László Endre

JÓHOLDAT, SZÍRIUSZ KAPITÁNY!

SZÍRIUSZ KAPITÁNY ÉS CSILLAGLÁNY

SZÍRIUSZ KAPITÁNY ÉS CORINTA

Három fantasztikus ifjúsági regény
a szerző rádiójáték-sorozatából

© László Endre, 1981-1984-1986

JÓHOLDAT, SZÍRIUSZ KAPITÁNY!

Krisztinára és Marcira
gondoltam e könyv írása közben

ELSŐ FEJEZET

amelyben színre lép néhány főszereplő, de korántsem valamennyi

A fiú elgondolkozva ül a Luna-27-es kupolaváros legmagasabb pontján, a páncélüvegből készült kilátóharangban.

Ötszáz méterrel alatta terül el a titokzatos holdtáj. Éjszaka van, Nox-51. Még ötvenegy földi órán át sötét lesz. Csak az óriási kék mandula formájú Föld szórja be fényével a komor krátereket és a távoli, kivilágított kupolavárosokat. Ötvenegy óra múlva felkel a Nap, kezdődik a 354 órás Sol-ciklus. 354 óra, s ezalatt egyvégtében süti, forralja a kegyetlen Nagy Sárga Csillag a kis Luna védtelen felszínét. Könnyű a Földnek! Óvja a légköre, mely – a termoszférát is beleértve – legalább nyolcszáz kilométer vastagságú burok…

Nemrég éppen erről felelt az iskolában.

– Nos, Pierre, halljuk! A Föld légkörének szférái?

– A Föld légkörének szférái: troposzféra, sztratoszféra, mezoszféra, termoszféra, exoszféra.

– Köszönöm, Pierre, kitűnően válaszolt – mondta a tanár az Interplanetáris Hírközlési Középiskola csillagászati előadótermében.

Pierre Renard, a „Hírköz” első osztályú tanulója most feláll, nyújtózik. Szőke haja a kilátóharang mennyezetét súrolja.

Hirtelen sípolni kezd a videfon, élesen, kellemetlenül. Pierre-nek nincs kedve jelentkezni. Sípolj csak, sípolj! Majd abbahagyod. Bizonyára a karbantartó szerelőt keresik… vagy Tom Allent, azt a különös rendfenntartót, aki néha innen távcsövezi a Holdat meg a Földet… A piros kis masina azonban nem hagyja abba: sípol szakadatlanul. A fiú végül megunja, benyomja a fogadógombot.

– Itt a Luna-27 kilátója.

– Csakhogy megkerültél, te elkódorgott üstökös! – mondja egy kedves leányhang. – Kapcsolj képre!

És ugyanabban a pillanatban ő is képre kapcsol. Pierre készülékének tenyérnyi ernyőjén megjelenik egy piros hajú, szürke szemű, kicsit szeplős kislány nevető arca.

– Hurrá! Megtaláltalak!

– Veszem észre. Mit akarsz, Li?

– Kedvesebben is fogadhatnál, te morcos nagyokos. Miért kuksolsz ott fönn?

– Semmiért… – dörmögi a fiú. – Nézem a Földet.

– Amióta ott töltöttél egy nyarat, túl sokat nézed. Mintha oda vágynál.

– Nem! – tiltakozik Pierre. – Nem vágyom oda. A Holdon születtem, és itt szeretek élni. De mondd már meg, miért hívtál fel!

Li nem válaszol azonnal. Csak nézi Pierre videfonképét.

(Az ernyőn rosszul vannak beállítva a színek. Sok a kék, kevés a sárga.) „Leszel te még sokkal, de sokkal kedvesebb is hozzám!” – gondolja.

– Liuna! Miért nem válaszolsz? – Ajaj, Liuna… akkor baj van.

– Kérlek, kedves Pierre, azért hívtalak fel, mert kérdezni szeretnék valamit.

– Kérdezz.

– Milyen nap van ma?

– Elment a sütnivalód?… Ezért hívtál fel?

– Ezért – mondja a lány.

– Csütörtök! – veti oda kurtán a fiú.

– Nem ezt kérdezem… tudom, hogy csütörtök van. Azt szeretném tudni, hogy a földi naptár szerint milyen nap van ma?

– A földi naptár szerint?… Hát 2479. július 15.

– Július tizenöt… július tizenöt… igen… valóban annyi van. Köszönöm.

Pierre kiabálni kezd:

– Te! Nekem ne mondd, hogy csak ezért videfonáltál! Te valamiben sántikálsz! A szeplőid sokkal pirosabbak lettek!… Te Liuna! Ha nem bököd ki azonnal…

Liuna kicsit mosolyog, aztán váratlanul a népszerű plasztivizorsztár, Rosa Mariny hangját utánozza: – Ma 2479. július 15-ike, csütörtök van. Pontosan száz éve született az újkori űrhajózás egyik legnagyobb egyénisége, Viktor Szíriusz kapitány, akinek ez alkalommal jó egészséget és hosszú életet kívánunk.

Pierre-nek egy pillanatra eláll a lélegzete, aztán felüvölt: – A Nagymedve összes bocsaira! Drága Li! Imádott Li! Liuna Steff! Te vagy a legokosabb leányzó a Holdon!… Visszavonok mindent, amit gondoltam… ó, én ökör!… Igenis, ökör!… A Földön láttam az állatkertben igazi, élő ökröket. Két hosszú szarvuk volt, és bambán néztek rám. Hasonlítanak hozzám!… Li! Én elfelejtettem, hogy Szíriusz bácsinak ma van a századik születésnapja!… Mit tegyünk?

Liuna Steff kész a válasszal:

– Azonnal ereszkedj le a kosárral. Találkozunk a minifurgon-állomáson. Felkeressük Szíriusz kapitányt.

– Előbb haza kell ugornom valami ajándékért.

– Hoztam a nevedben is.

Leonida néni, Szíriusz kapitány házvezetőnője a szobájában ül, és a plasztivizort nézi. A falba süllyesztett gép méteres képernyőjén plasztikusan, színesen éppen a legfrissebb Holdhíradót sugározzák. Fogadás Viktor Szíriusz tiszteletére a kormányzói palota márványtermében. Az ünnepelt kezet fog a kormányzóval, a kormányzónéval, utánuk szigorú protokollsorrendben a miniszterek következnek, aztán a holdbéli gyárak, bányák, intézmények igazgatói, vezetői…

Zengő pátosszal közvetít a láthatatlan riporter: – Nézzék meg ezt a nagyszerű emberpéldányt, korunk hősét! Szálfaegyenes, csaknem két méter magas óriás. Haja, szakálla már őszbe csavarodik, de bronzbarna arcából jóságosan mosolyog égszínkék szeme, bizonyságául annak, hogy a híres űrhajóskapitány, a neves biológus, a kiváló patológus, a sikeres hibernológus még ereje teljében lévő, pompás férfi… – itt hirtelen lehalkítja a hangját – akinek századik születésnapjára most pohárköszöntőt mond a Hold Állam kormányzója.

A kép máris Martim Gomest mutatja. Kezében piros dobozt tart. A riporter azonnal helyesbít: – Tévedtem, elnézést kérek. Nem a pohárköszöntő következik, hanem Viktor Szíriusz kitüntetése.

– Kitűnő barátom, hűséges harcostársam!…

(– Államunk első embere most magához öleli az ünnepeltet – közvetíti a riporter azt, amit Leonida néni amúgy is kifogástalanul lát.)

– …Engedd meg, hogy domború melledre, fiatalosan dobogó szíved fölé tűzzem az Egyesült Világrészek Szövetsége kitüntetését, a rubinokkal ékesített Aranycsillag Rendet.

(– Az ünnepelt megengedi – humorizál a riporter –, és a hétágú aranycsillag hét rubinköve máris ott sziporkázik Szíriusz kapitány selyemzubbonyán. Ezek a rubinkövek – mint tudjuk – a hét világrészt jelképezik: Európát, Ázsiát, Afrikát, Amerikát, Ausztráliát, Antarktiszt és a hetediket… igen, persze!… Hold Államot. Nos, már csak az van hátra, hogy a népszerű HPV, azaz a Hold Plasztivizor Társulat nevében mi is kifejezzük jókívánságainkat.

A kép elsötétül.

Leonida néni ráncbarázdálta arcán végiggördül egy könny csepp.

– Szép volt… – sóhajtja. – De ki tudja, mikor fog hazajönni!

Liuna és Pierre a Luna-27-es kupolaváros minifurgonállomásán találkozik.

– Mit hoztál? – kíváncsiskodik a fiú.

– Én virágot viszek. Tíz szál brazil orchideát. Édesanyádtól kaptam.

Pierre anyja, Helga Renard, a Hold főkertésze. Három kupolavárosban gyümölcsöt és zöldségféléket termel. S mivel egy-egy kupolaváros ezer méter átmérőjű óriás félgömb, e három „üvegház” bőségesen ellátja Otto Steff tízezer személyre főző Központi Konyháját. A 18-as számú negyedik kupola alatt valóságos dél-amerikai dzsungel pompázik. Itt nyílnak az orchideafélék is.

– Én mit adok? Nekem mit hoztál?

– Tessék, ezt… – nyújt a lány egy kis dobozt.

Pierre arca csodálkozóra nyilik.

– Otto bácsi havanna szivarjai! Ezekhez hogy jutottál?

– Nem kell mindent tudnod. Maradjon az én titkom.

Marad is. Mert az alagútból ijesztő sebességgel becsúszik az állomásra az 1119-es rendszámú légpárnás minifurgon.

Sziszegve megáll. Szinte hangtalanul nyílik az ajtaja. Pierre lovagi mozdulattal mutat a piros ülésekre.

Liuna beugrik, Pierre utána. A lány beigazítja a műszerfal vezérlőkarját a 28-as szám első fokozatára, rászorítja… a jármű megindul. Szédítő sebességgel száguld a felszín alatti nikkelbélésű ón alagútban. Egy perc alatt teszi meg az utat a 27-es kupolavárostól a 28-asig. Ott lakik Szíriusz kapitány. A távolság mindössze tíz kilométer.

Már ott állnak a kiskert csipkefinom, fehér rácskerítésénél, és nevetve idézik a sokat hallott, sokszor mondott sztereotip szöveget:

– Túlságosan cifra ez a kis palota. Csupa kagyló, csiga, csupa aranyozás! És azok a röpdöső gipszangyalkák!

– Rokokó. XV. Lajos barátnőjének kéjlakja volt Versailles-ban. Pontos másolat. A Hold története, III. kötet: Kupolavárosok építése a XXIII. században.

– Ötvenharmadik oldal!

– Nem! Ötvenhatodik!

– Legyen neked igazad – nevet a lány –, ötvenhatodik. Idézem: „A kezdeti időben a holdi építkezés szolgaian másolta a Föld építészeti stílusait. Így lett a kormányzósági hivatal a Tower »ikertestvére«, ezért hasonlít színházunk a milánói Scalához, így került az elnöki palota tetejére a Kreml egyik bástyája.”

– Bravó! Kitűnően feleltél, Liuna!

– Most te következel.

Pierre nagy nehezen visszatartja kitörni készülő jókedvét.

Pózba vágja magát.

– Tekintsék meg, hölgyeim és uraim, Leonida nevezetes veteményeskertjét! Amint éppen sárgát virágzik a tök! Szép termést ígér a mák! Kövér fejet dagasztott magának a káposzta!

Kipukkad mindkettőjükből a kacagás. Harsogó vidámságuk felveri a kupolaváros csendjét. Ám egyszerre megszűnik a hancúrozás. Mert nyílik a konyhaajtó, és kilép Leonida néni.

– Hallom, hogy itt vannak… és azt is, hogy jókedvűek. Ugye, milyen szép a veteményeskertem?

– Gyönyörű! Igazán!

– Ne ácsorogjanak idekint. Jöjjenek be. Viktor Szíriusz ugyan még nincs itthon, de minden pillanatban megérkezhet. A kormányzónál ünnepelték. Kapott valami aranycsillagot piros rubinokkal. Láttam a Hold-híradóban.

Tereli őket befelé.

– Erre, kedveskéim… itt üljenek le, amíg csinálok egy kis tejszínhabos kakaót, van hozzá mazsolás kuglófom… Látom, gratulálni jöttek… Ni csak, orchideák! Jobban szeretem az egyszerű rezedát meg violát… de nem mondom, ez is szép. Maga mit hozott, fiam?

– Havanna szivarokat. Szíriusz bácsi kedvence.

– Kedvence, kedvence! Árt a tüdejének, és be fogja büdösiteni az egész lakást!

Közben jön-megy, tesz-vesz, megterít dédanyja korabeli porcelánnal, kitölti a gőzölgő kakaót, tejszíntornyocskákat rak a csészékbe, szeleteli az aranysárga bélű kuglófot…

Gingalang!… Megszólal a kapuharang.

– Na, végre! – és ugyancsak szedi reumás, öreg lábait, hogy beengedje a gazdáját.

A híres ember berobban a lakásba.

– Pierre! Liuna! Már azt hittem, megfeledkeztetek rólam!

A kislány hevesen tiltakozik. Amint rázza a fejét, piros haja szinte lángot vet.

– Hogyan tetszik ilyesmit képzelni!

Pierre-ből azonban kibuggyan az igazság: – Én valóban megfeledkeztem Szíriusz bácsi születésnapjáról. Li figyelmeztetett az utolsó pillanatban. Szégyellem, de így történt.

– Szeretem az őszinteségedet, fiam. De mi a csudát csináltál egész nap? Hol jártál? Kerestek a szüleid is.

Liuna kotnyelesen tájékoztatja:

– A Luna-27-es kilátóharangjában akadtam rá. Olyan volt, mintha nem is a Holdon élne. Bámulta a Földet. Nem tudom, mi van azon bámulnivaló!

Szíriusz kapitány nem válaszol azonnal, csak nézi, nézi két ifjú „barátját”. Milyen nagyszerű emberkék!… Tizenöt évesek… Pierre lángoló eszű, és olyan mélységeket hordoz magában, mini a valaha élt legnagyobbak. Ez a kis piros Liuna meg kicsattanó egészségével, temperamentumával, izgalmas szépségével maga az örök nő… És milyen okos…

(Hetven évvel ezelőtt ilyen volt a másik Liuna is… Liuna Pello… Akkor az a Liuna húszéves volt, ő pedig harminc. És csillaghajóra beosztott első osztályú űrhajós hadnagy. Akkor választania kellett – és a Pluto-expedíciót választotta. Kilenc év múlva vergődött haza. Az egész világ róluk beszélt.

Emberfölötti hősökké magasztosultak. Ünnepelték őket.

Százezerszámra érkeztek a jókívánságok. Köztük egy – neki címezve – ezzel a szöveggel: „Sikeres hazaérkezésének szívből örül Liuna Pello és férje.”)

– Hát nincs igazam, Szíriusz bácsi? Mi van a Földön bámulnivaló?

Ejnye!… Hiszen a mai Liuna kérdezett valamit, és arra válaszolni illik.

– A Földön, kislányom, éppenséggel van mit nézni. Pierre barátunkban tavalyi látogatása bizonyára maradandó emlékeket rögzített.

A kislány nevet.

– Nyilatkozz, Pierre! Rögzített vagy nem rözített?

Pierre ránt egyet a vállán – és Szíriusz kapitányhoz intézi a szavait:

– Tetszik tudni, az úgy van, hogy mi az iskolában voltaképpen mindent megtanultunk a Földről, de amikor az ember kilép a lunabusz párizsi kikötőjének kapuján, és nem kell zsilipelni, rájön, hogy nem tud semmit. A testem és minden huszonöt százalékkal nehezebb…

– Ez csak természetes – okoskodik a lány –, te is tudod, hogy a Holdon hetvenöt százalékos gravitonok működnek.

– Köszönöm, ezt én is tanultam. De a vele járó érzést nem tanították. Az érzést, hogy az ég nem bársonyfekete, hanem ragyogó azúrkék, hogy mindenütt van levegő, hogy a horizont sokkal távolabbra került… és hogy Kocsis professzorék hazájában még igazi pulikutyák élnek, és hogy Kocsis Berci valódi élő ló hátán vágtat igazi fűvel borított igazi mezőn!

– Erről jut eszembe – állítja meg a tirádát Szíriusz kapitány –, hogy ma délelőtt beszélgettem, Kocsis professzorral. Bizonyára örülni fogsz a hírnek: Kocsis Berci a Holdra jön.

Pierre tágra nyitja a szemét.

– Hogyhogy?… Berci a Holdra?!

– Éppen édesapádnál jártam az Urándúsítóban, amikor felhívta őt bolygóközi vonalon a professzor. Tőle hallottam…

Hirtelen abbahagyja, és kiszól a konyha felé: – Leonida! Leonida, kérem!

Leonida néni öregesen bedöcög.

– Mit kíván, Viktor Szíriusz?

– Terített asztalt látok, de senki sem mondja, hogy üljünk uzsonnához.

– Azt hittem, a gyerekek még mindig ünneplik magát.

Liuna azonnal észbe kap. Megragadja az orchideacsokrot, meghajol, és köszöntő versikét rögtönöz:

Ahány csillag ragyog fenn az égen

Szíriusz bácsi annyi évig éljen!

– Köszönöm, kislányom. Rossz volt a vers, de jó a kívánság – nevet Szíriusz kapitány. – Nos, Pierre, halljuk, te milyen költő vagy.

A fiúnak egészen máshol jár az esze. Aztán mégis nekidurálja magát. Fogja a szivarosdobozt, vigyázzba merevedik.

Ebben a kis skatulyában

benne van a dohány lelke!

Alaposan eldugandó,

Leonida meg ne lelje!

– Bravó! Nagyszerű! – tör ki a nevetés.

– Tőlem ugyan szívhatja azt a büdös szivart! Nem az én tüdőmet mérgezi vele…

– Ne zsörtölődjék, öregasszony, inkább gyújtson rá maga is – biztatja Szíriusz kapitány.

Leonida néni nem kéreti magát. Benyúl a dobozba, kivesz egy valódi „havannát”, tapogatja, forgatja, aztán szakértelemmel leharapja a végét, rágyújt, eregeti az illatos füstöt.

– Hm… nem mondom, egészen tűrhető.

Pierre és Liuna döbbenten bámulja: Leonida néni szájában szivar füstöl!

– Miért csodálkoznak, kedveskéim? Leánykoromban, mielőtt ehhez a világcsavargóhoz kötöttem az életemet, a rosztovi dohánygyárban dolgoztam. Csináltunk ott ennél különb szivarokat is!… No, de üljenek végre asztalhoz. Kihűl a kakaó.

Pierre, miközben a finom mazsolás kuglófot majszolja, megkockáztatja a kérdést:

– Az előbb azt tetszett mondani, ha jól értettem, hogy Berci a Holdra látogat.

Szíriusz kapitány jókora bajusza és szakálla mögött sokat sejtetően mosolyog.

– Nem azt mondtam, hogy látogat, hanem hogy jön. Jön és itt marad.

– Hosszabb ideig?

– Amíg elvégzi a holdmérnöki technikumot…

Viktor Szíriusz szünetet tart, mert látja, hogy Pierre szemében örömtűz gyullad. Aztán hozzáteszi: – …és az egyetemet.

Pierre puhatolózni kezd:

– Természetesen valahol majd laknia kell… Bizonyára valamelyik kollégiumban…

– Erről beszélgettem ma édesapáddal és édesanyáddal. Persze te egész nap nem találkoztál velük, mert fönn gubbasztottál a kukulóriumodban. Nekik az a véleményük, hogy Berci bizonyára megszokta a családi fészek melegét, ezért nem szabad bedobni őt a ridegebb kollégiumi közösségbe. Családnál kellene elhelyezni…

Pierre olyasmit érez, mint amikor Nox-1 után felbukkan a láthatáron a perzselő Nap vékony tűzcsíkja. Bátrabban kérdez: – Családnál, ahol van a lakásban külön szoba…?

– Igen. Ahol van.

– Mondjuk, az emeleten…

– Mondjuk.

– Mint nálunk…

– Mint nálatok.

Pierre örömében majd kibújik a bőréből. Megfeledkezik illemről, jólneveltségről, felugrik az asztal mellől. Kiabálni kezd, és közben hadonászik hosszú karjaival, akár a szélmalom.

– Szíriusz bácsi! És ezt csak így tetszik mondani?!

– Hát hogyan mondjam?

– Ujjongva! Boldogan!… Nálunk fog lakni a legjobb barátom! Micsoda nagyszerű dolog! Együtt járunk, együtt tanulunk, együtt szórakozunk!

– Állj! Állj!… Ez még nem elhatározott tény. A szüleid még megkérdezik…

– Kitől?

– Tőled, hogy mit szólsz hozzá.

Pierre a hadonászást most majomszerű ugrásokkal elegyíti.

– Beleegyezem! Beleegyezem!

Ekkor Liuna halkan azt mondja:

– És velem… mi lesz?

A fiú értetlenül rácsodálkozik.

– Veled?… Természetesen te is velünk maradhatsz. Te leszel a harmadik.

Liunának kicsit legörbül a szája.

– A harmadik… köszönöm.

Pierre-t nem érdekli, ki hányadik lesz.

– Szíriusz bácsi! Tessék már elárulni, hogy Berci mikorra várható… Szeptemberre?

– Nem. Hamarabb.

– Egy hónap múlva?… Vagy még korábban?… A jövő héten talán?… Nem? Még ezen a héten?… Holnap?… Tessék mondani, holnap?

– Nem holnap, hanem ma – mondja Szíriusz kapitány. – A mai lunabusszal érkezik. És azt ígértem Kocsis professzornak, hogy várni fogjuk a fiát az űrkikötőben.

A lunabuszok nagy testű, lomha járású űrhajók. Kizárólag a Föld-Hold közötti 350-400 ezer kilométeres útvonalon közlekednek. Nagyrészt teherárut szállítanak, de naponta, kétnaponta összegyűlik a kívánatos száz utas is, Hagyományos atommeghajtású stabil rakétái negyvenezer kilométeres óránkénti sebességgel megbízhatóan cipelik oda-vissza a rájuk bízott száz tonna hasznos súlyt. Formájuk erősen megnyúlt tojás alak, tompább végükön tapadókorongokkal ellátva. Ezek csak le- és felszálláskor működnek.

Az LB-VII számú lunabusz megtette már útjának több mint felét. Az űrkisasszonyok begyűjtötték az ebédmaradványokat, és a szennyes edénnyel együtt a hulladékzsilipen át katapultálták az űrbe.

Egy kreol bőrű, fényes fekete hajú, atlétatermetű férfi rosszallóan csóválja a fejét.

– Helytelen… van helytelen.

Kocsis Berci a szomszédos heverőn pihen. Kíváncsian kérdezi:

– Miért tetszik azt mondani, hogy helytelen? Mit tegyenek a sok kacattal?

– Össze kellene csomagolni, fiatal barátom, bele présbe, onnan gyárba, és újra felhasználásra. De ők ehelyett csinálni szennyezést az űrutakon.

– Mit számít a világmindenség végtelenjében az a néhány tányér meg pohár?

– Sokat számítja. Egyszer összesodródott néhány tonna hulladék, és egy figyelmetlen űrkapitány átvágta magát rajta. Betömődtek lyukak returfúvókákon, leszálláskor majdnem fölrobbant az űrhajó.

– Miket beszélnek itt összevissza! Meggondolatlan fiatalemberek! Ijesztgetik az ártatlan utast!

Egy közeli lengőülésen ringatózik a teltkarcsú idomú, szőke hajtincsű hölgy, kényelmesen elnyújtózva a lunabusz enyhe súlytalanságában. A hatvanadik évét taposhatja.

Folytatja a nyafogást:

– Én először utazom az űrben, és félek.

A kreol bőrű udvariasan mentegetődzik: – Elnézést kérés, asszonyom. Az volt régen. Ma már semmi ilyen veszély nem fenyeget űrutasokat, mert járják a világűrt söprögető robotok, és gyűjtik össze szemetet.

– Maga sokat utazik űrhajón?

– Elég gyakran. Űrgeológus vagyok.

– Remélem, nem sértődik meg… de gyengén beszéli a világnyelvet. Én tanárnő vagyok, azért teszem szóvá csupán. Különösen sok szórendi hibát ejt.

A férfi nem sértődik meg. Kedvesen mosolyog.

– Van igazsága tanárnőnek. Nálunk Dél-Amerikában az emberek közül még sokak beszélik csak az anyanyelvüket.

– A spanyolt? – kérdezi a tanárnő.

– Nem, a portugált – kottyan közbe Kocsis Berci.

A kreol bőrű szemében valami megvillan.

– Te honnan tudod, hogy vagyok portugál?

Berci nevet.

– Nem tudom, csak gondolom. Az előbb, hogy ringatózni tetszett, egy pillanatig láttam a cipője talpát. Abba bele van sajtolva, hogy Brasil. Brazíliában portugálul beszélnek.

Most már a férfi is nevet.

– Jó megfigyelő vagy. Mehetnél el nyomozónak. Valóban vagyok brazil. Te pedig francia.

– Nem, nem – tiltakozik Berci. – Igaz ugyan, hogy most Párizsból jövök, ezért van a dobozomon francia nyelvű cégjelzés. De csak az édesapámat látogattam meg, aki ott tanít.

– Hol? – kíváncsiskodik a kreol bőrű.

– Úgyse tetszik ismerni. Az Európai Központi Egyetem fizika tanszékének a professzora.

A brazil szemmel láthatóan izgatott lesz.

– Csak nem Kokszisz Zsánoszról te beszélsz?

– Kokszisz Zsánosz! Ha ezt elmondom apának!… – Berci jóízűen nevet. – De bizony, Kokszisz Zsánoszról beszélek, csakhogy ezt a nevet Kocsis Jánosnak kell kiejteni.

– Nahát! – csodálkozik a másik. – Te vagy Kotszis Janoss fia?… Jól mondom nevet?

– Ko-csis Já-nos – tagolja Berci.

– Kot-sis Já-noss…

– No, most már majdnem jó. Ismerni tetszik őt?

– Ismerni, persze. Én ismerni őt, ő nem ismerni engem. Egy egész évig hallgattam előadásait az egyetemen. Ez volt nagyon régen… tíz éve. Ő van kitűnő tudós fizikában.

A szőke tanárnő nem állja meg, hogy közbe ne szóljon: – Csak nem arról a híres Kocsisról beszélnek, aki az iskolai memóriagépet feltalálta?

– De bizony arról. Van nagyszerű feltalálás!

Berci büszkén sütkérezik apja dicsőségében.

– Kicsi koromban engem is azzal tanítottak.

– Kicsi korodban? Most hány éves vagy?

– Tizennégy! – vágja ki a fiú. – És a bácsi?

A brazil egy pillanatig hallgat. Elkomorul. Majd puhára szelídül szeme pillantása. Szeretettel nézi a nagy Kocsis János fiát. Aztán megszólal:

– Harminchét éves vagyok, és Antonio Sao Felipe a nevem. Rendben van. nevezzél te engem Antonio bácsinak… és legyünk barátok.

Berci úgy érzi, most fel kellene állnia, illedelmesen megköszönni az engedélyt… de roppant bonyolult húsz százalékos gravitációban ilyen nyaktörő mutatványt végezni.

Ezért csak főhajtás lesz a dologból és valami motyogásféle: – Megtisztel, Antonio bácsi.

– Maga is a Holdra utazik, kedves fiam, vagy átszáll valamelyik galaktikajáratra? – kérdezi a szőke tincsű tanárnő.

– Csak a Holdra – válaszol készségesen Berci. – Ott fogok ugyanis tanulni. Édesapámmal azt határoztuk, hogy holdmérnök leszek. Egy kedves ismerős családnál lakom majd, Renard-éknak hívják őket.

Antonio Sao Felipe mosolyogva rácsodálkozik a fiúra.

– Adam Renard főmérnökről beszélsz, a Hold Állam Urándúsítójának vezetőjéről?

– I… igen…

A brazil mosolya már olyan kerek és piros, mint Helga néni kertészetének díjnyertes almája.

– Kicsi a világ, fiam… Én is őhozzá igyekszem.

Kocsis Berci lelkesen magyarázza a tanárnőnek: – Tetszik tudni, az úgy van, hogy a Holdon negyvennyolc különböző méretű és rendeltetésű űrkikötő működik. Ezek körülveszik azt a közel fél Európa nagyságú területet, amelyre kétszáztizenegy kupolaváros épült. Ez így együtt a Hold Állam. Természetes, hogy a Holdnak arra a felére telepítették, amelyik állandóan a Föld felé fordul. Ily módon zavartalan és folyamatos a Hold-Föld rádióösszeköttetés.

Berci egyre fokozódó lendülettel magyaráz.

