprengett, hogy vajon holnapra halassza-e ezt a kockázatos vállalkozást, aztán egyszerre fölkelt, és sietség nélkül elindult lefelé, a sötétségbe. Maga hökkent meg legjobban saját bátorságán. A félelem visszatartotta volna, de valami vakmerő elszántság űzte a hajó ismeretlen belseje felé.

Mekelével járt néhányszor a ládák és a bálák között, de emlékezett a zsákok sorára is a hajó középső rekeszeiben. Szüksége is volt az emlékezetére, mert a hajófenéken semmit se látott. Világosság csak a lejárón keresztül szűrődött be, a kutyaszem pedig gyenge volt ahhoz, hogy áthatoljon a sötéten. Orrát a padló fölött tartotta, és óvatosan haladt előre.

A rakodótérben megmaradtak a szagok, és fölerősödtek a zajok. Nehéz és nyomasztó szag áradt el, amely gerendák, bőrök, sózott húsok és sok más egyéb anyag illatából és bűzéből tevődött össze. Vidor szimata nemes aromákat és orrfacsaró bűzöket érzett összevegyülve, de ezúttal félretette finánci hajlamait. Először az élelmiszert kell kiszimatolnom, aztán jöhet a fölfedezés és a vegyelemzés! – mondogatta magának.

Hatalmas fonott kosarakban kókuszdió volt föltornyozva, Vidor könnyen lepofozott néhányat a halomból. A diók visszhangos koppanással hullottak a földre, aztán lomhán helyben maradtak, vagy néhány arasznyira odébb gurultak. – Haszontalan ehetetlenségek! – állapította meg magában, majd hirtelen felsóhajtott: – Bezzeg, ha majom volnék! – aztán elvetette a föltételezést, nem szerette a majmokat.

A bőrök sarkát élvezettel kezdte rágni, aztán csakhamar elment a kedve ettől is, mert a kemény és száraz bőrtekercseket csípős páccal tartósították, és nyelve néhány falat után felhólyagosodott. Azért beszimatolt a tekercsek közé.

Több szerencséje a zsákokkal sem volt, a kávé már dohosodni kezdett bennük, ezeket legföljebb a honolului zsibárus vette volna át, és legföljebb csak alamizsnáért. A zsákon azért lyukat rágott, inkább csak megszokásból, a kávé vékony csíkokban a hajófenékre ömlött. Közben finom nesz hallatszott, amint a kemény kávészemek egymáshoz súrlódtak. A hajó bordái és oldallemezei mögött félelmetesen öblögött a tenger. A halk kávépergés és az öblös hullámverés mellett azonban mintha valami más hang is hallatszott volna a hajófenéken. Vidor felkapta a padló közelében szimatoló orrát, lábait mereven tartotta, füleit a hang irányába fordította. A hang elhallgatott ugyan, de a kutya váratlanul izgalomba jött. Talán csak a szívverését hallotta annak a valaminek, és orra a félelem terjengő szagát észlelte. Hogy ki lehet a mozdulatlan és láthatatlan lény, arról fogalma sem volt. A veleszületett vadászösztön mellett az elmúlt napokban nagyra nőtt éhségérzet dolgozott benne.

A zsákok és bálák között szűk sikátor kanyargott, a sikátor másik oldalán szálfák sora nyújtózott bástyaformán egymásra halmozott szantálfa piramisként. Vidor felismerte jellegzetes illatáról. A szantálfa gerendák túlsó vége mögül két szem fénye villant fel egyetlen pillanatra. Vidor, mint a villám vetette magát a villanás felé. A sötétben fejét alaposan a deszkákba ütötte, de hallotta a deszkaszálak között a halk motozást, melyet egy menekülő állat keltett. Sosem látott patkányt, de ösztöne csalhatatlanul megsúgta, ki a rejtőzködő, ki a menekülő. Emlékezett a kapitány becsmérlő szavaira, és amikor a tengerészek fahasábokat dobáltak, mindezek a patkányok ellen irányuló manőverek voltak. Meg a kutyatörvényre is emlékezett, amelyik legföljebb végszükség esetére engedélyezi a patkányt. De Vidor tudta – most végszükség van! Akkor tehát: rajta!

A deszkaszálak közé vetette magát, a szantálfa piramis hangos robajjal omlott össze, Vidor ugyan nem került közelebb az áhított-utált zsákmányhoz, de szétrombolta a patkány egyik lehetséges búvóhelyét. Amint a gerendák robaja elcsitult, a kutya ismét fölszegte a fejét, fülét és orrát úgy tartotta magasra, hogy minden irányból fölfogja a surranó patkány neszét és szagát. Percekig semmi se hallatszott, a rágcsáló talán azt hitte, elmúlt a veszély, vagy elzsibbadó végtagjai kényszerítették megmoccanásra. Vidor azonban inkább megérezte, mint hallotta, hogy a patkány a hajófenék hátsó része felé lopakodik, ahol felfüggesztve a sózott húsok ingadoztak, és ütődtek időnként egymásnak. Ügyes! – gondolta Vidor. – Nehezebben hallom meg, merre jár! De ő is engem! – tette hozzá elszántan, és hangtalanul maga is a hátsó raktár felé indult. Nem volt már bohókás házikedvenc, sem felvigyázó jelzőkutya, vadászeb volt, aki a zsákmányáért küzdött.

A kutya szeme narancsszínben villogott, a himbálózó húsok külsején meg-megcsillant a sóréteg. Vidor ugyan keveset látott mindebből, de a félhomályban megijedt a különös árnyaktól. Aztán hangos vakkantással mégis a húsok közé ugrott, hogy felriassza azt, aki oda húzódott. Amint Vidor megugrott, a patkány riadt visításba kezdett, és az egyik vastagabb kötélen a horogtartó gerendára kapaszkodott. A mozdulatból és a hangból Vidor fölmérte az ellenfelet. – Nagy vagy és gyáva! De a félelem vakmerővé tesz! – Nem tanította erre senki Vidort, a veleszületett vadászösztön diktálta neki az óvatosságot.

Hangosan vakkantva előreszaladt a rakodótér jobb oldalán, majd a másik sikátoron visszarohant, és a feljáró alján termett. A patkány visítva szaladt fel a fedélzetre. Vidornak elég volt, hogy látta: a fedélzet bal oldala felé tűnik el a patkány. Várt a lépcső alján, a fülledt és forró levegőből igyekezte különválasztani a rágcsáló sajátságos szagát. – Phi, miben hempergett ez a ronda jószág! – morogta magában, mert a patkány jellegzetes szagát zsírtól és olajtól származó bűznyom kísérte.

A fedélzeten szikrázott a napsugár, Vidor alig bírta nyitva tartani a szemét. De akkor te se látsz! – jutott eszébe, és már rohant volna a patkány után. Aztán győzött a bölcs kutyaész. Kilesett előre, a parancsnoki híd felé, a terep üres volt. – Azért mondom! – dohogott Vidor. – Ha oda föl mersz menni, széttéplek! – kaffogott magában. – Ha máshová, remélem, akkor is! – és már majdnem kiugrott a füstös lépcsőkön át a fedélzetre.

Gazdája jutott eszébe, a kapitány. És a bambuszhajlék. Meg a kapitány dohogása, amiért állandóan nyitva hagyja az ajtót a házban. Nagyobb úr vagy nálam, mert én becsukom magam után az ajtót! Bezzeg te…! – szokta mondani, és ilyenkor bele-belemarkolt Vidor nyakravalójába. Vidor érezte az édes lapáttenyeret a nyakán, szinte beleborzongott az emlékbe, és eltüsszentette magát.

– Na, most meghallott! – gondolta bosszúsan. De már tudta, a gazda zsörtölődése nem szólt süket kutyafüleknek. Bizony becsukja maga után azt az ajtót, be nem surran azon egyetlen patkányfia sem. Kióvatoskodott a fedélzetre, orrával behajtotta, és oldalával belökte mindkét ajtószárnyat, aztán nagy sietve elindult – jobb felé.

Nem is csalódott, a patkány körbeszaladt a lejárati építmény mögött, és a fedélzet jobb oldalán húzódott meg. Arra számított, hogyha Vidor balra látta eltűnni őt, talán bal felé indul az üldözésére, ő pedig visszasurranhat sötét és bűzös birodalmába. Aztán rémülten látta a kutya furfangos előkészületeit, megszeppenve hallotta az ajtózár kattanását. A legnagyobb ijedelme azonban a napfény volt, a patkányok esküdt ellensége.

Megindult a hajsza a kutya és a patkány között. A patkány gyorsabb volt, rövid vágtái szélsebesek, a kutya elszántsága azonban lenyűgöző. A patkány minden sikeres egérút után megállt és visszanézett, a kutya csak előreszegezte a fejét, csaholását a patkány időnként már a nyakában érezte. Kövér tengeri patkány volt, erős karmokkal és félelmetes fogakkal. És futott, és bújt, padok alatt, kötél alatt, láncok és deszkák alatt. De csak alul, ugrás közben pedig elfogyott a lélegzete. Vidor ellenben szinte repült a levegőben, amint rohant a zsákmány után keresztül-kasul a fedélzeten, hosszában és keresztben, át zugokon és keresztül kötélcsomók fölött. A patkány időnként meglapult egy-egy pillanatra, de a kutya azonnal kiszimatolta a verejtékező rágcsálót, amely egyre többször és egyre hangosabban visított futás közben.

Amint a fedélzet nyílt, elülső részén futott át, Vidor utolérte, és mancsával rácsapott. Az ütés a patkány hátsó lábát találta el, az állat szembefordult a kutyával, és villámgyorsan beleharapott az orrába. Éles fájdalom hasított Vidor érzékeny testrészébe, és a patkány elugrott tőle. A kutya meghökkent, mire visszanyerte lélekjelenlétét, a rágcsáló már messze járt, a fedélzet legelején.

Vidor most igyekezett középen maradni és sarokba szorítani az ellenfelét. A patkány oldalazó mozdulatait figyelte, és a nagytestű rágcsáló egyik irányba se merte megkockáztatni a kitörést. Sőt, Vidor vészjósló morgásától megijedt, és a fedélzet ferdén kinyúló, csonka előárbocára szaladt. Vidor az árboc tövében állt őrt, a patkány az árbocon megkapaszkodva kuporgott. A kutya aprókat vakkantott, a patkány időnként élesen felvisított, mindkét hang a gazdája haragját jelentette, és ijesztést az ellenfél számára.

– Nekem aztán visíthatsz, a markomban vagy! – morogta Vidor. A patkánynak nem volt hová menekülnie. Aztán eszébe jutott a kutyának: – Dehogy van a markomban! Sőt, amilyen megátalkodott dög ez, inkább képes az óceánba vetni magát, mintsem hogy az én vacsorám legyen!

A patkány lekushadt az árboccsonkra, és haragosan nézte a kutyát. Időnként fújt rá, néha a fogát vicsorgatta. De többnyire csak ült, a lába mintha reszketett volna, sajgott a combja, ahol Vidor benne hagyta a körme nyomát. Alatta az óceán, talán ha kétölnyire.

Még beleesik nekem! – gondolta Vidor. – Én meg éhen maradok! – Ettől komolyan megijedt, és váratlanul otthagyta az árbocot, rajta a kuporgó patkánnyal. Nem tudatosan tette ezt, az ösztön dolgozott benne: a vadászösztön és az életösztön. Meg talán a hajóskutya gyakorlatias ösztöne. Mire visszanézett, a patkány nem volt az árboc hegyén. De Vidor tudta, a patkány nem esett vízbe. Kitanult, öreg túlélő volt, menekült már eleget két- és négylábúak elől. Vidor leszegte a fejét, óvatosan nézett szét, a patkány taktikáját igyekezett kitalálni. Sehol se látta maga körül, mintha a föld nyelte volna el. Persze valószínűbb volt, hogy akár a víz, akár a hajófenék tette ugyanezt, de Vidort mindenképpen bosszantotta. Talán a korlát külső oldalán surranhatott el. Vidor bosszúsan emelte föl a fejét, fülével előre-hátra hallgatózott, orrával szagok után szimatolt.

A parancsnoki híd tetején csak egy pillanatra suhant át a jellegzetes, hegyes patkányorr. A kutyában nagyra nőtt a harag és a türelmetlenség: – A gazda helyére merészkedsz, te gazember vacsoraszökevény?! Ahol parancsnokolni szokott? Meg szunyókálni? Meg ahol időnként a mindentudó sapkáját felejti? Na megállj!

A patkány mintha nem vette volna észre a kutyát. Vidor a parancsnoki híd hátoldala felé került, most ő tartotta vissza a lélegzetét. Kötélcsomó, öreg láda, vizeshordó (persze üresen), ezeken lépegetett egyre följebb Vidor.

Mintha sikerült volna a csöndet megtartani. Amint feje a parancsnoki híd tetejével egy magasságba került, akkor látta meg a patkány. Középen ült, és sebesült combját nyalogatta. Ijedtében oldalra fordult, és a fedélzeti deszkákra vetette magát. Vidor szinte ugyanazzal a mozdulattal ugrott le a parancsnoki hídról, amellyel föltornázta magát a tetejére. Kutyák nem szeretnek a mélybe ugrani, de most végszükség volt. A patkány az oldalára esett, és csak nehezen tudott újra talpra állni. Abban a pillanatban érezte a hátán csattanni a kutya állkapcsát. Esélye sem volt a menekülésre. Vidor a foga között tartotta, és kegyetlen erővel megrázta. Eltört a gerince, a feje jobbra-balra himbálózott, nem volt már benne élet.

Vidor ránehezedett a lábával, érezte, amint ujjai az állat bordái közé nyomulnak. Haragjában, vagy inkább izgalmában ugatni kezdett. Aztán a hátára fordította a zsákmányt, és tépni kezdte. Elfelejtette, hogy megvetett, hitvány táplálék, amit fogyaszt. Zsíros és büdös volt a hús, satnya és rágós. Végszükség volt: éhínség ideje. Az emberek akkor esznek patkányt (mert esznek!), ha ellenség ostromolja városukat, és már felettek minden ehetőt. A kutyák pedig, ha hajón felejtik őket, és negyednapja egy árva falat se került elő a deszkák repedéseiből, se madár nem fáradt le a hajókorlátra. Ami tegnap még patkány volt, ma étel és ital, és holnap talán maga az élet.

HONOLULU, A ZÁSZLÓK VÁROSA

(folytatás)

– Hű, de sokfelé kell figyelni, ha az ember a szárazföldről akar vízre bocsátani egy hajót! – morogta maga elé Matakó, miközben hol a Frász testvérek nyomában járt, hogy bátorítsa őket, hol a többi honolului kis csibész után kutatott, hogy a körmükre nézzen. Frász Egy és Frász Kettő csodálatos munkát végzett, a nap folyamán kétszer is visszarohantak a bambuszhajlékba, a ládikából kiöntötték a nevekkel teleírt zászlókat, és újakat raktak a helyükbe. Mindannyiszor az elefántot is „megetették”. Tikura asszony könyörgött nekik, hogy „csak egy falatot” kapjanak be az ebédből, amelyet készített, de a két fiú égett a munkaláztól, enni sem voltak hajlandóak. Rohantak vissza, hogy végrehajtsák a haditervet. Tikura asszony csipegetett helyettük egy falatot, és Vidorra gondolt, pityeregni kezdett, aztán nekiült a százdolláros zászlók hímzésének.

Björn Skjöld Fjordsensen kapitány rosszkedvűen ébredt ezen a reggelen. A whiskyt vizesnek érezte, a dohányból finánclábat szedett ki, a zabpelyhet pedig, amelyet egészsége megőrzése céljából a hatalmas sózott szalonna és a hat sült tojás mellé fogyasztani szokott, dohosnak találta. A zabpelyhet ezért a reggelizőasztalról egyenesen a szemétkosárba továbbította, helyette kétujjnyival hosszabb szalonnacsíkot nyesett, és kettővel több tojást üttetett az óriás serpenyőbe. Az így megnövelt szerény adag reggeli aztán a szokásosnál is bőségesebb whiskylocsolást igényelt, a whiskyt pipa követte, a pipázást viszont alapos minőség-ellenőrzés vezette be. Újabb fináncláb akadt a derék norvég tengerfi kezébe, de most nem a pipájából kunkorodott elő füstölögve, hanem a dohányzacskóból maga emelte ki, megnézte szakértő szemmel, majd egy ínyenc orrával végigszimatolta, végül megnyugodva a füstölő tálkába helyezte: – Jó lesz az még valamire! A finánclábról aztán – miért, miért nem, ki tudja nyomon követni ezeknek a viking tengeri medvéknek az észjárását?! – a kapitány jutott az eszébe, akit a minap, az éjszaka közepén a hajójára vett, és aki visszakívánkozott a saját járművére. Hogy is volt, de rég volt, legalább húsz pohár whiskyvel ezelőtt volt! Az ám, valami kutya volt a dologban! Nem, kutya nem volt, azt ő, Björn Skjöld Fjordsensen, az Albatrosz kapitánya tudná, kutya nem volt a hajón. Hát hiszen éppen ebből lett a baj. Mondtam is neki, mármint annak a maláj csempésznek, vagy mit is beszélek, Wong kapitánynak, szóval mondom neki: – Kapitány, hát a kutyája hol maradt? Az a nagy fehér kutyája. De ő azt mondja erre: – Nincs nagy fehér kutyája, hanem kis tarka kutyája van, és az bizony a hajón maradt. Erre én: – Sebaj, kapitány, nem ez az egyetlen nagy fehér kutya a világon…

– Uram, irgalmazz boros főmnek! – A norvég kapitány fölugrott, és hosszú lábával föl is borította volna az asztalt, ha nincs a padlóhoz csavarozva. Így csak kalimpáló lábszárát ütötte bele alaposan. – A kutya! Megígértem a kapitánynak, hogy visszamegyek a kutyáért a szigetre. Vagyis a hajóroncsra, persze, akár egy úszó sziget. Csak kicsi sziget. Kicsi sziget, nagy kutya. És nem mentél vissza a roncsra, Björn Skjöld Fjordsensen, te ingadozó léptű és ingatag jellemű skandináv szörnyeteg. Ha az én kutyám… ha engem várna… ha az én hajóm volna…

Fjordsensen kapitány kitámolygott az Albatrosz parancsnoki kabinjából. A fedélzeten enyhe szél köszöntötte, kifújta fejéből a reggeli whiskyadagot – vagy egy részét legalább. Lábai már biztosak voltak, amikor a keskeny pallón át a partra lépkedett. – Jövök! – szólt az első tisztnek, kurtán, mint mindig, ha magánügyben vagy valamilyen kínos kötelesség dolgában távozott. Az első tiszt szalutált, majd megigazította a szemüvegét.

Björn Skjöld Fjordsensen kapitány határozottan lépett partra, aztán fogalma sem volt, merre folytassa az útját. Mert honnan tudná egy norvég, hol van Honoluluban az ebvásártér?! Ő biztosan nem tudta. Egy ágrólszakadt legény őgyelgett arrafelé.

– Hé, te! Tudod-e, hol a városi kutyapiac?

– Hát!

– No, akkor vezess! – És elindult, de inkább ő taszigálta maga előtt az ágrólszakadtat, mintsem hogy követte volna. A kapitány időnként dünnyögött valamit a szakállába, a legény megszeppenve hallgatott.

– Messze vagyunk még? – rivallta el magát egyszerre a kapitány. A legény összerezzent: – Hát!

– Mi a hát?! Messze vagy nem messze?!

– Hát! Messze!

– Akkor magad mész tovább! – mennydörgött Björn Skjöld Fjordsensen kapitány. – Veszel nekem kutyát! Nagyot, fehéret! De vigyázz, ajándékba lesz! Ne, itt a pénz, elég?

Mekelétől, mert hiszen ő volt az ágrólszakadt, ilyet még sose kérdeztek.

– Még egy kicsit! – nyöszörögte félelmében.

– Kicsi nem kell! Csak nagy. És fehér! – A kapitány Mekele kezébe nyomott egy húszdollárost, és hátba vágta. – Aztán iparkodj ám, mert a jövő hónapban indul vissza a hajóm Oslóba! – és teli torokból kacagott a saját tréfáján.

Ezen a napon a Nisikó hajdani kormányosának sem akadt dolga, ő is a kikötő felé igyekezett. Szemét és agyát egyaránt kifárasztotta az éjszakai és nappali helytállás a kormánykerék mellett, három napig aludt hát egyfolytában. Amikor azonban kialudta magából a szolgálat szigorú óráit, ismét az óceánra vágyott: hallani szerette volna a hullámok ütemes moraját, látni a kék, fehér és zöld habtorlaszokat, tajtékrongyokat, hullámtarajakat. És beszívni a tenger sós illatát, a kikötő nehéz halszagát, a rothadó gerendák és száradó csónakok csípős és mégis olyan szerethető bűzét.

Fehér mellényben feszített a kormányos végig a rakparton. Kerülgette a hatalmas darukat, az üres, félig rakott és roskadozó kocsikat, óvatosan kitért a hordárok és rakodók elől, akik leszegett fejjel, akár az elszánt bikák hordták a zsákokat, kosarakat, öles bálákat. A révkalauzi hivatal sarkánál szinte beleütközött a Nisikó hajdani hajósinasába, talán Mekele volt a neve vagy ilyesmi. A legény zavarában alig köszönt a kormányosnak, aztán azonnal elsomfordált. Biztos ezúttal is rosszban sántikál! – gondolta a kormányos fejcsóválva. Aztán találkozott Fox úrral is, az új-zélandi hajóalkusszal, most nem volt éppen dolguk egymással, Fox úr felszegte a fejét, és köszönés nélkül keresztülnézett a kormányoson. – Hja, neveletlenek az emberek! – sóhajtott a kormányos, majd: – Romlik a világ! – tette hozzá, és megállt szórakozottan a régi kikötő rakodópartján.

Nem Wong úr evez ott, olyan elszántan, a Vén kofa irányába? – kérdezte a kormányos saját magától, és csodálkozott: – Szegény Wong! Elvesztette a családját, elvesztette a hajóját meg még azt a derék kutyáját is! – Aztán összegezésül hozzátette: – Sok a baj! Örülj, hogy te mondhatod, kormányos, és nem rád mondják! – Azzal keresett egy gazdátlan ladikot, beleugrott, és elindult a Vén kofa felé.

Wong kapitányt ingujjra vetkőzve találta, a Vén kofa oldalán keskeny palló nyújtózott, azon állt a kapitány, a fedélzet szélére pedig maga elé állította, szép rendben a széles, a keskeny meg az apró ecseteket. Egy nagy vödörben fekete festék volt, egy kisebbikben pedig fehér.

– Kapitány! – kiáltott rá üdvözlésül a kormányos. – Ön kapitánytól szokatlan munkát végez! – és széles mosollyal a Vén kofa mellé terelte ladikját. – Hajófestésre vetemedik, kapitány, egy idegen hajón?

– A hajó az enyém! – hajolt meg Wong úr a jövevény felé, akár a gondos házigazda. – A hajófestés bizony egyhangú munka, a legénység is csak ínséges napokon végzi. Ráférne, persze, a Vén kofára is. De téved, kormányos, ha azt hiszi, hogy hajót festeni jöttem ide. Lépjen a fedélzetemre, és legyen tanúja egy hajó újjászületésének.

A kormányos a kapitány mellé lépett a keskeny pallóra, kezével a horgonyláncba kapaszkodott, és semmit nem értett az egészből.