– Nomármost az űrkikötők is voltaképpen kupolával borított épületcsoportok. Az a jellegzetességük, hogy mindegyikből a fekete égnek mered egy óriási kúp alakú torony. Ezek háromszáz-ötszáz méter magasak. Belül hengeresek és üresek. Innen indulnak és ebbe érkeznek az űrhajók. A tornyok fedélszerkezete héiágú csillagforma. Nyithatók, csukhatók… Tetszik érteni?… Indulás előtt a csillagfedél légmentesen zárva van, és az egész befogadóhenger levegővel telített. Az utasok védőöltözék nélkül besétálhatnak, mondjuk, a lunabuszba, elfoglalják helyüket. Ekkor egy robotautomata hézagmentesen elzárja a befogadótorony valamennyi nyílását, becsukódik az űrhajó bejárata is, kitárul a csillagtető, kiszökik a hengertér levegője, startolhat az űrhajó… Ez volt az indulás. Érdekli, asszonyom?

– Jaj, roppant izgalmas! Mondja csak tovább!

– Az érkezés sokkal érdekesebb. A közeledő űrjármű megáll a torony fölött. Pontosan beigazítja magát a helyes irányt mutató függőleges lézersugárra. A csillagtető kinyílik, és az óriási hajótest rendkívül lassan beleereszkedik a hengertérbe. Az utolsó métereket valósággal centiről centire teszi meg. Amikor tapadókorongos lábai és teleszkopikusan működő oldaltámasztékai már biztonságosan tartják a monstrum alkotmányt, bezárul a csillagtető, és megindulnak a nagy teljesítményű kompresszorok…

– Ne mondja tovább! Kitalálom! – ujjong a tanárnő. – Levegőt fújnak a befogadótoronyba!… Igaz?

– El tetszett találni. Néhány perc alatt huszonhárom fokos ózondús levegővel telítődik a torony belső tere, és az utasok szkafander nélkül szállhatnak ki. Az űrállomás kupolája alatt éttermet, italbárt, pihenőcsarnokot talál az újonnan érkezett vendég. A Galaktikába továbbutazók pedig kényelmes, modern szállóban tölthetnek egy-két földi napot. Azt talán mondanom se kell, hogy valamennyi űrkikötőnek minifurgon-összeköttetése van bármelyik kupolavárossal.

Berci szusszan egyet. Szőke tincses hallgatója elragadtatva hízeleg:

– Hányszor járt már a Holdon, kedvesem, hogy mindent ilyen aprólékosan el tud magyarázni?

– Még egyszer sem – vallja be a fiú –, most megyek először.

Antonio Sao Felipe csodálkozik:

– Ezt nem hittem volna, Berci. Hiszen úgy fújtad, mintha olvasás lenne könyvből.

– Eltalálta, Antonio bácsi. Valóban „könyvből” olvastam. Ugyanis állandóan a zsebemben hordom édesapám memóriagépének egy miniatürizált példányát… Tessék megnézni. Ez súgott.

Megcsodálják a kis varázsmasinát.

– Apa gondosan beletáplált mindent, amit a Holdról tudnom illik,

– Ez van jellemző a zseniális professzor úrra.

– Mondja, kedves kisfiú, én is kipróbálhatnám?… Szabad? – pipiskél a telt idomú pedagógusnő.

– Természetesen. Tessék az ujját ráhelyezni erre a kimenőpólusra… így… máris felvette a kapcsolatot. No. Most… tessék tájékoztatni minket további teendőinkről!

A nő beszélni kezd, mint a vízfolyás: – Kiszállás után azonnal az ellenőrző tiszthez megyünk, és felmutatjuk Holdra lépési engedélyünket. A Világállam 2390-ik évi 14-ik törvényerejű rendelete értelmében ugyanis a Holdra csak alkalmassági tanúsítvány és egészségi bizonyítvány alapján kiállított engedéllyel léphet a látogató.

Antonio bácsi és Berci nevetve tapsol.

– Bravó!… Nagyszerű!

A tanárnő zavartan adja vissza a memóriagépet.

– Olyan furcsa volt, hogy mindent tudtam.

Antonio magyarázni kezdi:

– Az emberi agykéreg alatti idegdúcai bioáram-összeköttetés révén kapcsolatba kerülnek…

E pillanatban bömbölni kezd a lunabusz hangszórója.

Búcsúzik a kapitány:

– Üdvözlöm kedves utasainkat Holdra érkezésük alkalmából. Az űrkikötő területén 75 százalékos földi gravitációt és nulla egész 98 század értékű légnyomást találnak. Kiszállás után, kérem, ne mulasszák el felmutatni Holdra lépési engedélyüket az ellenőrző tisztnek. Jóholdat kívánok!…

A szőke hajtincs tulajdonosa kíváncsiskodik: – Jóholdat kívánok… szépen hangzó, érdekes üdvözlési mód. De nem túlságosan pontos. Nem értem a logikáját. Mi azt mondjuk a Földön: jóreggelt, jónapot, jóestét. Vagyis azt kívánjuk annak, akinek köszönünk, hogy a huszonnégy órás időegységnek, a napnak bizonyos szakaszában jól érezze magát.

Az önök időegysége ugyanolyan szorosan függ a Nap égitesttől, mint a miénk. Tehát logikusabb lenne, ha a Holdon is jónapot köszönnének, esetleg jó-solt, vagy jó-noxot. Megmagyarázná nekem, kedves fiam, miért köszönnek mégis „jóholdat”?

– Szívesen – udvariaskodik Berci. – Nincs is hozzá szükségem a memóriagépre. Ezt a Holdon minden gyerek tudja, mert tanulják az iskolában, holdtörténelem-órán. Nekem Pierre barátom magyarázta meg, amikor ugyanezt kérdeztem tőle… Szóval: a jóholdat köszönés több mint háromszáz éves hagyomány. Az őstelepesek, még a XXII. században, nagyon sokat szenvedtek a „kegyetlen” Holdtól. Az iszonyú forróság, a szörnyűséges fagy, a becsapódó meteorok, a légkör és a víz hiánya: mind egy-egy fenyegető rém volt. Könyörtelenül szedték az élet-vámot! Akkor az itt dolgozók azt tartották, hogy a Hold gonosz, rosszindulatú… és hőn óhajtották, hogy jóságos legyenl Ezért jóholdat kívántak egymásnak. A Hold azóta jóságos lett, megszelídítettük őkelmét. Nem bántja már az embert. Rengeteg jóval elhalmozza… talán azért, mert a régi köszönési módot megőrizte.

– Szellemes. Én is jóholdat fogok köszönni…

Az ellenőrző tiszt mindenkire udvariasan mosolyog.

– A neve, uram?

– Kocsis Bertalan.

– A Holdra lépési engedélyt kérem.

– Tessék.

– Bioelektromos azonossági száma?

– BHM 58-12-13.

– Szkafandermérete?

– Tizenegyes.

Most hadarni kezdi az ismert szöveget: – Bizonyára ismeri a Hold Állam ide vonatkozó rendelkezését, miszerint minden Holdon tartózkodó személynek – saját érdekében – állandóan testközelben kell tartania egy Mille-féle automata szkafandert, melynek súlya mindössze másfél földi kiló. Államunk megajándékozza önt ezzel a szkafanderrel. Tessék…

– Köszönöm.

– Viselje egészséggel! Érezze magát jól a Holdon… Kérem a következőt. Szabad a nevét, uram?

– Antonio Sao Felipe. Tessék a Holdra lépési engedélyem.

– Köszönöm. Bioelektromos…

– CIS 88-93-90.

– Szkafandermérete?

– Köszönök, van szkafandere, hozta magammal.

– Érezze magát jól a Holdon, uram. Kérem a következőt…

És így tovább, ez alkalommal éppen százszor.

Szíriuszék a nagy előcsarnokban várják Kocsis professzor fiát. Pierre már messziről felfedezi őt.

– Berci!… Berci!… Szervusz, Vasgyúró!

Azonnal érkezik az ujjongó válasz: – Szervusz, Jegenye! – (Pierre ugyanis egy jó fejjel magasabb Bercinél.) – No, itt vagyok, ragyogok!

– Ebben a díszes dobozban mit cipelsz?

– Titok. Majd megtudod.

– Jaj, bocsánat!… Bemutatlak Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitánynak.

– Ő az, akiről olyan lelkesen beszéltél… Tisztelettel üdvözlöm kapitány urat!

– Szíriusz bácsit – javítja ki a Nagy öreg. – Kocsis János barátom fiának Szíriusz bácsi vagyok.

Pierre tovább buzgólkodik:

– Ő pedig Liuna.

– Akit Linek becézel… és akiről ugyancsak sok mindent mondtál.,

– Képzelem, mennyi rosszat – komédiázik a kislány, és fölborzolja piros haját.

– Azt állította, hogy a hajad piros, és ez igaz is, meg hogy te vagy a legjobb barátja, és hogy tiszteletbeli fiú vagy. No szóval dicsért. Ha akarod, mi is barátok lehetünk. Szervusz!

– Szervusz… – és kezet ráznak.

Berci most veszi csak észre, hogy Antonio bácsi ott álldogál mellettük, várva, hogy sorra kerüljön.

– Ne tessék haragudni… Milyen neveletlen vagyok… Ismerkedjenek meg Antonio Sao Felipe úrral. A brazil Akadémia megbízásából jött a Holdra, képzeljétek, egyenesen Pierre édesapjához!

– Ugyanis vagyok geológus, végzek kutatásokat. – Jóholdat kívánok! Üdvözlök, Szíriusz úr, üdvözlök, kisasszony!

Liuna bolondozva mélyen meghajol.

– Legyen üdvözölve, kutató úr!

Pierre utánozza Liunát.

– Általam is legyen üdvözölve, kutató úr!

A brazil veszi a lapot, majdnem „holdig” hajol ő is.

– Nagy megtiszteltetés van számomra! – Aztán nevetve folytatja: – De hadd legyek és is „bácsi”. Bercinek már az vagyok, barátkoztunk az űrben. Szeretném önökkel is…

– Semmi akadálya, teljesítjük a kívánságát: bácsi lesz nekünk, kedves Antonio bácsi – ingerkedik a lány. – Ezennel bácsivá avatom, és megígérem, tisztességesen megtanítom a világnyelvre.

– Nagyszerű! Akkor már csak nekünk, két bácsiknak kell ismerkedni. Illetve én ismerek jól Szíriusz kapitányt, híréből is, képekről is…

– Nekem meg úgy rémlik, mintha már találkoztunk volna valahol, valamikor… – töpreng a másik.

– Az van lehetetlen – udvariaskodik Antonio Sao Felipe –, azt én soha nem elfelejtettem volna!

– Útirány a minifurgonállomás! – indítványozza Pierre. – Hozzánk megyünk. Add ide, viszem a dobozt.

Berci tiltakozik.

– Nem, nem. Törékeny. Jobb helyen van nálam.

– Kérek bocsánatot – szól közbe a brazil –, én nem mehetek önökkel. Előbb enyim hotelba hozom kicsit rendbe magam. Délután teszek tiszteletet Renard igazgató úrnál.

– Melyik szállodában tetszett szobát rendelni?

– Hotel Galilei.

– Luna-41-es kupolaváros.

– Köszönök. Ismerős vagyok Holdban.

– Nem Holdban, hanem Holdon – javítja ki Liuna.

– Van pompás! Kezdődött el nyelvtanóra!

– Mi a 27-esben lakunk –, tájékoztat Pierre. – Kétszintes villa, aranyokker csempeburkolattal.

Felnéz a csarnok hatalmas világító órájára, amelyen most ugrott a hatos szám helyére az ötös.

– Most Nox-45 van. Nox-42-re szeretettel várjuk.

Antonio bácsi udvariasan meghajol.

– Pontosan leszek ott.

A Hotel Galilei 50-es számú lakosztályában finoman sípol a videfon. Antonio benyomja a fogadógombot. Kellemes női hang szólal meg:

– Sao Felipe urat keresem. Helga Renard vagyok. Képre kapcsolok. Kérem, tegye ön is.

Az ernyőn megjelenik egy ismeretlen nő bájos, okos, szemüveges arca.

– Bocsánatot kérek a zavarásért. Adam Renard felesége vagyok. A férjem üdvözletét tolmácsolom. Sajnos, ma délután nem tud hazajönni, hogy önnel megismerkedhessek. Halaszthatatlan dolga akadályozza. Felipe udvariasan tiltakozik:

– Nem volt szándékomban tolakodni be a lakásba, de a gyerekek oly kedvesen hívtak… Én kérem bocsánat. Az igazgató úr jelölje ki egy időpont, amikor ráér. Keresem fel hivatalában…

Az asszony a szavába vág:

– Már ki is jelölte,

– Igen? Szabad tudnom, mikorra?

– Ma este Nox-39-kor szívesen látjuk önt az otthonunkban… mondjuk „munkavacsorára”.

Felipe zavarában dadogni kezd:

– Senhora… madame… Nem is tudom, hogyan szólítsam.

– Egyszerűen Helgának. Ez a nevem.

– Helga van gyönyörű név!… Kedves Helga, nálunk Dél-Amerikában ilyenkor hódolattal kezet csókoljuk hölgynek. Nem tudom, hogy Holdon mi szokás, de meghívástól el vagyok ragadtatva! Szabad megkérdezni, hogy híres Szíriusz kapitány is ott lesz?

– Sajnos nem. Csak mi öten: ön, a férjem, a két gyerek és én. Velünk kell beérnie. Szíriusz kapitányt nem könnyű elcsalni Leonida néni asztalától…

– Leonida!… Leonida!…

A kapitány szobáról szobára járja a házat, és Leonidát keresi.

– Hová tűnt ez a kerge öregasszony?

A konyha padozatába épített csapóajtó lassan nyílik, megjelenik Leonida néni feje.

– Leonida! Maga mit keres a pincében?

– Lefejtettem azt a tízliteres demizsont üvegekbe, nehogy megsavanyodjék. És adtam egy literrel annak a kedves Tom Allennek, hogy forralt bort főzhessen az influenzás feleségének.

– Leonida! A rendfenntartók beteg feleségét bőven ellátja forralt borral a Központi Konyha!

– De ez a Tom gyerek azt mondja, hogy az én borom százszor jobb a „központi” bornál! Hogy valódi gyógyszer!… És olyan szépeket mesél a csillagokról. Ismeri ám valamennyit…

Közben nehézkesen, szuszogva felmászik a meredek falépcsőn. Szíriusz kapitány mérgesen fogadja.

– Kilencvenéves korában miért csinál ilyen könnyelműségeket? És miért csinál mindent egymaga?!… A Holdon tízezer ember háztartásában robotok dolgoznak, és mindenki a Központi Konyhából kosztol! Maga az egyetlen, akinek ez nem jó, nem felel meg!… Leonida! Leonida! Az ókorban kellett volna élnie. Akkor maga lett volna a világ első számú háziasszonya. Akkor mindent a ház úrnője készített: font, szőtt, varrt! S kézzel ám! Tüzelőt aprított, állatot etetett, kaszált, lisztet őrölt és főzött! Hallja? Éjjel-nappal főzött!

Leonida néni úgy tesz, mintha nem is hozzá beszélnének.

– Mondja csak, Viktor Szíriusz, miért jött haza?

– Miért ne jöttem volna?

– Azt hittem, a Pierre gyerek szülei meghívják vacsorára.

– Meg is hívtak,

– Akkor miért nem maradt ott?

– Miért?… Miért?… Nem akartam, hogy maga aggódjék.

Leonida ravaszkásan mosolyog.

– Felhívhatott volna videfonon.

Szíriusz kiabálni kezd:

– Ejnye, de sokat kérdez!… Inkább azt mondja meg, sütötte blincsikit?

– Azt ígértem, hogy sütök. Hogyne sütöttem volna.

– Ezer neutronbomba!… Miért nem hozza már be?!

Renard-ék vacsorája fejedelmi volt. Csiperkegomba-leves, borban savanyított kanadai lazac, sült fácán ribizlivel és szilvakompóttal, végül ananásztorta. Igazi protokollmenüt küldött Otto Steff úr, Liuna édesapja a Központi Konyhából.

Dupla falú, hőtartó edényekben, amelyeket sűrített levegő hajt a 300 milliméteres csővezetéken keresztül.

– Forrón és készen érkezik minden. Az én dolgom csak a tálalás – mondja szerényen Helga. – Bevallom, fogalmam sincs a főzésről. Öregedő, ügyetlen kertész vagyok. Csak az oltáshoz, metszéshez, permetezéshez értek.

– Helga a Hold főkertésze – magyarázza Adam Renard. – Az ő melegházaiban termett a gomba, a zöldborsó, a szilva és az ananász. Minden, ami ma az asztalunkra került.

– És egyáltalában nem vagy öreg! – tiltakozik Pierre. – Meg kell mondanom, hogy te vagy a legszebb nő a Holdon!

Az asszony megsimogatja nagyra nőtt kisfia kócos fejét.

– Majd meglátjuk, ezt mondod-e öt év múlva is…

– Örökké!… Örökké!… – fogadkozik Pierre.

Antonio Sao Felipe elmerülten gyönyörködik bennük.

– Van szép jelenet anya és fia mély szeretete.

Berci, aki eddig az ananásztorta elfogyasztásán serénykedett, most a brazilhoz fordul.

– Antonio bácsinak van felesége és gyereke?

Egy pillanatra mintha megfagyna a levegő. A csendben csak a kérdezett személy villája koccan… aztán erőltetett könnyedséggel válaszol:

– Nincs. Teljesen egyedül élek.

Helga helyére akarja billenteni a kisiklott hangulatot.

– Igazi brazil kávét főztem. A tetőteraszon isszuk meg. Egészségükre kívánom…

– Egészségükre…

– Erre tessék…

Ahogy az első lépcsőfokra teszik a lábukat, az lassan elindul, és emeli őket a magasba.

– Van sok új, érdekes dolog a Holdon – állapítja meg Antonio bácsi –, kedves meglepetések. Amikor utoljára jártam itt, ez a szerkezet még nem volt divatban. Két éve utaztam ide, geológuskongresszusba.

Pierre nem állja meg szó nélkül: – Ha Liuna itt lenne, mondaná: nem kongresszusba, hanem kongresszusra.

– Köszönök.

– Nem köszönök, hanem köszönöm.

Nevetnek. Helga kitölti az illatos kávét, a két fiúnak narancslevet kínál.

– A világnyelvórának vége. A komoly férfiaké a szó.

Csend telepedik közéjük. Majd két korty kávé között Adam Renard megkérdezi:

– Voltaképpen miben állhatok szolgálatára?

A brazil megfontoltan válaszol:

– Kérdésfeltevéséből arra következtetek, hogy még nem kapta meg levél, amelyet brazil Akadémia küldte érkezésemről.

– Valóban nem kaptam semmiféle levelet.

– Sajnálatos. A Világposta szupermodern gépi berendezéssel rendelkez, másodpercek alatt Afrikából Ázsiába, Európából Antarktiszra küld színes, szagos, hangos és mindenféle üzenet, csomag, levél. Mondok: küldi, de nem bizonyos, hogy az meg is érkez rendeltetési helyre. Még szerencse, hogy hoztam magammal nyílt levél Brazília államelnökétől Martim Gomes úrhoz, a Hold Állam kormányzójához. Tessék, ezt elolvasol, és akkor mindent fogol tudni rólam, és azt is, amit én kérek.

Antonio átnyújtja a vajszínű papírra rögzített hivatalos írást.

Renard gondosan tanulmányozza: „…Antonio Sao Felipe, a geológiai tudományok doktora, a Brazil Tudományos Akadémia levelező tagja, tudományos kutatás céljából egyéves Hold-kiküldetést nyert”… Satöbbi… satöbbi… „Témája: urándúsítás…” Összehajtogatja a levelet, és eddigi udvariasan tartózkodó viselkedése egyszerre barátságossá változik.

– Ez igen… ez nagyon derék dolog, kolléga úr. Hagyja nálam a levelet. Holnap reggel éppen a kormányzónál van dolgom. Személyesen elintézem, és attól fogva szívesen állok mindenben kolléga úr rendelkezésére.

– Nagyon köszönöm, igazgató úr.

Adam Renard jókedvűen az asztalra tenyerei.

– A Canopusra! Mit igazgató urazzuk és kolléga utazzuk egymást! Én vagyok az idősebb, szervusz, Antonio!

Nyújtja a kezét, de a brazil nem fogadja el. Hanem feláll, és mélyen meghajol a ház asszonya előtt.

– Senhora! Számomra van ez rendkívül ritka ünnepélyes, megtisztelő pillanat. Szeretném hazám szokását követni, amikor tisztelettel megengedést kérek, hogy ebbe a két pohárba pezsgőt beletölthessek.

Helga kicsit csodálkozik.

– Tessék, parancsoljon. Ott van a hűtőben.

Antonio szertartásosan – színig tölti a poharakat, majd mindkettőből egy keveset az aranyokker kövezetre loccsant.

– Ez nálunk ősi rítus, jelképez, hogy a barátság elkísér minket a földbe, a sírig… Most következ koccintás, és mondani: salve.

– Salve, Antonio!

– Salve, Adam!

A blincsiki az utolsó morzsáig elfogyott.

– Mondja, Viktor Szíriusz, az a geomókus milyen ember?

– Nem geomókus, hanem geológus.

– Nekem édesmindegy. Azt mondja, milyen ember?

– Értelmesnek, becsületesnek látszik. Lehet, hogy komoly tudós. Majd kiderül.

– Akkor igazából mi baja?

– Nekem vagy a geológusnak?

– Persze hogy magának!

– Semmi. Azon kívül, hogy öregszem.

– Öregszik? No, ezt is most hallom először.

– Öregszem, Leonida. Már ki-kihagy a memóriám. Most is például bizonyos vagyok benne… érti… megesküszöm Newtonra vagy Einsteinre, hogy ezt az – embert én már láttam valahol, találkoztam vele! De nem emlékszem, hogy hol és mikor! Zárlatos lett az agyam!

– Túlerőlteti magát. Ebben a korban már nem szabad annyit dolgozni. Menjen, feküdjék le. Pihenjen… Reggelre talán eszébe jut.

– Ágyba, gyerekek! Nox-35! Elég volt a mesélésből! Holnap is van nap!

– Igenis, Helga néni, de valamit még szeretnénk…

Pierre átveszi a rimánkodás stafétabotját: – Igazán, csak pár percet kérünk… de apa is jöjjön be.

Berci egész nap őrizte a dobozát, nem engedett hozzányúlni senkit. Most ki fogja bontani. Apa, gyere…

– Itt vagyok – lép a szobába Renard. – No, lássuk, mi van a skatulyában?.

– Szerény kis ajándék Pierre-nek – válaszol Berci, és már fejti is le róla a burkoló párizsi papírt. Jókora kartondoboz kerül elő. Berci óvatosan belenyúl a fedele alá, aztán hirtelen leemeli.

Kis fekete pulikutya áll előttük, öt-hat hónapos kölyök lehet. Csóválja a farkát, és barátságosan vakkant.

– Jaj de aranyos! – gyönyörködik Helga. – Hogy hívják? Van neve?

Berci komolyan válaszol:

– Bemutatom őt. Fajtája: magyar terelőpuli. Neve: Csibész.

A kutya – neve hallatára – kiugrik a dobozból, egyenesen Berci karjaiba, aki elkapja, ölelgeti, simogatja… majd Pierre elé állva, ünnepélyesen feléje nyújtja.

– Jegenye! Te mindig rajongtál a pulikért. Tessék. Mától fogva a tiéd… Csibész! Pierre az új gazdád, engedelmeskedj neki.

Pierre meghatottan veszi át a kiskutyát – Nézzétek, milyen drága!… És megértette!… Befészkeli magát az ölembe!…Jól van, Csibész, nagyon jól van. Szeretni fog a gazdi… Anyu, apu, ugye megtarthatom?

– Sajnos aligha.

Megdöbbenve néznek az apára.

– De hiszen olyan kis kedves, ártatlan jószág!

– Igen, igen – ismeri el Adam Renard –, nekem is nagyon tetszik. Berci ötletéhez és figyelmességéhez külön is gratulálok… és ő igazán nem tehet róla, mert nem tudhatta… nem ismerte…

– Mit?

– Azt a közel hatvanéves rendeletet, amely megtiltja, hogy a Holdra élő állatot hozzanak. Akár a Földről, akár más égitestről. Azelőtt rengeteg vírusos fertőzést hurcoltak így be.

Egészségügyi Központunk e tekintetben szigorú, és nem ismer kivételt.

Pierre derűs ege egyszerre beborul.

– Akkor most mi lesz?

– Sajnos be kell jelentenünk a kiskutyát, Csibészt karanténba viszik, majd hazaküldik a Földre.

Ekkor Berci diadalmas pózba vágja magát, és fölényes hangon ekképp nyilatkozik:

– Bejelentenénk!… Karanténba kerülne!… Hazaküldenék!

– Mi történt veled, Vasgyúró? Miért beszélsz feltételes módban?

Berci most az apa felé fordul.

– Tessék mondani, Adam bácsi, ez a rendelet, ugye, csak élő állatokra vonatkozik?

– Igen. De hiszen Csibész élő állat.

– Hát élőnek egy kis jóakarattal éppenséggel nevezhetjük, de állatnak semmiképp!

Megrökönyödve nézik Bercit, aki magához parancsolja a kutyát, befekteti a dobozába, valamit matat a bal füle tövében… és a puli abban a pillanatban mozdulatlanná merevedik. Most óvatosan a hátára fordítja, a jobb mellső lábán csavarint egyet…

– Tessék csak ide nézni, Adam bácsi!

Rugalmasan leválik a hasi részt fedő műbőr, alatta – átlótszó, puha plexiburkolatban – hajszálvékony vezetékek ezrei, szemmel alig érzékelhető piciny tranzisztorok, trafók, jelfogók tízezrei… alkatrészek, amelyek logikai rendben működnek…

– Ejha!… Robot! Számítógép!

– Bizony. Csibész pulikülsejű számítógép. Gépkutya vagy kutyagép, ahogy tetszik. Édesapám csinálta Pierre-nek.

Közben visszaállítja Csibészben a működési rendet.

Pierre megilletődötten nyúl a „csodakutyához”.

– Csibész… Csibészkém… De hiszen akkor itt maradhatsz! Ugye, édesapám?

– Nagyon kedvelhet téged, fiam, az én Kocsis János barátom, hogy ilyen pompás ajándékot küldött.

Majd játékosan a kutyához intézi szavait.

– Csibész! Ünnepélyesen családom tagjává fogadlak!

A kutya három rövid vakkantással „felel”.

Helga asszony döbbenten néz rá.

– De hiszen… de hiszen ez a kutya… értette, amit mondtál!

Adam Renard mosolyog.

– Ez egészen természetes. Kocsis János robotgépei általában értik az emberi beszédet.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben megalakul a Há-Ef-Cé, és Csibész képességeit csillogtatja

A meglepetésekkel és izgalmakkal teli napot követő reggelen, Nox-25-kor, videfonhívásra ébrednek.

– Hétalvók, mit csináltok? – érdeklődik Liuna.

– Azonnal gyere át! Háromtagú baráti társaságunk egy fővel megszaporodott! – rendelkezik Pierre.

Liuna nincs elragadtatva a hírtől.

– Mindennap egy taggal több… tudtom és beleegyezésem nélkül! Nem túl gyors ez az iram, kedves Pierre?

– Ne légy előre féltékeny. Igyekezz!

Három percbe sem telt, megérkezett a kislány.

– Repültél? – csodálkozik Berci.

– Nem. Húsz méter puha gyepszőnyegen futottam keresztül, majd átugrottam egy alacsony kerítést – adja meg a szakszerű felvilágosítást Liuna –, mivelhogy tőszomszédok vagyunk.

– Nagyszerű! Nem is tudtam.

– Te még sok, mindent nem tudsz. A mai napon megkezdjük holdlakóvá formálásodat… Előbb azonban hallani akarom, ki az a „negyedik”?

– Látni nem akarod? – ingerkedik Pierre.

– Nagyon is, ha lehet!

Pierre felölti „sámánarcát”. (Látott egyszer egy több száz éves archív filmet, abban szerepelt egy félelmetes Guam-szigeti varázsló.) Titokzatos hieroglifákat rajzol a levegőbe.

S így szaval:

Csirin… burun… gara…

Piri… poró… para…

Nyunyó… nyanya… nyenyő…

Csibész… gyere… elő!

Fülhasogató csaholással bújik ki a kerevet alól a műpuli.

Egy-két pillanatig szétvetett lábakkal, harci állásban figyeli az ismeretlen nőnemű embert… aztán szapora farkcsóválással nekiugrik, két lábra áll, kéredzkedik az ölébe.

– Li, megnyerted a csatát! – állapítja meg Pierre. – Csibész barátjává fogadott.

– Ó!… Hát ő a negyedik? Az persze egészen más!… Gyönyörű kiskutya! Csak nem Berci hozta magával?

– De. Tőle kaptam ajándékba. Emlékszel arra a dobozra, amelyet sehogy sem akart kiadni a kezéből? Csibész abban rejtőzött… Csakhogy apa szerint nem szabad állatot behozni… Légy szíves, ülj le, mert olyat hallasz, amitől úgyis leülsz. A Holdra nem szabad élő állatot behozni. Tudtad te ezt?

– Honnan tudtam volna. Akkor tehát…

– Nem. Csibész kivétel.

– Édesapád elintézte, hogy itt maradhat.

– Nem. Apa sosem tenne ilyet. Gyűlöl mindenféle kivételezést. Szerinte…

– Akkor tehát Csibész sem maradhat.

– Dehogynem! Csibész maradhat, mert ő egészen más lapra tartozik. Hogy úgy mondjam…

– Nem értem. Összevissza zagyválsz mindent: maradhat, nem maradhat, más lapra tartozik… Nem tudnád röviden, világosan elmondani?

– Megpróbálom…Az említett rendelet vonatkozik minden élő állatra, de Csibész ez alól kivétel… ugyanis… hogy is mondjam…

– Állj! Hagyd abba! – vágja el Berci a dadogás fonalát. – Figyelj, Liuna, majd én elmondom…

Liuna tud már mindent.

– Kedves fiúk, kedves Csibész! – szónokol a kislány. – Egymásra találásunk első napján indítványozom, hogy rögzítsük összetartozásunk tényét, mégpedig azzal, hogy kis csapatunknak nevet keresünk.

– Helyes! Helyes! – buzgólkodik Berci. – Legyen a nevünk: Jegenye, Vasgyúró és a többiek. A többiek ti ketten vagytok: Liuna és Csibész.

A kislány szemében baljós lángocska lobban.

– Tiltakozom! Édesanyámtól tudom, aki a Kultúrcentrum főkönyvtárosa, hogy a XX. században, az atomkorszakot megelőző évtizedekben harcolták ki egyenjogúságukat az addig leigázott nők! Bercikém, nagyon csodálkozom ötszáz éves maradiságodon, miszerint engem mint nőt a két férfi után sorolsz be a többiek rovatba. Nagyra értékelem ezt a kis kutya formájú gépecskét, ügyes szerkezet, de azért mégse tekintsük egész embernek. Legföljebb félnek…

– Ne tovább! – rikkant Pierre. – Li! Fején találtad a szöget!

Avagy: vak tyúk is talál szemet!

– Ezek ősi közmondások. Édesanyámtól tudom, hogy a XX. században a köznyelvben még használatosak voltak. A tyúk egy haszonállat, madárféleség, a Földön ma is tenyésztik. Ő tojja a tojást. A szöget nem ismerem, nem tudom, micsoda. De mert feje van, bizonyára valamilyen élőlény…

– Ne folytasd, Li drágám, egyszer majd elmagyarázom. Azt akartam mondani, hogy megtaláltad a megoldást. Megvan a keresett név!… Figyelem! Liuna, Berci és Pierre, az három. Csibész pedig, mint okos Liunánk megállapította: félnek számít. És jó cimborák vagyunk és maradunk. Igaz?… Csapatunk neve tehát legyen: Három és Fél Cimbora. Rövidítve: Há-Ef-Cé!

– Nagyszerű! Elfogadjuk! – lelkesednek a többiek.

Berci felugrik.

– Szót kérek!…Szeretném helyesbíteni előbbi kijelentésemet, illetve megmagyarázni, hogy nem állt szándékomban a tisztelt női nem értékének lekicsinylése. Ezt bizonyítandó javasolom, hogy a „Három és Fél Cimbora” vezére Liuna legyen!

A kislány elégedetten veszi tudomásul a dolgok ilyetén fordulását… de mert valóban okos, azonnal „óvást emel”.

– Köszönöm. Kedves, hogy erre gondoltok, de nem fogadom el. Pierre idősebb is, okosabb is, legyen ő a Há-Ef-Cé vezére. Én majd leszek vezérhelyettes. Te, Bercikém, leszel a tag, és Csibész… Csibész legyen a beosztott segéddolgozó.

– Merthogy valakinek dolgoznia is kell – teszi Pierre az indítvány végére a pontot.

Így lett az indítványból: határozat.

A Há-Ef-Cé első tevékenysége a Berci nevű „zöldfülű idegen” holdlakóvá formálása. Pierre kezdi: – Jól nyisd ki a füledet, Vasgyúró! Először is meg kell ismerkedned a Nagy Háromsággal.

– Édesanyámtól tudom – kotyog bele Liuna –, hogy a réges-régi vallásokban általában trinitas néven jelölték a három személyű főistent…

Pierre letorkolja:

– Nem a régi istenekről beszélgetünk, hanem a Holdon uralkodó Nagy Hármasságról. Nevük: levegő, víz, energia. Ezek biztosítják létünket, életünket. És ezeket mi készítjük itt a Hold Államban, a leheletnyi fuvallattól a parányi harmatcseppen át az alig mérhető elektronvoltig… Cimborák! Indulás a minifurgonhoz! Elsőnek a Levegőgyárat tekintjük meg.

Tudják, hogy nem néhány perces utazás következik. A létfontosságú nagyüzemek a lakott holdrész északi határvidékére épültek. Ez tőlük kétezer kilométernyi távolság.

Pierre beigazítja a műszerfal vezérlőkarját az 198-as számra, és az első fokozattal indít. Amikor kellően felgyorsulnak, kapcsolja a másodikat, majd a harmadikat. A kígyószerű, légpárnáin szinte zajtalanul suhanó jármű, elkerülve minden kupolavárost, iszonyú sebességgel száguld alagútjában.

A kétezer kilométert – megállás nélkül – ötven perc alatt teszi meg. Az utasok közben olvashatnak, plasztivizort nézhetnek, pihenhetnek, a dúsan felszerelt hűtőszekrényekből ételt, italt fogyaszthatnak…

És máris megérkeznek.

Ott álldogálnak a Luna-5198-as kupolavárosban, a szinte beláthatatlan méretű Levegőgyár főbejárata előtt.

Pierre a „Hírköz” egyik népszerű tanárát utánozza, úgy magyaráz:

– Tőlünk nyugatra, barátocskáim, tőlünk nyugatra ötven kilométerre fekszik a 197-es kupola, ahol a Vizet Termelő Vállalat… Nos, hallgassuk meg Liuna Steffet, mit csinál a Vizet Termelő Vállalat?

Liuna benne van minden játékban.

– A Vizet Termelő Vállalat vizet termel, tanár úr, kérem.

– Pompás, barátocskáim! Vizet termel!… Elmés válasz… Tőlünk keletre, barátocskáim, ugyancsak ötven kilométerre található a 199-es kupolaváros. Ott működik az Energiaközpont. Mit termel az Energiaközpont?… Csibész!

A kis műpuli, neve hallatára, örvendezve ugat.

– Helyes a válasz, barátocskám! Csibész, jól feleltél! Az Energiaközpont energiát termel. Nos, itt állunk, ifjú barátocskáim, a Levegőgyár kapujában. Állunk, álldogálunk. Ne álldogáljunk, lépjünk be!

Liuna buzgón magyarázza:

– Pierre élethűen utánozza Celsius tanár urat. A „Hírközben” ő tanítja a fizikát. Nem is tudom, mi az igazi neve.

– Te is oda jársz?

– Nem. Én az Egészségügyi Szakközépbe. Gyermekorvos szeretnék lenni. De az öreg Celsiust jól ismerem, őt mindenki jól ismeri. A Hold olyan, mint egy kisváros…

Pierre sürgetve szólongatja őket: – Lépjenek be, barátocskáim, lépjenek be!

Belépnek.

Engedélyüket felmutatják, és hamarosan a gyár főmérnöke előtt állnak. Alacsony, köpcös emberke. Kíváncsi érdeklődéssel nézegeti a világhírű Kocsis professzor fiát, ám Csibész láttára elkomorul az arca.

– Kérem… nem tudom, hogy egy állatot, bármilyen kedves is, beengedhetek-e…

– Az engedélyben ő is szerepel, név szerint, tessék… Itt az áll: Csibész, terelő műpuli.

– Tagadhatatlan… igen…terelő műpuli… Érdekes! Miért mű ez a puli?

Berci ködösíteni kezd.

– Tetszik tudni, ez nálunk Európában egy ebtenyésztési szakkifejezés. Ha parancsolja, szívesen elmagyarázom. Művi úton történik… Mondjam vagy ne mondjam?

– Köszönöm, inkább nem. A kutya bevitelét, az engedély ellenére, sajnos…

Itt most gyorsan közbelép Liuna. A mindig kéznél lévő örök Női Tulajdonságok Magazinjából villámsebesen előráncigálja legcsábítóbb mosolyát.

– Én tökéletesen megértem főmérnök bácsi aggodalmát, de ha ölbe veszem a kicsikét, bizonyára nem okoz semmi zavart…

Kurta, piros haját megborzolja, kék szeme kérőn ellágyul, szinte könnybe lábad. És ezzel legyőz minden ellenállást. A kis köpcös emberke engedékennyé válik, csaknem elolvad.

– Igen… igen… ahogy parancsolja… így természetesen jó lesz… ez így, ölben, rendben van… Most még netán tájékoztatást kérek elképzelésükről. A gyár bemutatása általánosságban történjék? Röviden beszéljek-e az itt folyó munkálatokról, avagy részletezzem a gyártási technológiát?

– Részletezze, rendkívül aprólékosan részletezze. Kocsis professzor fia a holdmérnöki pályát választotta. Kitűzött, és a legfelsőbb helyen is jóváhagyott célja, hogy minél alaposabban megismerje államunkat.

– Igenis. Nos, akkor induljunk. Kérem, kövessenek.

Liunát nem nagyon érdekli a séta: csarnokból csarnokba, hűtőtoronyból hűtőtoronyba. Csibészt dédelgetve a menet végén lépeget. Boldog vakkantások és nevetések kísérik játékukat.

Időnként eljut fülükhöz a főmérnök tudálékos magyarázata: – …mert a Holdon szinte korlátlanul áll rendelkezésünkre barna vaskő és kálisalétrom. Az előbbiből vonjuk ki az oxigént, az utóbbiból a nitrogént…

Csibésznek végre sikerül elkapnia Liuna egyik piros hajfürtjét. Birtokba veszi és húzgálja.

– Csibész! Azonnal engedd el! Fáj!

A kutya abban a minutumban szót fogad.

– Tökéletes vagy, Csibészkém!

– …elegyítenek hozzá néhány ezreléknyi argont, szénhidrátot… és ezzel kész a levegő.

– Hallod, kiskutyám? Ezzel kész a levegő! Mit szólsz hozzá?… Jaj de buta vagyok! Hiszen téged ez egyáltalában nem érdekelhet, mivel neked nincs szükséged levegőre. Téged egyenáram táplál.

A főmérnök már a kivezető százezer kilométeres csőrendszert magyarázza. Ezen keresztül jut a friss levegő a kupolák alá.

– Emberlakta épületeinkben a mesterséges légnyomás megközelíti a földit…

– Csibész! Ne legyünk neveletlenek. Most tegyünk úgy, mintha végig figyeltünk volna… Igazán nagyon tanulságos volt, főmérnök bácsi!

A kis köpcös öntelten nyugtázza a dicséretet.

– Igyekeztem, kérem, igyekeztem… Tetszik tudni, igaz, hogy az ember New Yorkhoz, Moszkvához, Londonhoz, Párizshoz képest itt a Holdon úgy él, mintha száműzött volna, kihajítva a perifériára…

– Búcsúzunk. Csibészkém, adjál pacsit a bácsinak.

– Nagyon örültem, kutyus… Ni csak! Valóban pacsit adott!… Bocsánat, még egy utolsó számadatot ismertetnék, hogy helyes fogalmuk legyen a méretekről. Az összes holdi építmények térfogata 125 milliárd légköbméter. Ennyi levegő van a Holdon. Ezt az alapmennyiséget mi naponta két és fél millió köbméter új levegővel frissítjük fel…

– Pá, bácsi! Pá!… Köszönj, kiskutyám!

– Vau… vau… vau…

A Vizet Termelő Vállalat fiatal igazgatója a Renard család jó barátja. Kedvesen fogadja a fiatalokat.

– Vettem híreteket, Pierre, édesapád videfonált, hogy jösztök. Látom, itt van a nevezetes kutyus is. Hogy hívják?

– Csibész.

– Csibész, a műpuli. Pompás játék. Talán több is, mint játék… Te vagy Kocsis Berci? Hasonlítasz édesapádhoz. A professzor úr tanárom volt. Szólíthatsz nyugodtan Borisz bácsinak.

– Apa Párizsban tanította Borisz bácsit?

– Igen. Az Európai Központi Egyetemen.

– Antonio bácsi is ugyanott hallgatta apa előadásait. És talán ugyanakkor… egyidősek lehetnek.

– Antonio?

Pierre siet a magyarázattal:

– Antonio Sao Felipe, brazil geológus, az Urándúsító vendége, akadémiai ösztöndíjas. Tetszett őt ismerni?

Az igazgató gondolkozik.

– Nem… nem emlékszem erre a névre. Sok százan nyüzsögtünk ott, és már régen volt. – Tovább nem érdekli a dolog. – Nos, Berci pajtás, mit láttál eddig?

– Csak a Levegőgyárat. Hallatlanul érdekes munka folyik ott, és egyszerű minden, akár az egyszeregy! – lelkesedik Berci.

– Borisz bácsi, tetszik ismerni a „levegő” főmérnökét? A nevét nem tudom… kis köpcös, hájas…

– Emilio da Ponte. Nagyszerű szakember. Kiváló tudós.

– Igen… lehet… de olyan furcsákat mondott.

Az igazgató nevet.

– Ismerem a szövegeit is. Száműzve a Holdra… kitaszítva a perifériákra… és a többi. Ezek olaszos túlzások. Ő is Párizsban végzett, majd tanársegéd, aztán adjunktus lett az egyetemen. Vígan élt a Fény Városában, közben káprázatos gyorsasággal mászta meg a tudományos ranglétra fokait. Harminckét évesen már docens. Ekkor halt meg a holdi Levegőgyár öreg igazgatója. Emilio barátom kitűnő kémikus, fizikus, geológus egy személyben: őrá esett a választás. Sokáig tépelődött, végül is igent mondott. Azóta szidja a Holdat.

Berci nagyot fohászkodik.

– Gagarinra! Én bizonyosan nem fogom szidni, ha majd itt dolgozom! Ennél szebbet képzelni sem lehet!

– Tehát felnőtt korodban a Holdon akarsz élni?

Mielőtt a fiú kimondhatta volna az igen szót, Liuna már elcsicseregte a jól begyakorolt szöveget: – Berci a Földön lunatagozatos alapiskolát végzett. Ezt nálunk folytatja a Holdtechnikusi Szakközéppel, majd a Holdmérnöki Egyetem hallgatója lesz.

– Köszönöm a bemutatást. Szóról szóra megfelel a valóságnak.

Borisz „bácsinak” tetszenek a talpraesett gyerekek.

Elhatározza: ha engedik magukat kikérdezni, egy kicsit beléjük tekint.

– Hm!… Lunatagozatos voltál. Akkor sok mindent tudnod kell már a mi itteni dolgainkról. Például: mit gondolsz, miből nyerjük a vizet?

– Sok száz éven át a holdtelepüléseket a Földről látták el vízzel – fújja Berci a választ. – Szilárd halmazállapotban, mint jeget szállították ide, mért így egyszerűbb és „olcsóbb” volt. Az olcsóbb szót idézőjelben mondtam, ugyanis ezt a földi vizet két kellemetlen negatívum jellemezte: kevés volt és drága. Ezért minden cseppjét sokszor újrahasználták. Valamennyi kupolavárosnak megvolt a maga derítője, azaz víztisztító üzeme. Ismerek egy 2350-ben kiadott vízfogyasztási rendeletet. Ez felsorolja, hogy például szellemi munkát végző férfi napi 450 gramm ivóvizet fogyaszthat, fizikai munkás 550 grammot, tíz évnél fiatalabb gyermek viszont csak 350-et. Mosakodásra, tisztálkodásra naponta 3000 gramm jutott…

Liuna éles hangon kiabálni kezd: – Csalás!… Szégyelld magad, ne folytasd!… Vegyétek el a memóriagépét! Nem ő mondja, hanem a gép. Csalás!

Az igazgató nem érti, miféle csalásról beszél az izgatottan viselkedő kislány, mivel vádolja Kocsis professzor rendkívül értelmes fiát. Fogalma sincs róla, mi az a memóriagép! (Amikor ő járt iskolába, ez a „tanulmányi segédeszköz” még nem létezett.)

– Borisz bácsi! Bercinek van egy memóriagépe, az súgja neki a választ! – árulkodik tovább a kis piros hajú.

Berci fölényesen, gúnyosan mosolyogva benyúl a zsebébe, kiveszi a vád tárgyát képező masinát, átnyújtja az igazgatónak.

– Itt van, tessék. Amint tetszik látni: tokban. Így nem lehet használni. A politetrafluor-etilén műanyag tok tökéletesen szigetel. Tokban még bekapcsolni sem lehet. Nem ez a kis szerkezet súgott, hanem egy másik, nagyobb. Az élő memóriagépem a koponyámban. Mondjam tovább?

– Nagyon formás kiselőadást tartottál. Szeretném, ha befejeznéd.

– Nemrég ünnepeltük századik évfordulóját annak az eseménynek, amikor Thomas Shire, a nagy geológus, megtartotta híres székfoglalóját a Világakadémián. Ekkor bizonyította be, hogy a Holdnak is van juvenális vize.

Liuna már megbánta előbbi heves viselkedését. Szeretné valahogy jóvátenni. Ezért legszerényebb hangján, szinte fuvolázva kérdezi:

– Kedves Berci… volnál szíves megmondani, mi az a juvenális víz?

– Válaszolj rá magad! – diadalmaskodik a fiú. – Tessék a memóriagép, tok nélkül. Helyezd okos kis ujjacskádat erre a kimenőpólusra… úgy… és most válaszolj: mi a juvenális víz?

Liuna gépiesen hadarni kezd:

– A Föld típusú és korú bolygók magmagázaiból és vegyileg kötött vizeiből többnyire vulkáni tevékenység következtében a felszínre kerülő víz. Lehet forrás vagy krátertavacska. Legtöbb esetben forró, gőzölgő. Sok esetben ásványi anyagot tartalmaz.

A többiek tapsolnak, helyeselnek.

– Csak így tovább! Folytasd, Liuna!

Folytatja:

– Thomas Shire vezetésével megindultak a Holdon a vízkutató fúrások. Ötvenezer méter mélységben találtak rá a juvenális vízre.

– Bravó, kislány… azaz bravó, memóriagép! Nos, gyerekek… – venné át a szót Borisz bácsi, ha Pierre meg nem előzné:

– Bocsánat, hogy félbeszakítom… de mi ma reggel megalakítottuk a „Három és Fél Cimbora” elnevezésű csapatot. Tessék talán így szólítani minket.

– Szívesen, cimborák. Így jó lesz?

Üdvrivalgás fogadja akijelentést. Borisz Lopar, a Hold Állam Vizet Termelő Vállalatának igazgatója, aki 2441-ben született az Adriai-tenger Krk nevű kicsiny szigetén, végleg belopta magát a Há-Ef-Cé tagjaínak szívébe. Áhítattal lesik minden szavát.

– Annak idején fél esztendeig tartott, amíg a megtalált és megtisztított juvenális vízzel, az „új vízzel” valamennyi kupolavárosunkat elláttuk. Most már bőségesen. Ma minden Holdon lakó családnak vagy magányos személynek saját fürdőszobája van, uszodát, strandot építettünk. Elegendő vizet kap az ipar, a kertészet. Persze azért továbbra is takarékoskodunk. A víztisztító berendezések teljes kapacitással működnek. Friss vízzel csak a természetes elhasználódás folytán felmerülő hiányt pótoljuk, és az új igénylőket látjuk el… No, cimborák, a sok szónak itt a vége.

– Köszönjük, Borisz bácsi!

– És most következik mindannak a megmutogatása, amiről beszéltünk. Há-Ef-Cé, sorakozó!… Utánam!…

Nox-19 volt, mire végeztek a Vizet Termelő Vállalat megtekintésével. Maradtak volna még szívesen, de a gyomrok korogtak, s ez már a neandervölgyi barlanglakó ősök idején is azt jelentette, hogy éhes az ember.

– Megbeszéltem a szüleitekkel, hogy itt maradtok ebédre.

Ugyanis az Energiaközpont, ahová készültök, itt van a szomszédban. Nem volna értelme egy óra hosszat minifurgonozni hazáig, újabb óra hosszat vissza. Majd együtt megebédelünk… úgy értem, hogy vállalatunk valamennyi dolgozója és mi: Há-Ef-Cé cimborák.

Berci sejtette, hogy nem lesznek sokan. A körséta alatt kevés munkásfélét látott. Egy-két halványsárga selyemköpenyes ember piszmogott óriási kapcsolótáblák előtt, mások zümmögő számítógépeket figyeltek… de azért nyolcvan-száz főre számított.

Rajtuk kívül tizenöten ülték körül a hatalmas, szépen megterített asztalt, melynek közepén apró liftek emelték a mélyből az asztallap szintjére a leveses, húsos, köretes tálakat, süteményt, gyümölcsöt és sokféle alkoholmentes italt.

– Azt hittem, hogy többen leszünk – kockáztat véleményt Berci. – Vagy a többiek máshol esznek?

Borisz bácsi nevet.

– A többiek sehol sem esznek. Nem kapnak ebédet, A többiek ugyanis számítógépek és kiszolgáló robotok. 211 kupolaváros, 48 űrkikötő és tízezer ember mindennapi vizére mi tizenhatan ügyelünk. Azaz… van még másik tizenhat emberünk is: két nyolctagú brigád. Az egyik a karbantartó, a másik a javítórészleg. Ezek a legképzettebb szakembereink. Ők állandóan „házon kívül” vannak.

A mellette ülő, erősen kreol bőrű nőhöz fordul.

– Ma hol is, Bettyke?

Betty nyilván a vállalat mindent tudó üdvöskéje. Azonnal válaszol:

– A karbantartók a 120-as kupolaváros szokásos negyedévi felülvizsgálását végzik. A javítórészleg ész nélkül rohant a Luna-1-be, a kormányzói palotába. Gomes asszony személyesen videfonált, hogy nem tud megfürödni, mert a csapból piszkosszürke víz folyik.

A gyerekekből kipukkan a nevetés. Élénk fantáziájukkal elképzelik az öregecske kormányzónét, amint anyaszült meztelenül a kádba akar lépni. Szinte látják, miként téblábol rémülten, mert a víz zavaros, mocskos.

– Nektek ez mulatságos helyzetkomikum, nekünk komoly gond és aggodalom. Egy rosszul működő derítő a legsúlyosabb fertőzéseket okozhatja. Tudnotok kell, hogy a kupolavárosok víztisztító berendezésébe visszafolyik a körzet valamennyi szennyvize. Mosogatólé, mosdók és mellékhelyiségek öblítővize, gyárak hűtővize és általában minden egyéb piszkos lé. A derítő ülepíti, megtisztítja, fertőtleníti, ízesíti… olyan tökéletesen, hogy abszorbeált ivóvizünk üdítőbb, mint a juvenális „új” víz.

Pierre felkapja az asztalon lévő korsót, és színig tölt egy poharat jéghideg ivóvízzel. Közben kajánul vigyorog.

– Vasgyúró! Parancsolj! Szomjan ne vessz itt nekünk!

Berci kezébe veszi a harmatos kelyhet… a víz valóban gyönyörű tiszta… aztán szép lassan kiissza az egészet.

– Köszönöm, finom volt.

Majd a házigazdához fordul.

– Ugye, Borisz bácsi, ugyanebből a vízből készül a reggeli tea, a déli leves, a mártásfélék, hűsítő italok, a fagylalt… ugyanezt a vizet használja Liuna apukája: Otto Steff bácsi is a Központi Konyhán?

Borisz bácsi érti a kérdés lényegét.

– Természetesen ebből készül minden amit megeszünk, megiszunk. Más víz a Holdon nincs.

Berci „aggodalommal” nézi Pierre barátja zöldre színeződő arcát.

– Csak nem vagy rosszul, Jegenye?…

– Nincs kedvem tovább mászkálni. Fáj a lábam, és rettenetesen unom – nyafog Liuna. – Mindenki tudja, hogy a Hold teljes energiaszükségletét napfényelemek szolgáltatják. Körben a Hold egyenlítőjére vannak telepítve. Nem tudom, hány, de sok.

– Százkilencezer és száznegyven.

Pierre közölte a helyes számot, aztán így folytatja: – Minden száz méterre egy napfényelem-rendszer jut. Mivel a Holdnak nincs levegője, s ennek következtében nincs felhőzete, vagyis soha nem borul be az ege, felszínének a felét állandóan érik a napsugarak. Vagyis közel 55 ezer napfényelem mindig dolgozik, igen magas, közel 60 százalékos hatásfokkal.

– No látod, te is tudod, biztosan Bercinek sem újság. Hagyjuk a csudába az Energiaközpontot, menjünk valahová, ahol szórakozni lehet, uszodába vagy cukrászdába vagy plasztikinóba.

Berci udvariasan csatlakozik a javaslathoz.

– Teljesítsük Liuna kívánságát. Az Energiaközpontot máskor is megnézhetjük… – Hirtelen eszébe jut valami. – Hoppá! Elfelejtettük, hogy Pierre édesapja is vár bennünket az Urándúsítóban!

– Oda szívesen megyek! – kap az ötleten a lány. – Adam bácsit nagyon szeretem. Ő mindig megkínál ananászbonbonnal… és hátha találkozunk Antonio bácsival is.

Pierre egy pillanatra meghökken. Mi a manó? Liunának tetszik a lenyalt hajú brazil?… Aztán elhessegeti a különös, ijesztő érzést – élete első féltékenységét.

– Rendben van, gyerünk apához!

A Hold Állam Urándúsítója kiterjed a Luna-201-es kupolaváros egész területére. Évente ötszázezer tonna naszt-uránt dolgoznak itt fel. A dúsított ércet azután a közeli 22-es űrkikötőből szállítják a Földre.

Az óriási épületcsoport közepén toronyház mered a kék fényben csillogó acélüveg kupolának. Ennek legfelső – ötvenedik – szintjét foglalja el Adam Renard főmérnök-igazgató „birodalma”: titkársága, tanácskozóterme, dolgozószobája, laboratóriuma. A gyorslift fél perc alatt viszi fel az utast – jelen esetben a zajos jókedvvel érkező „Három és Fél Cimbora” teljes tagságát.

Róza néni, az idős titkárnő tud jövetelükről. Mosolyogva fogadja őket.

– Menjenek csak fel a tetőteraszra. Az igazgató úr ott beszélget Sao Felipe úrral.

– Nem szeretnénk zavarni – szerénykedik Berci.

– Várja magukat. Már az ananászbonbont is kikészítettem.

– Akkor gyerünk! – vezényel Liuna.

Ölbe kapja Csibészt, és fürge léptekkel nekivág a puha habszőnyeggel borított kanyargó lépcsőnek. A fiúk utána.

Délszaki növények mesterséges dzsungeljében, illatos permetet árasztó kis szökőkút mellett ül a két férfi. Antonio beszél:

– …kérlek, Adam, nálunk otthon van csinálás Brazíliában az ásványok fajsúlykülönbségén alapuló hidrodinamikai eljárás, ciklonmosással dúsítunk…

Ekkor felzeng a köszöntőkórus:

– Jó-hol-dat kí-vá-nunk!

Adam Renard eléjük siet.

– Csakhogy megjöttetek! Szervusztok! – Megöleli mindhárom gyéreket, Csibésznek meghúzza a fülét. – Gyertek, üljetek le. Azonnal kaptok jégbe hűtött gyümölcsitalt és ananászbonbont.

A brazilhoz fordul:

– Antonio, ugye nem haragszol meg. Tíz percet a gyerekekkel töltünk, utána folytatjuk a beszélgetést.

Sao Felipe feláll.

– Természetesen, én is örülök nekik. Én téged üdvözöl, Berci barátom. Jól érez magad a Holdon?

– Nagyszerűen, Antonio bácsi!