Csak álltak és a hajót nézték maguk előtt, hogyan is láthatták volna, hogy a hátuk mögött három kőhajításnyira, a parton, Mekele visszaérkezett az Albatroszhoz, egy apró termetű, fehér kutyát vonszolva maga után láncon.

– A kapitány kutyája! – szólt foghegyről az első tisztnek, és belépni készült az Albatrosz fedélzetére.

– A kapitánynak nincs kutyája! – közölte elé állva az első tiszt, és pengevékonyra húzódott a szája.

– Na, fogadjunk, hogy van! Szóljon neki, hogy meghoztam a dögöt, meg is etettem, sok pénzembe került!

Ekkora arcátlanság hallatán az első tiszt elbizonytalanodott. Kétségtelen, sok furcsaságot megélt már Björn Skjöld Fjordsensen kapitány árnyékában, a szócsőhöz hajolva közölte tehát az Albatrosz urával, miszerint: – Megjött az ifjú Mister, a jelzett ebbel.

Björn Skjöld Fjordsensen kapitány, amint hátat fordított Mekelének, úgy felejtette el kutyástól, húszdollárostól. Az első tiszt kenetteljes suttogását hallotta ugyan, de fogalma sem volt sem a jövevény, sem a vele érkezett élőlény kilétéről. Valami főrendű vendéget, konzuli vizitet vagy financiális mustrát gyanított, ezért föltette kapitányi díszegyensapkáját, úgy indult a fedélzetre.

Fölháborodással vegyes haraggal pillantotta meg Mekelét, aki mégis fölerőszakoskodott az Albatroszra, bár csak a korlát mellett ácsorgott. Lábánál apró eb sündörgött, és időnként cérnavékony vakkantást hallatott.

– Mi ez itt? – csattant fel a kapitány basszusa, a vékony hang forrására mutatva.

– A kutya! – válaszolt nagy önhittséggel Mekele.

– Ez nem kutya! – bömbölte a kapitány, miközben szemei malomkő méretűre kerekedtek.

– Kutya ez, uram! – bizonygatta tovább Mekele, de bátorsága percről percre fogyott, már inkább csak a szemtelensége maradt meg.

– A kutya nagy és fehér, ez törpe és koszos! Dobják a tengerbe! – adta ki a megfellebbezhetetlen parancsot Björn Skjöld Fjordsensen kapitány. Az első tiszt kivette a láncot a reszkető Mekele kezéből. A kapitány ismét felbömbölt:

– Nem azt! Ezt! – és fejével Mekele felé intett.

Két tengerész odaugrott, és vasmarkába zárta a rémült Mekelét.

– Nagy kutyát kértem! – harsogott tovább a kapitány. – Nem vakarcsot!

– A legnagyobb volt a piacon! – védekezett Mekele.

– Mosd meg szappannal, fújd be illatszerrel, és vidd el Wong kapitánynak! – Azzal sarkon fordult Björn Skjöld Fjordsensen kapitány, és visszafelé indult kabinjába, hogy végleg eltüzelje a megmenekült finánclábat.

– Drága a szappan, kapitány! – kerekedett felül az arcátlanság ismét Mekelén. A kapitány intett az első tisztnek, de több szót nem vesztegetett a suhancra. Az első tiszt megigazította szemüvegét, zsebébe nyúlt, és egy bankjegyet húzott elő: – Norvégiában ennyi egy szappan ára. Ossza be jól, jut belőle magának is! – Elfordult, a két tengerész ismét megindult Mekele felé, a fiú sietve eliszkolt a fúggőpallón át a rakpartra.

Amint Wong kapitány nevét meghallotta, igazi félelem szállta meg Mekelét. Esze ágában se volt, hogy még egyszer találkozzék vele. A kapitány pénzén megreggelizett, de embereket nem toborzott a munkára. A kutya sorsában hibásnak tudta magát, de nem akart egy másik kapitány és egy másik kutya dolgába avatkozni. A kis fehér vakarcsot visszavitte a kutyaárusnak. A pénzét követelte tőle, a kutyaárus azonban elkergette Mekelét, vakarcsostól. Örült, hogy megszabadult a kis kenyérpusztító csúfságtól.

– Benned fekszik a pénzem, ezért nem doblak a tengerbe! Köszönd meg az életedet, és a hangodat se halljam. Enni nem kapsz! – A kutya hallgatott, láncán Mekele után botorkált, és hamarosan mindketten eltűntek a kikötő forgatagában.

Miss Millicent háromszor is végigrótta gondterhelten a nagy villa toronyszobáját, ahol a mai délutánt töltötte. Először kinyitotta a szoba ablakát, amely a tengerre nézett, hogy elláthasson messze, a hullámokon túlra. Aztán sietve becsukta ugyanazt az ablakot, hogy a hullámoknak még a mormolása se jusson el a füléhez. Még a tarka mintás selyemfüggönyt is behúzta, hogy a napfényt is kitessékelje szobájából.

De akár nyitva volt az ablak, akár zárva, ott repült Miss Millicent gondolata a napsugaras Csendes-óceán fölött, a tarajos hullámok fölött, ott bolyongott valahol, egy gazdátlan hajóroncs közelében…

Paó kiugrott a kosárkájából, és halk miákolással a Miss lábához dörgölőzött. A Miss lehajolt, hogy megsimogassa. De ekkor hirtelen és váratlanul, akarata ellenére Wong kapitány alakja lépett elő emlékezete mélyéről. A kapitány, amint hatalmas kezével lenyúl, megtapogatja a kutyája nyakát, és végighúzza kezét az eb hátán, oldalán. Aztán Miss Millicent lenézett Paóra, és sírni szeretett volna.

A fejébe csapta hatalmas szalmakalapját, Paót visszaültette a kosárba, és az ajtóhoz lépett. Elment volna köszönés nélkül, anélkül hogy megmondta volna távozása okát, és biztosította volna Paót, hogy hamar visszatér hozzá? Nem egészen! De a Miss rövid volt és titokzatos:

– Most el kell mennem! Ez nem macskának való dolog! – és elsietett, homlokát gondok felhőzték. A kikötő felé ment, kétszer is végiglépegetett a rakparton. Itt találkozott vele reggel, bizonyosan erre jár délután is. És hát hol is járhat egy kapitány, ha nem a kikötőben? – Mindezt némán és egyre idegesebben gondolta végig Miss Millicent.

Valami olyan dolgozott a belsejében, amit az emberek lelkifurdalásnak neveznek.

A polipsütő előtt járt, amikor váratlanul fölismerte az ágrólszakadt fiút, akit utoljára azon a rossz emlékű hajón látott. Most meg itt eszi azt az izét… Fúj, mit meg nem esznek ezek az izék… Na, mindegy! Mellette, a földön meg egy éhenkórász kutya. Az ágrólszakadt és az éhenkórász. Miss Millicent megállt a polipsütő előtt, és rámutatott Mekelére: – Te, ott, azzal a szörnyűséggel! – Mekelének torkán akadt a sültpolip. – Ugye te vagy az?! – Nem mondta ki a Miss, hogy kivel-mivel azonosítja Mekelét. Az „ágrólszakadt” kiejtette kezéből a jó illatú polipfalatot, „az éhenkórász” pedig egy pillanat alatt felfalta, és szinte hálásan nézett Mekelére.

– Te vagy a Wong-hajó kisinasa! – közölte ellentmondást nem tűrő hangon a Miss. Mekele megrémült: reggel maga a kapitány, aztán a norvég óriás, aztán a kormányos, most meg a kényeskedő Miss. Mind akar tőle valamit, ki munkával bízza meg, ki kutyát hozat vele, ki pénzt ígér neki, ki meg a tengerbe dobatná. Aztán estére se pénze, se vacsorája, csak ez a falánk vakarcs, itt a lánc végén. Ez már több a soknál!

Mekele elfordult a polipsütő pultjától, a kutya láncát a földre hajította, és hanyatt-homlok elmenekült. Be a tömegbe, ki a városból, csak minél messzebb a kikötőtől, ahol még a nevét se hallja többet Wong kapitánynak.

Miss Millicent meghökkent Mekele váratlan feltűnésén és még váratlanabb eltűnésén. – Talán bizony tőlem ijedt meg a fiú? – kérdezte magától. Aztán tekintete a polipsütő pult alá tévedt, ahol nyakán lánccal, szőrén több évszak piszkával (de gyomrában egy jókora adag sült polippal) ült megszeppenve a fehér vakarcs. A Miss zavarba jött, hiszen ő kergette el a kutya gazdáját, aki lehet, hogy rossz gazda volt, hiszen ha nem ejti le a falatot, ugyan éhen marad a jószág. És őt, Miss Millicentet úgyis az a különös belső érzés küldte erre az útra. Erre a céltalan útra, ahol egy kapitányt keresett, és egy hajósinast talált. Ahová szándékosan nem vitte magával a macskáját, és helyette egy kutyába botlott. De hát mit csináljon ő ezzel a… Sovány és piszkos, meg az a szörnyű lánc a nyakán.

Akár a rabszolgákén. Azt le kell venni a nyakáról, hiszen mozdulni sem tud tőle.

Miss Millicent nem tudta, mit is tegyen. Sose járt egyedül a kikötőben, nem állt meg maláj polipsütőknél, nem keveredett barátságba éhenkórász korcs kutyákkal. És most tessék! Lehajolt, egyik kezével a szalmakalapját fogta, a másikkal a kutya lánca felé nyúlt. Leoldotta a láncot az állat nyakáról. A kutya felágaskodott, két mellső lábát a Miss karjára tette, és cérnavékony hangján elvakkantotta magát.

– Szabad vagy! Menj, amerre látsz! – szólt a kutyára tétován. A kutya azonban nem mozdult. Megállt szemben a Miss-szel, és ráemelte a szemét. Nyelve arasznyi hosszan lógott ki a szájából.

– Most mit csináljak veled? – kérdezte a Miss, és nem csinált semmit. Nézte a fehér kutyát, és egy másik, egy tarka kutya járt az eszében.

– Zászlót tessék! Hajózászlót, selyemből! – hangzott ebben a pillanatban Miss Millicent háta mögött egy fiatal hang. Megfordult, és egy kisfiút látott maga előtt, a kezében sok-sok háromszögletű zászlóval. A fiúcska mögött, két lépés távolságban két még kisebb fiú állt, akik egy ládát cipeltek, benne tarka zászlóhalom. A kisfiú kezében a zászló fehér volt. – Az én Paóm bundája ilyen fehér – gondolta a Miss de meg is mosom minden héten. Hát ezt a…, ezt ki mossa meg és mikor?

– Zászlót tessék! Hajózászlót, selyemből! – Matakó már éppen elvonulni készült csapatával.

– Hé, te fiú! Milyen zászlók ezek? És miért árulod?

– Egy kutya maradt az óceánon. Expedíciót szervezünk a megmentésére. A zászlók árából talán kitelne…

– Az óceánon? Egy hajón? – A Miss szinte felsikoltott. – Te ismered azt a kutyát? Azt a hajót? – Majd zavartan hozzátette: – És azt a kapitányt?

Matakó szeme földerült: – A Nisikót? És Wong urat? Hát hogyne, ő Honolulu legnagyobb kapitánya! Az ő hajója… az ő kutyája. A Vidor.

– A Vidor! – A Miss most már igazán felsikoltott. Sose gondolt a kutya nevére, de most egyszerre hallotta a kapitány hangját meg a tengerészek hangját, amint hívják a kutyát, amint kiáltják a nevét, amint kergetőznek vele a hajón. Miss Millicent sose gondolta, hogy kimondja ezt a nevet.

– A kapitány új hajót vett, hogy hazahozza a Vidort, és a hajóhoz… a hajóért… hogy minél több pénz… – a Miss szeme egyre fényesebben ragyogott, Matakó zavartan elhallgatott.

– El tudnál vezetni a kapitányhoz, kisfiú? – kérdezte a Miss. Közel álltak ahhoz a helyhez, ahol ma reggel Miss Millicent találkozott Wong úrral, és akit csúnyán megsértett. És Vidort is, szándékosan. De mindez még reggel volt. Most pedig már este van, szép óceánparti este.

– Matakó a nevem, kisasszony! – szólt önérzetesen Matakó. – És én most zászlót árulok, sürget az idő, holnapra együtt kell lennie a pénznek. Egyébként, hát persze hogy tudom, merre lakik a kapitány!

– Akkor vezess oda, Matakó. Nyugodtan teheted, több zászlót fogok venni, mint amennyit te eladnál. Bár nagyon ügyesen csinálod! – rámosolygott Matakóra, Matakó elpirult, majd – hogy zavarát leplezze – ráförmedt a Frász fiúkra: – Aztán ügyesen tovább! Ahogy mutattam! – majd ismét a Misshez fordult: – Indulhatunk! A kutyát jobb, ha megköti, kisasszony.

– Nem az én kutyám! – akarta mondani Miss Millicent. Aztán elharapta a mondatot. De még a gondolatot is. Maga sem tudta, kié ez a kutya itt, a pult alatt. Talán éppen, mert senkié, azért lehet akár az övé is. De hogy magyarázza meg egy ismeretlen maláj kisfiúnak, hogy a kutya a hajósinasé, hogy a lelkiismeret, amely furdalja, az viszont az övé, Miss Millicenté. De a hajósinas szabadulni akart a kutyától, és elrohant, ő viszont hiába rohanna, akár a világ végéig is, nem szabadulhatna ettől a zsarnoktól, amely benne lakik.

Matakó rátette a láncot a kutyára, a lánc végét a Miss kezébe adta, és elindultak. A Miss nagyon idegenül tartotta a kezében a lánc végét.

– Régen van kutyája, kisasszony? – kérdezte gyanakodva Matakó.

– Nekem macskám van! – vallotta be Miss Millicent, tudván, úgyis kiderül a félreértés. – Ez a kutya… új itt nálam! – Volt valami talány a mondatban, de Matakó nem kérdezett semmit. Honolulu a zászlók és a titkok városa. A zászlók lobogjanak, a titkok pedig üljenek meg szép csendesen!

KEGYETLEN AJÁNDÉK

Hol van már az a boldog békeidő, a bőség ideje, amikor az ember kutyája csak lement a pincébe, felkergetett egy ízes, kövér patkányt, étkezés előtt szaladgált egy kicsit, hogy kellően éhes legyen, aztán megfogta magának a vacsorát, jóízűen elfogyasztotta, és nyugovóra tért a parancsnoki híd tövében! Nem kellett a vacsorán senkivel osztozkodnia, hálásnak sem kellett lenni senkinek az elfogyasztott falatokért, mivel maga volt a vacsorának felhajtója, szakácsa és elfogyasztója! Ilyen gondolatok forogtak Vidor agyában, ami annak a jele, hogy a dolgok értéke a kutyák tudatában is forgandó, és jele annak is, hogy bizony jókora idő eltelt már a minapi nevezetes patkányvadászat óta, az eltelt idő pedig megszépíti a legcsúfabb pincejárást, és ízesebbé teszi a leghitványabb patkánypecsenyét is. Es ha azt mondtuk egyszer régen, hogy az éhség nagy úr, akkor most elmondhatjuk, hogy a múló idő nagy megszépítő.

Ezek az emelkedett gondolatok úgy sorjáztak elő Vidor fejéből, hogy közben meg sem moccant. Egy helyben hevert, a parancsnoki híd tövében, oldalát a gerendafalhoz szorítva, hogy nappalra egy kis hűvöset, éjszakára egy kis meleget biztosítson magának. A mozgással óvatosan gazdálkodott Vidor. A házőrző eb kötelező napi körútját reggel és este aggályos pontossággal végigjárta, ezen kívül azonban igyekezett minél kevesebbet talpon lenni. Az éhség alattomosan dolgozott a bensejében, elszívta erejét, elernyesztette vállalkozó szellemét.

Pedig beosztotta a pecsenye maradékát. A patkány hitvány részeit: a bőrét és a lábát eltette magának nehezebb időkre. Az ínség napjaira. Hamarosan persze ismét megéhezett, de ellenállt a falánkság kísértésének. A maradék ott volt hátul, egy kötélcsomó tövében. Vidor időnként odament megnézni, nem hiányzik-e belőle. És ez nem afféle csalóka beszéd, valóban félt, hogy a véres hús szaga esetleg felcsalogat más patkányt a rakodótérből, amely aztán felfalja az ő féltve őrzött tartalékát. Aztán arra gondolt, bár jönne újabb patkány, majd lenne abból is pecsenye, de nem jött. Túlságosan is jól sikerült a lejárati ajtó becsukása, most sem Vidor nem tudott a mélybe ereszkedni, sem a patkányok a fedélzetre jönni. Lám, egy-egy bölcs megoldás milyen ostoba következményekkel járhat a mit sem sejtő kutyára nézve.

Vidor már nem számolta a napokat. Csak azt tudta, többször volt éjszaka és többször lett újra nappal, mióta magányos élete rászakadt itt a hajón. És azt is tudta, mert hiszen okos kutya volt, hogy hiába nagy hajó a Nisikó, és hiába áll ellen a tenger szeszélyeinek, az ő napjai meg vannak számlálva. Tudta, hogy csupa ellenség és közöny veszi körül, olyan elemek, amelyek ellen a Vidor-forma kutya hiába harcol, amelyek lassanként elsorvasztják az életét.

A magány nem zavarta különösebben. Napi kalandozásához talált elég teret, a hajó számtalan zegzuga mindig adott megszemlélnivalót. Az időjárás is örök figyelnivaló lehet annak, aki ki van téve hideg és meleg, szárazság és záporeső viszontagságainak. A hajó telve volt még mindig szagokkal, bár Vidor számára csak egyetlen szag létezett már régen: Wong kapitányé, a gazdájáé. Ő volt az egyetlen ember, aki gondolataiban föl-fölmerült, akinek a képe örökösen a szeme előtt lebegett, és még álmában is megjelent. Az jó volt, hogy álmodott a kapitánnyal, a gazda olyankor vidám volt és hatalmas, hangosan hívta Vidort, kergetőzött vele, és ha utolérte, a magasba emelte. Vidor ugatott, a kapitány nevetett, és ez maga volt a boldogság. Amikor aztán fölébredt, jó volt visszagondolni az álomra, de rossz volt érezni, hogy a valóságban semmi sincs meg az álom boldogságából.

Vidor nem tudta, mi a véletlen. Számára a világ törvények sorozata volt, a törvények szép rendet alkottak, a legfőbb törvény pedig a gazda akarata volt. Ezek a törvények szabályozták az életét, napjai rendjét és éjszakai nyugalmát. És Vidor szabadnak érezte magát a törvények okos rendjében. Ezért tartotta felfoghatatlannak, hogy a gazda elfeledkezett róla, ha csak egyetlen pillanatra is, hogy egyetlen pillanat elég volt arra, hogy a törvények szétessenek, hogy az okos rend megsemmisüljön. Elég volt, hogy a gazda akarata helyett a tárgyak és az anyagok ostobasága és lélektelensége vegye át egyszerre a rendező elv szerepét. És amíg a régi törvény és a rend az ő érdekeit és életét szolgálta, addig ez a mostani az elpusztítására tör. Vagy olyan közömbösséggel működik körülötte, hogy a törvényeket Vidor nem tudja kiismerni, és főként nem tudja a saját hasznára fordítani.

Hány napig sodródhat még így az árral, hány napig égetheti a nap öldöklő sugárözöne, és hány napot viselhet el egy kutya szervezete étel és ital nélkül? A húscafat maradékai is elfogytak már, a vizes edény alján is már csak poshadó nedvesség jelenik meg hajnalonként. Vidor hiába takarékoskodott a múltkori eső összegyűlt vizével, a perzselő nap hamarosan felitta az éltető ivóvizet.

A döbbenetes felismerés hajnalban érte: amint az éjszakai homály eloszlott, Vidor szárazföldet látott a távolban. Messze volt a föld, de azért jól látszott a fehér habtajték, és idebólogattak a parti pálmafák is. Sziget volt, kétségtelenül sziget, nem is nagy, inkább afféle zátony. A pálmák között azért voltak bokrok is, homokdomb is magasodott a sziget közepén. A homokdomb oldalába fecskék áshatták odúk százait, mert fecske- és egyéb madárrajok röppentek föl időnként, és ilyenkor mintha felhő sötétlett volna a sziget fölött a ragyogó napfényben.

Vidor szíve összeszorult az izgalomtól. Hogy az örömtől-e, vagy a szorongástól, Vidor maga se tudta. Ahol annyi madár megél, megél egy kutya is. Ha másból nem, hát a madarakból bizonyosan. És a tojásokból. Vidor gyomra összerándult, szájában összefutott a nyál. Idáig hallatszott a madarak zsivaja, fülsértő hangzavar volt ez, mégis csodálatos hangzavar, az élet zaja, más állatok hangja, vidám csárogás, vijjogás, sikongás és csivitelés. Vidor felugatott izgalmában, fölugrott a magasba, aztán még egyszer fölugrott, és ugatott, ugatott. Szűkölt és nyüszített, kaffogott és morgácsolt, ahogy kutyák szoktak szólni, ha izgatottságukat akarják tudatni, ha örömüket akarják világgá kiáltani. Szokatlan és váratlan hangok törtek elő belőle, a határtalan öröm és a rettentő félelem hangjai, amelyeket Vidor nem tudott megmagyarázni, és végiggondolni sem tudott, csak kikiabálni akart magából. Hogy valaki más is részese legyen ennek az örömnek, és hogy valaki szabadítsa meg ettől a félelemtől.

A pálmafák a szigeten és a madarak a sziget fölött az életet jelentették. A valóságos életet, amelyet élők kívánhatnak maguknak, kutyáknak és más négylábúaknak pedig magát a paradicsom állapotát. Olyan földet, ahol ennivaló és innivaló van, a pálmák alatt némi árnyék, ha nem is sok, a homokdomb oldalában védelem, ha nem is komoly. Es víz, mert bizonyosan megmarad az eső, megáll a tócsákban az ivóvíz, és lehet szürcsölni és lefetyelni, nyelni és kortyolni a vizet. Vidor megborzongott a gyönyörűségtől, a torka kiszáradt az izgalomtól, a szeme pedig könnyben úszott.

A Nisikó tehetetlenül sodródott az óceánon, már alig volt hajónak mondható, inkább hasonlított azokra az uszadékfa-szigetekre, amelyek egyszer itt tűnnek fel a végtelen vízen, másszor ott, míg végül darabjaikra hullnak és elenyésznek. A Nisikót ugyan jól megépítették a Honolulu környéki maláj hajóácsok, a sós tengeren töltött évtizedek azonban alaposan kikezdték faanyagát, a tűz is tetemes kárt okozott a rakodótérben. Repedései még nem voltak veszedelmesek, de egy kis víz azért folyamatosan beszivárgott a hajófenékbe, és hol volt vajon a kikötő, hol a szivattyúk, amelyek megszabadították volna ettől a tehertől.

Sodródott a Nisikó az egyenlítői vizeken, az áramlás törvényei és a véletlen szeszélyei szerint. Hogy merre és meddig, azt senki sem tudta. Hogy mikor süllyed a habok mélyére, hogy mikor ütközik egy alattomos zátonynak vagy szenved hajótörést valamelyik szirtfokon, mindez kiszámíthatatlan volt. Nem tudhatta ezt olyan bölcs ember sem, mint amilyen Wong kapitány volt, hát hogyan lett volna minderről bármilyen fogalma egy kis termetű tarka terrierkutyának.

Vidor állt a hajó korlátjánál, mellső lábait az összekötő gerendára támasztotta, szeme pedig a szigetet leste. Lehet, hogy csak egy kerek korallzátony, amelyen éppen megkapaszkodott az élet, de lehet, hogy terjedelmesebb sziget, rajta emberi népekkel, buja erdőkkel, bővizű patakokkal, rendszeres hajójárattal Honolulu vagy a Nagy Zátony-szigetek felé. És ha lakatlan sziget, ha csárogó madarak és hallgatag korallok szigete, akkor is lehet egy kutya számára az élet szigete, ebben Vidor biztos volt.

A hajó közeledett a szigethez, vagyis céltalan útja során az oktalan áramlás mind közelebb sodorta a földdarabhoz. Nem nagyon közel, nem ütközésig, csak a sziget irányába. Vidor le-föl rohangált a fedélzeten. A nap ragyogott az égen, és nagy volt a délelőtti forróság, de a kutya mindezzel nem törődött. Le nem vette szemét a szigetről, a szigetet övező tajtéksorról s a megtörő fehér hullámokról.

Vidor nem bízott a tengerben, de jó úszó volt. Kitartó úszó, különösen ha az életéért kellett úsznia. Most látta a célt maga előtt, ott, a szigeten, a pálmák alatt, a madarak társaságában. Látta, érezte a lehetőséget, hogy ismét szilárd talajra teheti a négy lábát, hogy meghempergőzhet a part fövenyében, hogy lehűtheti bundáját a hűvös homokban. – El tudok-e úszni a szigetig? – tette föl magának a kérdést Vidor. Igen, el tud úszni! Az áramlás a hajót is arra hajtja, az úszó kutyát is hamarosan partra sodorja. Másfél mérföldnyire lehetett a sziget, Vidor szeme képes volt pontosan megkülönböztetni a részleteket, bizonyosan képes lett volna hamar megkapaszkodni ott, azon a hosszabb, fövenyes partszakaszon.

És akkor ég veled, Nisikó, elvénült, elcsúfult hajóroncs, gazdátlanul és kormánytalanul hányódó gerendaváz! Pusztulásra vagy ítélve úgy is, beláthatod, hogy el kell válnunk egymástól, nem köthetem az életemet a te halálodhoz. Mert bizony halálra vagy ítélve, öreg cimbora! Még várunk egy kicsit, és figyeljük az áramlást, amíg a roncs a sziget felé sodródik, még veled maradok, aztán: rajta, bele a tengerbe, irány a part, irány az élet!

Vidor izgatottan szaladgált a fedélzeten, a legalkalmasabb helyet kereste, ahonnan a vízbe vetheti magát. Korábban hányszor visszahőkölt a korláttól, félve, hogy a habok közé zuhan. Irtózott a tenger sós ízétől, a hullámok morajától, hegymagasságú hömpölygésétől. Most mindezt nem érezte többet. A félelmét, a kicsinyes irtózást mind elsöpörte benne a túlélés lehetősége. Ahol a hajó oldala a tat kezdetén ívben meghajlik, ott lesz a legalkalmasabb hely az ugrásra, ott nem szívja maga alá a hajó az úszót. És mit neki az a két öl, a kutya fajta bátor fajta. Csak jól kell elrugaszkodni a fedélzet szegélygerendájától!

Az áramlás most mintha irányt változtatott volna, a parttal párhuzamosan sodródott a hajó, a kutya figyelte a tükörsima tengert, és tudta, itt a döntő pillanat. A legalkalmasabb a menekülésre. Az ő életének a nagy perce, amikor bebizonyíthatja bátorságát és ügyességét. A hajó bal oldalára helyezkedett, a fedélzet peremére. Fejét kidugta a korlátlánc alatt. Szemközt integettek a korallsziget pálmafái.

És akkor Vidor hirtelen megtorpant. Eszébe jutott a kapitány. A gazda, aki a hajótűz zűrzavarában a Nisikón felejtette. A gazda, aki tudja, hogy Vidor a hajón van. A gazda, akit Vidor kétségbeesetten naponta visszavár. Aki tudja, hogy a kutya a hajón maradt, és akit csak a hajóval együtt lehet megtalálni.

Vidor négy lába a fedélzetbe gyökerezett, lenézett a tengerre, és egyszerre irtózatos félelem szállta meg a szívét. Nem az ugrástól, nem a tenger sós hullámaitól, nem az úszás többórás erőfeszítésétől, hanem valami mástól. Ha elhagyja a hajót, Wong kapitány soha többé nem találja meg a nyomát. A kapitány, igen, a kapitány vissza fog jönni a hajóért, el fog jönni Vidorért, hogy hazavigye magával a bambuszhajlékba. Vidor felnyüszített, és hirtelen rohanni kezdett le-föl a parancsnoki híd és a hajó korlátja között, és közben sírt és üvöltött. Fejét a híd deszkafalába ütötte, aztán ugrásai közben a korlát vasoszlopába, és kis híján belezuhant a tengerbe. Rémülten hőkölt vissza az óceán látásától is, amelybe az előbb még olyan bátran belevetette volna magát. Most egyszerre megértette, hogy az élete összekötődött a Nisikóval. El fog jönni érte a kapitány, meg fogja menteni a hajóját is meg a kutyáját is, ha máskor nem, amikor a Nisikóból már csak néhány deszkaszál fog hányódni a vízen, belőlem pedig – gondolta Vidor – talán egy összeszáradt, apró csontváz lesz.

Nem szabad, nem szabad elhagyni a hajót! Meg kell várni a kapitányt! El fog jönni, amint teheti, eljön érted, te türelmetlen kutya. Most ő is sír és tombol, az a nagy ember, haragszik, mert nincs pénze meg nincs embere. És hát nincs hajója, Vidor, gondold meg végre, nincs hajója a kapitánynak, hiszen itt a hajója a tengeren. Hogy megmentse, ahhoz egy másik hajó kell. Hogy én ezt eddig a gyarló kutyaeszemmel miért nem fogtam föl!

A sziget távolodni kezdett. Oldalról nézve nagyobbnak látszott, és még mindig elérhető volt, bár néhol az áramlás ellen is kellett volna már úszni. Vidor kétségbeesetten nyüszített, de már egyre inkább csak magának. Ott vannak a pálmafák, tele árnyékos, hűs, homokos tengerparttal. Ott vannak a fölséges tojáshalmok, amelyek egy életre ellátnak egy kutyát reggelivel meg vacsorával. Ott van a heverő a homokdomb oldalában és vízgyűjtő mélyedés a bokrok alján. De hiába van ott mindez, alig egy kutyaugatásnyira, alig egyórányi úszásra, te itt vagy a hajón. Itt vagy, és itt is leszel. Mert neked itt kell maradnod, itt a helyed. A kapitány hajóján, mert a kapitány kutyája vagy.

A kapitányé életedben és halálodban. Ő az egyetlen, aki tudja: a hajó nem üres roncsként sodródik az óceánon, hanem tartózkodik rajta valaki, aki miatt a roncsot meg kell menteni. A kapitány az egyetlen, aki utánad fog jönni, aki eljön érted, hogy megmentsen, hogy hazavigyen. Ő az egyetlen, aki a neveden fog szólítani, ha visszatér. Az egyetlen, aki tudja, hogy te találtad meg a gyermek tavacskáját a kertben, ő tudja, hogy rád számíthat a hajó őrzésében meg az esti órák megvidámításában. Ő adta neked a Vidor nevet.

A sziget távolodott, az esti félhomályban összemosódtak a formák, a fények lassan kihunytak a sziget fölött, csak a pálmák mozdulatlan csúcsa emelkedett ki a sötétségből, aztán azok is belevesztek az éjszaka végtelenjébe. Vidor erőtlenül hevert a fedélzeten, nem érzett éhséget, sem szomjúságot, semmit sem érzett, a szíve üressége minden más érzést elnyomott benne. Időnként még kinyitotta, aztán lassan álomra hunyta narancsszínű kutyaszemét.

A BAMBUSZHAJLÉK VENDÉGEI

Fox úr aznapi utolsó sétáját végezte a honolului régi kikötő rakpartján. Két kezét összefogta a háta mögött. Lassan lépdelt, még meg is állt időnként, mivel nem volt ügyfél a láthatáron, akinek bizonyítania kellett volna, hogy Fox, az új-zélandi hajóalkusz, a pacifikus térség legelfoglaltabb embere.

Már messziről észlelte a nehézkes ladikot, amellyel Wong kapitány és a kormányos a part felé közeledett. Este volt, kevesen maradnak ilyen későig a tengeren, az éjszakai halászat ideje pedig még nem érkezett el. Fox úr megállt fölöttük, a rakpart legszélén, és zordan tekintett le a két tengeri medvére. Ők azonban szokatlan vidámsággal intettek fel az alkusznak, majd körülményesen partra léptek.

– A Vén kofán jártak, uraim? – kérdezte hivatalosságot mímelve Fox úr.

– Mi ugyan nem! – tiltakozott egyszerre mindkét tengerfi, és majd a vízbe pottyantak nevettükben.

– Hm, hm! – krákogott zavartan az új-zélandi, és útnak indult abban a hitben, hogy a másik kettő követni fogja. Ők azonban a polipsütő felé indultak, és eszük ágában se volt Fox nyomába szegődni. Az alkusz nem tehetett mást: égnek emelte a hüvelykujját, és fenyegetően megrázta Wong kapitány felé. – Még egy nap, és vége a világnak! Kidoblak arról a hajóról, ha nem fizetsz, te maláj kalóz! – gondolta magában Fox úr, és cápaképpel vigyorgott ragadozó gondolatai mellé. – Még egy nap, és kezdődik a világ! Beszállok a hajómra, és meg sem ismerlek többet, te új-zélandi ladikkufár! – mosolygott vissza Wong kapitány egy halfarkas mosolyával. És hazafelé indultak az alkonyatban.

A bambuszhajlék kapujában Tikura asszony tördelte a kezét. Elpityeredett, amikor a kapitány a vállára ejtette lapáttenyerét.

– Miért rí, Tikura anyó? – Csak jókedvében nevezte így a derék japán özvegyet, aki egy évtizede viselte gondját a háznak és gazdájának.

– Egy úri Miss van itt, lelkem kapitány. Magát várja, magát akarja. Le-föl sétál a házban, nem lesz ebből semmi jó. Vele van az a kisfiú is, aki elvitte reggel az ötven dollárt, de hogy mit hozott helyette… Nem lesz ebből semmi jó! – Szipogva húzódott Tikura asszony a fal mellé, de aztán Wong úr betuszkolta maga előtt a házba.

A házban Miss Millicentet találta, amint idegesen jártkelt, a sarokban a kerámiaelefántot, az elefánt lábánál pedig Matakót, aki mint zsákmányát megvédeni kész tigrisfia térdelt a bambuszszőnyegen. Volt még a szobában egy apró, fehér kutya is, de az a kutyák okosságával az alacsony heverő alatt hallgatott. Wong úr megállt az ajtóban, Tikura asszonyt most félretolta az útból.

– Miss Millicent! – préselte ki magából a szót Wong kapitány, és szörnyen érezte magát.

– Wong kapitány! – nyöszörgött a Miss, és szörnyen érezte magát.

Matakó mentette meg a helyzetet. A Miss mellé lépett, és megfogta a kezét: – A kisasszony fontos dolgokat tud, és a kutyákat is megszerette, kapitány! – A két ellenfél, a házigazda meg a ház vendége, elszégyellte magát.

– Ez a fiú – a Miss megsimogatta Matakó fejét – megmutatta a házát, uram! Ezért bátorkodtam…

– Óh, igen… – köszörülte a torkát Wong úr – Matakó afféle… szinte, mint a fiam… – elharapta a szót. A kormányos elképedve nézett marcona barátjára, és alig hitt a fülének.

– Kapitány! – és a Miss elszántan közelebb lépett. – Én ma reggel… szóval, gondolkoztam ezen a dolgon. Mármint a kutyán, a… Vidoron. Tudom, hogy mit jelent az ön számára az a kutya. Tudom, mivel nekem macskám van… Szóval, mivel nekem is van valakim, aki ha hiányozna… ha elveszne, az nagyon rossz volna. Nagy baj volna, és mindenképpen… És ön is, a Vidort, tudom, hogy szereti. És én a kutyákat nem ismerem, de a szeretetet igen – kis híján elsírta magát. A kapitány rémes zavarban volt. Olyan szájból hallotta a kedves lény nevét, ahonnan soha nem várta volna. És Matakó nevét, és egyáltalán, ez ugyanaz a Miss, aki a hajón, azzal a szörnyű macskával, aki miatt esetleg a Vidor megugrott…? Ugyanaz a Miss, aki ma reggel, a rakparton…?

A kormányos szólalt meg, mint a színpadi súgó, ha elakadnak a színészek, és kétségbeesetten tekintenek egymásra: – Wong úr új hajót vett, amellyel a régi hajót, a Nisikót felkutathatjuk. Mert ugye hajó nélkül nem kereshetjük meg a másik hajót, ez ugyebár… – azzal ő is elhallgatott néhány torokköszörülés közepette.

Matakó lett a főszereplő, kibújt az ölelő karok közül, és tücsökkorú vállalkozóként azonnal jobban érezte magát: – Az elefánt ma szépen adott! – és szeme széles mosolyra húzódott. – A zászlók prímán fogytak! – szaporította tovább az érthetetlen mondatok számát. Az elhangzottaktól azért Wong úr is megkönnyebbült, a lelke mélyén már régóta ólálkodott valami sötét árny, hiába bízott Matakóban, és hiába lengette vissza nagy bátran az égre mutató hüvelykujját Fox úrnak.

A kalandban résztvevők köre kibővült. A Miss megkönnyebbült, hogy eldadoghatta nagy lelki vívódását, a kapitány pedig arra gondolt, régen volt ebben a házban ennyi ember, aki ugyanazt akarja, amit ő. Matakó elmesélte a hajózászlók ötletét, a Miss ámuldozott. Aztán váratlanul befutottak a Frász fiúk az újabb aláírt selyem háromszögekkel, a Miss ettől pedig egyenesen hüledezni kezdett. Hiszen látásból akár Matakót, akár Frász Egyet és Kettőt is ismerhette a kikötő környékéről, de eddig inkább elkerülte őket, és ezek a süvölvények most a tisztességnek és a találékonyságnak olyan példáját mutatták, amit alig hihetett.

Aztán a fiúk, ezek az írástudatlan és iskolázatlan gyerekek nekirontottak az elefántnak. A bendőjét kiürítették (Frász Egy és Tikura asszony délelőtt is megtették ezt már egyszer, a tartalmát a cérnatartó fadobozba gyömöszölték), egy vén bankár komolyságával és egy boszorkány ügyességével rendbe rakták a galacsinná gyűrt és hurkává tekert dollárokat, aztán megszámolták, és hiánytalan ezres csomókba felosztották. Tikura asszony teát főzött, a Miss ámuldozva ült az egyetlen karszékben, Wong kapitány egy kőszobor mozdulatlanságát vette föl, a kormányos pedig időnként bátorságot merített egy whiskysüvegből.

Tizennégyezer meg az apró! – közölte Matakó mint a vállalkozás szellemi vezére. – Hm! – gondolkodott el aztán. – Azt hittem, talán több is lesz! De van még zászló, és vannak még honoluluiak! – biztatta magát és a Frász fiúkat, de szemét Wong úrra emelte. A kapitány lelkében mintha megmozdult és egyszerre nőni kezdett volna a sötét árnyék. Mintha közelebb lépett volna, és némaságával megfagyasztotta volna maga körül a levegőt. Miss Millicent a zászlókra mutatott:

– Egy zászlót én is kérek!

Frász Egy azonnal kiemelt egyet a még megíratlan selyemzászlók közül: – A legszebb! – és a Miss elé tette az alacsony asztalkára. A Miss végigsimította, aztán a szemét Wong kapitányra emelte. Nézte a kapitány hatalmas lapáttenyerét, amely tehetetlenül csüngött az oldala mellett, és időnként hozzáért a magas szárú bőrcsizmához. Aztán a heverő alá nézett, ahol a fehér vakarcsból csak az orra hegye látszott. Tollat kért, mosolygott, amikor Tikura anyó az öregek metszett nádszáltollát kereste elő, és nyújtotta felé reszkető kézzel, meg a tartót, amelynek csak az alján maradt néhány csepp tus. Amerikai volt, de ismerte a helyben élők szokásait, a nádtoll használatát, a szavak festésének évezredes művészetét, a jelek rajzolásának kecses ívét és elegáns hajlását. A név betűi egyre kisebbek lettek, ahogy a zászló elkeskenyedő hegyéhez közeledtek, ez az ötlet kecsessé tette az írást. A kapitány és a kormányos összenéztek, Tikura asszony pityeregni kezdett. Matakó leplezetlen áhítattal nézett a Missre.

Aztán Miss Millicent zavartan ismét a zászlókupacra mutatott. Frász Kettő rohant a következő fehérrel: – A legnagyobb! – De a Miss a másik halom felé fordult: – Talán egy kéket… – Elnézett a jelenlévők feje fölött, mielőtt ismét a kezébe vette a nádszáltollat. Mintha messziről, talán egy toronyszobából várna egyetértést vagy bátorítást. Még egy kis mosoly is belopózott gondterhelt arcvonásaiba.

– Hogy is írjam? – és most már nevetett. Matakónak mintha határozott káröröm ült volna ki a képére. A kisasszony nekikészült az írásnak, nagybetűs Miss vezette be ezt a nevet is, majd egy apróbb Paó, alá pedig néhány vonással egy elmélázó macskafej került. Most már a kormányos kezében is megállt a whiskyspohár. Matakó pedig kezét a Miss karjára tette. Wong kapitány nem mert vendégére nézni.

A Miss olyan boldogságot érzett, mint már régen. Hány embernek könnyítheti meg a szívét ezzel az egyszerű kis játékkal! Hány önző és ostoba mozdulatot tehet jóvá ezzel a néhány ügyesen megrajzolt tollvonással! És itt ez a kis kéz, az övén. Hát azért volna éppen mit mosni rajta. Talán az egész napi zászlóárulásban mocskosodott el, vagy, igen, a polipsütőnél! – keresett mindjárt mentséget is számára.

– Hát te? – nézett egy kicsit lefelé, egy kicsit maga mögé. – Vagy te csak szervezed a mások zászlóit?

– Én, kisasszony? – Matakó váltogatni kezdte a mezítlábait. – Én inkább… – húzta a szót.

– Azt is… és ezt is! Milyen zászlót akarsz? – kérdezte a Miss, és a szobában mindenki Matakóra nézett.

– Feketét! – vágta rá a fiú gondolkodás nélkül. De meg is magyarázta döntését: – Mert én kalóz leszek! – A jelenlévők fölnevettek, kivéve Tikura asszonyt, aki fölsóhajtott: – Jaj, apád is az volt! – erre mindenki elhallgatott.

Volt fekete selyemzászló, volt világossárga tusfesték, meg zöld is. Matakó a zöldet választotta. A baljóst, meg a remény színét. Aztán zavartan eltolta magától a nádszáltollat.

– Akarod ezt inkább? – A Miss elegáns töltőtollat csavart ki.

– Én egyiket sem! – felelte dacosan, és még büszke is volt nemtudására.

– Talán ha a Miss… helyette! – akart segíteni Wong kapitány.

A Miss a zöld tussal, vastag nagybetűkkel rajzolta tele a selymet. A zöld színű rajz uralkodott a sötét, fényes anyagon. Matakó megbűvölve nézte a nevét, amelyet először látott életében leírva.

– Ha ilyen jelet látsz, az terólad szól! – Matakó a halom tetejébe tűzte a saját zászlóját. Az ujját titokban belemártotta a még nedves lakkba, ott maradt az ujjlenyomata. Az ujján pedig a zászlóé.

– Kapitány, sok idejét elraboltam. De talán nem hiába! – Majd egyenesen Wong úr szemébe nézve tette fel a Miss a kérdést: – Mennyi hiányzik még az új hajó árából?

– Három… ezer… dollár! – nyögte ki Wong kapitány. És nem mondta el, hogy nincs több napja, hogy nincs több zászlaja, és nincs több honolului sem, aki még hajlandó adni erre a célra. Mindezt csak a szeméből és homloka ráncaiból olvasta ki Miss Millicent.

– Akkor jól van! Éppen úgy gondoltam! – és rámosolygott a kapitányra. Elővette díszes bőrtáskáját, kotorászott benne egy darabig, majd egy apróbb tárcát emelt ki, abból pedig három vadonatúj ezerdolláros bankjegyet. – Kérem, fogadja el! Úgy érzem… – de nem mondta meg, mit s hogyan érez.

Wong kapitány – hát persze hogy elfogadta a pénzt. Homlokáról oszlani kezdtek a felhők: – Hát persze, én is úgy érzem… – de ő sem mondta tovább, mit s hogyan érez.

Tikura asszony kis tálkába rakta a fiúknak készült déli maradékot, és a kutya elé tolta. A vakarcs gyanakodva nézte a dolgot, ma már másodszor kapott enni.

– Ezzel mit csináljak? – kérdezte a Miss, de a kérdés arról szólt, hogy semmit se kíván csinálni vele, vagyis hogy ő kutyák dolgában mára már megtette a magáét.

Wong kapitány homlokán ismét felhők gyülekeztek, sötétebbek és zordabbak, mint amikor Fox úrra gondolt az imént.

– Majd a fiúk a gondjaikba veszik! – intézkedett Matakó, és a Frász fiúk tudomásul vették a feladatot. Frász Egy vette a láncot, Frász Kettő fogta a kutyát. – Aztán el ne adjátok ám a kutyaárusnak! – nézett rájuk szigorúan „a kis főnök”.

– Meg annak a hórihorgas éhenkórásznak se! – szólt közbe a Miss, mire Wong úr és a kormányos felszisszent:

– Mekelének? Csak kapjam a kezem közé!

A Miss távozni készült, az ajtóban azonban megtorpant egy pillanatra: – Azon a hajón, az új hajón, amelyik a kutyáért, a Vidorért megy, ugye, kapitány, lesz egy szabad hely számomra?

– A legszebb kabin lesz az öné, Miss Millicent! – felelte Wong kapitány, és már megint a megindultság környékezte. Aztán krákogott egyet-kettőt, és szó nélkül kikísérte a kisasszonyt.

Indult a kormányos is, volt mit végiggondolnia hazafelé mentében. Feszengtek már a Frász fiúk is, még elfoglalja valaki a pompás búvóhelyet a felfordított ladik alatt! Matakó is indult, hogy elkísérje őket.

– Matakó, te maradj! – szólt Wong kapitány könnyedséget színlelve, bár a torka majd kiszáradt az izgalomtól. – Maradj, ha akarsz! – tette utána óvatosan.

Matakó olyan természetesen ereszkedett vissza az alacsony heverőre, mintha mindig a bambuszhajlék lakója lett volna. Tikura asszony is hazacsoszogott nagy sóhajtozva. A kapitány meg a fiú magukra maradtak. Matakón ólmos fáradtság vett erőt, ott aludt el felhúzott lábakkal a heverő sarkán, a kapitány vékony takarót dobott rá, aztán megállt egy pillanatra a fiú fölött. Később kiment a kertbe, a csillagok alá, még sokáig üldögélt kedvenc karosszékében, és olyan érdeklődéssel forgatta kezében a pipáját, mintha még sosem látta volna.