– Ni csak! Kislány piros hajjal, kedves kis szeplőkkel! Neve… Ne! Ne mondja! Tudom!… Neve Liuna. Van gyönyörűséges név, lehet szépen mondani: Li-u-na…

A lánynak kipirosodnak a szeplői.

– Antonio Sao Felipe… az is nagyon szép.

– Köszönök… és kedves Pierre is itt van.

Pierre arcára komor felhő ereszkedik. Gondolatai mint a motolla forognak. Fegyelmezd magad, Pierre! Ez az ember nagy tudós, vendégünk, senkit sem bántott! A fajtájának ilyen „udvarlós” a modora. Nem tehet róla… Fegyelmezd magad, Pierre!… Aztán csak kibök két mogorva szót: – Itt vagyok.

Sao Felipe mintha észre se venné. Ismét Liuna felé fordul, aki ölében tartja Csibészt.

– Milyen kedves kiskutya van… Nem is tudtam, hogy a Holdon újabban szabad…

– Tetszik tudni, az úgy volt – kezdi Liuna a tájékoztatást –, hogy Berci papája…

Sao Felipe sohasem fogja megtudni, hogy mi történt Berci papájával, mert amint kedvesen Csibész felé nyújtja a kezét (szeretné megsimogatni), a műpuli vadul felhördül, és belekap a férfi középső és mutatóujjába!

– Que diablo! – kiáltja Antonio, és lök egyet a kutyán. – Az ördögbe!

Csibész kirepül Liuna karjaiból. Nagyot koppanva a márványpadozatra esik. A férfi kezén – három kis sebből – folyik a vér. Liuna rémülten sikoltozni kezd.

– Jaj!… Borzasztó!… Jaj!… Csibész! Mit tettél?!…

– Semmi, semmi – legyint udvariasan Sao Felipe.

Csibész a terasz közepén berzenkedik, szétvetett lábakkal, égnek álló szőrzettel, hörögve, morogva, mint egy megvadult kis sátánfióka.,

Liuna megdöbbenve bámulja… (Édesanyámtól tudom, hogy az emberek – alig ezer éve – még hittek mindenféle sátánokban, ördögökben, boszorkányokban. Édesanyám mutatott egy képet, Hieronymus Bosch festette, azon láttam éppen ilyen kis fekete szörnyeket…) Eddig jut töprengésében, amikor Csibész – rakétasebességgel – ismét megtámadja Antonio bácsit.

Nekiugrik a bal combjának, apró, éles fogait beleakasztja a nadrág vékony selyemanyagába, és egyetlen rántással bokáig fölhasítja. A brazil rúg egy nagyot, a kutya Berci lábai elé esik.

A fiú villámgyorsan fölkapja és kikapcsolja. Csibész most úgy fekszik Berci tenyerén, mint akiben nem maradt egy szikrányi élet sem. Antonio látja ezt, és mentegetőzni kezd: – Rettenetesen sajnálok, hogy így megrúgta kiskutya. Talán csak elájulni… Magához tér.

– Nincs semmi baja, Antonio bácsi, kérem, azonnal elvisszük, meggyógyítjuk! – Berci már indulna is kifelé.

Adam Renard döbbenetében keresi a szavakat.

– Antonio, kérlek… nem is tudom, mit mondjak, hogy ilyen támadás ért. Ez a kutya ugyanis nem…

Pierre hirtelen közbevág:

– Nem szelíd, akarja mondani apu!… Csibész a Hortobágy nevű pusztán nevelkedett!… Igen! Terelőpuli családban!… Vad és izgága. Eddig nem volt vele, semmi bajunk. Bocsánatot kérünk, és nagyon sajnáljuk, ami történt. Majd ráncba szedjük ezt a kis vadállatot! – Apja felé fordul, és különös hangsúllyal ismétli: – Elvisszük ezt a vadállatot…

– Gyerünk a hatvannégyesbe! – javasolja Liuna. – izgalom után le kell hűtenünk magunkat!

A 64-es kupolavárosban gyepszőnyeg, fák, bokrok, virágok, sportpályák és az ötvenméteres uszoda langyos vize várja őket.

Tarka öltözősátrak mindenfelé.

– Az egyikbe belebújsz és levetkőzöl. Van fürdőnadrágod?

– Van.

Pierre és Liuna szép szabályos fejest ugrik a kritálytiszta mély vízbe. Berci ugrása hasasra sikerül.

– Ezt még gyakorolni kell! – rikkant Pierre.

Csibész boldogan szaladgál a part menti fűben.

A medencében rajtuk kívül senki nem úszkál.

– Itt mindig ilyen „sokan” vannak? – érdeklődik Berci.

– Járnak ide szép számmal… de most valami nagy rögbimeccset közvetít a plasztivizor. Azt nézi mindenki… Legalább nyugodtan tudunk beszélgetni.

Ezt Pierre mondja, majd közelebb inti magához a „helyettesét” és a „tagot”.

– Mit szóltok a „segéddolgozó” ijesztő viselkedéséhez?

– Borzasztó volt! Szegény Antonio bácsinak folyt a vére! De ugye nem kell őt veszettség ellen beoltani?

– Kit? A műkutyát vagy a te Antoniódat? – kérdezte meglehetősen gorombán Pierre.

– Miért vagy ilyen indulatos? Nincs rá semmi okod!

– Nincs?… – és meglepő élethűséggel utánozza Sao Felipe szavait: – „Kislány piros hajjal, kedves kis szeplőkkel… neve… neve Liuna… gyönyörűséges név!”

A „kislány piros hajjal” unottan biggyeszti a száját.

– Bravó! Remek!… Most utánozd egy kicsit Celsius tanár urat is, hogy teljes legyen a műsorod!

– Ne marakodjatok! – inti őket Berci. – Komoly dologban kell dűlőre jutnunk. Mi legyen Csibésszel?

Csibész – meghallva nevét – boldog vakkantások kíséretében a medence széléhez szalad. Liuna megfenyegeti. De ettől a „fenyegetéstől” egy szúnyog sem ijedne meg.

– Miért voltál olyan goromba, Csibész? Miért haraptad meg Antonio bácsit? Nem mondanád meg?

Csibész üdvözülten csóválja a farkát, és kutyanyelven a boldogságot jelentő legtökéletesebb vinnyogását hallatja.

Pierre mérgesen szűri le a kézenfekvő következtetést: – Bizonyára bedöglött valamelyik alkatrésze. Ki kell cseréltetni.

Berci buzgón helyesel:

– Igazad van, ó, délceg Jegenye. Most már csak keresnünk kell valakit a Holdon, aki megvizsgálja Csibész szerkezetét, ráakad a hibára. Aztán meg kell kérnünk azt a Kocsis II. professzort, hegy javítsa ki.

– Hűha! Vasgyúró komám, igazad van! Csibészt a Holdon aligha lehet megjavíttatni.

– Pedig így nem maradhat – bizonygatja Liuna –, hiszen könnyen előfordulhat, hogy újból találkozik Antonio bácsival, és ismét megtámadja… vagy bárki mást. No, te híres holdmérnökinas, nem találsz megoldást?

– De bizony találok. Roppant egyszerű a dolog. Kérdezzük meg apát. Mondjuk el neki, hogy mi történt. Ő biztosan rájön a hiba okára.

Pierre – szokása szerint – üvöltözni kezd örömében, és hadonászik szélmalomkarjaival. Nála ez az elragadtatás jele.

– Te lángész! Te csodálatos elme!

Ráugrik Bercire, és lenyomja a víz alá. Berci nem hagyja magát, felülkerekedik. Most már Pierre rúgkapál a medence fenekén.

– Mit csináltok, ti őrültek?!

Berci harsogva nevet.

– Nem látod? Szeretjük egymást!

Pierre is a felszínre kerül. Prüszköl, krákog.

– Phüüü!… Krrr… Phüüü… Hogy ez nem nekem jutott eszembe!… Krrr… öltözködjünk sebesen!… Minifurgonra, cimborák!

Roberto Namora portugál származású híradástechnikai mérnök. Harmincegy éves, hullámos hajú, karcsú férfi, Pierre „barátja”. Szinte leesik a forgószékről, amikor a Há-Ef-Cé megrohanja..

– Arról van szó, Roberto, hogv Berci apja… A kutya nem is valódi kutya, és megharapott valakit… Ugyanis a terelőpuli gépezet… Senki sem tudja megállapítani… Ezért rendkívül fontos lenne, hogy az édesapám… Netán valamelyik alkatrésze zárlatos lett…

– Csend! – kiált rájuk Roberto.

Elhallgatnak.

– Pierre! Értelmesen, tömören mondd el, mit akartok.

– Szeretnénk videfonon beszélni Berci édesapjával, Kocsis professzorral, aki Párizsban lakik. Azért jöttünk hozzád, és nem otthonról hívjuk fel, mert átkozottul sürgős a dolog.

– No, ezt hamarabb is kinyöghettétek volna. Rendben van, behozom nektek soron kívül, de most nálam is várni kell egy keveset. E pillanatban mind a száz kimenő vonalam foglalt. Üljetek le addig, amíg valamelyik felszabadul.

Elhelyezkednek, Berci kíváncsian nézegeti a zümmögő, pislákoló, vibráló, sípoló, berregő, villanó gépcsodákat. Roberto megkérdezi:

– Te vagy az a fiú, aki a Földről jött?

– Én vagyok. Kocsis Berci a nevem.

– Roberto Namora vagyok. Tegezhetsz, és szólíts Robertónak.

– Köszönöm… Roberto.

– Magyarázd el neki, Pierre, hogy voltaképpen hol van, és mit lát.

– Ez itt a Központi Híradástechnikai Intézet – kezdi Pierre – , mondhatnám, hogy a Hold szeme és füle, amivel az egész világot látja és hallja. Elsősorban a Földdel tart állandó kapcsolatot. A Föld egyenlítője fölött 300 kilométer magasságban kering a Luna űrállomás. Sebessége egy egészen kicsivel több az Egyenlítő sebességénél, azaz körülbelül 485 msec – de ellenkező irányban halad. Így hozzánk viszonyítva látszólag mindig egy helyben áll. Természetesen a Földnek felénk eső oldalán. A Lunán dolgozó technikusok minden időben venni tudják a Hold adásait, és továbbítják a címzetteknek…

Ebben a pillanatban felvillant az óriási szerelékfalon egy kis zöld lámpa.

– Felszabadult egy vonalam – jelenti Roberto –, kérem a számot.

– Párizs, Clichy 67-18-111…

– Hívom: Párizst kérem… Párizst kérem… Párizs, jelentkezz… Itt Hold… Itt Hold… Clichy 67-18-111… igen, a vége három egyes… köszönöm. – Pierre-ék felé fordul. - Menjetek be a hetes fülkébe. Beszélhettek.

Néhány másodperc múlva megjelent a videfon kis képernyőjén Kocsis professzor szakállas, bajuszos, bozontos arca.

– Ni csak! Kit látok!… Te vagy az, Berci fiam? Kedves, hogy felhívtál. Hogy vagy?

– Jóholdat, papa!… Köszönöm kérdésedet, jól vagyok.

– Helyes, helyes. Renard-ék hogy vannak?

– Náluk minden rendben. Nagyszerű emberek!

– Add át nekik szívélyes üdvözletemet. Tudod, ugye, hogy Adam Renard nemzetközi hírű, kiváló tudós. Hát eszerint viselkedj! No, örülök, hogy láttalak. Szervusz, fiam…

Berci kétségbeesetten kiabálni kezd: – Ne menj még el, papa! Nagy baj van!

– Baj?… Micsoda?

– Csibész, a műpuli, akit Pierre-nek küldtél, nagyon furcsán viselkedik. Azt hisszük, hogy elromlott.

Kocsis professzor komolyan magyarázni kezd: – Csibész nem aki, hanem amely. Nem személy, nem élőlény, hanem annak tökéletlen utánzata. Egész életedben vigyázz arra, hogy robotjaid ne legyenek akik, nehogy a fejedre nőjenek. A múlt héten itt Párizsban egy háztartási robot megölte a gazdáját. Ez a szegény fickó emberszámba vette a masináját, megtanította olvasni, levelezett vele. Egy helytelenül leírt szó miatt kellett meghalnia. Amikor megvizsgálták a robotot, központi agyában erre az utasításra bukkantak: „Reggel hétkor köss fel!” Költs fel helyett. A gép teljesítette a parancsot…

– Apa, most nem ilyesmiről van szó. Csibész…

– Csibész? Mit csinált?

– Iszonyú dühre gerjedt, acsarkodótt, égnek állt a szőre, megtámadta egyik barátunkat, összeszaggatta a ruháját, és megharapta a kezét!

– Acsarkodott és harapott?… – Kocsis professzor jóízű nevetésre fakadt. – Nincs semmi baja, fiam, Csibész nem romlott el. Csak én lettem öregségemre kicsit feledékeny. Elfelejtettem megmondani, hogy Csibészbe egy bioáram-érzékelőt is beleépítettem. Igazán restellem, hogy megfeledkeztem a dologról, s ezzel bajt okoztam. Szóval… figyelj rám! Ha Csibész olyan emberrel találkozik, aki egyenes, becsületes, szeretetreméltó, akkor barátságos, csóválja a farkát.

Ha olyannal, akiről érzi, hogy nem mond igazat… akkor dühöngeni kezd, fölborzolódik a szőre, villog a szeme, támad és harap, mint egy igazi kutya. Éppen ezért jól vigyázzatok: idegen személy jelenlétében mindig szíj legyen a nyakán… Ennyi az egész. No, szervusz, kisfiam… Jóholdat!

A készülék elsötétült.

– Végeztetek? – kérdezi Roberto. – Megtudtatok mindent?

– Köszönjük… Igen, mindent megtudtunk… Baktatnak lefelé az előcsarnok lépcsőin. Odakint leroskadnak egy padra. A pad szép lassan elkezdi ringatni őket, és muzsikál is hozzá.

Pierre dühösen felugrik.

– Ezer neutronbomba! Ki találta ki ezt a hülyeséget! – Ledobja magát a gyepre. – Üljetek ide mellém. A fű csak nem kezd el énekelni!

Most Liuna szólal meg, óvatosan, lassan ejtve minden hangot:

– Bioáram-érzékelő… Tehát nem romlott el a szerkezete, csak… csak éppen nem tetszik neki Antonio bácsi. Hogy mondta édesapád? Nem mond igazat. De hiszen ez roppant jelentőségű dolog!

Berci is átgondolta már mindezt. Most helyesel: – Igen, ez roppant jelentőségű dolog. Azonnal meg kell mondani Adam bácsinak!

Pierre-nek más a véleménye.

– Mi történik akkor, ha tévedünk… azaz ha Csibész bioáram-érzékelője téved. Egyetlen hibás forrasztás, egyetlen rossz érintkezés is okozhatta a műpuli dühkitörtését. Ki vállal ezért felelősséget?… Lehet, hogy ártatlanul gyanúsítunk egy tisztességes embert… Nem, apát nem szabad ilyen kínos helyzetbe hoznunk.

Berci igazat ad a barátjának.

– Amíg bizonyosat nem tudunk, valóban nem szólhatunk róla Adam bácsinak. Tehát most nem neki mondjuk el.

– Hanem kinek? – érdeklődik Liuna.

– Természetesen Szíriusz kapitánynak.

– Igazad van! Indulás Szíriusz kapitányhoz!

Körülülik a régimódi ebédlőasztalt: Viktor Szíriusz, Pierre, Berci és Liuna. A kislány ölében Csibész nyújtózkodik. Már mindenről beszámoltak, és most izgatottan lesik-várják öreg barátjuk bölcs szavát..

– Nagyon jól ismerem édesapádat, Berci fiam. Nagy tudós. Nagyon nagy tudós. Azért mégis azt tanácsolom, ne vegyük készpénznek…

Berci hevesen közbeszól:

– Szíriusz bácsi, tessék nekem elhinni, hogy apa soha nem téved. Amit apa egyszer kimond, az biztosan úgy van!

– Igen, igen… – nyugtatja a fiút a kapitány – de figyelj csak ide. Apádnak, ugye, sok felfedezése, találmánya van. Mit gondolsz, ő megelégedett valaha is egyetlen próbával, egyetlen bizonyítással?

– Természetesen nem. Százszor és százszor kipróbálta minden találmányát, amíg megbizonyosodott… Értem már! Azt tetszik gondolni, hogy ki kellene még egyszer próbálnunk Csibész bioáram-érzékelőjét!… Igen, ezzel nagyon is egyetértek!… De hol találunk olyan embert itt a Holdon, akiről teljes bizonyossággal tudjuk, hogy „gonosz indulatokat hordoz a szívében”? Hiszen tetszett látni, hogy Csibész, amikor beléptünk, Szíriusz bácsit farkcsóválással üdvözölte.

– Most utólag, tudva, hogy mit jelent, büszke is vagyok erre a farkcsóválásra. Hanem ami a gonosz indulatú embert illeti, azt hiszem, ismerek egyet.

A gyerekek érdeklődéssel, némán várják a folytatást.

– Igen… van valaki. Nehezen fogjátok elhinni… Itt él a házamban…

– Csak nem…?

– De igen… öreg házvezetőnőm, Leonida néni az illető.

Pierre és Liuna hevesen tiltakoznak.

– Leonida néni?!… Az lehetetlen! Ne tessék ilyet állítani! Leonida néni nem lehet olyan! Ő a legjobb, legbecsületesebb ember a világon.

Szíriusz kapitány elégedetten bólogat. Lám, hogy szeretik ezek a gyerekek az ő derék Leonidáját. Milyen boldog volna az öregasszony, ha ezt hallaná. Persze, igazuk van…

– Persze, igazatok van. Leonida néni olyan kiváló ember, amilyennek tartjátok. De nem tudtok róla valamit. Fiatal lány korában csúnyán összemarcangolta őt egy nagy juhászkutya. Kórházba kellett szállítani, alig tudták megmenteni az életét. Azóta szívből gyűlöl minden kutyát. Erre a mélységes gyűlöletre feltétlenül reagálnia kell Csibész bioáram-érzékelőjének.

Ekkor megszólal a házi hangszóró: – Hazaérkeztem, Viktor Szíriusz.

– Köszönöm – szól vissza a kapitány. Aztán a gyerekekhez fordul. – Megjött Leonida. Behívom őt, de nagyon vigyázzatok. Tartsátok keményen Csibészt. Lehet, hogy sokkal erősebb, mint egy hasonló nagyságú igazi kutya.

A mikrofonhoz hajol.

– Leonida, kérem, legyen szíves, jöjjön be.

– Megyek…

Pár másodperc múlva tokjába surran az ajtó.

– Tessék, Viktor Szíriusz. Miért hívott?

Csibész izgatottan morogni kezd. Leonida néni meglátja.

Ijedten felsikolt.

– Jaj!… Egy kutya!… Egy ronda, fekete kutya!

Csibész vadul ugat, és tépné ki magát Berci és Pierre izmos markából.

– Szent Leonida! Védelmezz!… Fogják erősen! El ne engedjék azt a rusnya állatot!

Csibész már valósággal őrjöng. A két fiú nyugtatja, simogatja:

– Jól van, Csibész, ne bomolj, Csibész!…

Hiába. A kutya tajtékzik, dobálja magát.

– Köszönöm, Leonida, kimehet.

De Leonida néni nem megy ki. Szigorúan ránéz a gazdájára, csípőre teszi a kezét, s felháborodásában már, a kutyáról is megfeledkezik.

– Micsoda?! Kimehetek?!… Hát csak azért hívott be, hogy megijesszen? Ezt soha sem bocsátom meg magának, Viktor Szíriusz! Soha sem bocsátom meg!

Pierre rémülten kiáltja:

– Tessék már kimenni, Leonida néni! Nem bírjuk tartani a kutyát!

Leonida néni a gumilabda ruganyosságával ugrik az ajtóhoz.

– Megyek! Jaj, megyek!… El ne engedjék!…

Az ajtó csukódik… és Csibész abban a pillanatban megnyugszik. Mintha mi sem történt volna. Átmászik Liuna ölébe és a kislány tenyerébe hajtja a fejét.

– Nahát, ez igazi csoda!

– Figyelitek, milyen gépiesek az érzelmi megnyilvánulásai? Harag, gyűlölet, megnyugvás, szeretet. Csibészben bizony létezik és kitűnően működik egy bioáram-érzékelő.

Szíriusz kapitány mondta ki a sikerült próba eredményét.

Pierre még hozzáteszi:

– Ezek szerint bebizonyosodott, hogy Antonio Sao Felipe szívében gonosz indulatokat hordozó, hazug ember.

Döbbent csend ereszkedik közéjük. Majd Liuna kérdezi: – Mit tegyünk?

– Ti egyelőre semmit – utasítja őket a kapitány. – Hallgattok, mint dinnye a fűben!

(Dinnye a fűben… villan Liuna agyában az emlékezés. Édesanyám mondta volt: régi szólásmondás. Azelőtt, régen, a dinnyét a felszántott földön termesztették. Ott lapultak és hallgattak a szép nagy görögdinnyék a fűben… Őrült vagyok, hogy épp most erre gondolok! Hiszen Szíriusz bácsi iszonyúan fontos dolgokról beszél! Oda kell figyelnem…) – …tehát én lépek most a tettek mezejére. Él egy ráérős öreg barátom Brazíliában. Valamikor magas rangú kormányhivatalnok volt. Feladok neki egy táviratot, amelyben kérdezek valamit. Holnapra itt lehet a válasza. Holnap délután, ugyanebben az időben, azaz Sol-346-kor jöjjetek el újra. De addig egy szót se senkinek!

– Hallgatni fogunk, Szíriusz bácsi.

– Mint dinnye a fűben! – fogadkozik Liuna.

– Mint micsoda a micsodában? – csodálkozik Szíriusz bácsi, aztán nevetve elismeri: – No persze, persze, én mondtam. Tehát holnap. És ha nem hozzátok magatokkal Csibészt, bizonyosan kaptok Leonida nénitől finom tejszínhabos csokoládét mazsolás kuglóffal…

Másnap reggel greenwichi idő szerint 9 órakor a holdi időszámítás Nox-1-ről Sol-354-re váltott, és megjelent a Hold keleti horizontján a két hete nem látott napkorong keskeny, vakító csíkja, groteszk, hosszú árnyékokkal vonalazva be a kupolavárosokon kívüli hepehupás, krátersebhelyes holdfelszínt.

Sol-346-kor pontosan megérkezik a Három Cimbora Szíriusz bácsi lakására. (A „felet” otthon hagyták.) Sol-345-re a Há-Ef-Cé vezére, vezérhelyettese és tagja úgy megtömi a bendőjét a sok finom étellel és itallal, hogy szuszogni is alig tud. Leonida néni szorgoskodik az asztal körül, és váltig kínálja őket:

– Egy kis tejszínhabocskát… egy szelet kuglófot… vegyenek még, leikecskéim!

– Köszönöm – nyögi a szót Berci, aki már ránézni sem tud az ételre –, nagyon elég volt.

– Akkor hát váljék egészségükre… Leszedhetem az asztalt, Viktor Szíriusz?

– Szedje, Leonida, szedje… de igyekezzék!

Leonida keze megáll a levegőben. Ujjával nem a tejeskanna fülét kulcsolja át, hanem megfenyegeti a kapitányt.

– Tudom, hogy azt szeretné, ha már kint lennék. Tudom, hogy valamiben töri a fejét, maga vén… maga vén…

– Hohó! – harsog a kapitány vidám hangja. – Meg ne mondja nekik, hogy mi vagyok! Legalább előttük maradjon egy kis tekintélyem!

– Az a szerencséje, hogy ismertem és szerettem az édesanyját, maga vén szamár… – dohog az öregasszony, és boldog, hogy mégis kimondta.

Csukódik mögötte az ajtó.

Pierre izgatottan felugrik.

– Szíriusz bácsi! Érkezett válasz?

– Érkezett bizony. Sol-348-kor. Tizenhét milliméteres ultrarövid hullám hátán tette meg az utat Brazíliától a Holdig… No, szép nyugodtan üljetek csak le… úgy… és fogadjátok meg, hogy tudtom és beleegyezésem nélkül semmit sem csináltok.

– Megfogadjuk! – hangzik a kórus.

– Akkor felolvasom.

Belső zsebéből összehajtogatott interkontinentális táviratot vesz elő. Szép kényelmesen kisimítja.

„Viktor Szíriusz nyugalmazott űrhajóskapitánynak, Hold Állam, Luna-28-as kupolaváros. Brazília Államelnöki Hivatala, valamint a Brazil Tudományos Akadémia kérdésemre egyöntetűen azt válaszolta, hogy Antonio Sao Felipe nevű geológust nem ismernek, ilyen nevű levelező tagja nincs az Akadémiának, nevezett egyén sem ajánlólevelet, sem bármiféle ösztöndíjat nem kapott.”

HARMADIK FEJEZET

amelyben megismerjük Csibész újabb képességeit, és a „róka” végigfut a sínhálózaton

Nagy csend szorítja őket. Hosszú ideig csak a nehéz lélegzetüket hallani. Végre Pierre megszólal: – A brazil államelnök levele tehát hamis.

Liuna folytatja:

– És Antonio bácsi szélhámos.

Szíriusz kapitány megfontolja minden szavát.

– Valószínűleg… de még nem egészen biztos. Lehet valami félreértés, tévedés is a dologban. Érkezésekor ugyan csak futólag néztem meg ezt az embert, de nem látszott szélhámosnak. Azt hiszem, személyesen kell beszélnem vele. Mindenesetre felhívom a szállodájában… – és tárcsázza a számot.

A többiek feszülten figyelnek.

– Hotel Galilei?… Itt Szíriusz kapitány… Maga az? Üdvözlöm, kedves Peter! Hogy viseli magát a veséje?… örvendek. Hát csak szedje továbbra is, amit javasoltam. Meglátja, teljesen meggyógyul… Van egy vendégük, beszélni szeretnék vele. Antonio Sao Felipe úr Brazíliából… igen… – A kapitány hangjában árnyalatnyi izgalom rezdül. – Hogyan?… Mikor?… Sol-348-kor?… Ha mégis visszajönne, kérje meg, hogy hívjon fel. A számomat tudják… Köszönöm, Peter.

A videfon kikapcsol. – Mit mondott?

– Hallottátok: Peterrel, a főportással beszéltem. Azt mondta, hogy a brazil feltűnő gyorsasággal elhagyta a szállodát Sol-348-kor. A csomagjait is magával vitte.

Pierre lehetetlennek tartja, hogy megorrontott volna bármit is. Valamennyien hallgattak a dologról, mint a sír.

– Pedig minden jel arra vall, hogy szimatot fogott. Nézzétek csak a választáviratot, mikor érkezett?

– Sol-348-kor – állapítja meg Berci, és kezdi érteni az összefüggéseket.

– És mikor hagyta el a hotelt a ti Antonio bácsitok?

– Ugyancsak Sol-348-kor. De ez lehet véletlen egyezés is. Hogyan, miképpen tudhatta meg a választávirat tartalmát?

– Majd kiderül. Kiderítjük.

Szíriusz kapitány ismerteti tervét, és kiosztja a feladatokat.

– Mi hárman, mármint Berci, Liuna és én, a Hotel Galileibe sietünk, és ha lehet, szemrevételezzük a brazil elhagyott szobáját. Pierre, te hazamégy, és elhozod a szállóba Csibészt.

Hátha szükségünk lesz rá… Igyekezz! A Galileiben találkozunk.

Peter főportás nem sokat kérdezősködött. Készségesen fölengedi őket Antonio elhagyott lakosztályába.

A hálószoba olyan, mint ütközet utáni csatatér. Feldőlt székek, kiborított fiókok, dúlt szekrények. Lakója ugyancsak izgulhatott, kapkodhatott, mert néhány apró holmiját is szertehagyta. Találnak egy arcképes igazolványt és egy monogramos arany pecsétgyűrűt. Szíriusz bácsi nézegeti az igazolvány fényképét.

– Antonio Sao Felipe.. érdekes… ezt az embert én már láttam valahol, de akkor nem így hívták! Ez biztos!… Ejnye!… Hiába, nem jut eszembe.

Közben megérkezik Pierre és Csibész is. Csibész égnek álló szőrrel, peckesen járkál a szobában. Utálattal kerülgeti az eldobált tárgyakat. Pierre a gyűrűt piszkálgatja. Hirtelen felkiált: – Szíriusz bácsi! Tessék csak nézni!… A gyűrű monogramja elfordítható!… Mögötte… megeszem a sapkámat, ha ez nem ultrarövid hullámú rádióvevő! Még az is lehetséges, hogy adóvevő! Gyönyörű kis gépecske! Ilyen remekművet életemben nem láttam!

Szíriusz kapitány elkéri, forgatja, vizsgálja.