Ezen az éjszakán mindenki jól aludt, a megbékélt lelkiismeret puha párnát tesz az ember feje alá. A felzaklatott képzelet pedig kanyargós álmokat küld az alvó honoluluiakra.

A kormányos már hajnalban talpon volt, riasztani indult Wong urat, nehogy elaludja a – várva ugyan nem várt, de – mindenképpen elkerülhetetlen napot. A kapitány is talpon volt, Matakót kereste. Matakó nyilván mindenkinél korábban kelt, mert már a bambuszhajlék felé tartott első, hajnali szemleútjáról. A hajnali szemle bosszúsággal járt: a tegnapi eredményes nap és a sikeres vállalkozás után a Frász testvérek máris eladták sztepptáncos ruhájukat és cipőjüket, megszokott rongyaikban vacogtak a felfordított halászladik alatt. Elégedetten dideregtek, a kapott pénzből még az éjszaka felfaltak legalább félméternyi sült polipot. Matakó mérgesen belerúgott a ladikba, és otthagyta őket. A kikötő sarkánál fölmászott a rozsdás, öreg ágyú tetejére. – Most mit csodálkozol! Egy hónapja még te is így tettél volna! – mondta magának. Nem csodálkozott, lemászott az ágyúról, és a kapitány háza felé indult.

Wong kapitány nagy munkában volt: kellemes munkában, de olyan sóhajtással vetette bele magát, mintha a Diamond hegyet akarná elhordani a város fölül. A pénzt számolta és csomagolta, átnézte még egyszer a dollárhalmokat, de bizony azok hiánytalanok voltak. Ezerdolláros csak az utoljára érkezett három darab volt, százasból is kevés akadt, a legegyszerűbb volt ezért, ha meghagyja a tizennégy darab ezerdolláros kupacot – gondolta Wong kapitány. Tizennégy fűszeres dobozba rejtette a pénzt, egyenlő arányban szétosztva. A dobozok között festett fadoboz, csavaros szantálfa edényke és csatos üvegtégely egyaránt volt. Bizonyára a világ legillatosabb vételárát adta az öreg szállítóbárkáért. De mit bánta mindezt Wong kapitány! Cirkalmas rendbe állította a bambuszasztalkára a tizennégy különböző színű, formájú és anyagú dobozt, amelyek külseje találékonyságot, belseje illatot árasztott, igazán értékes mégis az volt, amit magukba rejtettek. Amikor aztán kigyönyörködte magát a „fűszerkészletben”, kitárta tengerészzsákját, és az egészet belehajigálta. Majd megnyugodva a vállára kanyarította a rakományt.

Fox úr már várta őket. De Fox úrhoz nem lehetett elég korán menni, a hajnali szellővel kelt, attól kezdve számon tartotta aznapi ügyfeleit. Amint meglátta a két elszánt tengeri medvét, elcsodálkozott. Nem számított rá, hogy Wong úr összeszedi a pénzt. Pedig összeszedte, a szó szoros értelmében dolláronként. Fox úr is úgy kapta. A kapitány egyenként halászta ki táskájából a fűszeres dobozokat, csavarta le a tetejüket, és öntötte Fox úr elé a tartalmukat. Ánizs, kardamon, szegfűszeg, csili, sáfrány, cimet és ki tudja még, hány fűszer illata szökött ki hirtelen a szabaddá tett üvegcsékből, és csapott egyenesen az új-zélandi orrába, aki szorosan odahajolt a dobozok szájához, nehogy a pénzek megszökjenek belőlük, vagy időközben levegővé váljanak. A hajóalkusz mélyeket szívott a fűszerek illatából, tüszkölt és krákogott, időnként megrázta a fejét berzenkedve, máskor mennyei mosolyra húzódott az egyébként kapzsi és ellenszenves arc. Egy egészséges prüszköléssel majd ezer dollárt a földre hömpölygetett Fox úr, végül nagyot hahotázott, és hátba vágta a kapitányt: – Tudtam én magáról mindig, vén dugárus, hogy a bőre alatt is pénz van! Aztán mondja, makaón nyerte ezt a rengeteg aprót? – De a tizenhétezer dollárért megbocsátotta Wong kapitánynak, hogy levette a nyakáról az eladhatatlan és bontásra ítélt hajó gondját.

Amikor végre maguk mögött tudták a Fox-féle hajóalku keserveit, csónakba szálltak, még utoljára: idegen csónakba. Wong kapitány az ajkát harapdálta, olyan izgatott volt, mint amikor hajósinasként először léphetett tengeri hajó fedélzetére. A kormányos csöndben vitette magát a csónakkal, de kezét széttárta maga előtt, és a csónak irányváltozásait mintha egy képzeletbeli kormánykerék forgatásával követte volna. Közben frappáns mondatokat akart megfogalmazni magában a szerencse és a kormánykerék forgandóságáról, de nem jutott eszébe semmiféle bölcsesség.

Matakó képtelen volt nyugton megülni az üres házban. Kíváncsi volt a kapitány és a hajóalkusz üzleti párviadalára, kíváncsi volt a hajó bevonulására a honolului öreg kikötőbe, kíváncsi volt a Frász fiúk meg a banda többi tagjának az első szabadnapjára a nagy munka után (azért valamennyien megkeresték a félrőfnyi sült polipra valót!). Szóval Matakó mindenre kíváncsi volt, a kíváncsiság volt a fiú legfőbb ismertetőjegye. Már majdnem elindult, aztán visszafordult, összepakolta a tegnapi ebéd maradékának a maradékát, magával vitte a halászcsónak lakóinak. A kutya vagy Frászék – valaki majd csak ráfanyalodik.

A kikötő sarkánál járt, amikor meglátta a távolból a Misst közeledni. Hatalmas szalmakalapjában, mintás fehér ruhájában összetéveszthetetlen volt. Matakó úgy érezte, mintha a megfestett hajózászlók egyike elevenedett volna meg. Elébe szaladt, a Miss rámosolygott. Aztán mindketten a tengert nézték. A kikötőben nyüzsögtek a hajók, motorosok és vitorlások, nehézkes halászbárkák és fürge luxusjachtok. A méretesebb hajókat a parttól távol kötötték ki. Közelebb jönni igazán Wong kapitány se akart, csak keresztülvágni a kikötő középső medencéjén, amelyet valamennyi hajó útja keresztez. Azt szerette volna, hogy meglássa valamennyi hajós a honolului öreg kikötőben, meg aki bámészkodik a Csendes-óceán partján, hogy Wong kapitány ismét talpra állt. Azt akarta, hogy lássák: Wong kapitányt nem lehet leírni, sem földbe taposni, sem a hullámok alá nyomkodni.

– Te látod már a fiúkat? – kérdezte a Miss fesztelenül, majd megijedt a saját bátorságától, és nyomban helyesbítette szavait: – Vagyis… a kapitány urat meg a kormányos urat? Vagyis hát… a hajót? A hajónkat? – és ismét Matakóra sandított. De Matakó nem törődött a kimondott szó apró finomságaival. Szeme a kikötő távolabbi régióit pásztázta, jó három kőhajításnyira. Aztán látta, amint a hajó lassan kibontakozik a vitorlák és a kémények takarásából, az árbocok tömkelegéből. Lapos volt a hajó és széles, nehézkes és… hát, istenem, egy kicsit kopott Vagy inkább nagyon kopott! Csak az eleje, ahol a nevét viseli a hajó, az volt vakító fehérre festve! Rajta pedig éles, fekete betűkkel állt a név. A Miss és Matakó úgy hajolt előre, hogy majd a kikötő vizébe estek. A távolból egyszerre kibontakozott a hajót irányító két férfi alakja: a kapitány és a kormányos. A hajó lassan oldalra fordult, hogy mindenki olvashassa, hogy a kikötőnek új lakója van, és a neve nem más, mint: Vidor.

A HARAGVÓ CSENDES-ÓCEÁN

Harmadik napja tombolt a vihar. Orkán rohant az óceán fölött, és orkán pusztított a szárazföldön. Özönvízszerű esővel érkezett a zivatar, az utcák hömpölygő folyammá duzzadtak. A háztetőket leszaggatta és messzire sodorta a nekivadult szél. A tenger hullámait emeletnyi magasra korbácsolta az orkán. Csónakokat, sőt egész hajókat szakított le láncukról, a kikötőben ezek egymás hátán torlódtak, törött gerendák és hajóbordák hevertek szerte a rakodóparton.

Wong kapitány egyedül állt a kikötő bejáratánál, a használatból régen kiszuperált, vén ágyú csövébe kapaszkodott, hogy a szél el ne sodorja. Nehéz vitorlavászon köpenyéről csurgott a víz, kámzsájával a fején különös torz alaknak látszott a viharban. A hullám vad erővel ostromolta a kikötő faragott kőpárkányát, percenként át-átcsapott rajta, és ilyenkor nem állhatott neki ellen semmiféle élőlény.

Kivéve Wong kapitányt. Szívszorongva leste vénséges vén, vadonatúj hajóját. Az ütött-kopott hajó orrán csodálatosan tündökölt a fölirat: Vidor, de a hajó recsegett, és hátra-hátrahőkölt. A kapitány egyik pillanatban a hajó összevissza foltozott alját leshette aggódó szemmel, a másik percben beleláthatott a hullámvölgyben fuldokló hajó gyomrába. Alig hallható nyögés szakadt ki belőle a magasság, és elfojtott átkozódás a mélység látványától.

Embernek nyoma sem volt a kikötőben vagy környékén, örült, aki védett menedéket talált. Csak a viharmadarak vitorláztak a felhők között szemtelen biztonsággal, a fecskéket és a parti cséreket már régen a földre parancsolta az orkán. Fox úr azért egyszer végigtántorgott a rakodóparton, de alig bírta egyik kikötőbaktól a másikig vonszolni magát. Ügyfél után kutatott, de hamarosan belátta útja céltalanságát, és visszabújt lapos tetejű bádogirodájába.

Wong kapitány nem tágított az ágyúcső mellől, szembenézett a szakadó záporral és a csattogó förgeteggel. Az eget kémlelte, a legkisebb hasadékot is reménykedve leste a felhők között. A vihar csillapodását, a tengeri béke eljövetelét olvasta ki belőle. A felhők azonban számtalan rétegben húzódtak egymás elé, ha az egyiket szétszaggatta az orkán, ott sötétlett mögötte a másik, túl rajta pedig már ott készült a következő esőáradat.

Az óceánjárók szüneteltették járataikat, biztonságos kikötőkbe húzódtak, és nem kockáztatták, hogy a nyílt tengeren találkozzanak a viharral. Wong kapitány keserű lemondással szemlélte a nehézkes és törékeny Vidort. Hogyan is tudott volna szembeszállni az orkánnal?

A kormányos már bizonyosan percek óta mellette állt, de a kapitány a három kőhajításnyira hányódó hajót és a nem sokkal távolabbi felhők gomolygását figyelte. Összerezzent, amikor a kormányos torokköszörülése felriasztotta töprengéséből.

– Khm, tudja, mitől félek, kapitány?! – szólalt meg olyan arccal, mint akinek mit sem számít vihar és förgeteg, felhőzsákok és hullámhegyek. Wong úr nem tudta, fölnevessen-e erre az aggályos hangra, vagy a saját félelmét a kormányos aggodalmaival tetézze. – Elsodorja a vihar! Elsodorja a hajók útjából, és akkor… – elhallgatott a kormányos, még kimondani is félt, hogy akkor mi történik. A kapitány hasonló gondolatokkal vívódott már harmadik napja, mégis most, amikor mástól hallotta a saját aggodalmát, valami embertelen rémület szorította Össze a szívét.

Elsodorja… Maga a rettenet volt ez a szó, hiszen a Csendes-óceán ekkora viharban néhány nap alatt ezer kilométerekre sodorhat el egy hányódó hajóroncsot, keletnek vagy nyugatnak, vagy le akár a jégvilág pereméig. És ki talál meg az óceán végtelenjén egy apró deszkatákolmányt, a fedélzeten egy emberkéznél alig nagyobb, csaholó kutyával? Ki látja meg, ki hallja meg az elemek tombolása közben vagy akár a tükörsima tenger végtelen szürke-kékjébe olvadva? És ha megtalálja is a vak véletlen folytán valaki, mi marad belőle, ami emlékeztetne bárkit is, hogy a Nisikó hajó volt valaha Honolulu városából, vagy még inkább, hogy a Vidor nevű vidám eb lakott azon a roncson, aki a bambuszhajlék emlékét őrizte a szívében.

A kapitány és a kormányos nem bírta tovább a tétlenséget. Elindultak a rakpart hosszában, nekifeszült a két tapasztalt tengerész az őrjöngő szélnek. Tudták: ostoba meggondolatlanság, amit művelnek, mégsem bírtak egy helyben maradni, de még kevésbé az otthon védelmébe húzódni. Benyitottak a bádogirodába, Fox úr úgy nézett rájuk, mint aki kísérteteket lát. Az előrejelzéseket tudakolták, a kiotói obszervatórium híreit. Fox a vállát vonogatta;

– És hajó? – nyögte ki a kérdést a kormányos, bár maga sem gondolta, hogy akár egyetlen hajó is a tengerre merészkedik ilyen időben. Különösen nem egy kutatóhajó, és még inkább: egy kutyáért?

– Majd ha kisüt a nap! – röhögött széles vigyorral Fox a kormányos képébe, de helyre is rántotta rögtön vigyorgó ráncait, olyan arc meredt rá Wong kapitány csuklyája alól. Ebben a pillanatban a bádogiroda teteje éles csattanással leszakadt a házról, fülsértő robaj kíséretében repedtek el a tetőlemezek az oldalborítástól, és az elszabadult bádogszerkezet a sétány pálmái között hömpölygött végig. Fox arca hamuszürke lett a rémülettől, kezével az ég felé kapott, amely egyszerre komor szemekkel nézett le rá a tetőn át. Utólag azért hálát adott magában a jó sorsnak, hogy Wong kapitánynak nem volt ideje megadni a választ a hányaveti szavakra.

A két tépett lelkű és agyonázott barát a kikötő bejáratáig tántorgott előre. Ebben a pillanatban Csu Lát pillantotta meg a kapitány, a kínai fiút a földre döntötte a szél, egy pálma törzsébe kapaszkodott a törött kezével, és keservesen jajgatott. A különös póz láttán a kapitány kis híján elnevette magát, de inkább talpra segítette a pórul járt szárazföldi tengerészt. Csu La zavartan hajtotta meg magát, és – a vihar tombolása miatt – a kapitány fülébe bömbölte:

– Én is vettem ám zászlót!

– Derék fiú vagy! – veregette vállon Wong úr, és határozottan elérzékenyült. – De hát most már nem sokra megyünk se a zászlókkal, se a hajókkal.

– Hát azokkal semmire! – bólogatott komolyan Csu La. – Hacsak nem helikopterrel! – azzal egy újabb szélroham elragadta a hórihorgas, vékony fiút, aki félig szaladt, félig repült az úton, amerre a szél, és nem amerre ő akarta. De ezt már mindketten megkacagták.

– Helikopter! – mondta lekicsinylően a kapitány.

– Helikopter – mintha a szóval ismerkedett volna a kormányos.

– Helikopter? – kérdezte egyszerre ijedt döbbenettel a kapitány.

– Helikopter? – nevetett keserű gúnnyal a kormányos, és belelegyintett a tomboló viharba.

Egyetlen szó nélkül mentek haza, időnként megragadták egymás karját, mintha valamit mondani kellene a másiknak, aztán mégis némák maradtak. Amit mondani kellett, aligha volt szavakkal megformálható.

Amikor nagy kínnal és elképesztő tántorgások után elérték a bambuszhajlékot, egy rongycsomóra lettek figyelmesek a kapu előtt. A kapitány lehajolt, és megérintette lapáttenyerével. Matakó ült a kapu szögletén, fejére valami nyűtt zsákot húzott, ruháit szakadt kendővel burkolta körül. Órák óta várta őket. Amikor a kimerültség félálmából fölocsúdott, és megértette, hogy a kapitány hazaérkezett, és hogy az elcsavargott házigazdák sincsenek jobb állapotban, mint ő, megkönnyebbült. Feltápászkodott, belekapaszkodott Wong kapitány hatalmas vitorlavászon köpenyébe, majd a csatakos szakállba kiáltotta a varázsszót: – Helikopter!

Wong kapitány rámeredt a fiúra, megragadta vasmárkaival, a feje fölé emelte, aztán olyan csattanós két csókot nyomott esőáztatta képére, hogy az még a mennydörgésen is áthallatszott. Ilyen még nem történt, mióta Honolulunak hívják ezt a várost itt, az óceán partján és közepén. De a kapitány és Matakó természetesnek találta mindezt, csak a kormányos álmélkodott a számára teljességgel érthetetlen dolgon.

Aztán megállapították, hogy a helikopter nem jó Ötlet. Sőt, egyenesen szamárság! Ilyen viharban úgysem szállhat föl. És a hajóra még kevésbé képes leszállni. Ha viszont nincs vihar, a hajó is képes kifutni. Aztán megegyeztek, hogy a helikopter mégis jó ötlet, mivel magasabbról messzebbre lát, gyorsabban a tetthelyre jut, és képes irányítani a lassabb hajót a tengeren. Ehhez képest a vihar harmadik napja tombolt, Fox úr bádogirodáján kívül elsodorta a Frász fiúk ladikmenedékét is. A felcsapó hullámok először kiöntötték őket a csónakból, aztán pedig az orkán elragadta az egész ladikot Kegyetlen tenger!

– Azért, ha eláll a szél… – kezdte, és abba is hagyta a mondatot a kapitány.

– Egyszer csak eláll a szél… – sóhajtott a kormányos.

– A szél, az eláll! – fűzte tovább a szót Matakó, majd utána megkérdezte, ami igazán fontos volt: – És van helikopter?

– Hát, helikopter, az nincs. Valójában nem is kell…

– Nincs is, meg kellene is, de nélküle is jó! – ezt a bölcsességet a kormányos töprengte össze. Tengerészek voltak, az óceán vérbeli fiai, valójában megvetettek mindent, ami nem úszott a vízen, és amit nem vitorla vagy lapát hajtott előre. De Matakó nem fért a bőrébe.

– A Miss! Annak biztos van helikoptere!

– A Miss nem légitársaság, meg nem is ő a parti őrség. És hát ő már megtette, amit lehetett.

– Én elmegyek a Misshez! – ugrott fel Matakó, a kijárathoz rohant, de a kitárt ajtó olyan vad erővel csapódott vissza, hogy a fiú a földre zuhant. Megütötte magát, megijedt, és elhallgatott. Aztán egyszerre csak könnyek törtek elő a szeméből. A két férfi zavartan nézte a kisfiút, aki eddig minden gondolatukat kimondta, most pedig még a könnyeket is elsírja helyettük. De jó, hogy vannak tizenkét éves kis csibészek, zászlókkal, helikopterrel és – ha kell – könnyekkel.

– A Vidor! – nyögte ki Matakó, és szívet tépően zokogni kezdett.

Aztán délután mégis elment a Misshez. Nem tudta, hol lakik, de mégiscsak megtalálta. Hol a Paó macska után kérdezősködött, hol a jótékonyságát emlegette fel, mint a Miss ismertetőjelét, hol pedig méretes szalmakalapját utánozta, és megnevettette útbaigazítóit. És ilyenkor is csak egy picit röstellte magát.

A Misshez nem akarták beereszteni. Szó ami szó, igencsak hiányos ruházatában, a kiegészítőként viselt rongyokban, esőtől ázottan Matakó nem tűnt szalonképes fiatalembernek. Miután eltanácsolták a kapuból, a lakótornyot vette célba, és néhány jól irányzott kaviccsal csakhamar bekocogott a Miss lakosztályán.

A kisasszony haragos arccal lépett az ablakhoz, de letekintve azonnal megismerte Matakót. Összecsapta a kezét, elnevette magát (meg egy kicsit ki is nevette Matakót – cserébe a szalmakalap utánzásáért), és maga ment le kaput nyitni.

Matakó nem volt hajlandó a küszöbnél beljebb lépni, sőt még az egyik mezítlábát föl is emelte, és a másikon hintázva adta elő a tervét a Missnek. Miss Millicent szomorúan tárta szét a kezét, de agya lázas munkába fogott. A kevés szóval folyó töprengés akkor sem szűnt meg, amikor a lépcső alján maga Miss Paó jelent meg, és felháborodott miákolással követelte vissza gazdaasszonyát Matakó csalódottan oldalgott haza, szívében növekvő megvetéssel a két- és négylábú Missek iránt.

A szél valamelyest enyhült, az eső azonban reménytelenül zuhogott. Egységes, palaszínű szürkeség fedte az eget. A kikötő sétányán három is kitört a sokat megélt pálmafák közül, már fűrészelték őket, aztán kocsira rakták, és eltakarították a sétány tegnapi díszeit. Matakó kedveszegetten őgyelgett a kihalt rakodóparton. Úgy érezte, csalódott a Missben is, a kapitányban is. Látni sem akarta a bambuszhajlékot, ahol minden Vidorra emlékeztette. A hajóra ment volna legszívesebben, de a parti bárkák nehezek voltak, Matakó gyermekkarjai nem bírták el a nehéz evezőket. A kisebb csónakokat pedig partra vetette, összetörte a vihar. Matakó az öreg ágyú tövéhez húzódott. A két kerék között telepedett meg, hideg és vizes volt az ágyú, alkatrészei között átfújt a szél. Matakó a rozsdás és rücskös tengelynek támasztotta a fejét.

Wong úr és a kormányos szótlanul jártak fel-alá a házban. Sem a whisky, sem a pipa nem ízlett, csak forgatták a szájukban mindkettőt. A kormányos eltört egy cirkalmas poharat, amelynek a derekán rézdomborítás futott körbe, rajta hajók, duzzadó vitorlákkal. Zavartan emelte föl a földről a vékony rézlemezt. A kapitány figyelemre sem méltatta kedvenc pohara pusztulását, kedvetlenül tologatta át a pipát szája egyik sarkából a másikba.

Tikura asszony jelent meg egyszerre, kezében seprűvel, lapáttal. Belépett, szó nélkül a cserepekhez hajolt, majd vasvillaszemeket vetett a kormányosra, aki zavarában a whiskysüveget kezdte szorongatni.

– Még azt is eltöri! – vette ki a kezéből az üveget Tikura asszony. Aztán felsóhajtott, és pityeregni kezdett. A kapitány némi türelmetlenséggel pillantott a japán öregasszonyra, aztán saját alig titkolt bánatára gondolt, és megenyhült a sóhajtozó özvegy iránt.

– Éreztem, hogy valami nagy baj van a háznál! – bólogatott nekikeseredve Tikura asszony. – Vettem hát a lapátot, de tudom én, hogy nem ez az igazi baj! – és az üvegcserepek felé intett. – Ez csak olyan… vendégjárás! – motyogta, és a kormányos az alacsony heverő sarkára húzódott szégyenében. – Hol van a kisfiú? – kérdezte aztán váratlanul. – A kisfiú! Ez a kis… – a nevét elfelejtette – ez a kisfiú!

– A Misshez ment! – akarta mondani a kormányos, de már megszólalni sem mert.