– Megvan a magyarázat!… Látod ezen a mikroskálán a 17-es számot? Erre van beállítva a vétel. Bizonyára millimétert jelent. Ezen a hullámhosszon ad a Föld a Holdnak. Antonio lehallgatta a Földről érkező táviratokat, köztük a róla szólót is! Ezért menekült ész nélkül… No, próbáljuk csak ki. Itt kell bekapcsolni…

A kis készülék vékonyka, de szép tiszta hangon megszólalt: „…az afrikai kontinensen kelet-nyugati irányban áthaladó viharzóna a Viktória-tó partjainál súlyos károkat okozott…”

Szíriusz elzárja.

– A Föld híradása a Holdnak. Időjárás-jelentés. Ezen a csatornán adják a táviratokat is.

Tanácstalanul, némán bámulják a csillogó aranygyűrűt.

Aztán nagy sokára Liuna felteszi az első izgalmas kérdést: – Ki lehet ő, aki Antonio Sao Felipének nevezi magát?

A másodikat Berci:

– Vajon mit keres a Holdon?

Pierre a harmadikat:

– Miben sántikál?

Viktor Szíriusz válaszol:

– Előbb-utóbb megtudjuk. Kocsis professzor meghatározása pontos, olyan ember, aki gonosz indulatokat hordoz a szívében, hazug. Veszélyes szélhámos lehet. Meg kell őt találnunk, bárhová bújt is el!

Liuna megvakarja feje búbját.

– Veszélyes… és elbújt? Szíriusz bácsi, hová lehet elbújni a Holdon?

A kapitány válaszolatlanul hagyja a kislány kérdését.

Körbejárja a lakosztály helyiségeit.

– Szíriusz bácsi…

– Tessék?… Majd beszélünk róla, kislányom. Most fontosabb munkánk van. Azt hiszem, még egyszer alaposan át kell kutatnunk mindent.

Nekilátnak mind a négyen. Elhúzzák a szekrényeket, leakasztják a képeket. Csibész a bútorok alatt bujkál. Telnek a percek, de eredmény semmi. Liuna abba is.hagyja, és a kapitányhoz fordul.

– Szíriusz bácsi, az előbb kérdeztem valamit, de nem tetszett rá válaszolni.

– Mit is, kislányom?… Tudom már! Hogy hová lehet elbújni a Holdon?

– Hová? Hová? – okoskodik Berci. – Szerintem bárhová, úgy, ahogy a Földön. Szekrénybe, ágy alá, pincébe, padlásra, bokrok közé, a minifurgon alagútjába… rengeteg helyre.

Szíriusz bácsi csóválja a fejét.

– Nem, nem. Kezdjük mindjárt az alagutakkal. Oda nem bújhat el senki. Mert újabban ha bárki vagy bármi kerül a pályatestre, egy fotocella-rendszer azonnal jelzi, és kikapcsolja a veszélyeztetett járműveket. És addig nem indít, amíg a betolakodó személyt vagy az alágűtba került tárgyat el nem távolítják. Folytassuk a lakóházakkal és a középületekkel. Megfigyelhetted már, hogy pince és padlás az egész Hold Államban nincsen…

– Kivéve Leonida néni pincéjét! – Ezt Liuna jegyzi meg.

– Abba csak az öregasszony testén keresztül lehet bejutni! – nevet a kapitány. – De ne vicceljünk. A Holdon körülbelül háromezer lakásban laknak. Ezek bármelyikébe könnyűszerrel besétálhat a rejtőzködő, mert a lakásajtókat mindenki mindig nyitva tartja.

– Kivéve Szíriusz bácsi házát, ahol zárva van a kapu, és régimódi húzós harangocskákkal kell bebocsátást kérni. Édesanyám mondta…

Pierre ingerült mozdulattal csendet parancsol.

– Majd legközelebb elmondod. Szívesen meghallgatjuk a lenhajú Aino társadalomtörténeti kutatásait, különös tekintettel a húzós harangocskákra, de most nem érünk rá. Azt hiszem, Szíriusz bácsi a lakásokat takarító robotgépekről akart beszélni.

– Igen, azokról.

– Milyen robotgépekről? – kíváncsiskodik Berci.

– A Holdon lévő valamennyi lakást robotgépek tartják rendben. Ezeket úgy programozták, hogy csak akkor takarítanak, azaz akkor kapcsolják be magukat, ha nincs a lakásban senki. Elbújni tehát ott sem érdemes, mert néhány órán belül lelepleződik a besurrant idegen.

– Így van – helyesel Szíriusz kapitány –, és ez még fokozottabban vonatkozik középületeinkre, bányáinkra, gyárainkra, no és legfőképpen az űrkikötőkre. – Akkor tehát a Holdon elbújni nem lehet – állapítja meg a piros hajú „vezérhelyettes”.

– Inkább úgy mondanám – javítja a kislány fogalmazását Viktor Szíriusz –, hogy a Holdon lévő kupolavárosokon belül rejtve maradni nem könnyű. Annál könnyebb a kupolavárosokon kívül. Odakinn a szűz holdfelszínen, a hegységekben, a fennsíkokon ezer és ezer repedés, nyiladék, barlang akad, nem is szólva az első holdfoglalók mesterséges üregeiről, folyosóiról, vermeiről, romos épületeiről. Ezek mindegyike alkalmas búvóhely, feltéve, hogy a bujkálónak jó szkafandere van. Persze levegő- és élelemtartalék nélkül ott sem tartózkodhat sokáig.

– Szíriusz bácsi! Hiszen akkor bottal üthetjük a nyomát Antónia Sao Felipének… illetve annak az embernek, aki így mutatkozott be. A tömérdek lyuk, hasadék, gödör közül melyikben keressük?

– Egyelőre egyikben sem. Ott még nem tartunk…

Ekkor megszakadt a beszélgetés, mert a fürdőszoba felől éktelen ebvonítás, morgás, nyüszítés hallátszik, majd megjelenik a teljesen feldúlt Csibész, szájában egy miszlikbe szaggatott fél pár férfizoknival. Diadalmasan megáll, és rájuk emeli tekintetét.

– Nézzétek, mit talált!

Pierre elkéri a zsákmányt. Csibész nem szívesen engedelmeskedik, ami nyilvánvaló jele annak, hogy a holmi a „gyűlölt” brazilé volt.

Berci nagyot fohászkodik.

– Hej! Ha ez a műpuli élő vadászkutya lenne, most megszagoltatnám vele ezt a micsodát… és nyomra vezetne!

– Próbáld meg – tanácsolja Pierre. – Nesze Berci a kutya orrához nyomja a hajdan volt zoknit.

– Csibészkém!… Szagold!… Szagold!…

Csibész láthatóan tudja, hogy akarnak tőle valamit. Morog, acsarkodik… de nem szagol.

– Hiába minden. A bioáram-érzékelője kifogástalanul működik, de szimatolni nem tud.

Ez Szíriusz bácsi megállapítása.

– Sajnos holtpontra jutottunk.

– Lekonyultál, Jegenye?

– Te talán nem, Vasgyúró?

– De nem ám! Van egy ötletem!

Pierre a maga kételkedő módján csúfolódik: – Figyelem, holdlakók! Bercinek van egy vadonatúj ötlete! Hallgassátok meg!

– Egyáltalában nem vadonatúj. Egyszer már használt.

– Nyögd már ki, mi az!

– Én tudom! Én tudom! – lelkendezik Liuna.

Felkapja a szőnyegen lapuló kiskutyát, táncot jár vele.

Csibész forog, pörög a levegőben, s közben a hátsó két lába úgy jár, mint a motolla.

– Nem értitek? Egyszer már használtuk az ötletet! Most ugyanazt ötölte: hívjuk fel az apukáját, és kérdezzük meg, tudna-e segíteni.

Diadalmasan körülnéz. Berci mély meghajlással fejezi ki csodálatát. Pierre is kénytelen elismerni, hogy a kislány „ezúttal” telibe talált. Szíriusz kapitány viszont nem szól egy szót sem, csak benyomja a videfon hívógombját. A főportás azonnal jelentkezik:

– Parancsoljon, kapitány úr.

– Peter, legyen szíves, hívja fel a Központi Híradástechnikai Intézetet, Roberto Namorát. Kérje meg, hogy sürgősen teremtsen összeköttetést Párizzsal… Mondom a számot: Clichy 67-18-111… Fontos, hogy gyorsan megkapjuk!

– Máris hívom…

Kocsis professzor csodálkozó arca megjelenik a kis képernyőn.

– Mi ütött beléd, Berci fiam, hogy naponta felhívsz?… Nem mondom, jólesik ez a fiúi szeretet, de szokatlan. És éppen ezért gyanús. Csak nem esett valami bajod?

– Nem, nem, semmi. Aggodalomra nincs okod, apukám. Csibészről szeretnék valamit kérdezni.

– Már megint a műkutyus?… Ismét rosszul viselte magát? Kit harapott meg?

– Senkit. És nem is viselkedik rosszul… csak nem teszi azt, amit várunk tőle. Nem szagol.

Kocsis János, a fizikai tudományok professzora a messzi Párizs városából gyanakodva vizsgálja Holdon élő fiának kicsinyített, csinos arcát a videfon képernyőjén. Lám, mennyire hasonlít az édesanyjához… Erzsikéhez. Erzsike… így hívták valamikor… ma már ő is Erzsi néni. És őt is csak videfonon láthatom, mert otthon él és dolgozik. Kis ásójával a földet túrja, kis söprűjével a homokot söpri, amíg elő nem bukkan egy permkori hüllő valamelyik nyakcsigolyája. Mert Erzsi régész…

Elért minket is a XXV. század divatos életformája: videfoncsalád lettünk! Hetente felhívjuk egymást, évente találkozunk… De ez a fiú most gyanús nekem. Mit akarhat azzal a szagolással?…

– Édes fiam, Csibész nem vesz lélegzetet, nem dobog a szíve, nem eszik, nem alszik, nincs vérkeringése. Miért kívánod, hogy szagoljon? Csibész gépezet.

Szíriusz kapitány a videfonhoz lép.

– Hadd beszéljek én az édesapáddal… Jóholdat, János!

– Jóholdat, Viktor! Hát te is ott vagy?

– Itt vagyok, János.

Kocsis professzor mosolyog.

– Akkor sokkal nyugodtabb vagyok. Te bizonyára tájékoztatni fogsz, hogy mibe keveredtetek. Miért kellene Csibésznek szagolnia?

– Valami szemet szúrt nekünk. Neveket és részleteket még nem mondhatok. Lehet, hogy komoly a dolog, de megeshetik, hogy tévedünk… Most meg kellene találnunk valakit, akinek a tartózkodási helyét nem tudjuk. De itt felejtett egy harisnyát.

Arra gondoltunk, milyen jó lenne, ha Csibész a nyomára tudna vezetni.

– Értem már! Ilyen „szaglásról” van szó!… Nos, barátaim, nem kutya az olyan kutya, amelyik nem tud szimat után nyomot követni. Csibész természetesen tud. Illatradart is építettem bele.

Berci diadalittasan hurrázni kezd… aztán egyszerre összezsugorodik a lelkesedése.

– De hát, apa… az orrához nyomtuk a zoknit, és nem történt semmi. Teljesen érzéketlen maradt.

– Bizonyára nem volt bekapcsolva az illatradarja.

Egyszerre kiabálják valamennyien: – Hogyan kell bekapcsolni?

Kocsis professzor arcán világosan látni, hogy elbizonytalanodik. Nagy sokára megszólal: – Elfelejtettem. A múlt héten vizsgaidőszak volt, két akadémiai előadásra is kellett készülnöm, konferencián vettem részt Delhiben, utazás oda-vissza graviplánnal… nem volt időm Csibész használati utasítását leírni. Csak szóval mondtam el a fiamnak a lunabuszállomáson, az utolsó pillanatban. Így aztán sok minden kimaradt, mint például a bioáram-érzékelő is. Hiába, öreg vagyok…

– Öreg a Galaktika, nem te! Se füle, se farka az ilyen beszédnek!

Kocsis professzor boldogan felkiált: – Farka!… Igen, a farka!… Megvan! Eszembe jutott!

Figyelj: a farkát kell balról jobbra, tehát az óramutató járásával egyező irányban háromszor megcsavarni!

Minden előkészület megtörtént. Kerítettek egy erős nyakörvet, tíz méter hosszú vezetőpórázt. Kis ultrarövid hullámú adó-vevőkkel szerelték fel magukat, arra az esetre, ha netán el kellene egymástól válniok.

Liuna most az ölébe veszi Csibészt, az orra elé tartja a zokni „roncsait”, és Pierre háromszor megcsavarja – balról jobbra – a műpuli farkát.

Csibész műizmai hirtelen megkeményednek. Tartása merevvé válik, füle égnek mered. Szimatolni kezd!… Nyüszít, idegesen reszket.

– Keresd!… Keresd!… – biztatják a kiskutyát. Csibész leugrik Liuna öléből, körbeszimatolja a szobát.

Orra a szőnyegen. Egyre gyorsabban köröz, aztán megáll az ajtó előtt, veszettül kaparja.

– Hajrá, Csibész! Keresd!

Félrehúzzák az ajtót. A kutya végigfut a folyosón, le a lépcsőn, át az előcsarnokon, nagy erővel húzva maga után a pórázt tartó, rohanó Pierre-t, akit a többiek követnek. Kizúdul az egész társaság a szálló teraszára, onnan le az élővirág szegélyezte útra. Csibész valósággal belefúrja orrát a műkavicsba… és habozás, keresgélés nélkül követi az illatnyomot… egyenesen… egyenesen… Pierre futtában kétségbeesetten kiabál:

– A minifurgonállomás felé tart!

Szíriusz kapitány öles lépteivel könnyen győzi az iramot.

– Ez várható volt. A Holdon senki sem vág neki gyalog a végtelen kilométereknek.

Közben az állomásra érnek. Csibész habozás nélkül ráugrik a mozgójárdára, onnan a gumiszőnyeggel borított peronra. Azon fel-alá rohangál, mint aki eszét vesztette. És vonít keservesen…

Liuna hozzá siet, ölbe veszi, simogatja.

– Mi fáj, kiskutyám? Ki bántott?

– Senki sem bántotta, csak elvesztette Antonio bácsi illatjeleit. Ezért kesereg.

Ezt Berci mondja. Pierre még hozzáteszi: – A keresett személy itt bizonyára furgonra szállt. Most már üthetjük bottal a nyomát.

Liuna megjegyzése:

– Ennek a régi szólásmondásnak első írásos lejegyzése – édesanyám szerint – a XVII. századból ismeretes.

Pierre dühbe gurul.

– Édesanyád inkább azt mondaná meg, hogy ez a szélhámos brazil merre ment! Erre? Vagy erre? Vagy erre…?

Két hosszú karjával körben hadonászik, jelezvén azt, amit valamennyien tudnak, hogy a 41-es kupolavárosból – központi fekvése miatt – minden irányba vezetnek minifurgonjáratok.

– Ezt senki sem tudja megmondani.

– Tévedsz, kislányom. Lehet, hogy megmondja valaki. Pierre, hívj furgont.

– Igenis, Szíriusz bácsi!

Tárcsáz a hívóautomatán: 0… 4… l…

– Fehér lámpa gyullad! Azonnal itt lesz!

Hívás után kigyulladó fehér lámpa azt jelenti, hogy 10 kilométeren belül van üres kocsi. Sárga lámpa 50 kilométerről, zöld lámpa 100 kilométerről, piros lámpa 500 kilométerről, végül a kék lámpa 1000 vagy annál több kilométerről induló minifurgont jelent.

Valóban, alig telik el néhány perc, sziszegve besuhan és engedelmesen megáll előttük a 0714-es rendszámú jármű.

– Beszállás!… Zárd az ajtókat, Pierre.

– Zárom.

Szírius: kapitány kezeli a vezérlőkart. Beállítja a 10-es számot. Berci ott lábatlankodik körülötte.

– Hová megyünk, Szíriusz bácsi?

– Láthattad. A Luna-10-es kupolavárosba.

– Mi van ott?

Pierre tréfás grimaszt vág.

– Szegény zöldfülű Vasgyúrót tessék felvilágosítani!

– Szükségtelen! – vág vissza Berci. – Tudom magamtól is!

Hirtelen benyúl a zsebébe, kitapogatja a memóriagép kimenőpólusát, és már fújja is a választ: – A Luna-10-es kupolavárosban székel a Minifurgon Közlekedési Központ!

Az ügyeletes tiszt nem túl barátságosan fogadja őket.

– Szokatlan és szabálytalan dolgot kér tőlem, kapitány úr. Ismerem önt, tisztelője vagyok, de szabálytalanságot nem követhetek el. Talán, ha a nagyfőnök engedélyezi…

– Ki az a nagyfőnök?

– Az igazgatónk, Toyama úr.

– Beszélhetek vele?

– Megpróbálom… felhívom a titkárságát.

Máris nyomkodja a házi készülék megfelelő számait. Női hang jelentkezik, és ígéri, hogy azonnal kapcsolja az igazgatót.

– Toyama.

– Igazgató úrnak jelentem, egy úr van itt három gyerekkel és egy kiskutyával. Különös kívánságuk van.

– Hogy hívják azt az urat?

– Viktor Szíriusz…

– Micsoda?! Az űrhajóskapitány?

– Igenis…

– Hívja ide, és azonnal álljon képre!

Az ügyeletes tiszt az ügyintézés negyedik sebességére kapcsol.

– Tessék idefáradni, kapitány úr!

Fürgén felugrik a székről, átadja a helyét.

A videfon kis képernyőjéről apró szemű, pufók arcú japán férfi mosolyog.

– Viktor Szíriusz, mély tisztelettel üdvözlöm! Nem ismer meg?

– Bocsánat, igazgató úr, valóban nagyon ismerősnek tetszik, de nem tudnám pontosan megmondani…

– No majd segítek. Harminc évvel ezelőtt, az Antares csillagközi űrhajón…

Szíriusz kapitánynak felragyog az arca.

– Te vagy az, Ikeno fiam?

– Én vagyok, kapitány úr. Most már emlékszik rám?

– Hogy a manóba ne emlékeznék! Nálad jobb rádióstisztem nem volt soha!… Hogy kerülsz ide a Holdra? Mióta élsz itt, hogy eddig nem találkoztunk?

– Azonnal válaszolok minden kérdésére. Fél perc múlva ott leszek!

Berci titokban elindítja a stopperóráját. Méri az időt. 25… 26… 27… Nyílik a liftajtó, a kis japán valósággal repül rég nem látott hatalmas kapitánya felé. Aztán hirtelen megáll, nagyon mélyen meghajol, úgy köszönti.

– Boldog vagyok, hogy ilyen sok év után egészségben viszontláthatom. Köszönöm, hogy ön és nagybecsű barátai megtisztelik házamat. Kívánságuk parancs számomra.

Szíriusz hozzá lép, megöleli a pici embert, hatalmas tenyerével meglapogatja a hátát.

– Nekem és nagybecsű barátaimnak egyetlen kívánságunk van: ne légy ilyen átkozottul ünnepélyes. Szeretnénk veled leülni valahol, hogy elmondjuk kérésünket.

– Jöjjenek velem, kapitány úr…

Túl vannak már minden lényeges mondanivalón. Szíriusz kapitány megtudta, hogy Ikeno részt vett egy öt évig tartó csillagközi úton. Súlyos sugárfertőzéssel, betegen hozták haza.

Leszerelték, és otthon, Japánban szanatóriumba került. Két évig tartott, amíg meggyógyult. A közlekedésirányítás tudományával kezdett foglalkozni. Előadott a Kelet-ázsiai Műszaki Egyetemen, majd az Ázsiai Közlekedéstudományi Intézetnek az igazgatója lett. Jól ismerte a Hold közlekedését is, tagja, volt annak a szakértő bizottságnak, amely tizenöt éve a minifurgonhálózat rekonstrukcióját készítette elő. Nem mindenben értett egyet a bizottság többi tagjával. Aggodalmait el is mondta, le is írta. Nem reagált rá senki…

Amit akkor megjósolt, nemrég bekövetkezett. Szerencsére akadt még egyetlen „hivatalnok” a Világállam Közlekedési Minisztériumában, aki emlékezett az „izgága kis japánra”, és kiásta azokat a régi feljegyzéseket. Megkérdezték tőle: ha szabad kezet kapna, vállalná-e a rendcsinálást a Hold közlekedésében? Vállalta. Mindez csöndesen, a nyilvánosság teljes kizárásával történt. Nem lett volna célszerű nagydobra verni a hibákat.

Itt tartanak a múlt idézésében, amikor végre Szíriusz kapitány is szóhoz jut:

– Én tíz éve élek a Holdon. Kilencvenéves koromban vettek nyugállományba. Emlékszem jó néhány kisebb-nagyobb minifurgon-balesetre… és alig fél éve történt az a nagy karambol, amikor hibás pályáravezérlés miatt összeütközött három kocsi. Tizennyolc utas halt meg. Ott voltam a mentésnél… senki sem maradt életben. Te mióta vetted át az irányítást, Ikeno fiam?

– Öt hónapja, kapitány úr.

– Öt hónapja… hm… kapiskálom már. Azóta tudtommal nem történt egyetlen baleset sem.

– Reméljük, hogy nem is fog történni, A teljes közlekedésirányítást megváltoztattuk. Körülbelül nyolcvanezer kilométer hosszú pályatestünkön egyetlen ember sem dolgozik már. Minden hibalehetőséget, amit ember okozhat, megszüntettünk. Megbízható gépek kerültek az emberek helyére. És ezeknek a gépeknek az ellenőrzését végző másik gépek. És az ellenőrzést végző gépek ellenőrzését végző ismét másik gépek. És mindez itt történik a központban. Innen irányítjuk 259 állomásunk és 1200 minifurgonunk teljes forgalmát. Minden pillanatban minden furgonunkról tudjuk, hogy hol van, és mit csinál.

– Hát… valahogy így képzeltem, Ezért jöttünk hozzád, Ikeno fiam… Mi is a másik neved?

– Toyama.

Szíriusz kapitány erőlteti a memóriáját.

– Toyama… Toyama… De hiszen téged azelőtt nem így hívtak!… Te Ikeno Murasaki voltál!… A Nagymedvére! Ezért nem tudtam, hogy itt élsz közöttünk. A Toyama név, ha találkoztam is vele, nem mondott nekem semmit. Te meg, Ikeno fiam, jól ismerlek, dolgozol, mint egy megszállott, bizonyára sehová sem jársz, s így személyesen nem is találkozhattunk.

Toyama igazgató úr mélyen meghajol.

– Jelentéktelen személyem tudta, hogy Viktor Szíriusz kapitány itt lakik… de nem tartottam illendőnek megzavarni magányát.

– Ezután sűrűn meg fogod zavarni, Ikeno fiam. De mondd csak, ezt a Toyama nevet honnan vetted?

– Szülővárosom neve. Amikor hazakerültem a csillagközi utazásról, abban a megtiszteltetésben részesítettek, hogy engedélyezték a fölvételét.

A Há-Ef-Cé tagjai érdeklődéssel hallgatják a kedves japán élettörténetét, Berci azonban nyugtalankodni kezd. Odasúgja Szíriusz kapitánynak:

– Most már szóba kellene hozni Antonio bácsi ügyét… Nagyon múlik az idő.

– Nyugalom, Berci – inti őt Szíriusz –, nem maradunk le semmiről. Lehet, hogy a ti brazil „bácsitok” jól elrejtőzött, de a Holdról megszökni nem tud. Megtaláljuk.

Toyama úr udvariasan érdeklődik: – Hallom, hogy keresnek valakit. Miben lehetek segítségükre?

– Megismerkedtünk valakivel, akiről kiderült, hogy álnevet használ, és hamisak a papírjai. Néhány órával ezelőtt menekülésszerűen elhagyta a szállót. Követtük a nyomait a minifurgon-állomásig. Ott csődöt mondott nyomozói tudományunk.

– Minden bizonnyal felszállt valamelyik furgonunkra. Hogy mondta, kapitány úr, néhány órával ezelőtt?

– Az időt elég pontosan ismerjük. Sol–348 és Sol–347 között történt a 41-es állomáson.

Toyama úr fürgén felugrik.

– Kérem, kövessenek! Az ellenőrző terembe megyünk. Remélem, sikerül nyomára akadnunk a keresett egyénnek…

Csarnok méretű helyiség. Főfalát teljesen beborítja a Hold minifurgon-hálózatának makettje. Ezer és ezer színes pontocska villog, mozog rajta. Ezerkétszáz légpárnás jármű pozícióját jelzi. Liuna szörnyülködve nézi.

– Hogyan lehet ebből a hangyabolyból kikeresni azt az egyetlenegyet!… Képtelenség!

Toyama igazgató biztatóan mosolyog.

– Megpróbáljuk.

Körben a terem fala mellett több száz szekrény formájú gépcsoda zümmög, kattog, berreg. Toyama a 41-es feliratúnál megáll.

– Ez a 41-es állomás központi ellenőrző gépe. Mindent tud, ami az állomáson az elmúlt 24 órában történt. Csak kérdezni kell, és válaszol. Először megtudakoljuk, kik szálltak fel 348 és 347 óra között.

A kapcsolótáblán beigazít néhány keresőt, megnyomja az időbeállító billentyűt… a gép képernyőjén – szép, éles kontúrokkal – felragyog a 41-es állomás televíziós képe. A bal felső sarokban mozgó számsor jelzi a felvétel készültének pontos idejét: órát és percet. Az állomás peronjai üresek…

A számjegyek villámgyorsan futnak.

– Felgyorsítva nézzük.

347 óra 50 perckor befut egy minifurgon. Toyama azonnal normál sebességre állítja a vetítőt. A furgonból kiszáll egy pocakos férfi. Liuna jelentkezik.

– Jól ismerem, ez „Galilei” úr, a szálló igazgatója.

Öt perc múlva fiúk és lányok lepik el az állomást. Két furgont hívnak.

– Ismerem őket is, iskolatársaim – állapítja meg a kislány. – Alighanem uszodába mennek.

Eltűnik mindkét jármű.

Ismét telnek a percek. 347.41-kor két pincérfiú és két felszolgálólány száll furgonba, 347.38-kor Liza és Fritz.

– Nahát, ez a Liza! Tegnap még fogadkozott, hogy vége köztük mindennek, szóba sem áll többé a fiújával. És most tessék! Nyalják-falják egymást! Szégyellhetnék magukat!…

Ez Liuna véleménye a látottakról.

Egy kis ideig megint senki… 347.35… Berci felkiált: – Nézzétek! Ott jön Antonio bácsi!… Hű! De milyen sebbel-lobbal!

Valóban, Antonio Sao Felipe az. Hátizsákokat, csomagokat cipel, az egyiket elejti, visszamegy érte… Tárcsáz, furgont hív… a jármű már érkezik is.

– Az 1018-as – mondja Toyama úr. – Ezt a számot megjegyezzük.

– Már felírtam – jelenti Berci.

– Az indulás percét is szíveskedjék megörökíteni. Sol-347 óra és 32 perc.

– Megtörtént.

Liuna nagyot sóhajt.

– De jó lenne tudni, hogy milyen számot programozott az „úticél”-automatába!

– Ez a kívánsága azonnal teljesülni fog, tiszteletreméltó kisasszony. Ezt is megmondja ez az okos gépecske. Tessék nézni: itt beállítják a megfelelő számot… 1018… ez a minifurgon sorszáma… az időpontot emide: 347.32… végül az állomást, ahol mindez történt… 41… – Toyama igazgató úr mélyen meghajol Liuna előtt. – Szerezze meg nekem azt az örömet, tiszteletreméltó vendégem, hogy liliomszirom ujjaival elfordítja ezt a tárcsát… úgy… nagyszerű! Tessék az eredmény!

– Kettőszázegy… – olvassa megdöbbenve Pierre. – Luna-201-es kupolaváros! De hiszen az apa Urándúsítója!… Úgy értem, ahol apa dolgozik – javítja azonnal a pongyola fogalmazást. – Mit kereshet ott ez az ember?… Szíriusz bácsi! Azt hiszem, apát azonnal értesítenünk kellene!

– Nyugalom, Pierre. Egyelőre csak annyit tudunk, hogy ezt az állomást programozta a furgonba. De vajon megérkezett-e oda? Most ott van-e?… Ikeno fiam, ezt meg tudnád állapítani?

– Azonnal – buzgólkodik a kis japán.

A makettfalhoz siet. A kezelőasztalon beállítja a keresőt, majd leüti az 1018-as számot, és vár. De nem történik semmi.

Megismétli a műveletet… újból eredménytelenül.

– Kapitány úr, végtelenül sajnálom, a kereső nem jelez vissza. A térképen fel kellene villannia erős fehér fénnyel egy kis izzónak, ott, ahol most az 1018-as furgon áll vagy megy. De nem villan fel. Az 1018-as nincs a 201-es állomáson, de nincs máshol sem, sehol sincs!

– Elloptak egy furgont! – Ezt Berci mondja, és tréfának szánja. Toyama úr azonban komolyan válaszol: – Egy minifurgon súlya közel négy tonna. 75 százalékos földi gravitációban. Nem könnyű elemelni. De még leemelni sem a sínjéről. Ugyanis a vészjelző azonnal riaszt.

– Ebből logikusan az következik, hogy keresett furgonunk a sínhálózat olyan pontján „tanyázik”, amelyik még nincs bekapcsolva a visszajelző szolgálatba – mondja gondterhelten Szíriusz.

– Valóban, vannak ilyen pályarészek az épülőfélben lévő új vonalakon – ismeri el az igazgató –, de a minifurgont ott is megtaláljuk. Segítségül hívjuk a „rókát”.

És azonnal magyarázni kezdi, hogy mi az a „róka”. Nem az a kis lompos farkú vörös állat! A „róka”: elektromos impulzussorozat. A Holdon 1200 minifurgon közlekedik.

Mindegyiknek négyjegyű sorszáma van, 0001-től 1200-ig. És a számjegyekkel megegyező jelfogó rendszere. Keresett járművünk négy számjegye az egyes-nullás-egyes-nyolcas.

Ennek a négy számjegynek az elektromos jelét betáplálják a „rókába”. Az elektromos impulzus egy pillanat alatt végigszalad az egész sínhálózaton, és tízméteres pontossággal meghatározza a keresett jármű tartózkodási helyét.

– Rendkívül szellemes. A te találmányod, ugye, Ikeno fiam?

– Nem nevezném találmánynak – szerénykedik a japán –, inkább ismert effektusok célszerű összeállításának. Sajnos van egy kis hibája: csak akkor működik, ha leállítjuk az egész forgalmat. És ezt csak egészen kivételes esetben tehetjük meg. Ha komoly veszélyt kell elhárítani. Ha ön, kapitány úr, feltétlenül fontosnak tartja a keresett személy azonnali megtalálását, megtehetem, azaz megteszem.

Szíriusz csak pár másodpercig gondolkodik.

– Kérlek, Ikeno, állítsd le a forgalmat – mondja határozottan.

Liuna tágra nyitja a szemét.

– Igazán?… A Holdon meg fog állni minden minifurgon?

Toyama igazgató már a mikrofon előtt áll. Amit mond, azt a közlekedési hálózat valamennyi utasa hallja.

– Figyelem! Fontos közlemény! Értesítjük kedves utasainkat, hogy pontosan egy perc múlva megáll az önöket szállító jármű, Az egész vonalat néhány másodpercre áramtalanítjuk. Ez idő alatt a járművek ajtaját kinyitni, a járműveket elhagyni – akár állomáson, akár nyílt pályán – szigorúan tilos és életveszélyes! A várakoztatásért szíves elnézésüket kérjük.

A gyerekek feszült érdeklődéssel figyelik az elektromos óra másodperceit. Toyama a gépterembe szóló mikrofon elé áll…

Eltelik az egy perc.

– Vigyázat! „Róka”-akciót kezdjük!… Kikapcsolni!

Kisebb csattanást hallanak. A maketton mozgó fénypontok megmerevednek.

– „Rókát” indítsd!

Halk, sistergő hang szalad végig a csarnokon. Csak két-három másodpercig tart.

– Állj!

Hangszóróból hallatszik a jelentés: l – BY vonal, 54-es szakasz.

A fiatalok nem tudnak uralkodni feltörő indulataikon. Mind egyszerre beszélnek:

– Megkerült? Hol van? Mi az a BY vonal?

Toyama felemelt keze csendesíti őket.

– Bocsánatot kérek, azonnal válaszolok, csak elindítom a forgalmat. – A mikrofonhoz lép. – Figyelem! Figyelem! Kedves utasaink! Járművük öt másodperc múlva indul. Egy… kettő… három… négy… öt!

Újra hallani az előbbi csattanást, és az óriási térképmaketton megelevenednek a fénypontocskák.

– Rendelkezésükre állok.

Viktor Szíriusz teszi fel a mindennél izgalmasabb kérdést: – Megtudtuk, hogy hol van az 1018-as?

– Természetesen. „Rókánk” megtalálta. A BY vonal a 201-es kupolavárosnál kezdődik. Épülő kísérleti alagút. Forgalom még nincs benne, visszajelző automatákkal még nem szereltük fel. Nem vezet sehová… illetve a Hold felszínére. Amolyan tartalékkijárat-féle, a legmodernebbül biztosított zsilipkamrával. Ennek az alagútnak az 54-es szakaszán, azaz körülbelül 540 méterre a kezdetétől vesztegel az 1018-as.

A gyerekek döbbent ámulattal fogadják a hírt.

– Egy sehová sem vezető alagútban…?

Szíriusz kapitány hirtelen búcsúzkodni kezd.

– Késő van, barátaim. Köszönjük a sok segítséget, és bocsánatot kérünk a zavarért.

– Jóholdat kívánunk!

– Jóholdat, mélyen tisztelt ifjú barátaim… Kapitány úr! Csak egy pillanatig tartom még fel. Szándékában áll odamenni?

Viktor Szíriusz megfontolja a választ.

– Még nem tudom, Ikeno fiam. Az illető, ha megtaláljuk, esetleg tettlegességre vetemedik, én meg fegyvertelen vagyok…

– Kapitány úr! Szívesen kölcsönadom a lézerpisztolyomat. Akire rásüti, az félórára elkábul tőle.

Másnap délelőtt Sol-331-kor indulnak.

A 201-es kupolavárosig rendes automata vezérlésű minifurgonon teszik meg az utat. Itt átkapcsolnak kézi vezérlésre. Szíriusz kapitány nagyon lassan, óvatosan ráhajt az épülő BY vonalra. Az alagútban sötét van. Bekapcsolják a furgon erős fényű reflektorait. A fal nyers, kidolgozatlan, a sínpálya ideiglenes. Berci ijedten felkiált.

– Szíriusz bácsi! Mi történt velem?… Majdnem lerepülök az ülésről!… Elvesztettem a súlyomat!

Pierre és Liuna jóízűen nevet.

– Hős Vasgyúró! Megijedtél?

– Bevallom: egy kicsit. De rájöttem már, hogy ebbe a félig kész szakaszba még nem telepítettek gravitonokat, s ezért itt a Hold valódi gravitációját érezzük, ami a földinek csak egyhatoda.

– Helyes, eltaláltad… Óvatos légy – inti őt a kapitány. – Könnyen hasra eshetsz, vagy beverheted a fejed.

Közben előbbre haladtak. Szemük előtt az alagútnak mintegy háromszáz méteres szakasza.

– Teljesen üres. Itt nincs semmi.

– Talán a kanyar után… – reménykedik Szíriusz kapitány.

Elérik a kanyart… befordulnak… és lámpájuk kékes fénye rávilágít a. keresett 1018-asra!… Megállnak.

– Ott! Ott van! Látjátok? – suttogja Berci.

– Mit gondolsz, Vasgyúró, nekünk nincs szemünk?! Látjuk mi is, hogy ott van! – Pierre a kapitány felé fordul. – Mi a teendő, Szíriusz bácsi?

Viktor Szíriusz figyeli a titokzatos furgont. Megközelítően száz méter távolságban, látszólag elhagyottan vesztegel.

– Odamegyek, megvizsgálom.

– De Szíriusz bácsi… – ellenkezik Liuna.

A kapitány azonban csendre inti: – Egy szót se, kislányom!… Pierre, ha kilépek, azonnal becsukod az ajtót, és kezed az indítón legyen! A kabint senki sem hagyhatja el. Lehet, hogy a brazil a furgonon rejtőzik, esetleg les ránk… Talán védekezni fog vagy támadni. Nálam van lézerfegyver, de nem szívesen használnám.

Liuna nyöszörög: – Szíriusz bácsi, én félek…

Viktor Szíriusz megsimogatja a piros hajacskát.

– Nem hiszem, hogy veszély fenyegetne minket. Ez a brazil lehet szélhámos, lehet okirathamisító, leleplezésünk minden bizonnyal kellemetlen helyzetbe hozta… de nem valószínű, hogy gyermekeket gyilkoljon, vagy rám, öregemberre fegyvert emeljen. Egyeztessük URH-készülékeinket.

Megtörténik.

– Ezen keresztül kapcsolatban maradunk. Azt kell tennetek, amit parancsolok. Pierre! Ha Sao Felipe mégis támadna, azonnal indítod a furgont, és gyorsan távoztok!

– Azt már nem! – tiltakozik Berci. – Az ember bajban nem hagyja el a barátait!

– Kocsis! A parancsnokkal nem vitatkozunk! Megértetted?!

– Igenis, kapitány!

Viktor Szíriusz elindul. Csibészt is magával viszi. A furgon éles sugárvetője nappali fényt áraszt, jól bevilágítja az egyenetlen utat. A fal mellé húzódva egyre közelebb kerülnek az 1018-as járműhöz. Már ott járnak a cél közelében. Most a kapitány jókora ugrással a minifurgon hátlapja mögé kerül, Csibész utána. Nagy csend, semmi sem mozdul… csak a Há-Ef-Cé szíve dobog vadul. Aztán látják, hogy parancsnokuk óvatosan körüljárja a furgont, beleskődik az ablakokon…

Sípol az URH-készülék!

– Nincs itt senki! Jöhettek!

Óriási megkönnyebbülés. Kikászálódnak a járműből… elindulnak… Egyre gyorsabban mennek… futnak, rohannak, síneken, köveken, gödrökön keresztül…

– Szíriusz bácsi!… Szíriusz bácsi!…

A kapitány nyugalomra inti őket.

– Úgy látszik, Antonio elhagyta a furgont.

– Minden holmijával együtt!… Van mit cipelnie!

– Innen már csak gyalog mehetett tovább, és Csibész hamarosan megtalálja. Csibész!… Gyere, kiskutyám!… Hol van az a zokni?

– Itt van nálam – jelentkezik Liuna.

– Tartsd az orra elé! Keresd, Csibész! Keresd!…

Csibész vadul ugat, rángatja, tépi a pórázt. Aztán nyílegyenesen elindul az alagútban, de nem vissza a 201-es kupolaváros felé, hanem előre, az ismeretlen irányába…

Bekapcsolják az 1018-as reflektorait is. A két minifurgon elég jól bevilágítja a hosszú betonfolyosót. Csibész vonszolja Bercit, a többiek szapora tempóban utánuk. Egyre tovább, egyre messzebbre… Köveken, törmelékeken bukdácsolnak, de Csibész megy… megy… Egyenesen neki a durván egymásra hányt betontörmelék-halomnak, mely teljes szélességében és magasságában elzárja az utat.

Vége az alagútnak.

Csibész mérgében nyüszítve kaparja a hatalmas betondarabokat. Tovább akar menni, de nem tud. Mindenütt csak beton, beton… egymásra halmozva a mennyezetig, ahol a sötétben már alig látni.

– Antonio bácsi tehát eddig jött, és itt eltűnt.

– Nono, kislányom – figyelmezteti őt a kapitány –, eltűnni nem lehet. Varázslat nincs.

– Hát akkor hol van? Tessék megmondani!

– Magam is csak következtetni tudok. Figyelj! Antonio „bácsi” vissza nem fordult, ez bizonyos, mert Csibész észlelte volna az ellentétes irányú nyomokat, s ez esetben most valamennyien az Urándúsító felé haladnánk. Bele sem bújhatott ezekbe a sziklákba vagy a szikláknál is keményebb betontömbökbe. Mit tett tehát?

Pierre jelentkezik szólásra:

– Átsétált a törmeléken, és most odakint tartózkodik a Hold felszínén. Mindebből az következik, hogy lennie kell itt valahol egy zsilipnek, amely a szabadba vezet.

Szíriusz bácsi megdicséri.

– Logikából jeles. Emlékeztek? Toyama is említette egy modern zsilipkamra létezését. Keressétek hát meg!

Nekilátnak. Minden tömböt alaposan végigtapogatnak, megnyomkodnak. Elmozdítani nem tudják egyiket sem, hiszen még a holdi gravitációban is sokmázsás darabok, de bevilágítanak mögéjük kézilámpákkal. (Minden minifurgonhoz két akkumulátoros kézilámpa tartozik.) Hiába…

– Egy zsilipkaput ebben a világításban mégis csak meg kellene találnunk – mérgelődik Pierre –, hiszen még Li szeplőit is jól látom! Az a kapu legalább három négyzetméter!… Igaz, Szíriusz bácsi?

– Igen, igen… – és nehezen tudja elrejteni mosolyát.

Pierre rámered.

– Szíriusz bácsi! Csak nem tetszik tudni?…

– Nem, dehogy. Láthattátok: nem is kerestem. De sejtem, hogy hol van.

– Hol? Tessék megmutatni!

– Szeretném, ha kis szürke agysejtjeiteket megerőltetnétek, és magatok jönnétek rá.

Pierre abbahagyja a mászkálást, leroskad egy betontömbre, jobb kezefejére hajtja az állát… gondolkodik.

(Édesanyám mutatott egy szobrot, a XX. században alkotta valami nagy művész, belga vagy holland vagy francia, már nem emlékszem… a nevét se tudom… de olyan, mint most Pierre: gondolkodó…) Ez Liuna gondolatsora, akinek fürge agyában most kivirul valami… valami roppant egyszerű megoldás!

Gyermeki ártatlan arccal feltesz egy kérdést: – Hová vezethet a zsilipkamra, amit keresünk?

– Hová, hová! – bosszankodik Pierre. – Természetesen a Hold felszínére!

– Akkor miért keresitek itt? Miért nem a Hold felszínén?

A két fiú megrökönyödve tekint rá.

– Mit bámultok, teremtés koronái?! Talán nem tudtátok, hogy mi most nem a felszín magasságában állunk, hanem hét-nyolc méterrel mélyebben. A felszín ott fenn van! – mutat a törmelékhalom sötétbe vesző tetejére. – A minifurgon kéregvasút! Jó reggelt!…

Néma csend, amit nagy sokára Szíriusz bácsi halk dörmögése szakit meg:

– Így igaz, ahogy kis barátnőtök mondja.

A két fiúból – becsületükre válik – kirobban az irigység nélküli elismerés:

– Liuna! Lángész vagy!

– Li! Csodállak! Bámullak! Mindig mondtam, hogy te vagy a világ legokosabb nője!

– Liuna, csak nem az édesanyád súgta meg?

A kislány piros hajában turkál, és szerényen válaszol: – De… egy kicsit az édesanyám is segített, mert eszembe jutott egy gondolkodó szobor, amelyet ő mutatott nekem…

Tökéletes és egyszerű, mint ez a megoldás.

Viktor Szíriusz megsimogatja Liuna fejét, és kérdezi: – Rodin Gondolkodója?

– Honnan tetszik tudni?

– Én is megfordulok néha a lenhajú Aino könyvtárában.

Nekem is mutogat képeket… – Hirtelen hangot vált: – De munkára fel! Most már csak megtaláljuk azt a zsilipkamrát! Pierre, menj élre a lámpáddal. Óvatosak legyetek, vigyázzatok a lábatokra!

Sokkal könnyebb volt felmászni, mint gondolták.

Hamarosan rájöttek, hogy a betontömbök furfangosan összerakott lépcsőt alkotnak. Három percbe sem telik, feljutnak egy kis betonozott teraszra, amelyre betonkupola borul. És a szemközti szürke falon ott virít a pirosra pingált krómacél zsilipkapu…

– Eddig és nem tovább!

Szíriusz kapitány maga köré gyűjti ifjú barátait.

– Tisztelt Há-Ef-Cé! Bizonyítottnak tartom, hogy a keresett brazil férfi elhagyta a védett furgonjáratot, és ezen a kamrán át kizsilipelt a Hold felszínére.

– Csak nem lépett ki szkafander nélkül! – szörnyülködik Liuna. – Hiszen az kész öngyilkosság.

– Nem hiszem, hogy ilyen oktalanságot cselekedett volna. Ha nem volt szkafandere, kapott, amikor a Holdra lépett.

Berci azonnal megjegyzi:

– Érkezésünkkor az ellenőrző tisztnek azt mondta, hogy hozott magával.

– Ez esetben most odakint sétál a Nap tűző sugarai alatt, a szürke holdporban.

– Ahová természetesen követni fogjuk! – fogadkozik Berci.

– Aligha. Ez nem gyermekeknek való feladat – aggodalmaskodik a kapitány.

Pierre hevesen ellentmond.

– Szíriusz bácsi, kérem, mi már nem vagyunk gyerekek! Felnőttünk… majdnem felnőttünk. És különben is: a szélhámosságra mi jöttünk rá, a brazilt mi lepleztük le. Jogunk van ahhoz, hogy az „ügyet” mi folytassuk, mi járjunk a végére!

– Nono! Az a gyanúm, hogy ezt a jogotokat meg fogják nyirbálni.

– Kik?

– A szüleitek… és én.

Berci is beleszól a vitába:

– Az nem lehet! Szíriusz bácsi a mi pártunkon van!

– Éppen azért.

– Szíriusz bácsi! – győzködik Pierre. – Mi rossz van abban, ha kimegyünk a holdfelszínre egy kicsit sétálni?… Én már többször is jártam ott.

– Én még soha – szól közbe Berci.

– Hallgass, Vasgyúró!… De igazán, tessék elhinni, hogy a Mille-féle szkafanderben teljesen veszélytelen. Celsius tanár úr minden évben kiviszi az osztályát!

– Ezt a kérdést nem most döntjük el. Megígérem, hogy otthon megbeszéljük.

Liuna közben a zsilipkapuhoz lép, és kíváncsian ráteszi kezét a hatalmas, elfordítható acélreteszre. Ebben a pillanatban egy közeli láthatatlan hangszóróból érces férfihang szólal meg: „Ez a zsilipkapu a 201/III-as számú zsilipkamrába vezet. Innen kijuthat a Hold felszínére, a Nyugalom tengerének Daniels KM-122-es pontjára. Vigyázzon a sorrendre! Előbb helyezze lyukkártyáját a nyílásba, azután elfordíthatja a reteszt. Ettől kezdve a zsilipkamra automatikusan működik. Fontos figyelmeztetés: lyukkártya nélkül ne próbálkozzék az ajtó kinyitásával! Lézerütést kaphat, az életébe kerülhet! ”

Liuna rémülten ugrik hátra.

– Ennek fele se tréfa!

– Nem bizony – helyesel Szíriusz kapitány. – Ikeno megmondta, hogy ez a legmodernebbül biztosított zsilipkapu.

– Nyilván ugyanolyan bénító sugárral működik, mint amilyen a kölcsönkapott lézerpisztoly töltete. És kilövés után még riasztójelet is ad. Valahol kell itt valamilyen őrségnek lennie. Azok villámgyorsan megjelennek, rátalálnak az etkábított személyre, magához térítik, elhurcolják, bebörtönzík, kifaggatják… Nem szeretnék szegény Antonio bácsi bőrében lenni!

– Csacsi beszéd, Liuna – korholja Pierre a kislányt. – Ha brazil „barátod” az őrség kezében volna, arról már rég tudnánk. Nyugodj bele, kinn mászkál valahol a Hold felszínén.

– Jó, belenyugszom. De akkor rendelkeznie kellett a zárba illő lyukkártyával. Szíriusz bácsi, vajon honnan volt Antonio Sao Felipének lyukkártyája?

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben hőseink a holdporban lábnyomokat fedeznek fel

Ezt a kérdést tisztázzák elsőként. Szíriusz kapitány videfonon beszél a Belügyi Igazgatóságban dolgozó egyik barátjával, aki készségesen tájékoztatja: a Hold Állam belső rendjére az Igazgatás Rendfenntartó Csoportja vigyáz. Székhelye a Luna-40-es kupolaváros. Parancsnoka Gruber ezredes.

Az épület tekintélyes méretű. Márványlépcsők vezetnek a főkapuhoz. A krómacélból készült leeresztett védőrács mellett portásfülke, abban hízásra hajlamos, rövidre nyírt hajú, nagydarab ember – Tom Allen rendfenntartó – zord hivatali szigorral fogadja Szíriusz kapitányt és a teljes létszámú Há-Ef-Cé-t.

– Állj! A belépési engedélyeket mutassák fel!

– Jóholdat, Tom! – üdvözli a morc kapuőrt Pierre. – Rég nem találkoztunk. Már nem jár fel a kilátóharangokba bámészkodni?

– Jóholdat! – löki a szót a másik. – Sajnálom, nem válaszolhatok a kérdésére: szolgálatban vagyok. Különben nem bámészkodni járok oda, hanem csillagászati és geológiai tanulmányokat folytatok… Mutassák a belépési engedélyeket!

Szíriusz kapitány írást húz elő a zsebéből.

– Tessék. Gruber ezredes meghívója.

A papírnak varázsereje van! Tom Allen fülsértő csörömpöléssel vigyázzba vágja magát.

– Alázatosan köszönöm, kapitány úr! Az ezredes úr már várja önöket! Tizedik emelet! A lift balra!

És megnyitja előttük az acélrácsot…

Aztán még utánuk szól:

– Szíriusz kapitány úr! Tetszik tudni?

– Mit?

Rejtelmesen súgja:

– A Nap és a Föld ma perihéliumban áll!

A kapitány mosolyog.

– Ne mondja! Komolyan?

– Tetszik tudni, mit jelent perihélium?… Napközelség!

– Köszönöm a tájékoztatást.

– Szívesen, kapitány űr… Én magam számítottam ki…

Berci a liftben csodálkozva kérdez: – Ki volt ez a csodabogár?

– Tom Allen. Hűséges katonája a Holdnak. Egyébként jámbor fickó. A légynek se árt… Amolyan botcsinálta csillagász… – nevet Pierre.

Gruber ezredes udvariasan fogadja vendégeit.

– Miben állhatok szolgálatukra?

A kapitány előadja kérésüket.

– Szeretnénk részletesen megismerni a holdi zsilipkamrák újfajta lyukkártyás biztonsági berendezését. Hogyan működik, ki kaphat lyukkártyát, kitől lehet igényelni? Kérjük ezredes urat, ne kérdezze meg, mi indított minket erre a kérésre. Reméljük, nem hivatali titokról van szó.

– Nem, valóban nem hivatali titok – válaszol kimérten Gruber –, de önökön kívül senki másnak nem nyilatkoznék.

Szíriusz meghajol.

– Megtisztelő a bizalma, ezredes úr, de bevallom, nem tudom, mivel érdemeltem ki. Emlékezetem szerint alig néhányszor, és csak futólag találkoztunk.

– Helyesen emlékszik, kapitány úr. Sem önnel, sem ifjú barátaival még nem volt szerencsém közelebbről megismerkedni. De amióta az eszemet tudom, csodálom önt és nagyszerű tetteit. Ennek a Pierre fiúnak ismerem és tisztelem az édesapját, a másik kisfiúról tudom, hogy a világhírű Kocsis professzor fia… no és most következik a legnyomósabb ok: félek, ha nem teljesítem ennek a piros hajú kisangyalnak a kérését, az apukája bosszút áll, kiéheztet engem és családomat!

Szavait nagy nevetés követi. Feloldódik a merev, hivatalos hangulat. Gruber ezredes titkárnője ananászsűrítményt szolgál fel. A házigazda szívélyesen kínálja őket: – Fogyasszátok a „családi” italt, gyerekek. A gyümölcsöt Pierre édesanyja termesztette, a folyadékot Liuna édesatyja kotyvasztotta… Egészségetekre!… Kapitány úr, üljön ide mellém… És most halljam, mire vagytok kíváncsiak?

Egyszerre zúdulnak rá a kérdések: – Hogyan működik a lyukkártyás biztonsági zár?

– Ki kaphat lyukkártyát?

– Hozzájuthat-e illetéktelen ember?

– Van-e a zsilipkamrának őrsége?

– Próbálkozott-e már valaki erőszakkal kijutni?

Az ezredes égnek emeli a kezét.

– Elég! Elég! Megadom magam! – Aztán így folytatja: – legjobb lesz, ha nem egyenként válaszolok a kérdésekre, hanem tartok egy rövid összefoglaló tájékoztatót.

– Köszönjük! Nagyszerű!

– Kezdem azzal, hogy bemutatom a Rendfenntartó Csoportot. Ötszáz főből áll. De ne gondoljatok valamilyen régimódi rendőrségre vagy nyomozókra. Ilyesfajta karhatalomra a Holdon nincs szükség. Itt az elmúlt tíz évben nem történt bűncselekmény, nem fordult elő lopás, csalás, garázdaság, nincs alkoholizmus. Államunkban az emberiség színe-java dolgozik. Léhák, könnyelműek nem tehetik lábukat a Holdra. A Rendfenntartó Csoport összetétele: 450 holdtechnikus és 50 holdmérnök. Tehát afféle műszaki alakulat ez, akik elsősorban a műszaki rendet hivatottak biztosítani. Fegyvert természetesen viselnek, de csak bénító lézerpisztolyt. Az éles lézerüket csak külön parancsra vehetik magukhoz. Minden kupolavárosban állomásozik két rendfenntartó, ez 422 fő. Itt a Luna-40-esen, ahol most tartózkodtok – ez a holdtelepülés mértani középpontja – állandó készültséget tart 50 tagú Repülő Brigádunk. „Ezek – szükség esetén – félóra alatt államunk bármely pontján meg tudnak jelenni. A többiek az adminisztrációval piszmognak.

Nagy érdeklődéssel hallgatják az ezredes szavait, de Liuna csak nem állja meg, belekotyog:

– Tessék elárulni, ezredes bácsi, a zsilipkapuknak van külön őrsége?

– Most tértem volna rá, kis türelmetlen. Nos, mint bizonyára tudjátok, minden kupolavárosnak két zsilipkamrája van. Egyik a főbejárat, ez talajszinten épült, és rendkívül nagy méretű, A másik karbantartási célokat szolgál, és a kupola legmagasabb pontján található…

– A kilátóharangban! – nyelveskedik Liuna.

– No lám, milyen pontosak az értesüléseid!

– Nálunk, a 27-esben, az Pierre kedvenc helye. Ott szokott ábrándozni. Én is felkosarazok néha.

– Miket tud meg az ember! Ezt nekem még soha nem jelentették… bár nincs benne semmi szabálytalanság.

– Elnézegetem Sol-időben a Hold rücskös testét, Nox-időben a gyönyörű teliföldet – mondja Pierre. – A technikus, aki onnan kijár ellenőrzésre, jó barátom. – Hirtelen hozzáteszi: – Azt tetszett mondani, nincs benne semmi szabálytalanság!

– Ne féltsd őt, nem harapjuk le a fejét. Rendes gyerek, jól ismerem. De beszéljünk a zsilipkapu őrzéséről. Ezt a lyukkártyás rendszert mindössze egy hónapja vezettük be.

Azelőtt minden kupolaváros főkapujánál rendfenntartó őrizte a zsilipkamrát. Neki kellett felmutatni a „kilépési engedélyt”. A zsilipkamrák különben már évtizedek óta automatikusak, a külső és belső zsilipkapu egyszerre semmiképpen nem nyitható, gondatlan, ügyetlen vagy rosszakaratú kezelésükből baj nem származhat. A kilátóharangokat annak idején ugyanaz a rendfenntartó vigyázta, aki a főkaput. Könnyen megtehette, mert a kötélpálya kosara a főbejárattól indul… Mondom, ez volt a rend ez év június tizedikéig. Akkor szereltük fel a Toyama-féle lyukkártyás kapuzárakat.

– Ó, hát, ez is Ikeno műve! – mondja elismeréssel Szíriusz kapitány.

– Ezredes bácsi! Attól a lézerütéstől tényleg meg lehet halni?

– Szó sincs róla. Csak ijesztésül bömböli a hangszóró. De nyolc-tíz percre valóban elkábítja a szabálytalankodót. Ez bőségesen elegendő idő ahhoz, hogy őrhelyéről odaérjen a rendfenntartó.

– És volt már rá eset, hogy valaki lyukkártya nélkül kísérletezett volna?

– Nem, senki. Remélhetőleg nem is lesz. Nos, mutassak egy ilyen lyukkártyát?

– Lekötelezne, ezredes úr. De úgy látom, itt az íróasztalán ez a kis csomó karton… mintha lyukkártya lenne.

– Igen, de ezek egy új zsilipkapu ideiglenes kártyái. A 201/III-as kamrához készültek, egyelőre kartonból. Később kicseréljük ezüstötvözetre. Mutassak egy végleges kártyát?