– A Misshez ment! – kezdte volna a kapitány, aztán rájött, kifogás volna, amit mond. Matakó órákkal ezelőtt elment, már régen nem lehet a Missnél. Kinn tombol a vihar. – A Misshez indult… – ugrott föl egyszerre, váratlan türelmetlenséggel – de hogy odaért-e…

– És maguk csak itt ülnek, és törik a poharat? Férfiak…! – és Tikura asszony sikoltozni kezdett. A kapitány és a kormányos egyszerre talpra ugrott. Wong úr magára rángatta a csuromvizes esőköpenyt és a teljesen elformátlanodott csuklyát.

– Ne ríjon, Tikura anyó! – kiáltotta el magát a kapitány, de hol volt már hangjából a múltkori vidám évődés meg az előbbi türelmetlenség. Hangjával megijesztette, lapáttenyerével megnyugtatta a ház „szipogó lelkiismeretét”, és a két nekikeseredett tengeri medve elcsörtetett.

Valamelyest csökkent a szél, az eső is mintha alábbhagyott volna. Az arcba fröccsenő záporrohamok annál kellemetlenebbek voltak. Az utcában állt a víz: az eső tócsáiból, a tenger hullámaiból. A hegyoldalból harsogva szakadt le egy-egy sárgásbarna patak. Kiszakadt és derékba tört fák nehezítették a járást. A világítótorony közelében – mondják – a vihar leszakított horgonyáról egy szállítóhajót, és a parti sziklákhoz vágta. A mentők a part mentén tébláboltak. A kikötő környékén egy-egy bámészkodó tűnt fel.

A kapitánynak fogalma sem volt, merre keresse Matakót. Alig ismerte magányos útjait, a cimboráiról se sokat tudott, akiknél meg-meghúzta magát. Az efféle ítéletidő nem kedvezett a hajlék nélkül élő embereknek. A Miss a kikötőn túl lakott, a villanegyedben. Maga Wong kapitány se gyakran járt arrafelé. Olyan módon kérdezősködni, ahogy Matakó tette, ő már röstellt volna.

A kormányos fölemlegette és végigjárta a matrózkocsmákat. Ezeket ismerte, s most csak be-betekintett zord arccal, de egyikben sem látták Matakót. Foxot is megkeresték, az új-zélandi fölfogadott két embert, akik lebontották, aztán újjáépítették a bádogirodát, a tulajdonos karba tett kézzel állt a romhalmaz mellett, hangos szóval osztogatta parancsait. Wong kapitány őt is megkérdezte Matakó felől.

– Nem ismerem! – harsogta elfordulva, és már újra irodája két jobbítóját szidta.

A polipsütő ma nem nyitott ki, a bódé és a katlan helyén gödör, tengervíz, moszat. De még a padok és a támaszkodó pult is romokban, kettéhasadva álltak. – Sok jó percet töltöttek itt, sok jó falatot befaltak itt! – gondolták, és továbbrohantak. Szavuk alig volt egymáshoz, két férfi, akik a tengeren lettek szívósak és rideg természetűek, a szárazföldön inkább csetlő-botlók voltak, akik az érzelmeiket inkább gorombaságokban mutatták ki. Wong úr időnként fölhorkant, mint amaz oroszlánfóka, a kormányos pedig öklével időnként a levegőbe csapott.

Hunyorgó este lett, mire megtalálták Matakót. Ott aludt az ágyú tövében, a két kerék között alig látszott nagyobbnak egy hajdan volt ágyúgolyónál, csak éppen véznább és törékenyebb volt. A rongyai egy részét a feje alá gyűrte, más részét bizonyára elhordta a szél. Kezét a fejére, fejét válla közé rejtette, lábát a hasához húzta. – Kutyák alszanak így, ha fáznak! – jutott a kapitány eszébe. Szinte rárohant a kisfiúra, egyetlen mozdulattal az ölébe kapta, Matakó föl sem ébredt. Megindult vele a téren át, a girbegörbe sikátoron keresztül, föl a bambuszhajlékig. Matakó fölébredt, és nem akart hinni a szemének. De nem mozdult, a szemét is csukva tartotta. Olyan volt, mint egy álom. Nem emlékezett rá, hogy bárki is az ölében tartotta volna valaha.

– Főzzön neki teát! Meg vacsorát! Meg nekünk is! – adta ki a parancsot nagy zordan a kapitány Tikura asszonynak. Az özvegy, amint meglátta Wong urat, a karjában Matakóval, már éppen pityeregni kezdett, aztán helyette gyorsan a konyhába csoszogott.

A kapitány a heverőre tette a kisfiút, amekkora gyöngédséggel csak szolgálhattak a lapáttenyerek. Matakó kinyitotta a szemét, ránézett a kapitányra, sokat láttak egymásban ezek a szemek. Wong kapitány a sarokba hajította az elnyűtt vitorlavászon köpenyt és a csuromvizes kámzsát, összeráncolta szemöldökét, úgy szólt Matakónak:

– Aludd ki magad, holnap reggel indulunk!

WONG KAPITÁNY TENGERRE SZÁLL

Egy álló napig tartott, amíg Wong kapitány és a kormányos beszerezte mindazt, amire szüksége volt a hajónak, hogy útra kelhessen. Abból a többletpénzből, ami a zászlók eladása után összegyűlt, és a hajó megvásárlása után nem vándorolt át Fox úr zsebébe, éppen annyi tellett, hogy a lehető legkisebb létszámmal tengerre szállhassanak. Amíg Wong kapitány néhány fős legénységet toborzott, a kormányos vásárolt és alkudott, Matakó pedig – aki egyszerre számított tiszteletbeli tengerésznek és szeretetbeli utasnak – a legfontosabb dolgot végezte: a zászlók fölszerelését.

A kapitány a Vidor fedélzetén hagyta a fiút, vele a nagy ládát, tele zászlóval, meg egy kisebbet. – Hadd játsszon! – gondolta magában. Amint végignézett a hajón, lehangoltsággal vegyes bosszúság kerítette hatalmába, a tömzsi és széles gálya inkább szolgált rá a régi nevére, mint az újra. De amint végignézett Matakón, valami jóleső öröm szállta meg, olyan derű, amilyet fiatal tengerészként érzett utoljára. Legszívesebben maga is odatérdelt volna a fiú mellé a fedélzetre. Aztán mégiscsak otthagyta Matakót egyedül, a csónakba ugrott, és nagyot húzott az evezővel.

Egy kicsi felhő átsuhant a lelkén. Valaha ilyenkor a fedélzetnek nagyszerű gazdája volt: Vidor, a hajó kutyája, a kapitány jobb keze, az éber házőrző. De hát hol van most Vidor? Van-e valahol még egyáltalán? Él-e, túlélte-e a rettenetes vihart, az éhezést, az egyedüllétet? Ezzel az otromba, lomha gályával akar a Nisikó nyomába eredni, és megtalálni a gazdátlanul hánykódó hajót? Hol keresse, merre induljon? Wong kapitány nehéz sóhajjal szállt partra.

Matakó csodálatosan érezte magát a hajón. Mint aki fellopakodott valami szép, ám számára sokáig tiltott játékszerre, és most átalakíthatja a saját kedve szerint. Az árbocra, a kötelekre, a fedélzeti korlátra, a följáratra, a lejáratra, a parancsnoki hídra – mindenhová zászlókat akart erősíteni. Először színek szerint válogatta szét őket, külön a fehéreket, külön a tarkákat, aztán sorba rendezte, és úgy igyekezett a zászlókat a hajó orra és a középső árboc közé kifeszíteni. Nehéz munka volt, amíg a kötélre fölszerelte őket. Egy még csak-csak, de ötven, száz, pláne háromszáz zászló ugyancsak nagy súly, és elhúzza ám azt a kötelet. A kötél pedig Matakót, aki egész testével csüngött a kötélen, és mégsem tudta igazán megfeszíteni.

Matakó friss szélben reménykedett, amely majd vígan lobogtatja és csattogtatja a zászlókat, aztán inkább méltóságteljes szélcsendet kívánt, legalább addig, amíg megfeszíti azt a fránya kötelet.

Aztán leszerelte a zászlók felét, inkább a fedélzet két korlátját díszítette föl, de megijedt, hogy így kevésbé lesz vidám és ünnepélyes a zászlódísz. Végre különös gondolatra jött: a kötelet zászlók nélkül feszítette ki a hajóorr és az árboc között (meg is feszült egész becsületesen, büszke is volt rá Matakó!), és utána egyenként erősítette rá a zászlókat sorban. Nem is volt baj az ötlettel, amíg Matakó elérte a kötelet, amikor azonban az kezdett a magasba ívelni, a fiúnak ágaskodnia kellett. Nem volt a hórihorgas fajtából való, hamar belátta, segédeszköz kell a zászlók fölerősítéséhez. Segédeszköz nem volt, a gyerek már a kis ládát is a nagy tetejére tornyozta, de ez is csak öt új zászló fölszereléséhez volt elég.

Dél felé megérkezett a kormányos az első zsákkal, az élelemmel és az üzemanyaggal. Amint meglátta a hajót félig már fölzászlózva, akkorát sóhajtott, hogy Matakó megijedt, azt hitte, haragszik rá a kormányos. A parton gyülekezni kezdtek a szájtátók: talán kirándulóhajó indul, lampionos-zászlós vízi parádéra. Aztán megérkezett a kapitány: három fő elég lesz, így döntött a két tengeri medve. Pénzük sem volt, kedvük sem volt, hogy nagyobb legénységgel bajlódjanak. A hajó sem érdemel többet. És mintha a jókedvük is valamiképpen eltűnt volna az orkán hátán. Elsodorta a roncsot, elfújta a reménységet… Nem, ilyet senki nem mondott, talán nem is gondolt, mégis, a szíve mélyén mindenki ilyesmit érzett. Matakó örült a zászlóknak, örült a hajóútnak, de ő is zavarba jött, ha a Vidor nevét kellett kiejteni. Ilyenkor azt állította inkább, hogy a hajó nevét mondogatja.

A kapitány délután is bokros teendőit intézte. Az óvárosban belebotlott Tong Hóba, a szakács arca széles mosolyra húzódott: – Vettem zászlót, a hajón a helyem! – és hajlongott a kapitány előtt.

– Egy hétre nem kell szakács! – vont vállat kedvetlenül Wong kapitány. Tong Ho arca sárgáról sápadtra változott, aztán kinyögte: – Én is szerettem a Vidort! Viszek neki… főzök neki valamit!

– Holnap hatkor ott légy! – förmedt rá a kapitány, aki meghatottságát gorombasággal leplezte. – De vigyázz, mert már más a neve, mint régen volt.

– Vidor, tudom, jó név a Vén kofának! – és Tong Ho mosolygott és bólogatott. De a kapitány már továbbindult. Elszánt mozdulattal a Miss háza felé fordult. Matakótól tudta a járást. Magabiztosan kopogott a kapun, ami az ő esetében fölért egy kiadós dörömböléssel. Rémülten rohant a kapus megtekinteni a csendháborítót, de Wong kapitánynak nem mertek ajtót mutatni. Éppen kezdték volna letagadni a kisasszonyt, amikor Miss Millicent megjelent a lépcső alján. A szalonba vezette Wong urat, aki elfogódottságában többet krákogott, mint egyébkor.

– Holnap reggel elindulunk, kisasszony! – vágott bele a mondanivaló közepébe a kapitány. – Minden rendben van! – tette hozzá, pedig bizony semmi sem volt rendben. – Egy hétre való ivóvíz és élelmiszer, fölszerelt, új hajó… – itt nagyot nyelt Wong kapitány.

– Igen, a Vidor! – szólt közbe sietve Miss Millicent.

– Úgy van! – helyeselt Wong úr. – Hánykor jöhetek a kisasszonyért, holnap hajnalban? – kérdezte meg a legfontosabbat egy szuszra a kapitány, és büszke volt a bátorságára.

A Miss zavartan sütötte le a szemét, kezeit tördelte, a zsebkendőjét gyűrögette.

– Kapitány! – kezdte aztán, és el is harapta rögtön a mondatot. – Én félek, kapitány! Én félek ezen a hajón! Minden hajón, én félek a tengeren! Én egy gyáva, szárazföldi nyúl vagyok! – és a könnyeivel küzdött a kisasszony, amit rettentően szégyellt.

– Khm, kisasszony, megérteném, ha magam is az volnék! – válaszolt zavarában a kapitány. – De hát lássa be, nekem tengerre kell szállnom, mivelhogy én vagyok a kapitány… – és elhallgatott. Pedig még lett volna mondanivalója a partlakók nyúlszívűségéről, az ígéretek füstbemeneteléről meg a lelkesedés szalmaláng természetéről. Amíg hallgatott, a lelkében egyre növekedett az árnyék, a homlokán egyre mélyült a barázda.

Miss Millicent fölállt, és a szalon sarkában lévő asztalkához lépett. Odakészített valamit már korábban, talán várta a kapitány látogatását, esetleg Matakóét, a kisfiú előtt talán kevésbé röstelkedett volna. Fölvette az asztalkáról azt a valamit, és a melléhez szorította. Amikor aztán megfordult, remegett az ajka, a fogait szinte erőszakkal kellett egymáshoz szorítania. Szó nem jött ki a remegő ajkak között, csak a kapitány felé nyújtotta azt a valamit.

Wong kapitány nem lelkesedett a zokogásnak indult amerikai Missekért. A ház pompája és a szalon luxusberendezése is alaposan megzavarta. Feszengett, ha ült, feszengett, ha ácsorgott. Miss Millicent két pár világoskék, horgolt csizmát nyújtott felé, meglehetősen kis méretűt. Afféle – kutyáknak valót. Wong kapitánynak elállt a lélegzete.

– Remélem, jó lesz neki! Esetleg télen majd, vagy esténként! Vagy csak mondja, hogy én küldöm neki. Vagy inkább, hogy a Paó… – A Miss nem tudott tovább uralkodni magán, könnyeit törölgetve kisietett a szalonból.

Akár a parázs, úgy égette Wong kapitány hatalmas esőkabátjának a zsebét az a két pár bohókás kutyacsizma. Példátlan feltételezés, ilyet legföljebb elkényeztetett házimacskák hordanak, nem tengerész kutyák! De nem is csinálnak bárki kutyájának ilyesfajta ajándékot! Wong kapitány óvatosan megtapogatta a hatalmas zsebben az apró, puha holmit, mintha a Vidor meleg bundáját érintette volna az ujja. Nem, nem ez hiányzik most annak a kutyának! Étel és ital hiányzik most neki, a remény, egy tenyér megnyugtató simogatása. Egy eldörmögött mondat, a bodorodó pipaillat. Talán még egy vödör víz is a nyakába, az évődő tengerészek kezétől. Vagy… – gondolta végül Wong kapitány – a szeretet mindenkinek hiányzik, még ha két pár furcsa, világoskék csizmácskában érkezik is?

Esténként, vagy majd inkább télen! De hát mi ez, ha nem a rendíthetetlen remény, hogy a Vidor… hogy a Nisikó… Wong kapitány öles léptekkel rótta a villanegyedet, az elsötétedő kikötőt. Nem tudta a Misst kituszkolni a gondolatai közül. Bizonyosan félt már akkor is, amikor helyet kért magának az új hajón. Félt, de egy napfényes napon, egy csöndes gőzösön elreszketett volna a Nisikóig. Aztán a félelem rágni kezdte a lelkét, félt a tenger hullámaitól, az ég villámaitól, a hajóbordák recsegésétől. És félelmében kötni kezdett Miss Millicent, hátha világoskék pamuttal képes lesz megkötözni a félelmét, ha belehorgol egy kis szeretetet is. Mert van benne szeretet, és nemcsak a saját macskája, hanem a más kutyája iránt is. Sőt – már szinte elmosolyodott Wong kapitány –, még bátorság is valamennyi, hiszen a saját macskája szeme láttára kötögette azokat a szörnyű csizmákat, de nem a nyafka Miss Paónak, hanem Vidornak, a hajótörött kutyának, aki ráadásul még meg is kergette a kosárszökevényt, igaz, a hajótűz zaklatott perceiben.

A kapitány alig vette észre, hogy a régi kikötő egyik matrózkocsmájában áll, és taszigálják jobbról-balról. Volt, aki jó szelet kívánt másnapra, volt, aki óva intette az elindulástól. Egyesek hírét se hallották a Nisikó tűzesetének, mások friss tengeri fuvallatért szorítottak, „hogy szép legyen a tengeri felvonulás”. De a legtöbben aggódva nézték Wong kapitány szobormerev arcát, befelé forduló, tétova tekintetét, amely mintha tudomást sem vett volna a környezetéről. Azt sem látta meg a kapitány, amint egyszerre Mekele oldalgott be a csapszékbe, majd, amint észrevette őt, azonnal ki is somfordált. Nem volt tiszta a lelkiismerete, még annyira sem, hogy egy csapszék levegőjét szívják mindketten.

Este azért megmutatta a kormányosnak és Matakónak a Miss különös ajándékát. A kormányos szája tátva maradt a látványtól, amikor aztán szólni bírt, különös véleményeket fogalmazott meg az emberi lélek rejtekútjairól, a szeretet és a bátorság törékenységéről és változandóságáról. Matakó a jobb keze négy ujjára húzta a csizmácskákat, lépegetett vele a kapitány asztalán, aztán nevetve lehúzta a kék tipegőket, és úgy mondogatta: – Sose volt csizmám! Azt se tudom, mire való!

Másnap reggel kifutott Honoluluból a Vidor, a mentőhajó. Hideg eső szemerkélt, gyenge szél fújt nyugat felől, a zászlók lobogtak, és ez a lobogás jelentett minden vidámságot. És Matakó szeme, amely gyönyörködött „az ő zászlóiban”, a hullámokban. Arcát a tenger sós permetében fürösztötte.

Wong kapitány nem bízott semmit a véletlenre. Hajóját visszavezette a tűz feltételezett helyszínére. A hajó botladozott a hullámokon, és lassabb is volt, mint a Nisikó, de becsületesen helytállt. A fordulás ugyan nagy erőfeszítésébe került, de a kormányosnál „jó kezekben volt” a kerék. A gyorsulás is meglehetősen lassan történt, de Matakó ilyenkor beállt a fűtő mellé segíteni, és meg volt győződve, hogy a hajó erejéből éppen annyi hiányzott, amennyit ő, a maga tizenkét éves karjaival hozzátenni volt képes.

Amikor a helyszínre értek, a kapitány meg a kormányos számításokba merültek. Wong kapitány Honoluluban megszerezte a meteorológiai jelentéseket, azok megadták a szélrohamok erejét és irányát a hajótörés estéje óta. A kormányos évtizedes tapasztalata birtokában rajzolta meg a tengeri áramlásokat, figyelembe véve az évszakot, a Nisikó merülését meg még számtalan egyéb tényezőt. A két vaktérképet egymásra illesztették, és elrémültek a látottaktól. Messze volt a két feltételezett helyszín egymástól, de még messzebb attól a ponttól, ahol a Nisikót sorsára hagyták.

Vagyis hát ki tudja, merre van a hajó? A habok és a szelek hol együttesen hajtották valami kósza irányba, hol külön-külön cibálták, hol erre, hol arra, ember legyen hát a talpán (vagyis a hajóján), aki megtalálja. És ha zátonyra futott? A zátonyról partra evickélhet a kutya, de vajon miféle partra? Az is lehet, hogy a megsérült roncsot továbbgörgette az óceán, és immár menthetetlenül elsüllyedt. Vagy véletlenül találkozott egy idegen hajóval, halászbárkával, a halászok partra kormányozták, vagy csak a kutyát vették magukhoz, a Nisikó roncsát pedig sorsára hagyták? Száz gondolat fordult meg a kapitány fejében, de bizony egyik sem volt reményteljesebb a másiknál.

Rezzenéstelen arccal nézte egymást a két tengerész, végiggondolták százszor is a lehetőségeket, hol az egyik, hol a másik változatot erősítették föl, az eredmény mindannyiszor riasztó volt. Aztán a legvalószínűbbet választották, a középutat. De hát hol van az óceán közepe? Hol a közepe a végtelennek, a határtalannak?

Délkelet felé indultak, a sík tengert itt apró korallzátonyok pettyezték, hátha fönnakadt valamelyiken a Nisikó. A gyűrűforma, kerek sziklahalmok nem sok jóval kecsegtettek, madárnak való helyek voltak ezek inkább, esetleg a madártojás adhat esélyt a túlélésre. Másfél napot hajóztak a választott irányba, vigasztalan sivárság kísérte útjukat. Az óceán álmosan loccsantotta meg időnként a mentőhajó széles farát, talán ha egy-egy hínárszigetet megelőztek. Ilyenkor látták elrémülve, milyen lassan haladnak.

Másfél nap után a kapitány aggódva kérdezte a kormányost: – Elértük a lehetséges zóna szélét? Ameddig az áramlat meg a szél elsodorhatta őket? (így mondta: őket!) A kormányos sötéten nézett maga elé: – A feléig sem értünk!

– Pedig ha körbe akarjuk járni a tervezett tengerszakaszt, délnyugatnak kell fordulnunk! – mormogta maga elé a kapitány, és idegesen markolászta serkedő szakállát.

– És ha túlsodorta őket ezen a vonalon? – sóhajtott rá a kormányos. – Ha a tengeri áramlás nem a mi logikánk szerint működik?

– Akkor… – a kapitány tehetetlenül széttárta a karját, és jelet adott a fordulásra.

Matakó másnap reggel lelkesen szaladt a kapitányhoz: – Kapitány! Miért süt mától a jobb oldali korlát felől a nap, amikor tegnapig mindig hátulról sütött?

A kapitány a fiú szemébe mosolygott: – Észrevetted, fiam? Irányt változtatott a hajó.

Matakó arca elborult: – De miért, kapitány?

– Most erre keressük őket! – felelte Wong kapitány, de sejtette, hogy ez a válasz nem lesz elég Matakónak.

– És arra már nem keressük tovább? – kérdezte rémülten Matakó, és kezével a távolba mutatott.

– De igen, fiam. Mindenhol keressük! Csak valami rendszert próbálunk vinni a keresésbe. És tudod te is, egyheti vizünk és szenünk van. Csak egyheti…

– És ha egy hét alatt nem… – félbeszakadt Matakó száján a kérdés.

– Akkor, Matakó, akkor nem tudom, mi lesz.

– Akkor jön a helikopter? – kérdezte megújult reménnyel Matakó.

– Igen, talán, bizonyosan. A helikopter. Segíts a fűtőnek… – sóhajtott inkább, mint utasítást adott a kapitány. Matakó elszaladt a fűtőház felé. A kormányos a keréken tartotta a kezét, időnként az iránytűt figyelte, időnként a térkép felé fordult. A kapitány föllépkedett a parancsnoki hídra, és távcsövével századszor-ezredszer is végigpásztázta az óceán lehajló, végtelen peremét. Haj, micsoda hitvány parancsnoki híd volt ez a Nisikóéhoz képest! De ki törődött most ezzel!

Másfél napot haladtak délnyugat felé, meg még egy kicsit. Valami szigetke éppen az útjukba esett, a kapitány meg Matakó csónakba szállt, és a szigetre evezett. Kérdezgették a bennszülötteket, azok csodálkoztak és nevettek. Talán egy hajó, egy jacht vagy egy naszád… De hogy egy kutya! Nem, ilyet ők nem láttak. Biztos, hogy nem! A kutya egyébként jó falat! – és felcsillant a szemük. A kapitány és Matakó rémülten szálltak vissza a csónakba. Este északnyugatnak fordultak.

Most szembementek széllel, esővel. Mert az eső is megjött. Így talán hamarabb találkozunk velük! – magyarázta Wong kapitány. De valójában maga sem hitte, és Matakó tudta, hogy a kapitány nem hiszi, amit mond. A kormányos egyenesen a fejét csóválta. Időnként megütögette az iránytűt, keserűségében pedig belebokszolt a térképbe. A Csendes-óceán középső medencéjének nagyléptékű tengerészeti térképébe.

Csaknem két napig kínlódtak errefelé, a hínárszigetek nagy sebességgel úsztak el mellettük, ők mégis alig haladtak az áramlással szemben. Láttak néhány deszkaszálat, vagy inkább gondolták, hogy látják. – Csak valami rozoga csónak lehetett! – morogta a kapitány, és nem ment közelebb a „rozoga csónak” roncsához. Ha csak egy deszkaszál, mit nézzen rajta! Ők nem deszkaszálat keresnek, hanem hajót, rajta egy kutyával. Egy nagyobbacska kereskedelmi hajót Honoluluból, a Nisikót, rajta pedig egy Vidor nevű terriert. Itt hajóznak valahol, nem látta valaki? A néma dac, amely a kapitányból áradt, reményt öntött Matakóba. De senki másba.

Öt napja voltak tengeren, szárazföldet nem láttak ezalatt, legföljebb néhány nyomorult korallzátonyt meg azt a hitvány szigetet, rajta a kutyafaló bennszülöttekkel. Újabb öt nap, újabb hiábavaló idő. Az ő élelmük és vizük elfogy két nap múlva, a Vidor élete és a vize már tizenöt napja elfogyott. Ember nem él meg ennyi időt, csak legendák beszélnek szerencsés túlélőkről ennél hosszabb idő után. De egy kutya!

A kormányos a térképre nézett, a végtelen tengerre. Aztán arra a végtelenül pici négyszögre, amelyet a hajó az elmúlt öt napban körüljárt. Még két nap van hátra, de most már a hazavezető útra kell fordulniuk. Haza, egyedül, a Nisikó és Vidor nélkül. Remény nélkül. Mert hogyan szerelhetné föl újra a hajót a kapitány? És hová induljon útnak újra? Élete végéig elkóborolhat Alaszka és a déli jégvidék között, Amerika és India között, és mégsem biztos, hogy valaha is megtalálja a Nisikót. Ha még a tenger színén úszik egyáltalán az a hajó. A kapitány már nem mert Matakó szemébe nézni. Matakó már nem segített a fűtőnek. Amíg a tengeren vagyunk – gondolta a fiú –, még lehet remény. De nem teszek hozzá egyetlen lapát szenet sem, hogy reményvesztetten térjünk haza Honoluluba.

Matakó úgy érezte, Vidor barátsága megszerezte neki a kapitány barátságát. A kapitány mintha egy új világot tárt volna ki előtte: a tenger világát, a munkájukból élők világát, a tisztességes emberek világát. De ha nincs kutya, akkor talán a kapitány sem lesz hozzá tovább olyan barátsággal, mint eddig volt.

– Kapitány, holnap estére hazaérünk?

– Haza, fiam, haza.

– És ha holnap estig… ha nem sikerül…?

A kapitány hallgatagon tárta szét a karját.

– Akkor vége? – kérdezte Matakó.

– Akkor vége, Matakó. Talán, bizonyosan, akkor vége. Akkor nincs tovább.

– És akkor én is…

– Mi van veled, fiam?

– Akkor nekem is… vége?

A kapitány haragosan vágott a szavába: – Gyere velem a parancsnoki hídra, és ne fecsegj össze annyi szamárságot! – Azzal föltaszigálta Matakót maga előtt a híd tetejére, kezébe adta a kapitányi távcsövet, és végigfürkészték együtt a Csendes-óceánt. A kapitány magyarázott és beszélt, örömmel, hogy van, aki hallgatja a szavát. És örömmel, még ha a keserűségét kellett is szavakba foglalnia. Matakó hallgatta a kapitány szavait, az elharapott mondatait, a tengerészeti szakkifejezéseit, amelyekből alig értett valamit. De mindeközben nőtt benne a jó érzés, az összetartozás tudata, valami határtalan bizalom. Ami már egyszer megteremtődött. Szegény Vidor! Hogy örülne, ha itt látná őket együtt! Milyen jól elférne köztük!

Már egy napja nem ettek és nem ittak, és az utolsó lapátnyi szenet tüzelték el, amikor a hajó a nyolcadik nap hajnalán bevánszorgott a honolului régi kikötőbe. A kapitány fegyelmezetten befejezte a hajónapló utolsó bejegyzését, aztán sóhajtva letette a tollat. Reggelig a hajón maradt, a lehorgonyzott, kiürült hajón. A Vidor, az egykori Vén kofa megtette, amire képes volt, bejárta, amit bejárhatott. Most láncra kötve bukdácsolt a hullámok hátán. Wong kapitány kimerülten, karikás szemmel lépett a fedélzetre, és megtorpant, amint körülnézett. Matakó az összes zászlót leszedte az árbocokról és a hajókorlátról, és visszapakolta a ládába.

MI LESZ VELED, VIDOR?

A Nisikó érezhetően elnehezült, a hajódeszkák repedésein alattomosan szivárgott a rakodótérbe a víz. A kávészsákok meg a bőrtekercsek megszívták magukat nedvességgel, a dohos bűz elárasztotta a fedélzetet. Az a könnyed ringatózás, amellyel a Nisikó hajdanában táncolt a vízen, már sehol sem volt. A fedélzet deszkái pedig egyre kopottabbak lettek, a nap szikkasztó forrósága és a feltámadó hullámok csapdosása pusztította a festéket a hajó bordázatán, a parancsnoki híd homlokzatán és oldalfalain.

Vidor mintha örökös félálomban élt volna. Tudta ő, mi történt vele és a Nisikóval, hogyne tudta volna. De tudta azt is, hogy semmit sem tehet a sors kegyetlen szeszélye ellen. Tudta, hogy senkire és semmire sem számíthat. Ő maga apró kutya volt, aki legföljebb ugatással tud életjelt adni magáról, de hát meddig terjed az ilyesfajta életjel? Időnként eszébe jutott a sziget, amely mellett elúszott a Nisikó, a csábító lehetőség szigete. Egyre kevésbé érezte csábítónak, egyre kevésbé gondolta lehetőségnek. Az életét, azt talán megmenthette volna. De Vidor aligha tudta elképzelni az életét egyedül, egy szigeten. Egy ismeretlen szigeten, amely nem az övé. Akkor már inkább, igen… akkor inkább a Nisikón, a saját hajóján. Ez persze inkább afféle tréfa volt csak, de Vidor mégis úgy érezte, a Nisikó az otthona. Itt éltek együtt a kapitánnyal, ezt úgy ismeri, mint saját lakóhelyét. Valahogy azt is természetesnek tartotta, hogy a Nisikóval egybefűződik a sorsa. És ha elpusztul a Nisikó? Ha elmerül, ha a tenger mélyére húzzák a zsákok és a ládák? Ha darabjaira hull a szél és a hullámok támadása, vagy hajótörés következtében? Vidor tudta, aligha tehetne ellene bármit, meg azt is, nem is akar talán tenni ellene. Az ő sorsa a Nisikó.

És persze a kapitány! De a kapitány is egyre távolabb került emlékezetében. Már régen nem érezte a szagát. Csak kereste, kereste, rendületlenül. Az agyában ott gomolygott még az a különös ember-, bőr-, szakáll- és pipaszag, amelyből a kapitány alakja összeállt, ezt őrizte, bár magát a valóságos szagot már régen elnyomta a tenger sós lehelete, a kátránybűz meg a szállítmány rothadó szaga. Nem volt ez föltétlenül rossz szag egy kutyának, de mindenképpen új aromaegyüttes, a gazdátlanság és a pusztulás sajátos illata. Vidor megadón nyitogatta és hunyta le a szemét. Azt a régi szagot, a rendezett hajósélet napi levegőjét, a kapitány születésnapjának pompás illatorgiáját föl-fölidézte magának, csak hát a szíve ilyenkor mindig elnehezült. Elnehezült, elhalványult, aztán elfásult.

Az eső mosta időnként a bundáját, a kutya ösztönösen bújik az eső elől, Vidor mégis epedve várta az esőt, testét hűsítette, bundáját lágyította a hűvös permet. És a nyelvét fölfelé tartotta, hogy minél több eső érje azt a szomjúságtól szenvedő nyelvet. Az eső időnként hullámveréssel járt, a Nisikó oldalra billent, le-föl ágaskodott. Ha ilyenkor az esővíz tócsákba szaladt össze, Vidor rohant a fedélzeten futkározó tócsák után, és nyelvével szürcsölte a kevéske vizet. Játék volt ez, de játék – az életéért. Volt, amikor napokig egy korty vizet sem ihatott.

Máskor az éhség kínozta, a tenger ritkán vetett neki falatot. Éhségében Vidor elnyúlt a fedélzeten, esetleg egy kötélcsomó védelmébe húzódott, ereje és vállalkozó kedve egyre gyengült. Orrát végigfektette a deszkákon, szemét-fejét betakarta a mancsaival.

A madárrajok közeledését azért mindig meghallotta. Ha elég alacsonyan röpültek, suhogott körülöttük a levegő, és Vidor tudta, hamarosan leszállni készülnek. Megpihenni a fedélzeten. Ilyenkor lesben állt, időnként a parancsnoki híd mögé vagy egy kötélcsomóba bújt, máskor mozdulatlanul feküdt, akár egy rongycsomó. De az álcázó mancs mögött megélénkült kutyaszemek figyeltek.

Aztán a madárrajok legtöbbször átrepültek a hajó fölött, egy-egy szárnyas vendég nagy ritkán az árboc tetejére ült, és onnan kiabált le pimasz önteltséggel. Vidor tudta, a kiabálás neki szól, érezte a gúnyolódást a madár hangjában. Fölugrott ilyenkor, csaholva rohant az árboc tövéig, ha a szárnyas felrebbent, legalább kevéske elégtételt érzett, ha az árbocfokon maradt, Vidor visszavonult néma megvetéssel.

Kétszer járt mindössze szerencsével, az egyik hajnalon egy szirti bankát sikerült elkapnia, a madár fáradtan hullott a fedélzeti hordók egyikére. Két napig érezhette magát Vidor jól tartott kutyának, aztán elfogyott a madár utolsó porcikája is. Máskor meg a vihar volt hozzá kegyes, a hullám egy repülőhalat hajított a fedélzetre, Vidornak loholnia kellett az imbolygó deszkákon, amíg lefülelte a kapálózó jószágot. Hát, gyenge ebéd volt, közelébe se ért a hajdani, fölséges patkánypecsenyének!

Reggelenként azért megtette szokásos fedélzeti szemleútját. Egyik reggel rémülten vette észre, hogy a tenger jóval közelebb került a fedélzethez, mint korábban. És a tánca is mintha elnehezült volna. Vidor úgy érezte, mintha a Nisikó is kezdene a tenger zsákmánya lenni, akárcsak ő a magányé és az éhhalálé. Sajnálta a Nisikót, sajnálta a kapitány hajóját. Tudta, összetartoznak ők ketten, tudta, a Nisikó pusztulása az ő pusztulását is jelenti. Ha a Nisikó elsüllyed, Vidor kutya talán ha percekkel éli túl.

Néhány reggellel később örömmel tapasztalta Vidor, hogy mintha ismét magasabbra emelkedett volna a hajóorr a tenger hullámai fölé, mint az előző nap. A hajóorr valóban magasabbra nyúlt ki, de a tatját már szinte nyaldosták a hullámok. Talán a rakomány szabadult el a rakodótérben, a bálák és a zsákok egymásra csúsztak, és mind a hajó farrészében zsúfolódtak össze. A hajó időnként érezhetően körben forgott.

De Vidor mégsem ettől félt! A fedélzet lejtősen ereszkedett a tenger felé, egyre meredekebben, egyre nehezebb volt megkapaszkodni rajta. Körbeszaladni a fedélzetet – ilyesmire már csak ritkán vállalkozott Vidor. A vadászattól már régen elment a kedve, az ereje és a gyorsasága is cserbenhagyta. Talán már egy patkányra sem figyelt volna oda. Nem is szaladgált már, vánszorgott inkább, a lábait nehezen bírta fölemelni, óvatosan reszkettek ezek az elgyötört lábak. Az éhség és a szomjúság kimerítette őket.

Ügy helyezkedett, hogy amikor alszik, mindig a parancsnoki híd elülső oldalán legyen, rettegett a gondolattól, hogy álmában belecsúszik a tengerbe. Irtózott a tengertől, nem a víztől magától, talán már nem is a sós ízétől. A végtelenségétől, a reménytelenségétől. Amikor szigetet látott maga előtt, bátran belevetette volna magát az óceánba, mert a cél megerősítette izmait, vagy legalábbis a hitét, hogy érdemes úszni. Vagy még inkább, ha – hányszor elképzelte Vidor! –, ha a kapitány közeledne egy csónakon. Úgy állna a csónak orrában az ő gazdája, ahogy a kapitányok szoktak, karba font kézzel és viharverten, nagy szakállal és pipafüstbe burkolózva. Hányszor álmodta Vidor, hogy beleveti magát a vízbe, és úszik, úszik a kapitány felé, a gazdája felé. Biztosan sokáig úszna, bírná az úszást izmos kutyalábaival, és ki törődne azzal a sós vízzel meg azzal a hitvány hullámveréssel!

De most már egyre kevesebbet álmodott Vidor. Az álmai tompák voltak és üresek, talán az öblögő hullámokról álmodhatott, de az is lehet, hogy félálomban hallotta a hullám szüntelen háborgását és vigasztalan föl-fölcsapódását. Elvesztette az álmait, de napjai is üresek voltak, és végtelenül egyhangúak. Lassanként a hajó foglya lett, nyomorult rab a saját hajóján. És rab volt már régen a Nisikó is, valójában első pillanattól rab volt, amint a kapitány – kénytelen-kelletlen – sorsára hagyta. A tenger rabja, a Csendes-óceán foglya. Csak hát akkor Vidor még bízott! Óh, de hogy bízott! Bízott a visszatérő csónakban, egy szembejövő hajóban, amely bevontatja, vagy legalább őt a fedélzetére veszi. Bízott az élelemmel megrakott rakodótérben, még ha patkány is az az élelem, és sózott hús is az a rakomány! Bízott a szerencsében, a jó sorsban! De legesleginkább a kapitányban bízott! Mindenkinél és mindennél jobban őbenne bízott. Valójában úgy gondolta, minden egyéb aszerint mozog, ahogy a kapitány irányítja. Hiszen ő szerelte föl a hajót étellel-itallal, ő vezette szokásos tengeri útjára, ő tanította meg magát Vidort is a tengeri élet minden csínja-bínjára.

Aztán… aztán elfogyott ez a bizalom. Nem csalódott ugyan bizakodásai egyikében sem, de lassan mindegyik elhalványult. A bőséges szállítmány helyett nyomorult patkányhús akadt csak, a tiszta édesvíz helyett tocsogó záporeső, a tengerészek vidám társasága helyett a magány és az egykedvűség. És a kapitány helyett? Nem, a kapitányt nem lehet helyettesíteni, az ő hiánya feloldhatatlan és pótolhatatlan.

Nem váltak szét Vidor agyában ezek a dolgok okos gondolatokra, sem mondatokká nem álltak össze az érzések, de valahogy mégis egységes formát öltöttek, valami szomorú, szürke színt kaptak. A szabadnak érzett és vidám kutyaélet, amelyet korábban Honoluluban, a tengerparton és a Nisikón, a társai között, habzsolva élt, lassan bezárult körülötte, magány és egyhangúság kerítette hatalmába, vidámságát és erejét széjjelszívta az éhség és a szomjúság, társasága pedig egyre inkább a szürke köd lett, amely alattomos módon köréje telepedett.

Vidor harcolt ellene, ugatott és szaladgált, szimatolt és megrázta a bundáját, mint régen tette, de a szürke köd nem akart eltűnni, még feloszlani sem, ott sötétlett, ott szorongott körülötte, és napról napra, lépésről lépésre egyre közelebb jött. És Vidor egyre kevesebbet ugatott, és csak elvétve szaladgált, unottan szimatolt, és ugyan minek rázta volna meg a bundáját? Vidor tudta, hogy az a nagy szürke köd és az ő élete valahogyan összefüggenek egymással, a szürke köd előbb-utóbb kiszorítja a Nisikó fedélzetéről az ő életét, és akkor neki… Nem, nem tudta pontosan, mi lesz akkor vele, ha hatalmába keríti és magába burkolja a szürke köd, de azt tudta, hogy utolsó leheletéig fog ellene küzdeni. Csak hát mit is jelent az utolsó leheletig küzdeni, amikor a küzdés egyre nehezebb, a szürke köd pedig egyre tolakodóbban hömpölyög, és egyre közelebb merészkedik?

SZÉLES TENGER, MAGAS ÉG…

Miss Millicent már alig bírta türtőztetni magát, aztán fogta a kosarat, felkapta Miss Paót, a kosárba tessékelte, a kosarat a karjára kapta, és elindult. A macska nem szokott korai sétákhoz, pláne esős reggeleken, ezért aztán meglehetősen bizalmatlanul nézett föl gazdaasszonyára egyfülű járművéből. A Miss keze, amellyel a macska hátát melegítette, azért valamelyest megnyugtatta.

Megálltak a régi rakpartnak azon a pontján, ahonnan a legjobban odaláttak a Vidor kikötőhelyére, a Miss összeszűkült szemmel figyelte a visszatért hajót. De főképpen a fedélzetét, nem szaladgál-e rajta valaki, persze négy lábon. És a fülét is úgy fordította, hogy három kőhajításnyi távolságból is meghallja, ha ugatna valaki azon a hajón. De a hajó néma volt és elhagyatott.

Aztán a kapitány és Matakó csónakba szállt, jaj, a Miss nagyon figyelte, hányan ugranak be abba a csónakba, de csak ketten ugrottak be. Ott ért a csónak partot a Miss közelében. A kapitány zavartan lesütötte a tekintetét, Matakó is alig mert a Miss szemébe nézni. Miss Millicent mindent értett. Néma fejbólintással üdvözölték egymást. A nagy férfi meg a kicsi fiú hazaindult a bambuszhajlékba.

A Miss is hazafelé indult, keze a kosárban, a macska bundáját melegítette. Aztán egyszerre meggyorsította a lépteit. A kikötő sarkánál összenéztek a háta mögött, a villanegyedben pedig már kitértek előle. Akár egy dühös vadkan, úgy tört be apja irodájába:

– Az urak itt ülnek és tanácskoznak, amikor az óceánon harmadik hete hányódik egy hajó, egy szerencsétlen kutyával a fedélzetén?! – Az urak feszengtek, és zavart magyarázkodásba kezdtek. – Helikoptert akarok, éspedig azonnal! – kiáltotta a Miss, és toppantott is a lábával, ami sajnos elég kislányosra sikerült. – Délre visszajövök érte! – és becsapta maga után az ajtót. Hát ez a jelenet inkább színpadra való volt. És vajon ki fogja vezetni azt a „kitoppantott” helikoptert?

A Miss felvitorlázott toronyszobájába, Paót először a heverőre borította, aztán gondolt egyet, és visszapakolta a kosárba. Hogy Miss Paó mit gondolt mindeközben, arról inkább mélységesen hallgatott. Macskástól vonult tovább a Miss, egyenesen a Honolului Természetvédők Irodájába. Az álmosító unalomba fulladt közgyűlés egyszerre riadt méhkaptárhoz lett hasonló.

– Ahol egy kutya veszélyben van, ott minden állat veszélyben van! – harsogta a közgyűlés szeme közé a felnőttektől ellesett, kétségtelen bölcsességet a Miss, s az álomtól kókadozó fejek buzgó bólogatásba fogtak. – Odamegyünk, most és valamennyien! – döntött a természetvédők fődöntnöke, majd feltápászkodott karszékéből, és az indulást mímelte.

– Talán inkább egy helikoptert! – kockáztatta meg Miss Millicent, s a döntnök megkönnyebbülten ereszkedett vissza természetvédői karszékébe. A helikoptert megszavazták, a rendkívüli keretből pedig huszonegy kiló kutyaeledelt utaltak ki (a kisasszony huszonegy napot mondott, amióta Vidor kutya – úgymond – önellátó). A Miss megpróbálta lebeszélni erről a közgyűlést, hiszen visszamenőleg szükségtelen táplálni az ebet, de az előterjesztés már határozatba ment, s így visszavonhatatlanná vált.

A Pacifikus Humanisták Ligájában már várták, a híre megelőzte Miss Millicentet. Itt a nagy zátony-szigetekiek érdekeire hivatkozott, akik a Nisikó elsodortatása által a kultúra és a civilizáció valamennyi áldásától vágattak el, ami – ugyebár – tűrhetetlen. A liga egy emberként döntött, hogy a Nisikó lángra lobbanásának ideje óta az összes napilapot helikopterrel eljuttatja a nagy zátony-szigetekieknek, három-három példányban, hogy mindenkinek jusson a kultúrából és a civilizációból. (Többen úgysem igen tudnak olvasni a derék bennszülöttek közül, de náluk nagy még a törzsi összetartás, a három írástudó felolvassa a legfrissebb honolului piaci árakat, a múlt heti lóverseny-eredményeket meg az alaszkai meteorológiai közleményeket.)

– A helikoptert inkább a hajó után küldhetnék… – kockáztatta meg a Miss. Kompromisszum született: a napilapokat ledobják acélkapszulában, nehogy bajuk essék, a visszatérő helikopter pedig a bajba jutottak keresésére indul.

– Kik a szerencsétlenül jártak? – kérdezgették egymást, mintegy mellékesen a ligabeliek.

– Egy kutya… – nyögte ki a Miss, és rosszat sejtett.

– Egy kutya?! – és a pacifikus humanisták fölháborodni készültek.

– Egy kutya a hajón, egy hajóskapitány pedig a honolului bambuszházban! – tette árnyaltabbá a veszedelmet a Miss.

– És miért nem megy a hajója után, ha ő a kapitány? – kérdezték ismét a pacifikus humanisták, ami kétségtelenül éles észre vall, ha nem is túlságosan élesre.

– Hát éppen mert elúszott a hajója! Azért kell a helikopter, hogy odajusson! – nyitogatta a Miss a pacifikus humanisták elméjének kapuját.

– Akkor tehát a kapitánynak is a helikopteren a helye! – Ez a határozat már méltó volt a PHL szelleméhez.

Mire a parti őrség parancsnokságára ért, az altisztek már sorakoztatták a legénységet. Miss Millicent a felelősséget emlegette, amit valakinek vállalnia kell, ha egy hajó, amely… – itt egy kicsit ötölt-hatolt – ha egy hajó elvész az óceánon. – És mi van, ha más országbeli őrség találja meg a mi hajónkat? – tette fel a szónoki kérdést a parancsnokló őrnagynak, aki bele sem mert gondolni effajta szörnyűségbe.

– És a hajón…? – kérdezte az őrnagy aggályosan.

– Vidor őrmester! – felelt öntudatosan a Miss.