Szíriusz kapitány hangját most mintha rejtett izgalom fűtené:

– Ha nem terhelem vele túlságosan…

Gruber ezredes feláll, indul a páncélszekrény felé, de az első lépés után visszafordul.

– Érdekes… pénteken reggel az ellenőr is ugyanezt mondta: ha nem terhelem vele…

– Milyen ellenőr?

– Járt itt nálam egy ellenőr a Világállam Belügyminisztériumából. Őt is az új lyukkártyarendszer érdekelte. Mondtam neki, hogy már megelőzte egy kollégája. Azt válaszolta: tudom, éppen az ő jelentésével kapcsolatban kell még valamit pótlólag feljegyeznem.

Liuna megsejti az igazságot. Erre vall az elhangzottakhoz fűzött észrevétele, amit Szíriusz kapitányon kívül nem ért meg senki.

– Édesanyám mondta, hogy élt a XX. század elején egy német író, a nevét már elfelejtettem, annak volt egy színműve: A köpenicki kapitány. Ez pontosan…

Pierre nem engedi befejezni az irodalomtörténeti értekezést.

Ő is rájöhetett valamire, mert az arca kipirul, és kapkodva teszi fel a kérdést:

– Ezredes bácsi! Az az… az az ellenőr igazolta magát?

– Természetesen, édes fiam. Mit képzelsz, akárkivel szóba állok? Magától a Világállam belügyminiszterétől volt felhatalmazása.

– És tessék mondani, ezek az ideiglenes lyukkártyák akkor már itt voltak az asztalon?

– Igen… De miért kérded?

Pierre zavarba jön.

– Semmi… semmi… butaságból…

Szíriusz siet a segítségére:

– Az ellenőr nevére nem emlékszik, ezredes úr?

– A nevére?… Várjon csak… halványan… Olyan spanyolos vagy brazilos név volt… valami Filipo… ilyesmi…

Szíriusz kapitány és a Há-Ef-Cé tagsága jelentőségteljesen egymásra néznek.

– Bocsásson meg, hogy visszatartottuk. Láthatnánk egy olyan ezüstből készült végleges lyukkártyát?

– Hogyne, máris hozom.

Végigmegy a jókora termen, elég sokáig birizgálja a páncélszekrény zárját. S közben hátat fordít vendégeinek. Ekkor Liuna rémülten látja, hogy valami egészen különös dolog történik. Egy pillanatig azt hiszi, hogy káprázik a szeme. De nem! Valóság!… Pierre odalopakodik, az íróasztalhoz, rákacsint Szíriusz kapitányra… a kapitány visszakacsint… és Pierre ellop egy kártyát! Gyorsan zsebre vágja, és visszaül a helyére.

Berci is megkövülve figyeli a hihetetlen eseményt.

Töpreng, aztán elmosolyodik.

Az ezredes visszaül az asztalához. Nyújtja a lyukkártyát.

– Tessék megtekinteni. Negyvennyolc mezőben öt lyuk.

Változtatják a helyüket: a variációk száma több millió. Ezt nem lehet leutánozni, meghamisítani! Az igazat megvallva, kissé túlzottnak tartom ezt a rettenetes elővigyázatosságot. Az elmúlt tíz évben, mint említettem volt, a legkisebb szabálysértés sem történt.

Szíriusz kapitány most érezhetően komolyra fordítja a szót: – Amikor valaki, mondjuk, ilyen 201/III-as kártyát igényel, öntől kapja meg, vagy valamelyik beosztottjától?

– Csakis tőlem. Ez felelősséggel járó aktus.

– Ön kézbe veszi a kártyát… és mit csinál?

– Kinyitom az ellenőrző könyvet, megnézem a következő sorszámot, ráírom a kártyára, beírom a könyvbe az igénylő nevét, aztán lepecsételem és aláírom a kártyát.

– Szabad megtekintenünk azt a könyvet is?

Gruber ezredes kezdődő aggodalommal néz a kapitányra.

– Megígértem, hogy válaszolok minden kérdésükre, az okát is megmondtam… de ezt már sokallom. Ön vallat engem?

– Szó sincs róla, kedves ezredes! Kérdéseink közérdekből fakadnak, nem irányulnak ön ellen! Erről biztosíthatom. Még csak egy-két percig legyen türelmes, mindent meg fog tudni.

– Rendben van, tessék a könyv.

Szíriusz belelapoz.

– Ha jól látom, ebből a 201/III-as kartonból eddig 52 darabot igényeltek.

– Igen.

– És hány darab készült?

– Pontosan háromszáz.

– Akkor ebben a csomóban még 248-nak kell lennie.

– Annyi is van,

– Számolja meg, ezredes úr!

Gruber már nem tiltakozik. Idegesen, kapkodva számol… 244… 245… 246. Most azt gondolja, hogy tévedett. Talán összetapadtak a kartonok. Kezdi elölről, lassabban, jól megtapogatva minden lapot… Ismét 246!

– Ne számolja még egyszer, ezredes úr. Annyi az: 246. Vagyis kettő hiányzik.

Az ezredes elsápad.

– Kapitány! Az nem lehet! Ki lopta volna el, és mikor?

Pierre azonnal jelentkezik.

– Az egyiket én, ezredes bácsi, most az előbb, amíg a páncélszekrénynél hátat tetszett fordítani. Kipróbáltam, sikerül-e. Tessék, itt van… visszaadom.

Berci nem állja meg szó nélkül:

– A másikat az a valaki, akinek ugyanilyen körülmények között szintén hátat tetszett fordítani… pénteken reggel.

Liuna is rádöbben az igazságra.

– Antonio Sao Felipe bácsi!

– Ez az! Igen, így hívták! Antonio Sao Felipe! – harsog az ezredes. – A Galaktikára! Mondjátok: az az ember tolvaj, szélhámos?… Végem van!… Mit tegyek?… Elhittem, hogy a minisztériumból küldték! Olyan becsületes, kellemes arca volt…

A derék parancsnok majdnem sírva fakad. Berci nézi, nézi, sajnálja is, nem is. Egyre inkább kialakul benne a vélemény: ez az első ember a Holdon (az eddig ismertek közül), aki nem alkalmas arra a munkára, amit végez.

Szíriusz kapitány vigasztalja:

– Szedje össze magát! Még rendbe hozhatók a dolgok. Mi ennek az embernek az ügyében nyomozunk. Az az ellopott lyukkártya még megkerülhet. Bízzék bennünk.

– Bízzam három gyerekben és egy kiskutyában? – humorizál keserűen Gruber úr, a Rendfenntartó Csoport parancsnoka. – Önben bízom, Szíriusz kapitány. Mondja meg, mit tegyek.

– Egyelőre semmit. Hallgasson! Senkinek egy szót se!…

Illetve két dolgot megtehet.

– Mi az a két dolog?

– Az egyik: ezeket az ideiglenes lyukkártyákat zárja be a páncélszekrénybe.

– Igenis… – és már indulna is engedelmesen.

– Várjon!… A másik: előbb vegyen le a csomóból négy kartont. Ezeket állítsa ki szabályosan a következő nevekre: Viktor Szíriusz, Pierre Renard, Kocsis Bertalan és Liuna Steff…

Mikor kilépnek a Rendfenntartó Csoport székházából, már délre jár az idő. Sol-305 van. Megállapodnak, hogy ki-ki hazamegy ebédelni.

– Délután gyertek el hozzám… mondjuk Sol-300-ra – hívja őket Szíriusz kapitány. – Leonida megkínál titeket…

– Tudjuk! – nyelvel Liuna. – Tejszínhabos kakaóval és mazsolás kuglóffal!

– Tévedsz, kislányom. Az öregasszonynak saját készítésű pincehideg aludtteje van, és süt hozzá krumplilángost!

– Aludttej? Az micsoda? Krumplilángos?… Hírét sem hallottam.

– Én annál inkább! – lelkesedik Berci. – Nálunk otthon gyakran eszünk. Nagyon finom, majd meglátjátok. Ott leszünk, Szíriusz bácsi!

Közben megérkezik a két hívott minifurgon. A kapitány elköszön, és indul haza a Luna-28-as kupolavárosba. A Há-Ef-Cé is elhelyezkedik a maga járművében. Jelen vannak teljes létszámban: három és felen. Ők a 27-esbe igyekeznek. Menet közben Liunának kolosszális ötlete támad.

– Ide figyeljetek! Pierre-éknél nincs otthon senki, magatoknak kellene tálalni satöbbi… Engem viszont vár az anyukám, mert nagytakarítanak a könyvtárban. Azt javaslom: menjünk valamennyien hozzánk! Étel-ital van bőven, édesanyám ellát minket, s közben megbeszélhetjük rendkívül fontos dolgainkat.

– Hurrá! Éljen!… Vau-vau!

Az indítványt a vezér, a tag és a beosztott segéddolgozó egyhangúan elfogadja.

Ebéd alatt csak közömbös dolgokról beszélgethetnek, mert jelen van Liuna tudós édesanyja, a „lenhajú Aino”, akinek természetesen nem szabad semmit megtudnia közös dolgaikról.

A ház úrnője sütemény után asztalt bont.

– Kislányom, szőlőt és körtét találsz az almáriumban. Kínáld a fiúkat. Nekem randevúm van… egy ősnyomtatvánnyal. Jóholdat, gyerekek!

– Jóholdat, Aino néni, köszönjük az ebédet!

Lenhajú Aino eltávozik. De még sokáig a szobában marad tűnő mosolya és valami halvány rezedaillat…

– Almárium?… – érdeklődik Pierre. – Mit nevez édesanyád almáriumnak?

– Azt a kis nagyon régi, polcos szekrényt, ott a tálaló mellett. Európai útjáról hozta tavaly, valahonnan a Kárpátok vidékéről. Állítólag hétszáz éves.

Bercit a régi bútoroknál jobban érdeklik saját emésztőszervei.

– Nézzük meg, mi van abban a micsodában.

Megnézik… és falatoznak belőle.

Pierre végre a tárgyra tér:

– Mit szóltok ahhoz, hogy Szíriusz bácsi ellentmondásba keveredett önmagával? Kijelentette: Antoniót keresni a Hold felszínén nem gyereknek való feladat!… És mégis szerzett nekünk lyukkártyát, hogy kizsilipelhessünk.

– Nem tudom, mivel magyarázzam – csóválja fejét Liuna –, de mivel ismerem Szíriusz bácsi roppant nagy eszét, és tudom, hogy céltalanul soha semmit sem csinál, azt hiszem, ennek az ellentmondásnak is lesz természetes és egyszerű magyarázata.

– Meg fogom kérdezni tőle!

Ez Berci elhatározása.

És meg is kérdezi. De ez már Leonida néni aludtteje és krumplilángosa mellett történik.

– Tudod, Berci fiam, elgondolkoztam azon, amit olyan meggyőző erővel állítottatok: hogy ez a ti ügyetek, és ti akarjátok folytatni. Igazatok van. Rájöttem, hogy nem lenne becsületes dolog elvenni tőletek. Ezért úgy határoztam, hogy segítek – az ésszerűség határain belül! Holnap reggel kimegyünk együtt a Hold felszínére. Ott, ahol Sao Felipe is kiment. Kizsilipelünk, és megkeressük a lábnyomait, ami a holdporban bizonyára tisztán látható lesz, és követjük, amíg tudjuk. Egyre inkább arra a meggyőződésre jutok, hogy ez a brazil nem lehet közönséges bűnöző, mint ahogy embernek sem közönséges. Vitathatatlanul nagy tudós. Alig félórája beszéltem édesapáddal – fordult Pierre felé –, megkérdeztem, mi a véleménye Sao Felipe úrról? Azt mondta: kiváló űrgeológus, remek űrfizikus, és nagyon vonzó egyéniségű ember. Az ő véleményével szemben áll Csibész bioáram-érzékelőjének sajnálatos megállapítása, valamint azok a szélhámosságok, amikről csak mi tudunk. Ez az ember rejtély.

– Megfejtjük, Szíriusz bácsi!

– Minden bizonnyal. De gondosan, alaposan fel kell rá készülnünk. Nem gyerekjáték kilépni a Hold felszínére, ahol mínusz 150 °C dermesztő hidegtől plusz 130 ° C pusztító forróságig változik a hőmérséklet, és ahol egy milligramm levegőt sem találsz.

– Hallod, Vasgyúró? – kérdezi Pierre.

– Hallom, Jegenye…

– Kitűnő szkafanderekre van szükségünk. Nekem, Pierre-nek és Liunának természetesen van. Neked, Berci?

– Kaptam, amikor a Holdra léptem. Mílle-féle űrruha. – Ügyesen utánozza az űrkikötő ellenőrző tisztjét: – „Minden Holdon tartózkodó személynek – saját érdekében – állandóan testközelben kell tartania egy Mille-féle automata szkafandert, melynek súlya mindössze másfél földi kiló.” Nos, én két napig testközelben tartottam, de amikor láttam, hogy a Holdon ezt rajtam kívül senki sem teszi, leszoktam róla.

– Elavult rendelkezés. Biztonsági berendezéseink ezt szükségtelenné teszik.

Ez Szíriusz kapitány véleménye. Aztán így folytatja: – A Mille-szkafanderek a forgalomban lévők közül a legjobbak. Hatórás oxigénegységgel, hűtő-fűtő berendezéssel, rádióval és légnyomás-kiegyenlítővel vannak felszerelve. Rendkívül könnyűek és üzembiztosak.

– Mi lesz Csibésszel? – kérdezi Liuna.

Pierre letorkolja a kislányt:

– Máskor előbb gondolkozzál, azután kérdezz! Csibésznek nincs szüksége űrruhára, hiszen gép. Levegő nélkül is működik…

Berci azonnal ismerteti Csibész üzemelési adatait: – Kétszáz fok hidegtől háromszáz fok melegig minden hőmérsékleten kifogástalanul szuperál. Ezt édesapám mondta.

Viktor Szíriusz visszaveszi a szót: – Az űröltözékekkel tehát rendben volnánk. De hátravan még a feketeleves! Látom, Liuna, kiselőadást akar tartani a feketelevesről. Halljuk!

De a fiúk megelőzik. Kórusban kántálják: – É-des-a-nyám-tól tu-dom… – és dőlnek a nevetéstől.

– Azért se szólok egy szót se! Pukkadjatok meg!

Szíriusz bácsi is derül a játékos huzakodáson.

– Akkor Bercitől kérdezzük meg, mi a feketeleves, azaz mi van még hátra.

– Fogalmam sincs róla.

– Vasgyúró!… Tedd az ujjadat a memóriagéped kimenőpólusára!

– Az ám! Erről megfeledkeztem!

Máris kézbe veszi a dobozt, és szinte megállíthatatlanul hadarja a tájékoztatást:

– A 2305-ik évi XXII. törvénycikk 3-ik bekezdésében az áll, hogy 16-ik életévét be nem töltött bármilyen nemű földi személy űrutazáson csak szülei vagy törvényes gyámja kíséretében vehet részt. Védőöltözetben (szkafanderben) az űrbe, a Hold felszínére vagy idegen bolygó térségébe csak legalább egyik szülője vagy gyámja írásbeli engedélyével léphet.

Liunának gyorsan jár az esze.

– Téged ki kísért, amikor a Holdra utaztál?

– Senki. A törvény nem vonatkozik a jó öreg lunabuszokra.

– Annál inkább a Hold természetes felszínére – állapítja meg a kapitány. – Tisztelt Há-Ef-Cé! Ma este beszélni fogok mindhármótok szüleivel. Elmondom nekik, hogy holnap egy kis sétát teszünk odakint… megmutatjuk Bercinek a Hold igazi arcát. Csak ezt mondom, és semmi mást. Értitek, cinkostársak?

– Értjük! – hangzik a lelkes, együttes válasz.

– Írásban kérjétek szüleitek beleegyezését.

– Igenis, meglesz! – harsogja Pierre és Liuna.

– Nekem aligha – szontyolodik el Berci.

– A te engedélyedet majd elintézem én – nyugtatja meg a fiút Szíriusz kapitány. – Nehogy ma éjjel Párizsba utazz!

– Majd lekötözöm az ágyához! – ígéri nevetve Pierre.

Viktor Szíriusz befejezi az értekezletet.

– Megbeszéltünk hát mindent. Holnap reggel pontosan Sol-284-kor ott leszek nálatok, a Luna-27-es kupolaváros minifurgonállomásán. Mindenki hozza magával gondosan előkészített szkafanderét és a szülői beleegyezést. Korán feküdjetek le, pihenjétek ki magatokat, mert a holdporban gyalogolni kutya nehéz feladat… Jóholdat, barátaim!

– Jóholdat, Szíriusz bácsi!

Szíriusz kapitány minifurgonon érkezik a Luna-27-es kupolaváros peronjára. Teljes létszámban várja őt a Há-Ef-Cé tagsága.

– Látom, pontosak vagytok. Nálatok van minden? Szkafander? Szülői beleegyezés?

Csibész vidáman vakkant. Pierre leinti.

– Nem téged kérdeztek!… Itt van a szkafanderem és édesanyám levele. Tessék.

Szíriusz kapitány elolvassa a rövid írást: „Megengedem, hogy kimenjen, ha Viktor Szíriusz vigyáz rá. Helga.” A kapitány a szakállába dörmög:

– Vigyázok, persze hogy vigyázok! Hát a tiéd, Liuna?

A kislány ünnepélyesen meghajtja magát.

– Édesapám üdvözletét küldi, és üzeni, hogy Leonida néni holnap ne főzzön. A Központi Konyha szoljankalevest, kijevi csirkemellet és almás blincsikit küld ebédre Szíriusz bácsinak.

Szoljankaleves… kijevi csirkemell… Képzeletében megjelennek ezek az ízek, ezek az illatok. Vajon Otto Steff tudja-e olyan pompásan elkészíteni, mint Leonida?… Vagy talán még jobban?

Csak pár másodpercig tart a káprázat. Hirtelen ráncba szedi a gondolatait.

– Mit beszélsz, kislányom?… Mit jelent ez?… Nem hoztál szülői engedélyt, és most így próbálsz levenni a lábamról?! Vesztegetési kísérlet?

Liuna úgy nevet, hogy röpköd tőle a piros hajacskája.

– Dehogy, Viktor bácsi! Viktor bácsi ne tételezzen fel rólam ilyen csúnya dolgot!… Apa azért üzent Viktor bácsinak, mert…

– Mit Viktorbácsizol?! Soha nem szoktál így hívni.

– Most azért mondom Viktor bácsinak, hogy Viktor bácsi…

Hirtelen egészen másról kezd beszélni: – Édesanyám szokta bizonygatni, hogy a férfiak, ha valamiben nagyon elmerülnék, mondjuk, egy feladatban, egy kalandban, azt olyan odaadással teszik, hogy nem marad egy árva gondolatuk se másra. A nők összetettebb lények. Minden helyzetben sokfelé tudnak figyelni…

Szíriusz kapitány felhorkan:

– Nézd, te piros tökmag, tisztelem édesanyádat, és szeretlek téged, mintha az unokám lennél, de ezt nem tűröm! Azonnal mondd meg, mire nem figyelek én!

– Azonnal megmondom. Viktor bácsi arra nem figyel, hiába mondom már sokadszor, hogy Viktor bácsi, hogy július tizenötödike után hat nappal július huszonegyedike következik.

Tizenötödikén van Szíriusz bácsi születésnapja, huszonegyedikén pedig Viktor napja!

– Canopusra! Igazad van!… Kiment a fejemből!

– Édesapám fejéből nem ment ki. Névnapi ebédet küld holnap Szíriusz bácsinak, ami pedig a szülői engedélyt illeti – fehér selyem kezeslábasa zsebéből előkotor egy kis cédulát –, tessék!

A fiúk csak most jönnek rá, miről is beszél Liuna. Némi késedelemmel hurráznak, éljeneznek. A kapitány leinti őket.

– Elég!… Majd holnap ünneplünk, [Nem ünnepeltek. Az izgalmak közepette megfeledkeztek róla] ma nyomozunk. Nos, hát Liuna is rendben van. Következem én, azaz felolvasom Berci szülői engedélyét. „Alulírott Roberto Namora, a Központi Híradástechnikái Intézet mérnöke, igazolom, hogy Viktor Szíriusz kapitány úr a jelenlétemben beszélt videfonon Kocsis János professzor úrral, akitől Bertalan fia részére a Hold felszínére védőöltözetben eszközlendő kizsilipeltetésre vonatkozó engedélyt nyert. Aláírás: Roberto Namora.” Nos, mit szóltok hozzá?

– Érvényes engedély, szörnyű hivatali bikkfanyelven – állapítja meg Liuna, – Tanácsolni fogom Robertónak, hogy vegyen stilisztikából különórákat édesanyámtól.

Pierre megdöbbenve észleli magán, hogy bosszúság, ingerültség kerülgeti. Olyasmit mond ki hangosan, amit már elhangzása pillanatában módfölött szégyell:

– Te!… Te!… Hogy nem sül ki a szemed! Tetszenék neked, hogy a Hold „legszebb fiúja” a házatokhoz járjon! Mi?… Jól jönne egy kis…

Berci keményen rárivall a barátjára: – Jegenye! Miket beszélsz?!… Elment az eszed?!

Liuna fölényesen legyint.

– Hagyd. Féltékeny szegény. Pedig mondtam neki már többször, hogy nincs semmi értelme. Tíz év múlva úgyis a férjem lesz.

Pierre elvörösödik, és a kapitányhoz fordul segítségért.

– Szíriusz bácsi, mit csináljak?… Mindig ilyeneket mond. Tessék tanácsot adni!

Viktor Szíriusz égszínkék szemében röpke fény csillan, mint mikor az óceánba nyugvó Nap utolsó sugara megsuhint egy kósza kis felhőt… Messziről, halkan, fátyolosan zümmög egy név: Liuna… Li… u… na…

Aztán széles mosoly ül az arcára.

– Azt tanácsolom: nyugodj bele. És tíz év múlva el ne utazz semmiféle csillagközi expedícióval! Ülj otthon a fenekeden!

A BY útvonal 54-es szakaszáig minifurgonon teszik meg az utat. Két nappal előbb itt találták meg Antonio bácsi elhagyott járművét. Az 1018-ast természetesen már elvitték. Az alagút ragyogóan ki van világítva.

– Tegnap este felhívott ez az Ikeno gyerek. Azt mondta: „Hallom, kapitány úr, készülnek a 201/III-as zsilipen át a Hold felszínére.” Annak a szerencsétlen Grubernek járhatott el a szája. Mondtam: lehetséges. Most már értem, miért érdeklődött!

– Toyama igazgató úr baráti gesztusa a falakra végig fölszerelt lámpasor. Éljen Toyama!

Közben megérkeznek az alagút végét jelentő betontörmelék falhoz. Itt újabb meglepetés fogadja őket: nem kell mászniok.

Vadonatúj csigalépcső vezet a zsilipkamra előtti kis teraszra. S ott fönn asztalt és ülőbútorokat találnak.

– Ez az Ikeno pompás fickó! – nyugtázza.Szíriusz kapitány a váratlan figyelmességet. – Üljetek hát le. Készítsétek ki a szkafandereket, átvizsgálunk minden darabot. Kipróbáljuk a rádió adó-vevőket is.

– Milyen fokozatra állítsuk a hűtést? – kérdezi Liuna.

– Erre a zónára érvényes mai felszíni adatok: a Nap sugárzásának beesési szöge 34,7 fok, a hőmérséklet 90 °C. Ezt vegyétek figyelembe.

A következő félóra az űrruhák gondos ellenőrzésével, majd egymás öltöztetésével telik el. Felhúzták már az ólombetétes holdcsizmákat is. Ezek megkönnyítik a járást a kicsiny Hold-gravitációban. Már a sisakokat szerelik… rácsavarják a nyakgyűrűket. Rögzítik az acélüveg arclemezeket és árnyékolókat. És íme: ott áll a négy mindenre elszánt űrnyomozó, hófehér, csillogó űröltözékben!… Csibésznek tetszik a dolog. Játékosan ráncigálja Liuna lábzsebét. Szíriusz kapitány figyelmeztetését már a sisakba szerelt kis hangszórók közvetítik, vékony videfonhangon, de jól érthetően, tisztán: – Vigyázz, Liuna! Csibészt csendesítsd le! Ha tűhegyes fogával kilyukasztaná valamelyikünk szkafanderét, az végzetes lenne.

– Én vállalom, hogy ölben viszem – jelentkezik Berci.

Felveszi a kiskutyát, megsimogatja a fejét… és egyetlen gyors mozdulattal kikapcsolja.

– Így nem okozhat bajt. A Hold felszínén úgyse vehetjük hasznát.

– Miért ne vehetnénk? Követné Antonio bácsi nyomát!

– Li, drágám, már megint előbb beszéltél, mintsem gondolkoztál! – dorgálja őt tréfásan Pierre. – No, törd csak a fejed!

A kislány nevetése a hangszórókon át úgy hangzik, mint a pergetett gyöngyök csilingelése.

– Bocsánat! Már eszembe is jutott! Ahol nincs levegő, ott nem lehet szimatolni. A szagos, gáz halmazállapotú anyagok molekuláit a levegő közvetíti.

– No lám! Tudod te ezt!

Liuna nem hagyja abba. Szeret ellenkezni.

– De… akkor mégis… miért visszük magunkkal?

Szíriusz bácsié az utolsó szó joga: – Mert szükségünk lehet rá. Ha kell: bekapcsoljuk… Most pedig indulás!

Bedugja karton lyukkártyáját a zár nyílásába. Könnyen fordul a reteszkar, nyílik az ajtó. Háromszor három méteres kis kamrába lépnek. Az oldalfalon piros figyelmeztető gömb villog, alatta vetített felírás jelenik meg:

BELÉPÉS UTÁN KÖVESSE AZ UTASÍTÁSOKAT!

A ZSILIPKAMRA MOST LEVEGŐVEL TELÍTETT.

HA SZKAFANDERÉT GONDOSAN LEZÁRTA, NYOMJA BE A ZÖLD KAPCSOLÓT.

ÖT PERC MÚLVA KIZSILIPELHET.

– Tegyünk eleget az udvarias felszólításnak – mondja a kapitány, és indítja a robotot.

A belső ajtó magától csukódik, a zár automatikusan elfordul. A felírás a falról eltűnik.

Berci megszólal. Hangszórón keresztül is érezni lehet megilletődöttségét, elfogódottságát: – Az iskolában számtalanszor gyakoroltuk a zsilipelést.

Persze nem ilyen szuperautomatákon, hanem egyszerű, ósdi kamrákban. Pontosan tudom, mit kell tenm, mi következik… de ez itt most mégis más… Valami egészen nagyszerű érzés!

Pierre helyesel:

– Igen, én is azt mondom, hogy nagyszerű érzés, pedig legalább hússzor kizsilipeltem már.

A piros gömb figyelmeztetően villogni kezd. Megjelenik egy új felírás:

VIGYÁZAT! A KAMRÁBAN NINCS MÁR LEVEGŐ!

A KÜLSŐ ZSILIPKAPU EGY PERC MÚLVA NYÍLIK!

Eltelik ez a pere is. De még egy utolsó figyelmeztetést kivetít a szorgalmas robot:

A LYUKKÁRTYÁJÁRA VIGYÁZZON!

LYUKKÁRTYA NÉLKÜL NEM TUD VISSZATÉRNI!

VÉSZJELZŐ A ZSILIPKAMRA KÜLSŐ FALÁN!

HA KINYÍLT A KAPU, ELTÁVOZHAT.

JÓ MUNKÁT! JÓHOLDAT!

Fordul a zár. A kapu zajtalanul nyílik.

Szíriusz kapitány és a Há-Ef-Cé teljes tagsága (a „fél” kikapcsolt állapotban a „tag” ölében) kilép a Hold felszínére.

A zsilipkamrát magába foglaló betonkupolás műdombocska mostanában készülhetett. Körülötte az építkezés ezer hulladéka rútítja a tájat. Feltúrva, összetaposva minden. De száz méterrel arrébb már érintetlennek látszik a Nyugalom tengerének végtelenbe nyúló, dermedt lávateste s a mindent elborító finom, tapadós holdpor. Évmilliárdok összegyűlt pora, melyet soha nem vert eső, soha nem fújt szél. A mélységesen fekete, ragyogó csillagokkal kivert égboltozat keleti horizontja fölöltt – 354 órás Sol-útjának egyhatodát már megtéve – vakítóan tüzel a Nap, szinte feldöfi őket… Míg közel a zenithez a jóval nagyobbnak tűnő Föld egyre fogyó sarlója szelíden sugározza opálos-kékes fényét. Bercit elkápráztatja a látvány tragikus szépsége.