– Tehát ember tartózkodik a Nisikón? De hiszen…

– Nos, Vidor őrmester, khm… eb! Kiváló nyomozó munkájáért kapta őrmesteri rangját. De jól megérdemelt nyugállományát nem kívánja egy vesztett kormányú bárkán tölteni! – és a Miss jól az őrnagy szeme közé nézett.

– Helikoptert! – biccentett fejével és intett jobbjával a parti őrség mindenható ura, és az altisztek a felsorakozott legénységnek pihenjt vezényeltek.

A Miss egyeztette az óráját az őrnagyéval, majd katonásan ellépkedett. Meg sem állt a bambuszhajlékig. A kopogásra Tikura anyó tipegett elő. Első alkalommal megrémült a Misstől, második alkalommal meglágyult a szíve iránta, ezzel az amazoni léptű mai kisasszonnyal azonban végképp nem tudott mit kezdeni. Némán félreállt az ajtóból, és inkább a konyhába menekült, hogy ne lássa a következményeket.

– Uraim, önök itt ülnek és tanácskoznak, amikor a helikopterek bőgő motorral felszállni készülnek? – kiáltotta a bambuszhajlék meglehetősen szárnyaszegett hangulatába.

– Hiába volt az utunk, Miss! – sóhajtott Wong kapitány. – Oda a pénzünk, és megy az idő. A Nisikó, a Vidor – sehol.

– Elsodorta őket az óceán! – nézett maga elé a kormányos, és kezével a kegyetlen tenger habjait utánozta.

– Hajnalban szárnyra kelhetnek. A magasból, és messzire, és gyorsan… – elhallgatott a Miss, zaklatott nap állt mögötte. – Tejet, ha kaphatnék, egy tányérkával legalább!

A két tengerész alig értette a szavait, a legutolsó mondat után pedig valósággal azt gondolták, a Missnek megártott a fölös mértékű napi izgalom. Matakó és Tikura anyó azután elintézte, hogy a tej annak jusson, akinek Miss Millicent szánta.

Wong úr rettenetes zavarban volt, ezúttal sem a whiskysüveg, sem a torokköszörülés nem használt. – Miss Millicent – kezdte –, khm, amit ön tett, szóval mindazonáltal, bár lehetséges következményeiben az ilyesfajta bármineműség… – Aztán csak kibökte, ami a lelkét nyomta: – Tudja, kérem, félek a helikopteren!

– Ne féljen, kapitány, én is félek! – ilyenre sikerült a Miss bátorító mondata.

– Én, ugyebár, a vizek embere vagyok, de a röpülést átengedem a madaraknak! – Majd mintha elszégyellte volna magát: – Bárcsak tehetném! – morogta a szakállába.

– Ezt vigye magával! – adta kezébe a Miss a whiskysüveget – és ott legyen holnap hajnalban! Jó utat, Wong kapitány! – és most már igazán hazasietett.

Nehéz, ólmos fáradtság szakadt rá, mégsem volt nyugodt az álma. Annyi zaklatott nap után, annyi emberi munka nyomán, ahol annyi jó szándék valósult meg, lehet hogy minden hiába volt? Nyitott szemmel hosszan nézett maga elé a sötétbe, és hallgatta a kikötőváros éjszakai neszeit. Aztán hajnal felé, könnyekkel a szemében, elaludt a kimerültségtől.

Wong kapitány szótlanul rótta végig százszor is a bambuszhajlékot. Felváltva vette kezébe a pipáját és a whiskysüveget, de mindannyiszor le is tette mindkettőt. Két tönkrement kudarcos vállalkozás egymás után nehezen heverhető ki. Nem maradt pénze, nem volt hajója, de mindezt talán nem is bánta. Sajnálni kezdték az emberek, a tengerészek, a csempészek, de még a parti őrség tisztjei is. Ezt nehezen viselte el Wong kapitány. Bálványozni szokták őt, haragudni is rá, sokan irigyelni, számítani az ügyességére. De sajnálni – soha! És most részvétet látott az emberek szemében, ami megzavarta. Aztán mondogatta magának, hogy a Nisikót sajnálják, meg a Vidort sajnálják, de tudta, mindez nem igaz. Tudta, hogy akit sajnálnak, attól nem félnek többet, de arra nem is számítanak üzletben, vállalkozásban. Aztán öklével dühösen beleütött a levegőbe:

– Reggel fölszállok arra az… izére! Kormányos, Matakó, rendbe kell tenni ezt a hajót, szivárog elöl-hátul, recseg kívül-belül! – Kapitány volt ismét, a hajóról beszélt, pedig dehogy érdekelte őt ez a hajó. Őt az a hajó érdekelte, az a másik, az ő hajója. És az ő kutyája, az egyetlen, aki megmaradt a korábbi életéből.

Hajnalban a vállára csapta a hatalmas tengerésztáskát, öles léptekkel indult a helikopter-kikötő felé, amely ott húzódott a Diamond hegy oldalsó fennsíkján. Föl-fölsandított az égre, a felszállást hátha elfújja valami szél, elmossa valami köd. Aztán elszégyellte magát: – Wong, Wong, olyan vagy, akár egy szárazföldi patkány! – és zord arccal lépkedett mennybemenetelének helyszíne felé.

Négy helikopter várta Wong urat a leszállópálya négyszöggel és vörös nyilakkal berajzolt betonján. Miss Millicent édesapja előzékenyen tessékelte beszállásra a kapitányt konzuli gépébe, a természetvédők lelkesen a kezét rázták, a pacifikus humanisták a vállát veregették, a parti őrség pilótái keményen tisztelegtek előtte. Wong úr feszengett, aztán megkérdezte: – Csak nem kötelékrepülésben akar menni négy helikopter egyetlen kutyáért? – Majd egy kis gondolkodás után hozzátette: – Derék eb, megérdemli!

– Vidor őrmester! – pontosított a parti őrség hórihorgas, fekete pilótája.

– Az, az! – hagyta rá Wong úr, gondolván, a Miss mondhatta a parancsnoknak ezt a badarságot.

– Heves a szél, és változó irányú! – dohogott a hórihorgas. Kiköpte rágógumiját, és újat tett a szájába.

– Ha nem dobhatjuk le az újságjainkat, akkor számunkra profitidegenné vált a vállalkozás! – magyarázta a pacifikus humanisták döntnöke, és hazaparancsolta a liga bérelt helikopterét.

– És hát ez nem is diplomáciai ügy, ugye, kapitányom!? – mosolygott a konzul Wong úr szeme közé, és maga pattant sietve a pilóta mellé. Miközben a gép szélvészt kavarva elberregett, azon töprengett, vajon mit is bálványoz egy szem kisasszony-leánya ezen a torzonborz alakon.

– Mi, természet- és állatvédők a végsőkig kitartunk, de a militáris kondíciókkal nem tudjuk felvenni a versenyt! – tárta szét karját kétségbeesetten a természetvédők képviselője, búcsúzóul vállon veregette Wong kapitányt, és egy tornádó sebességével elszáguldott.

– Ha öt percet késem, egyetlen gépet se találok! – bukott ki a kapitány száján a mondat, a hórihorgas csúnyán nézett rá, aztán a fejével intett: – Beszállás! – majd a feldübörgő motorzajban odaordította Wong úr fülébe: – Ezek ilyenek! – és elröpültek.

Wong úr az üléstámla bársonyába fészkelte a fejét, lábát a műszerfal aljának feszítette, a hátán pedig mintha millió hógolyó csúszkált volna föl s alá. Aztán a hórihorgas feketére pillantott, aki egykedvű csámcsogással fogyasztotta esedékes rágógumiját.

– Szabad? – kérdezte a kapitány, és a whiskysüvegnek csak a nyakát merte kivillantani táskájából.

– Módjával! – morogta a hórihorgas. Majd magyarázatképpen utánamorogta: – Maga utas.

– Akkor semmi baj! – gondolta magában Wong kapitány, és dicsérni kezdte bölcs eszét, hogy húsz évvel ezelőtt ellenállt a haditengerészet csábításának.

– Maga kapitány? – kérdezte a hórihorgas, de szeme az óceánon, a keze a botkormányon maradt.

– Wong! Kapitány Wong – mutatkozott be kapitány Wong, de arra már nem vállalkozott, hogy a fejét is megbillentse.

– Akkor dünnyögje el gyorsan az útirányt, ne körözzünk túl sokáig itt a bázis fölött! – Katonásan szabályos nem volt ez a mondat, de a kapitányban feloldotta valamelyest a feszültséget.

– Egy hajót keresünk, amely három hete sodródik az óceánon! – A pilóta szemöldöke fölfelé húzódott. – Egy hétig kerestük hajóval, de hiába! – A másik szemöldök is útnak indult fölfelé.

– Merre keresték? – kérdezte a pilóta, és szeme egy pillanatra Wong kapitányra esett.

– Ebben a körzetben! – A kapitány négyszöget rajzolt a helikopter térképére. A hórihorgas némán biccentette meg fekete fejét.

Wong kapitányba mintha kezdett volna visszatérni az élet. A lábát óvatosan meglazította, a whiskysüveget pedig önérzetesen visszalökte a táskába. A helikopter ugyanazt az irányt választotta, amerre a Vidor is elindult, kilenc nappal ezelőtt.

– Tudja, kapitány – és a hórihorgas váratlanul oldalba ütötte Wong urat –, jó masina ez! Olyan alacsonyra tudok szállni vele, hogy vezetés közben megtöltők egy üveget, hogy legyen tengervíz az akváriumba, a gyereknek.

A hógolyók ismét útnak indultak Wong úr hátgerince környékén: – De ugye most nem esedékes az utántöltés?

– Csak üljön nyugodtan! – és a pilóta kedélyesen a kapitány térdére csapott. – Látja azt a felhőt? Szétlapátolom a maga kedvéért.

– Hogyan? – hüledezett a kapitány.

– Belerepülünk, és addig járunk benne, amíg a rotor kereke szétcsapja a ködöt! – lelkesen magyarázott a hórihorgas, és megcélozta az égbolt egyetlen felhőfoszlányát.

– Nem lehetne ezt máskorra halasztani? – préselte ki magából a félelem udvariasságba csomagolt mondatát Wong úr.

– A kapitányok, ugye, bátor emberek? – szólt és nézett a szeme sarkából Wong úrra a jó kedélyű pilóta.

– Lenn a vízen: igen!

– Hát itt a víz, alattunk! Alig százlábnyira! A maga kedvéért mindent, kapitány! – A hórihorgas behúzta a botkormányt, a kapitány kis híján az orrát az ablaküvegbe ütötte, és pillanatok múlva kerek krátert korbácsolt a helikopter az óceán habjai közé.

– Bravó, kapitány! – és Wong kapitány olyat csapott a méretes pilóta mit sem sejtő térdére, hogy annak kettőt is kihagyott a lélegzete.

– Bravó, kapitány! – válaszolt a pilóta, miután szóhoz jutott. Wong úrra mosolygott, aztán megköszörülte a torkát: – Ezzel a kézzel akár egy hajót is elhúzhatna, ha nagyon akarna!

– Most a magamét szeretném mielőbb megtalálni és hazahúzni! – A tréfa és a gond szavai ettől kezdve akkor hangzottak el a helikopteren, amikor szükség volt rájuk.

– Felismeri a hajót?

– Száz közül is!

– És… volt valaki a hajón?

– Van! – A szóban nyomaték volt, a pilóta Wong úrra nézett. – A kutyám!

– Nekem is van kutyám! – bólintott a pilóta. – Indulhatunk, kapitány!

Három órán keresztül suhantak délkelet felé, ellebegtek korallszigetek fölött, néhol szinte a pálmafák lombját érintették, máskor meg mérföldekre belátták az óceán végtelen tájait.

– Ez így persze nehéz! – dohogott a pilóta, aki maga is végigfuttatta képernyőjén az időjárási térképeket és az áramlásszimulátort. Aztán nyugatnak fordultak, kitérőt tettek jobbra-balra, szigetek környékét vizsgálták végig, szirteket és zátonyokat vettek szemügyre, ráereszkedtek a közeledő hajókra és azonosították őket, aztán letértek a hajók megszokott útvonaláról, inkább a távol eső vizek fölött röpültek. Déltájban egy támaszponton leszálltak üzemanyagért, aztán folytatták útjukat észak felé.

Majdnem négyszer akkora területet jártak be helikopterrel egyetlen nap alatt, mint az öreg, bókoló bárkával tették az előző héten. Elláttak messze vidékekre, és közel hajoltak gyanús hínárszigetekhez, uszadékokhoz. A Nisikónak híre-hamva sem volt. Az első hajóknál, amelyek útjuk során elébük tűntek, Wong kapitánynak mindannyiszor megdobbant a szíve, aztán délutánra már csak legyintett. Már csak sóhajtott. Aztán már azt sem. A térképet nézte, a négyszög, amelyet leírtak, hatalmasra tágult, ezen belül nem maradhatott hajó fölfedezetlen. Ha ezen belül lett volna, meg kellett volna látniuk. Kivéve persze, ha elsüllyedt. De ezt nem hitte el Wong kapitány.

És hogy lehet-e a Nisikó ezen a négyszögön kívül, sodorhatta-e az áramlat vagy a szél, a tenger szeszélye távolabbra? Bizony, az meglehet! Az óceán hatalmas, és hatalmasak az erői és a szeszélyei is. A helikopter magasról sok mindent megmutat, de hogy milyen sorsok és drámák játszódnak le a felszínen, vagy történnek a mélyben, ezt meg nem mutathatja a leggyorsabb fellegjáró vagy a legtisztább távcső sem. A kapitány némán ült a pilóta mellett, a hórihorgas ránézett időnként, de néma maradt. Aztán visszafordultak kelet felé, alattuk a folyosó, amelyen a hajók közlekednek, a folyosó végén Honolulu.

Az esti város lámpadíszben csillogott, a helikopter lassan ereszkedett a leszállóhely felé. Wong kapitány ott látta maga alatt a kikötő számtalan hajóját és óceánjáróját, a jachtokat, a gőzösöket meg a vitorlásokat. Ott bólogatott a Vidor is, a szállítóhajók szomszédságában. Aztán elfordult a helikopter a kikötőtől, és simán földet ért a benégyzetezett betonlapon.

– Sajnálom, kapitány! – mondta a pilóta, és tényleg sajnálta. Wong úr némán bólintott. – Sietek haza, holnap hajnalban megint korán kelek. A Nagy Zátony-szigetekről hozok egy bennszülött csoportot. Nem nagy ügy, már délre itthon vagyok. Na, Isten áldja, kapitány! És – föl a fejjel!

– Igen, föl a fejjel! Isten áldja!

Villogott és ragyogott a kivilágított Honolulu. Wong kapitány megállt a helikopterkikötő bejáratánál, de aligha látta a pompás panorámát, amely a lába alatt elterült. Egy másikat látott, egy sötét és remény nélkül hányódó hajót, egy összegömbölyödött testet, egy lehajtott fejet, amelyről már nem tekintett föl rá két narancsszínű kutyaszem.

A TENGERDÉMON ÜZENETE

Négy helikopter állt fölszállásra készen a kedvedért, egy konzul, egy őrnagy, egy elkényeztetett kisasszony a villanegyedből, egy hórihorgas, fekete pilóta és ki tudja még, hányan, napokat és heteket áldoztak a te hajódra és a te kutyádra. A honoluluiak zászlóerdőbe borították az öreg bárkádat, hogy felkutathassad, amit elvesztettél. Egy precíz kormányos, egy ragyogó szemű kisfiú a bizalmát és a lelkesedését adta az ügyhöz. Mit akarsz még, Wong? Hát, nem sikerült a vállalkozás, egye kánya! Hát, elveszett a hajó, majd fizet a biztosító (persze, csak ha a roncs előkerül)! Ugye, Wong, nem ez a baj?! Az a kutya, az a baj! Aki a házadat ismét az otthonoddá tette, aki visszalopta szívedbe az örömet és a szemedbe a mosolygást. Ő veszett el, és nincs zászlódísz, nincs biztosító vagy bármi, ami pótolhatná ezt a veszteséget! – A kapitány gépiesen evezett a hajótól a rakpartig, lépegetett a rakparttól az óvárosig, és igyekezett a bambuszhajlék felé.

– A maláji csempészkapitány! – harsogott egyszerre Wong úr fülébe egy rozmári hang, és csapódott egyszerre a vállára két lapáttenyér. Aztán a szakáll mögül azonosíthatóvá lett a hang és a tenyerek tulajdonosa is, Björn Skjöld Fjordsensen, a bő torkú és tenyeres viking. – Vagy hogy is van ez? – torpant meg hirtelen, és ellökte magától távol-keleti kollégáját. – Mi szerettük, vagy utáltuk egymást?

– Volt ilyen is meg olyan is! – felelte Wong kapitány, miután visszanyerte egyensúlyát és lélekjelenlétét.

– Aha! A kutya…! – jutott eszébe Björn Skjöld Fjordsensen úrnak valami a múlt ködéből. – Amit nálam felejtett a hajón. A nagy fehér kutya… – aztán elbizonytalanodott a méretes viking, kezét Wong úr vállára tette, és mellkasát megcélozta mutatóujjával. Szúrósan a szeme közé nézett, úgy szótagolta: – De én visz-sza-küld-tem! Ugye, megkapta? – üvöltött rá dédelgetett áldozatára, és arca széles mosolyra húzódott.

– Az én kutyám nem járt az ön hajóján, az én kutyám a tengeren maradt. És öntől semmiféle kutyát nem kaptam. De nem is kértem, kapitány! – sziszegte a foga között Wong úr, majd sarkon fordult és távozott.

Björn Skjöld Fjordsensen kapitány ámulatában a saját szakállába kapaszkodott. Aztán megcsóválta a fejét, Wong kapitány feledékenységét kárhoztatta, és tétova léptekkel visszaindult az Albatroszra. Amint a fedélzetre lépett, szeme megakadt az első tiszten, aki a tengerészeti előírásoknak megfelelően tisztelgett a hajóra lépő kapitánynak. Björn Skjöld Fjordsensen kapitány megtorpant, három ujja közé fogta az első tiszt zubbonyának legfölső gombját, és úgy kérdezte: – Hadnagy, maga szerezte nekem a minap azt a kutyát? – Az első tisztnek ijedtében majdnem leesett a szemüvege:

– Nem én, uram!

– Azt a nagy, fehér kutyát… Mit beszélek! Azt a koszos vakarcsot, amit előbb a tengerbe akartam dobatni, aztán elküldettem Wong kapitánynak?

– Nem én, uram!

– Akkor miért emlékszem magára?

– A kutyát Mister Ágrólszakadt szerezte, és őt akarta kapitányságod a tengerbe dobatni.

– Ugye, hogy igazam van! – kiáltotta a kapitány, és lecsavarta az első tiszt zubbonygombját.

– Szerezze vissza nekem azt a kutyát! – Azzal továbblépkedett a kabinja felé, a zubbonygombot felhajította a levegőbe, hogy az éppen az első tiszt tenyerébe hullott. Az első tiszt megigazította a szemüvegét.

A honolului régi kikötő hamar kiheverte a többnapos vihart, nyüzsgött az élet a part mentén, az öreg ágyú és a polipsütő között. Nehogy újra kiöntse őket a tenger, a két Frász testvér két aszfaltoshordót kerített magának, és alátámasztotta velük a fedezékként szolgáló ladikot (vagy egy másikat, amelyet helyette szereztek). Így roppant komfortos szállásra tettek szert. Kellett is, mert a csónak alatt lakók száma megnövekedett, mégpedig egy vakarcs méretű, ám igencsak vidám és hangos kutyával. A hányatott sorsú eb, amelyet Matakó bízott a fiúkra, nem csak enni kapott időnként, de a láncot is levették a nyakából, és saját kuckót alakított ki a csónak alatt, vagyis valóságos kutyaparadicsomban érezhette magát. Sőt, Frász Egy és Frász Kettő már a kutya jövőjéről is gondoskodni kezdett: lopni tanították.

Nem mindenki szemlélte persze elnéző mosollyal a vakarcs tündöklését, voltak sötét erők, akiknek komoly elszámolnivalója akadt a kutyával és mindazokkal, akik a kutya útját egyengették. Mekele volt természetesen a sötét erők neve, lelkében az irigységnél csak a kapzsiság volt erősebb, szemtelenségénél csak az ostobasága a nagyobb. Csak egy hüvelyknyi főtt polip kellett, hogy a meggondolatlan tolvajtanonc kioldalogjon a csónak alól, ahol gazdái hordóikba bújva horkoltak, és már vitte is Mekele, lánc helyett bőrszíjjal adva a kutya értésére, hogy a szabadságnak egyelőre befellegzett.

Frász Egy rémülten vette észre a kutya eltűnését, kirángatta testvérét a hordójából, maga pedig vágtatott Matakóhoz. – Az ágrólszakadt, biztosan ő volt! – és együtt rohantak tovább. Futás közben megszületett a haditerv Matakó fejében. Vagyis a mentési akció. A zsibvásárba rohantak, lesben álltak a kutyaárus bódéja körül. Matakó szívét különösen összeszorította a vinnyogás és a csaholás, amely azt mutatta, hogy a ketrecek lakói nem a kikötői vakarcs szabad életét élik. Egyszerre föltűnt Mekele, szíjon vonszolta maga után a négylábú árulnivalót.

– Megvagy, gazember! – rohant rá a két fiú. Kisebbek voltak Mekelénél, de elszánt haragúak, ám az ágrólszakadt Mekele hóna alá kapta a vakarcsot, és elszaladt vele. A fiúk egymás tenyerébe csaptak, aztán futottak tovább.

Fu Ku Li asszony lampionos háza sarkánál, egy nagyra nőtt fügebokor alá húzódtak, odabentről lantszó és harangcsengés hallatszott. És vékony füst szállt föl a konyha felől, Matakó bizalmatlanul méregette a milliomos kínai özvegy titokzatos udvarházát.

Mekele lassan settenkedett elő a sarok mögül, jó üzletet remélt, vagy legalább némi aprópénzt a kutyáért. Hozott már az özvegynek máskor is ünnepi pecsenyének valót.

– Megvagy, gazember! – rontott neki a két fiú, akik közben botokkal is fölfegyverkeztek. Mekele kezében a kutya ficánkolni kezdett, így hát „az ágrólszakadt” képtelen volt védekezni. Futásra vette a dolgot, de így is kapott egy suhintást Frász Egytől, meg egy kőhajítást a hátába Matakótól.

– A kutya megvan, de Mekelénél van! Most vajon hová indul vele? – töprengett Frász Egy, miközben harciasan megdobált minden útba eső kéményt és háztetőt.

– Egy útja marad, az Albatrosz! Ott a kutyának jó helye volna, Mekelét meg úgyis kidobják! – És a fiúk visszaindultak a kikötő felé.

Az első tiszt (aki időközben zubbonyt váltott), alig akart hinni a szemének, amikor meglátta Mekelét az Albatrosz körül sündörögni. Intett a fiúnak, hogy csak jöjjön nyugodtan a fedélzetre, maga pedig a szócsőhöz lépett, és belelehelte ígéretes mondanivalóját: – Mister Ágrólszakadt, uram! És az eb! – Majd Mekeléhez fordult: – Mister izé… a kapitány már várja önt!

– Na, látja, hadnagykám, Mekele előtt nincs bezárt kabinajtó. Elhallgass, te dög! – Ezt ugyan már a kutyának mondta Mekele, de az első tisztnek kedve lett volna magára vonatkoztatni, és a szólót rövid úton eltávolítani az Albatroszról.

Björn Skjöld Fjordsensen kapitány lecsapta whiskysüvegét, amellyel éppen megbeszélte a kutyahistóriát, és öles léptekkel indult a fedélzetre. Amint fölismerte Mekelét, és észrevette a kutyát, örömmel kurjantott felé: – Hát itt vagy? És ő is?

Mekele zsebre dugta a kezét, és úgy válaszolt: – Ez a Wong visszaküldte a kutyát. Azóta én viselem gondját. Esetleg átengedem önnek, kapitány. De ha nem kell, a kis hadnagy örömmel fizet érte, megbeszéltük a dolgot! – De Mekele ezúttal túllőtt a célon.

– Wong úrral ma reggel beszéltem! Semmiféle kutyát nem kapott, elsinkófáltad, te gazember! Most meg idehozod nekem, pimasz?! És még koszosabb, mint három hete volt. A tengerbe vele! – Reszketett a fedélzet a kapitány bömbölésétől, és reszketett Mekele is, de legjobban a vakarcs fehér kutya reszketett, a szemtelen éhenkórász hóna alatt. Mekele hátrálva igyekezett elérni a deszkapallót, amelyen át az Albatroszról a szárazföldre menekülhetett volna. Csak hát! Az első tiszt egyencsizmájának fényes orra csak éppen annyit csúszott előre, hogy Mekele elbotlott benne, hanyatt vágódott, és a kutyával a hóna alatt az Albatroszról a honolului régi kikötő vizébe zuhant.

– Csónakot! – harsant a kapitány hangja.

– Ember a vízben! – kiáltotta az első tiszt.

– A vakarcsot! – üvöltötte fölül első tisztjét a kapitány. – Az a lókötő majd maga partra úszik!

Csődület támadt az Albatrosz körül a rakparton, a szájtátók vérmérsékletük szerint biztatták Mekelét, a fehér kutyát, vagy az óceánjáró tizennyolc személyes mentőcsónakját. A szájtátók között az első sorban tolakodott Matakó és Frász Egy, lelkesen szurkoltak a vakarcsnak, amely még zuhanás közben kiugrott Mekele kezéből, szép tiszteletkört írt le a tenger langyos vizében, majd hatalmas biztatás közepette a mentőcsónakba ugrott (a hadnagy azért segített). A mentőcsónak kellős közepén megállt, megrázta csatakos bundáját, és – rangfokozatra való tekintet nélkül – minden tengerésznek telefröcskölte a szemét és a zubbonyát sós tengervízzel. A mentőcsoport tagjai úgy léptek az Albatrosz fedélzetére, akár egy tengeri ütközet kárvallottjai. Mekele néhány karcsapással partot ért a csónakkikötőben, és sürgősen elvegyült a tömegben. A kapitány kezét karba fonva állt a fedélzet korlátjánál, és figyelte a legénység ténykedését. Amint a fehér vakarcs „fedélzetet ért” (és mielőtt a kapitány díszegyenruháját is telepettyezte volna), Björn Skjöld Fjordsensen kapitány harsány hangon közölte hajója legénységével és a rakpart szájtátóival kapitányi döntését: – Ez a kutya menedékjogot kapott! Mostantól norvég állampolgár, és az Albatrosz kutyája! A neve Viking lesz! – Azzal lehajolt, és vasmarkát belemélyesztette a kutya átázott bundájába. A legénység harsány hurrája közepette indult vissza kabinjába, aztán megállt, és az első tiszthez fordult: – De valaki mossa meg végre, egy norvég nem lehet ilyen koszos! – Az első tiszt megigazította szemüvegét, és továbbadta a parancsot a második tisztnek.

A tömeg oszlani kezdett a rakodópart szélén. Frász Egy visszaszaladt a „hordós csónak-lakba”, hogy közölje Frász Kettővel a kutya sorsának jobbra fordulását. Matakó is indult volna, talán éppen a bambuszhajlékba, amikor észrevette, hogy egyetlen ember maradt már csak a sokadalomból. Miss Millicent állt a háttérben, karján kosárkával, és zsebkendőjével a szemét törölgette.

A kert mangrovebokrai között járkált Wong úr, de nem talált megnyugvást. Üresnek és kihaltnak érezte a házát, ellenségesnek maga körül a világot. A kertből a házba ment, a házból pedig ismét a kertbe kívánkozott. Menekült volna otthonról, ehelyett elbújt a ház legsötétebb zugában.

Percek óta dörömböltek már a bambuszhajlék kapuján, mire végre meghallotta. Tikura asszony tördelte a kezét a kapu előtt, aki ezúttal is rosszat sejtett, a nyomában különös társaság taposta egymást. Tolldíszbe és fűszoknyába öltözött harcosok voltak, öles dárdákkal és csontbaltákkal alaposan fölfegyverkezve. Wong úr azonban régi ismerősként köszöntötte őket, talán még egy halvány mosoly is összegyülekezett valahol a szája szögletén: a nagy zátony-szigetekiek voltak.

– Nagy kapitány, hozzád jöttünk! – hajlongtak a bennszülöttek, Wong úr a házba tessékelte őket. Elárasztották a lakást, legtöbbjük azonnal a földre ült, akárcsak odahaza, a lombkunyhóban. A vezetőjük, egy öles termetű, fiatal bennszülött, mosolyogva adta át ajándékát: egy rózsaszínű kagylókürtöt. Wong kapitány szájához emelte és megfújta a kürtöt, amivel hatalmas tetszést aratott vendégei körében. Két nyakláncot és egy üveg whiskyt nyújtott át cserébe a fiatal bennszülöttnek, aki hajlongva és mosolyogva tette a nyakába mindkét láncot, és helyezte biztonságba oldala mellett az üveget.

– Királyunk, a hatalmas Watakombó, változatlanul nagy kapitánynak tart! – hajlongtak az üldögélő bennszülöttek.

– Én is hatalmas uralkodónak tartom változatlanul Watakombó királyt! – És nem tudta Wong úr, miért is ne tartaná hatalmasnak a Nagy Zátony-szigetek mindenható urát.

– Királyunk sajnálja, hogy a nagy kapitány kis hajója elment Óceán anyához!

Wong kapitány bólogatott, és fogalma se volt, mit akarhatnak tőle az öles dárdák és csontbalták birtokosai. Azért megnyugtatta egykori üzletfeleit: – Óceán anyácska küldött másik hajót nekem. Ez is kis hajó, de jó hajó.

– Vén kofa! – bólogatott és vigyorgott az öles ifjú szószóló.

– Hm, ez volt a neve, amikor hozzám érkezett. De honnan tudsz te erről, ifjú nagy harcos? – kérdezte Wong úr a vendéget.

– Nagy Zátony-szigeteken nincs titok. Watakombó király előtt nincs titok. Watakombó király kedvelte a kis Nisikót. És kedvelni fogja a Vén kofát is. De legjobban kedveli Wong nagy kapitányt.

Wong kapitány szíve megdobbant. Azt jelenti ez a cikornyás beszéd, hogy a rendszeres hajójáratot és a szállítást ismét őrá bízzák a nagy zátony-szigetekiek? Hát hiszen akkor van munka, akkor lesz pénz, és talán még… – Wong kapitány végig sem merte gondolni, amit hallott.

– Már a közelgő holdtölte napján várja Watakombó király Wong nagy kapitányt a Nagy Zátony-szigeteken. Meg a Vén kofát, amely kis hajó, de sok jó üveg whisky elfér rajta. – Közelebb húzta magához az ajándék üveget az ifjú harcos.

Wong úr hajlongott és mosolygott, közben pedig már azt számolta, hány fordulót is kell majd tennie az egykori Vén Kofával, hogy a Nisikó kárát pótolni tudja. A nagy zátony-szigetekiek indulni készültek. Fölvették a dárdákat és a csontbaltákat, az ifjú harcos az időközben kiürült whiskysüveget észrevétlenül egy teli üvegre cserélte (Wong úr odakészítette az ajtó mellé, az ifjú harcos keze ügyébe).

A bambuszhajlék előtt még egyszer meghajtották öles dárdáikat, és rámosolyogtak a szepegő Tikura anyóra.

– Sietünk berregő madárhoz – közölte az ifjú harcos, aki a helikoptert illette ezzel a megtisztelő törzsi névvel. Wong úr meghökkent ettől a közléstől, de most már emlékezett, a hórihorgas pilóta tegnap este beszélt erről a soron kívüli útjáról.

– Nagy Zátony-szigetek népe miért hagyta el óceánjáró kenuit? – kérdezte Wong kapitány. Nem mintha valóban érdekelte volna a bennszülöttek törzsi határozata, inkább már egy kiadós szantálfa- vagy gumicserje-szállítmányra gondolt.

– A tengerdémon üzent Nagy Zátony-szigetek népének! – magyarázta az ifjú harcos, és csontbaltájával megérintette Wong kapitány mellkasát.

– És mit üzent az a démon? – Wong kapitány mosolyogva elhárította magától a csontbaltát.

– A démon üzente, hogy nagy zátony-szigetekiek ne szálljanak tengerre, ameddig ő a szigetek körül tartózkodik. Ezt kívánja tengerdémon, és a szigetek lakói engedelmeskednek.

– És hogyan üzente meg ezt a démon nektek, ifjú nagy harcos? – kérdezte Wong kapitány.

– Tengerdémon kicsi hajóval eljött a kicsi zátonyig, és onnan üzent nekünk kutya képében. Ugatása betölti a napot és az éjszakát.

Wong kapitányon mintha villámcsapás rohant volna keresztül. Megragadta ifjú harcos karját, aztán magát a harcost, fölemelte, aztán szinte a földhöz szögezte.

– Egy kutya, az óceánon? – De már alig bírta a szót kipréselni magából.

– Kicsi kutya, kicsi hajón, mint volt Nisikó. De a hangja nagy! Ő tengerdémon, Nagy Zátony-szigetek barátja!

De Wong kapitánynak már beszélhetett. Oroszlánbömböléssel rohant vissza a házba, megölelte Tikura anyót, vállára kanyarította a hatalmas kapitányi táskát, aztán megragadta az öles dárdát, és húzta maga után az ifjú harcost, végig a honolului belvároson, végig a kikötőn, egyenesen a „berregő madarak” támaszpontja felé.

Matakóra a kikötő sarkánál talált rá. A kisfiú elrémülve nézte a tarka csoportot, a csoport előtt Wong urat, amint maga után vonszolja a csontbaltás bajnokot.

– Megvan a kutya, fiam! – ölelte magához Matakót, de olyan erővel, hogy lélegzet alig maradt a gyerekben. – Én most odaröpülök, te pedig szóljál… szóljál mindenkinek! – és rohant tovább bennszülöttjei élén.

Matakó semmit se értett. Hiszen ő ott állt az Albatrosz kikötőbakjánál, végignézte a különös színjátékot. Hát persze hogy megvan a kis fehér, vakarcs kutya! De miért örül ennek annyira a kapitány?

Aztán egyszerre a szívébe nyilallt a mondottak értelme. A kutya, aki megvan, nem, nem lehet más, mint a Vidor. A Vidor! – Matakó hirtelen nevetni kezdett, aztán sírni, és ugyanolyan oroszlánordítással rohant végig a honolului öreg kikötőn, mint öt perccel korábban Wong kapitány.

VIDOR

A hórihorgas, fekete pilóta nagyot nézett, amikor Wong kapitányt ismerte föl a nagy zátony-szigeteki bennszülöttek élén. Amikor pedig a helikopter közelébe értek, aggodalom szállta meg, látván a kapitány izgatottságát. Ez nem az a kedveszegett, szakállába morgó tengeri medve volt, aki tegnap este botladozva lépett ki a helikopterből.

Wong úr fegyelmezni igyekezett a mozdulatait, érzéseit úgyis hiába igyekezett volna kordában tartani. Aztán elmondta néhány szóval, mit hallott a fiatal bennszülöttől. A tengerdémonról, az elhagyott hajóról, és rajta a kutyáról. A pilóta ránézett Wong úrra, és mindent értett. A kapitány most a tegnapi kutatóútját akarja folytatni. A bennszülötteket pedig vigye haza egy szállítógép. De hiszen csak egy gépet kaptak, ezt a nagy monstrumot. És mi van, ha a „tengerdémon” mégsem igaz? Ha mégsem igaz a kutya, vagy ha ez a kutya nem az a kutya? A hórihorgas szótlanul elindult az irodába, a parti őrség őrnagyához. Mit gondolt, mit mondott, ki tudja? Neki is volt kutyája!

Tíz perc múlva külön helikopteren ültek, a hórihorgas pilóta és Wong kapitány elöl, a bennszülött harcos hátul. Ott jobban elfért mellette az öles dárda, és a tolldíszeit sem fenyegette veszély. Wong úr egy hangot sem bírt kinyögni, de ezúttal nem a félelem fojtotta belé a szót.

– Óceán anyácska nagy, berregő madár ügyes! – szólt az ifjú bennszülött, amint a helikopter északnyugat felé elhagyta a várost.

A némaság azonban csak percekig tartott, a hórihorgasnak nem volt ínyére a hallgatás, sem a szótlan töprengés: – Miért nem mondta tegnap, hogy erre keressük?

– Hát hiszen honnan tudtam volna? – nyögte ki Wong kapitány. – A szél meg az áramlat általában éppen ellenkező irányba szokta hajtani a hajót. De most úgy látszik, talán valami ellenszél, amely ott alacsonyan fújt… vagy egy hínársziget… – a kapitány elhallgatott. A nyílt tenger fölött röpültek, alattuk egy-egy korallzátony, balra tőlük a jól ismert hajóút. Tegnap ennél délebbre szálltak, messze délre, meg keletre, meg nyugatra. Sokfelé. Másfelé.

– Mennyi az út? – nyögte ki az égető türelmetlenség kérdését Wong kapitány. – Soha nem jártam erre helikopterrel.

– Ott vagyunk hamar! – felelt óvatosan a pilóta. Nem tudta, melyik zátonyra gondolt a bennszülött. Különben is, a tenger színét alaposan fölborzolta a szél, csak a helikopter belsejében látszott ilyen nyugodtnak a világ. Nyugodtnak?! Wong kapitányt kis híján szétvetette az izgalom, az ifjú bennszülött valamiféle madáristennek kezdte képzelni magát, a pilóta pedig úgy érezte, régen volt ennyire érdemes a kezébe vennie a botkormányt.

– Sokszor hajóztam ott lenn, de innen más! – magyarázta Wong úr.

– Igen, innen más! – hagyta rá a pilóta, aztán bátorításul elindította jobbját, hogy megpaskolja a türelmetlen kapitány térdét. De most megállt ez a kéz a levegőben, kinyúlt Wong kapitány felé, és a két férfi hang nélkül kezet szorított.

– Az ott Nagy Zátony-szigetek! Az ott Wataburu! – szólalt meg hátul az ifjú harcos, és kezével lefelé mutatott, a parti lombkunyhók és a vízen ringatózó kenuk irányába. A szigetek népe fejét és karját a magasba emelte, úgy bámult fölfelé. Az ifjú harcos kiintett népének a helikopterből, aztán közibük hajította csontbaltáját. Wong kapitány tudta, ki lesz hamarosan a Nagy Zátony-szigetek vadonatúj nagy királya.

– Arra, a szélső zátony felé! – mutatott a kezével bal felé a bennszülött. A szigetcsoportnak ez a része már kiesett a kereskedő- és postahajók útvonalából. Wong kapitány sohasem járt erre. A tengerből gyöngysorként állt ki néhány apró, kerek sziget. A szigetek előtt egy zátonysor húzódott. Tarajos, zöld hullámok szaladtak a tengeren. A szélső zátony mellett mintha valami különös tárgyat látott volna Wong kapitány. Ami nem zátony, ami olyan, mintha hajó volna. A helikopter lejjebb ereszkedett, és csökkentette sebességét. Wong kapitány fölugrott az ülésből, de a pilóta egy szóval se próbálta visszaültetni.

A hajó! A Nisikó! Félig a vízben, és oldalra is dőlt egy kicsit. És… igen, ott… igen, ott a fedélzet közepén, a parancsnoki híd előtt, ott egy szőrös kis gombolyag, aki ugrál, aki biztosan ugat, bár a hangját elnyomja a helikopter zöreje. Igen, a Vidor, kiskutyám!

– Ő az, a Vidor! Él! – Aztán félve kérdezte a kapitány: – Lát? Megismer olyan messziről?

– Önt biztosan megismeri, kapitány! – És a pilóta óvatosan még lejjebb eresztette a gépet. – Nem szállhatok le, uram, erős a szél, és megdőlt a hajó.

– A hágcsót! – szólt a kapitány. Nem kérés volt ez a szó, hanem parancs. A pilóta szó nélkül dobta ki a kötelet a kapitány számára, aki tegnap este töredelmesen vallotta be, hogy soha még nem ült helikopteren, és retteg a repülésnek a gondolatától is.

A kapitány oldalára vette a hatalmas táskát, és a helikopter ajtajához lépett. Nyolc méterrel mélyebben ott ugrált a Vidor kutya, aki tombolva és örömében hemperegve fedezte föl a kapitányt, aki az égből közeledik feléje. A magasba ugrott és gurult végig a fedélzeten, nyüszített és csaholt, megmerevítette a négy lábát, és felborzolta a nyakán a szőrt. A kapitány alatt a szél félelmetesen himbálta a kötélhágcsót.

– Vidor! – kiáltotta Wong úr többször is, de a helikopter elnyelte a hangját. Elnyelte a kutya ugatását is. Aztán meghallották egymás hangját, a kapitány a fedélzetre ugrott, a kutya a kapitány ölébe, és ott hemperegtek nagy-nagy boldogságban.

Vidor elrohant a megdőlt fedélzet végéig, aztán visszaszaladt. – Gyere, gazdám, nézd, megőriztem ezt a hajót, amit rám bíztál! Megvan a parancsnoki híd, meg a lejáró is, látod, becsuktam szépen az ajtót, ahogy tanítottad! Hát, megdőlt egy kicsit, majd rendbe hozzuk, mi ketten.

– Jól van, Vidor, jól van! – csak ezt mondogatta Wong úr, és ült a földön, lapáttenyerét a kutya fején és lesoványodott oldalán tartotta, a gubancos bundáját simogatta. Vidor pedig orrával és egész lelkével szívta be ismét azt az édes gazdaillatot, amely annyira hiányzott több mint három héten át, amely mindenért kárpótolta, amely a világot, a boldogságot jelentette számára.

Wong kapitány föltápászkodott a Nisikó kopott fedélzetéről és nagyot sóhajtott: – Gyere, Vidor, menjünk innen! – Azzal felnyalábolta a kutyát (óh, milyen könnyű lett!), és beletette a táskába. Vidor belegömbölyödött a kapitány hatalmas táskájába, és azt gondolta, a mesék birodalmába került.

Amikor fölértek a helikopterbe, a pilóta a kezét nyújtotta: – Bravó, kapitány! – Aztán rámosolygott a táskára, Vidor boldog szemébe nézett, úgy mondta: – Bravó, te négylábú kapitány!

Wataburu fölött még leereszkedett a helikopter, az ifjú bennszülött rámosolygott Wong úrra: – Wong úr nagy kapitány! – hajlongva kilépett a helikopter ajtaján, és macskaügyességgel népe közé ereszkedett. A helikopter pedig elberregett Honolulu felé.

Félszavakkal és félvakkantásokkal mindent megbeszéltek, amíg röpültek az óceán fölött. Huszonnégy nap minden keserűségét, mindkettőjüknek volt mondanivalója a másik számára. Amint Honolulu fölé értek, a pilóta népes embercsoportot észlelt a kikötő sarkánál. Wong úrhoz fordult:

– Kapitány, nem önt várja az a csomó ember ott?

– Őt!

– Szálljunk le ott, kapitány?

– Köszönöm, barátom! – Kétezer végigcirkált kilométernek és az egymással megosztott örömnek szólt ez a köszönet.

A helikopter lassan ereszkedett le a kikötő betonjára. Ismerősök és ismeretlenek, zászlóvásárlók és kutyabarátok vették körül a földre ereszkedő „berregő madarat”. Vidor kiugrott a kapitány táskájából, hogy a saját lábán lépjen a rajongott város földjére. Wong kapitány kinyitotta előtte a helikopter ajtaját.

Matakó végigrohant minden ismerőst, olyan zavarosan adta elő a történetet, hogy legtöbben meg sem értették. Csak azt tudták meg a lihegve elkapkodott szavakból, hogy akinek kedves az élete, annak oda kell jönni ma kora este az öreg kikötő sarkához. Ott is voltak valamennyien. A Miss a kosárkával, benne az elmúlt napokban némiképp háttérbe szorított Paóval, a kormányos, aki bölcs tanulságokat fogalmazott magában, a Frász testvérek, akik éppen, hogy világgá röpítettek egy kutyát az óceánjárón, és most egy másikat fogadhattak, aki helikopteren érkezik.

Csak álltak a kikötő sarkánál, a kormányos tarka zászlókat szorongatott a kezében, a Miss pedig igazi könnyekre fakadt, amint meglátta Matakó kezében a négy világoskék csizmácskát. Az úton szembetipegett velük Tikura anyó, hangos szipogásba kezdett, amikor meglátta Vidort, de azonnal érezte, itt nagy szükség lesz az ő konyhaművészetére.

Megálltak a bambuszhajlék kertjében, a mangrovebokrok között, Vidor megnyugodva vette számba az otthon oly régen hiányolt illatait.

– Matakó! – szólt Wong kapitány, és ismét zavarban volt. – Azt a kisebbik belső szobát alakítjuk ki nektek, ahol most a kincses szekrény áll.

– Az jó lesz! – csillant fel a fiú szeme, aztán megismételte: – Az jó lesz, kapitány!

A kisfiú rámosolygott a nagy emberre, és rámosolygott a még nála is kisebb kutyára. A kapitány kezébe csúsztatta azokat a fránya csizmákat. Wong kapitány a fejét csóválta, miközben megmutatta őket Vidornak: – Nem kell ám hordani, legföljebb majd télen, vagy ha vendégségbe megyünk a Misshez! – Azzal lenyúlt, megsimította Vidor bundáját, és nagy megelégedéssel a csizmája szárához szorította a kutya fejét.

Budapest

2002. május-július

Tartalom

SZÜLETÉSNAP AZ ÓCEÁNON

VIDOR VAGYOK, A TERRIER

TŰZ A VÍZEN

KAPITÁNY – HAJÓ NÉLKÜL

HAJÓ – KAPITÁNY NÉLKÜL

EGYEDÜL AZ IDEGENEK KÖZÖTT

VIDOR ELKOMORUL

MATAKÓ ÉS CSAPATA

AMIKOR HARAGSZIK AZ ÓCEÁN

HONOLULU, A ZÁSZLÓK VÁROSA

AZ EGÉRFOGÓ ÉS A PATKÁNYFOGÓ

HONOLULU, A ZÁSZLÓK VÁROSA (folytatás)

KEGYETLEN AJÁNDÉK

A BAMBUSZHAJLÉK VENDÉGEI

A HARAGVÓ CSENDES-ÓCEÁN

WONG KAPITÁNY TENGERRE SZÁLL

MI LESZ VELED, VIDOR?

SZÉLES TENGER, MAGAS ÉG…

A TENGERDÉMON ÜZENETE

VIDOR