– No, Vasgyúró! Hogy tetszik? – hallja sisakja hangszórójából Jegenye hangját.

Nincs ideje válaszolni, Liuna megelőzi: – Gravitációs rend… néma csend…

– Bravó, Li! Még költő lesz belőled! – hangoskodik Pierre.

– Ezt nem én találtam ki, hanem Sofie Calliano, a nagy írónő. Tavaly megjelent Édes Prokyon című gyönyörű plasztivizor-regénye ezekkel a szavakkal kezdődik. – Kicsit gúnyosan teszi hozzá: – Tudom, hogy nem láttad!

Szíriusz kapitány erélyesen közbeszól: – Ebből elég! Amíg idekint vagyunk, az effajta fölösleges fecsegéstől tartózkodjatok. Minden köbcenti oxigénre szükségetek lehet. Rövid kérdések, rövid válaszok. Megértettétek?

– Igenis!

– Akkor hát figyeljetek! Liuna és én balra, Pierre és Berci jobbra indulva körbejárjuk ezt a letaposott részt. Meg kell találnunk a brazil lábnyomait. Valahol el kellett hagynia az építkezési területet. Induljatok, de óvatosan! Itt kövek, szikladarabok, lávatörmelékek vannak a porréteg alatt, és gödrök meg kicsi kráterek! Mindezt nem látni. A Holdon könnyű játékosan nagyot ugrani, de ugyanolyan könnyen kificamíthatod a bokádat is!

– Óvatosak leszünk.

Elindulnak.

Bajos dolog ilyen majdnem súlytalan testtel egyenetlen talajon járni. Mulatságosan imbolyognak, botladoznak.

Minduntalan egyensúlyukat vesztik. A nehezített csizmák segítenek ugyan, de időbe telik, amíg megszokják.

Alig tettek meg száz girbegurba lépést, Berci jelentkezik a rádióban.

– Lábnyom északi irányba!… Mit tegyünk?

– Ne közelítsétek meg. Azonnal ott leszünk!

Hamarosan körülállják azt az egyetlen lábnyomot, amely az összetaposott részen kívül az érintetlen porban látható, mintegy két méter távolságban a tiprástól, és orrával a peremhegység csipkézett csúcsai felé mutat. 5-6 centiméter mély, tisztán kirajzolódó lábnyom.

– Ez valóban itt van – állapítja meg a kapitány –, mégpedig férfi bal láb nyoma. De hol a folytatás? Hol van a jobb?

Tisztes távolságban ívben körülállják, és hamarosan felfedezik azt is… legalább hat méter távolságban az előbbitől.

Ettől újabb hat méterre ráakadnak a bal láb következő lenyomatára… megint hat méterre a jobbra… és így tovább: hat méter bal… hat méter jobb… hat méter bal…

Szíriusz kapitány megfejti a hat méterek titkát.

– Ez a férfi könnyedén futott! Egészen rendkívüli holdfelszíni gyakorlattal rendelkezik! Kevés ember csinálná utána. Egy botlás, egy zuhanás, a szkafander elszakad… és vége. Most már csak azt kellene tudnunk, hogy Antonio volt-e.

Berci egy szép éles nyom fölé hajol. Csak pár másodpercig vizsgálja. Amikor megszólal, izgalom borzolja a hangját: – Tisztelettel jelentem, ezek a nyomok minden kétséget kizáróan Antonio Sao Felipe nyomai.

– Bizonyos vagy abban, amit állítasz?

– Amikor a lunabuszon együtt utaztunk, láttam a cipője talpát. Ugyanolyan Brasil feliratú védjegy volt rajta, mint itt ezen a csizmán! Nem valószínű, hogy a Holdon bárkinek is legyen hasonló, Brasil védjegyű csizmája.

– Ez komoly tárgyi bizonyítéknak látszik – állapítja meg Szíriusz kapitány. – Akkor hát kövessük a nyomot. Ne tapossátok össze, mellette haladjatok. Nem kell sietnünk, hamarosan ráakadunk…

Hosszú libasorban kocognak, bukdácsolnak. Elöl Pierre, mögötte Berci, ölében a kikapcsolt Csibésszel, harmadiknak Liuna, leghátul Szíriusz kapitány. Egyenesen északnak tartanak, a Nyugalom tengerének alig nyolc-tíz kilométerre meredező, csipkézett kqntúrú sziklás peremhegysége felé. Berci próbál gondolatban tájékozódni: a 201-es kupolaváros, ahonnan indultak, a Hold Állam északi határvidékére esik. Most pont a hátuk mögött csillog az óriási acélüveg kupola a vakítóan erős napfényben. A hegységig nincs több emberi település. Az összes többi kupolaváros mind délebbre épült, de ezeket a Hold közeli horizontja miatt nem látni.

Antonio bácsi lábnyomai egyenesen a sziklás, szakadékos hegyek felé vezetnek. Ugráló futása a kenguruéhoz hasonlít.

Három nap előnye van, és rendkívül gyorsan haladhat. Mi meg cammogunk utána öregurasan. Vajon miért mondta Szíriusz bácsi, hogy hamarosan ráakadunk?

Pierre gondolatai is itt kötnek ki. De ő meg is kérdezi: – Itt Pierre… jelentkezem! Szíriusz bácsi, miért tetszett azt állítani, hogy hamarosan ráakadunk a brazilra?

A kapitány megállást vezényel. Körülállják az egyik lábnyomot. Viktor Szíriusz komoran nézi… aztán különös kijelentést tesz.

– Sajnálom ezt a szerencsétlen embert. Mi riasztottuk meg, pusztulásáért voltaképpen mi vagyunk felelősek.

– Pusztulásáért?… Szerencsétlen?… – csodálkozik Liuna. – De hiszen…

– Valóban nem látjátok? – kérdezi a kapitány. – Te sem, Pierre? Nem jöttél még rá?

– Mire?

– Kocsis Berci, te sem?

– Nem… azazhogy… de! Rájöttem! Pierre, kérlek, lépj ide, Antonio bácsi lábnyoma mellé. Úgy. Most ott látható a te nyomod is. Légy szíves, mondd meg nekem, melyik lábnyom nagyobb.

– Az enyém!… álmélkodik Pierre.

– Pedig a te lábad sokkal kisebb. Hogy lehet ez?

Liuna nem hagy ki soha egy könnyű győzelmet.

– Úgy, hogy ez a Brasil védjegyű nyom nem csizmának a nyoma, hanem cipőé! Antonio bácsi abban a cipőben jár a Hold felszínén, amelyikben a lunabuszon utazott. Következtetés: nem visel szkafandert!

– Nono! – tiltakozik a kapitány. – A megállapításod helyes, de a következtetésed helytelen. Hogy ez itt nem csizmának, hanem cipőnek a nyoma, már régen tudom. Felipe azonban szkafander nélkül már a zsilipkamrában meghalt volna, amikor kiengedték a levegőt. Csakis űrruhában juthatott el idáig. De milyen űrruhában? Ez a kérdés! Szerintem: hevenyészve összekapkodott, hiányos öltözékben, amely nem nyújthat neki teljes biztonságot. Csizmavédelem nélkül bármely pillanatban bekövetkezhet a katasztrófa.

Megdöbbenve hallgatják a kapitány fejtegetését. Talán most érzik először, hogy a játék, amiben részt vesznek, műfaja szerint nem feltétlenül komédia… tragédia is lehet belőle.

Pierre hangja gyászosan komor:

– Tehát számolnunk kell azzal, hogy ráakadunk Antonio bácsi háromnapos… – A „holttestére” szót nem tudja kimondani. – Számolnunk kell azzal, hogy ráakadunk Antonio bácsira. Ezért nem érdemes sietnünk…

– Szeretném, ha másként történne – válaszolja Viktor Szíriusz –, de ez a másként csak akkor következhet be, ha olyan tényező is van a játszmában, amiről nem tudunk, amit nem ismerünk, S ez nem valószínű…

Közel egy órája gyalogol a kis csapat. A peremhegység sziklái, szakadékai, égnek meredő csúcsai már itt vannak a közelben. Majdnem fehér őskőzet, váltakozva bársony fekete árnyakkal. A talajt már nem borítja porréteg. Síkos köveken, apró kavicsokon tornásszák magukat előre. Berci bekapcsolja Csibészt.

– Gondolom, itt már letehetem. Hadd futkározzék. Majd vigyázok rá.

– Ne vedd le róla a pórázt – aggodalmaskodik Pierre. – Ha elcsavarog, nem tudod visszahívni. Nincs hang!

– Hang valóban nincs… de nagyon csodálkoznék, ha az derülne ki, hogy édesapám e remekművét nem látta el URH adó-vevővel. Próbáld csak ki!

Pierre vezényelni kezdi a kiskutyát: – Csibész, állj!… Ide hozzám!… Ülj le szépen!…

A műpuli minden parancsot azonnal teljesít.

– Áldassék édesapád előrelátása! Van ultrarövid vevője!

Szíriusz-kapitány ismét magához hívja a Há-Ef-Cé-t.

– Több mint egy órája követjük a nyomokat. Tovább nem mehetünk. Ezen a környéken még jó félóra hosszat kutathatunk, aztán ötnegyed óra az út vissza. Szkafandereinkbe hatórás oxigéntöltéseket helyeztünk. Mivel ötvenszázalékos biztonsági tartalék van előírva, három óránál hosszabb időt nem tölthetünk légüres térben. Ehhez tartsátok magatokat.

– Szíriusz bácsi! Megszűnt a porréteg, nincs többé nyom. A köves talajon aligha tudjuk követni – panaszkodik Liuna.

Berci rádupláz:

– Azt is hozzátehetjük, hogy mivel nincs levegő, nincs szimat. Csibész tehát hasznavehetetlen. Mit tegyünk, Szíriusz bácsi?

– Csak találgatni tudok. Antonio, csodálatosan könnyed futással, húsz perc alatt ideérkezhetett. Fel kell tételeznünk, hogy kitűnően ismeri a terepet. A legrövidebb utat választotta a portengeren keresztül… tehát kell itt lennie valamilyen ösvénynek, szakadéknak vagy völgynek, amelyen továbbhaladhatott. Ezt keressétek!

Berci nem állja meg szó nélkül:

– És mit tetszik gondolni most az ismeretlen tényezőről?

Szíriusz bácsi hümmög magában.

– Hm… hm!… Egyre inkább hiszek a létezésében.

– Sao Felipe e pillanatban még minden bizonnyal él – gondolkodik hangosan Pierre –, amiből az következik, hogy léteznie kell annak az ismeretlen tényezőnek, ami ezt a képtelenséget megmagyarázza!… Mi lehet az?

– Én sejtem! – jelentkezik Liuna.

– Tedd közkinccsé sejtésedet.

– Minden érthetetlen egyszerre érthetővé válik, ha Antonio bácsi nem ember, hanem robot.

A tetszetős feltételezés egy pillanatra mindenkit gondolkodóba ejt. Pierre elfogadja.

– Igen, ez valóban mindent megmagyarázna.

Berci tiltakozik:

– Sok mindent, de nem mindent. Csibész bioáram-érzékelője kizárólag emberi érzéseket közvetítő emberi bioáramra reagál. Egy gépnek nincs bioárama, és nincsenek érzései. Bizonyos vagyok abban, hogy Antonio Sao Felipe (vagy akárhogy is hívják) nem robot, hanem homo sapiens.

A kapitány egy véleményen van Bercivel.

– Ennek az embernek nyilván van valamilyen titka. Rendelkeznie kell valamivel, amit mi nem ismerünk, ami életben tartja, és a jelek szerint abszolút biztonságot nyújt neki.

Liuna megborzong.

– Titka van?… Szíriusz bácsi, én félek. Lehetséges, ha… ha ráakadunk, és megismerjük a titkát… ellenségünkké válik, és elpusztít minket!

– Ne reszkess, gyáva nyulacska! Szíriusz bácsinál fegyver van. Bénító lézerpisztoly – bátorítja a kislányt Pierre.

– Nincs nálam semmiféle fegyver. Nem hoztam magammal. Ezzel is bizonyítani kívántam békés szándékunkat.

– Akkor mit csinálunk, ha megtámad minket?

– Nyugodj meg, kislányom, nem fog megtámadni. Mi semmi rosszat nem tettünk neki, nincs oka gyűlöletre. Különben sem gonosztevőtípus. És én valahonnan ismerem… csak jutna eszembe!

Közben egy szűk hasadékban haladnak előre, és kerek fennsíkfélére érkeznek, melyet teraszt formáló bazaltsziklák zárnak le. Szíriusz bácsi mesélni kezd.

– Itt volt valamikor az első emberi település. Majd egyszer elmondom, mi lett a sorsa… – de belefojtja a szót Liuna rémült suttogása:

– Szíriusz bácsi!… Látom!… Ott van! Ott fenn a sziklak között!

Valóban… alig ötven méterrel fölöttük a sziklák alkotta teraszon áll Antonio Sao Felipe, közönséges földi öltözetben, szürke pamutnadrágban és fehér vászoningben. Láthatóan semmi sem védi a perzselő 90 fokos hőségtől és a belső túlnyomás halálos robbanásától. És mégis él! És lélegzik!… De honnan kap levegőt?!

Most felemeli a kezét! Talán nekik int?

A hangszórókban erősen, tisztán cseng a hangja: – Emberek! Bárkik ti vagytok, állás meg! Ti az életetekkel játszani! Egy lépést tovább nem, mert haltok meg!… Kik ti vagytok, honnan ti jöttetek? Mit ti kerestek itt?

Szíriusz kapitány azonnal álljt parancsol. És mert nem születik válasz, újra hangzik a kérdés: – Megmondás legyen, kik ti vagytok?!

Persze! A sisak és a vastag szkafander miatt nem ismer ránk! – villan át a gondolat Berci agyán, s a következő másodpercben már ész nélkül kiabál: – Antonio bácsi! Hát nem tetszik megismerni? Én vagyok! Illetve mi vagyunk! Kocsis Berci, akivel együtt tetszett utazni… meg Pierre és Liuna… és Szíriusz bácsi!

Azonnal érkezik a válasz:

– Szóval ti azok vagytok. Gondolhattam volna. Szíriusz kapitány! Egy lépést se nem engedje közelebb a gyerekeket, mert lesz meghalás! Maga is marad ott!

– De Sao Felipe úr! – méltatlankodik szíve mélyéből a kapitány. – Mi nem bántottuk önt. Nem vagyunk az ellenségei. Fegyvertelenül jöttünk. Csak nem fog sugárvetővel vagy bármi mással ránk lövöldözni!

– Nem van erről szó – tiltakozik a brazil. – Van félreértés! Ha közelebb jönnek, beleléphetnek enyim gerjesztett energiám terjedési zónájába, és a maguk szkafandere van szigetelt rossz vezető! Húszmillió volt feszültséget kapnak. Nem vállalok felelősséget maguk életéért!…

Kezdem érteni!… világosodik a homály Viktor Szíriusz agyában. Kísérletképpen egyetlen centiméterrel előremozdul.

Kemény ütést és bizsergést érez, ami helyben marasztja.

– Kipróbálta, kapitány?

– Vigyázzatok, gyerekek! – inti a többieket Szíriusz. – Hatalmas elektromos erőtér veszi körül.

Felipe úr nevet. Kicsit keserűn – de mégiscsak nevet.

– Közel járja az igazsághoz, kapitány.

– Ez volna a magyarázata annak, hogy nem sül pecsenyévé, nem robban fel a túlnyomástól, noha nem visel szkafandert?

– Ki állítja az, hogy nem viselem szkafander?

– Látnánk, ha viselne! – Ezt már Liuna mondja. Neki jön meg leghamarabb a bátorsága.

– Ez van kicsi Liuna hangja! Tudja csuda, miért vallok neked, de árulom el, hogy van rajtam szkafander… csak ti nem látjátok olyan messziről. Onnan semmi sem látszik belőle. Ha lennétek közelebb, halványan észre vesz.

– Ezek szerint van oxigénje, túlnyomáskiegyenlitője, hőszabályozása? – kérdezi a kapitány.

– Természetesen van, különben nem élnék.

Liuna már belejött a társalgásba. Ismét bekapcsolódik: – Ilyen láthatatlan szkafanderről még soha sem hallottam.

– Nem csodálok. Van ez az egy darab. Még sehol sem gyártják, van saját találmány.

Most már Bercinek is megered a szava: – Antonio bácsi saját találmánya?… Akkor bizonyára ez a magyarázata a dolognak. Ezért tetszett titokban a Holdra jönni, hogy kipróbálja.

A brazil nem válaszol azonnal. Majd amikor megszólal, pokolsötét a hangja:

– Mondjuk, hogy ezért is… de ez a történet van hosszú. És az én legsajátabb magánügye!

Pierre-nek is akad kérdeznivalója: – Antonio bácsi! Az elektromos erőtérhez honnan tetszik elegendő energiát kapni?

– Ez is magánügy-kategóriámba tartozza.

Csibész, aki eddig egy szikla fekete árnyékában fekete mivoltában láthatatlanul feküdt, most a többiek elé lépked, peckesen megáll a brazillal szemben – és csóválja a farkát.

– Ni csak! Itt lenni kiskutya is… neve Csibész! De hát ő igazán van szkafandervédelem nélkül! Hogyan ez lehet?… Ó, kezdem érteni meg! Csibész van robotkutya!

Berci büszkén kihúzza magát (már amennyire a szkafander engedi).

– Édesapám készítette. Pierre-nek hoztam ajándékba.

– Ha ő van robot, és nem vad puszta terelő eb, miért engem megharapta?

– Bioáram-érzékelő van beleépítve. Csibész érzi, ha valaki nem mond igazat – csomagolja selyempapírba Berci a „gonosz indulatokat hord a szívében” meghatározást. – Ilyenkor dühbe gurul, és támad.

– És mondasz nekem, van benne rövidhullámú rádió is?

– Tizenhét milliméteres sávon működő vevő.

– Engedelmeddel próbálom ki… Csibész! Vagy kedves kiskutya, jöjjél ide énhozzám!

Csibész engedelmesen elindul Sao Felipe felé, s közben boldogan csóválja a farkát. Szíriusz kapitány alkalmasnak véli a pillanatot békéltető tárgyalások kezdésére.

– Sao Felipe úr, eszem ágában sincs megbántani önt, illetlenül kíváncsiskodni, vagy beleavatkozni az életébe… de belső erő kényszerít, hogy megkérdezzem: nem lenne okosabb, ha szépen visszajönne velünk a kupolavárosba? Hollétét nem árulnánk el senkinek. Mondjuk: nálam lakna… és elbeszélgetnénk…

Antonio torz nevetése szakítja félbe az ajánlatot.

– Nem is lenne rossz, kapitány… bárcsak lehetne tenni. De nem szabad. Értse meg, nem szabad! – Egyre indulatosabban magyaráz: – És kérek, hagyjanak engem békében! Ne kövessenek! Ne firtassák a titkot! Ne üssék olyasmibe az orruk, amihez semmi van közük!… Én nem haragszom magukra… még nem haragszom! De követelek, hogy azonnal hagyják abba az a kurkászó nyomozósdit, mert rajta lesz veszésük!… – Egyre hangosabban ordít: – És figyelmeztessék Gomes kormányzót, hogy kisujját sem rám emelje, mert visszaütök!… Iszonyatosan visszaütök!…

Pierre próbálja csendesíteni:

– De kedves Antonio bácsi…

Antonio Sao Felipe felüvölt:

– Szíriusz! Vigye innen a gyerekeket!… Azonnal! Amíg viheti el őket békén!… Menni! Menni!…

– Megyünk, Antonio. Egyetlen kérdésem volna még. Hívni fogom önt ultrarövid hullámon, 17 milliméteres sávon. Tudja venni?

– Tudok…

A brazil most egészen halkan beszél, de ez félelmetesebb, mint az előbbi ordítás:

– Szíriusz kapitány! Tűnjenek már innen elfelé! A Galaktikára mondok, ha tíz másodpercig még vannak, megölök magukat! …

Viktor Szíriusz a Há-Ef-Cé felé fordul.

– Indulás!…

Mennek. Szótlanul…

Megtettek már vagy egy kilométert. Liuna éppen azt mondja:

– Borzasztóan sajnálom őt…

Amikor hívást jelez sisakjában a rádió. Antonio Sao Felipe jelentkezik.

– Bocsánatot akarok kérni, Szíriusz kapitány. Indulatos és goromba voltam. Belátom, és nagyon sajnálom. Higgye el, hogy tisztelem és nagyrabecsülöm önt. És titeket is kedvellek, gyerekek. No… ezt el kellett mondanom. Üdvözlöm a szüleiteket. Kérem, kapitány úr, mondja meg nekik: vigyázni fogok a gyerekekre, nehogy bajuk essék… ha bármi történnék.

Vége.

Hosszú percekig nem szól egyikük sem. Végre Liuna összeszedi maradék bátorságát, és megkérdezi: – Szíriusz bácsi… mi lehet az a bármi… ami történik, vagy történnék…?

– Nem tudom kislányom… De ennek az embernek iszonyú hatalom van a kezében!

Ebben a pillanatban Berci rémülten felkiált: – Csibész!… Hol van Csibész?!

Szíriusz kapitány nem érti a kérdést.

– Mi van Csibésszel?

– Azt kérdeztem, hogy hol van.

– Az ám! Hol van Csibész?… Berci, te vigyáztál rá!

A fiú teljesen összezavarodik.

– Igen… idejövet. Aztán amikor köves talajhoz érkeztünk, bekapcsoltam. Ott szaladgált körülöttünk…

Pierre-nek végre eszébe jut, hogy mi is történt.

– Antonio bácsi hívta magához. Emlékeztek?… És Csibész engedelmesen ment, még a farkát is csóválta. És azóta nem láttuk… A nagy izgalomban megfeledkeztem róla… Csibész! Kedves kutyusom!…Szíriusz bácsi! Van bőségesen oxigénem, visszamegyek érte! A Hold mélyéből is előkerítem!

– Szó sem lehet róla! Megtiltom!

Pierre könyörgésre fogja a dolgot: – Szíriusz bácsi! Nagyon kérem… tessék megengedni!

Talán Antonio bácsi is hajlandó lesz segíteni… megtalálom… kérem, nagyon kérem…

A hangszórókban ismét felhangzik Antonio hívása: – Figyelem! Figyelem!… Szíriusz kapitány! Csibészt ne keressék. Itt van nálam. Szükségem van rá, ezért kölcsönvettem. Vissza fogják kapni. Vége.

Az izgalmas percek után most dermedt csend ül a sisakokban. Nagy sokára Liuna töri meg a torkokat szorító némaságot:

– A Csibész-kérdés tehát megoldódott: vendégszereplés Antonio Sao Felipe úr színházában!

– Antonio Sao Felipe színházában… – ismétli a kapitány, de ezt úgy mondja, mintha egészséges harminckét fogával péppé akarná rágni a „színházában” szót. – Ezer hidrogénbomba!… Eszembe jutott, hogy honnan ismerem!…

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben egy hét év előtti tragédiáról is szó esik

– Leonida! Megjöttünk!

– Látom, Viktor Szíriusz.

– Éhes és szomjas az egész társaság. Megkínál valamivel?

Szíriusz kapitány – maga előtt terelvén a Há-Ef-Cé „féllel” megfogyatkozott tagságát – e szavakkal lép be a hajdan volt francia királyi szerető kéjlakáról másolt cifra házába.

Leonida néni válasza nem késik:

– Látom, nemcsak éhesek és szomjasak, hanem piszkosak is! Hol mászkáltak?

A fiatalok Szíriusz bácsira néznek. Megmondhatják-e?

Leonida néni megsértődik.

– Vegyék úgy, hogy nem kérdeztem semmit. Nem vagyok rá kíváncsi!… Hiszen úgyse szólnának igazat!

Szíriusz bólint.

– Nem titok. Megmondhatjátok.

– Tetszik tudni, Leonida néni – kezdi a mesét Berci –, odakint sétáltunk a Hold felszínén. Ott mindent vastagon borít a finom, tapadós por…

– Nekem magyarázza, kedves fiam?… Jártam én a Nyugalom tengerében legalább százszor… Húsz évig tagja voltam az Önkéntes Életmentő Brigádnak!… Nagyon jól tudom, hogy holdpor nem kerülhet a szkafander alá!

– Igen, ez igaz. De mi akkor lettünk piszkosak, amikor levetettük az űrruhát meg a csizmát. Amikor kiráztuk…

– No, akkor indulás tusolni! Maguk, fiúk, menjenek Viktor Szíriusszal a fürdőszobájába, te, kislányom, velem jössz, majd jól lecsutakollak!

Úgy esznek, mint az éhes farkasok.

– Azt a kis fekete, bozontos kutyát hol hagytátok? Nem mintha hiányoznék nekem.

– Kölcsönadtuk, Leonida néni… azaz kölcsönvették kérdezés nélkül. Vendégszerepel Antonio bácsinál.

– Az ám! Antonio bácsi! Végre szóba hozza valaki! – Liuna fürgén lecsap rá. – Szíriusz bácsi! Azt tetszett mondani: „Eszembe jutott, hogy honnan ismerem!…” Honnan tetszik ismerni?

– Előbb én is kérdezek valamit.

A három fiatal készségesen beleegyezik.

– Tessék kérdezni! Állunk elébe!

– Nos, figyeljetek! Akkor ismertem fel a brazilt, amikor távozásunk után rádión bocsánatot kért tőlünk. Mit vettetek akkor észre?

Pierre kezd találgatni:

– A bocsánatkérés szövegén?… Nagyon őszintének tetszett.

– Az is volt. De más nem tűnt fel?

– A hangján?… Vagy a hangsúlyán?

Szíriusz kivesz a zubbonya zsebéből egy gombnagyságű magnókazettát. Belehelyezi a hozzá illő méretű minimagnóba.

– Segítek. A szkafanderem sisakjába magnót szereltem. Ha olyan helyzetbe kerülök, amikor fontos lehet minden kiejtett szó, elindítom. Nos, felvettem ezt a bocsánatkérést is.

Hallgassátok meg…

Bekapcsolja a kis készüléket. Vékonyan, tisztán, érthetően hangzik: „Bocsánatot akarok kérni, Szíriusz kapitány. – Indulatos és goromba voltam. Belátom és nagyon sajnálom. Higgye el, hogy…”

Liuna felkiált:

– Állj! Megvan!

– Halljuk! – biztatja a kapitány.

– Ennek az embernek én tréfásan azt ígértem, megtanítom jól a világnyelvre. Mert csúnyán összekeverte a szórendet és a ragokat. Most hallom, hogy nincs rá szüksége. Kifogástalanul, hibátlanul beszél.

– Igen, ez az! – helyesel Szíriusz. – A tökéletlen, zagyva kiejtés, nyelvünk nem tudása, egyike volt álcázásainak. Amikor őszintén bocsánatot kért, megfeledkezett a komédiázásról. És abban a pillanatban derengeni kezdett valami az agyamban.

Teljesen tiszta akkor lett a kép, amikor Liuna kimondta a „színházban” szót. „Vendégszereplés Antonio Sao Felipe úr színházában!”… No, kislányom, kérdezz csak meg még egyszer!

– Honnan tetszik ismerni Antonio bácsit?

– Antonio bácsit sehonnan. De azt az embert, aki ma így nevezi magát, innen a lakásomból, a műtőasztalomról. A nevét nem tudom, de azt a nevet, amit akkor vallott a magáénak, azonnal megkeressük. Leonida, kérem, legyen szíves, hozza be az orvosi naplómat, mondjuk öt évre visszamenően.

– Hozom, Viktor Szíriusz.

Pár másodperc múlva már jön is vissza, hóna alatt öt egyszerű fekete könyvvel.

– Melyik kell? A hetvenhetes, hetvenhatos vagy korábbi?

– Leonida kedves, összpontosítsa a figyelmét!

– Jó, összpontosítok.

– Úgy emlékszem, maguk hozták be azt a jéggé fagyott férfit… Pontosan az első Holdra szállás évfordulóján, július 20-án. Egy színtársulat szerepelt akkoriban a Holdon. Párizsból jöttek, és talán két hétig játszottak itt.

– Emlékszem, Viktor Szíriusz. A szerencsétlenül járt férfi a színtársulat tagja volt. Kivitték őket holdnézőbe a felszínre. Az illető elcsavargott a többitől. Nyilván elromlott űrruhájában a hőmérséklet-szabályozó. Mire az életmentő brigád megtalálta, már a tetszhalál állapotában volt. Levetkőztettük, bedörzsöltük, és gyorsan idehoztuk magának.

– Mikor történt ez?

– Nem nagyon régen. Szó sincs öt évről!… Várjon csak… hetvenhatban vagy hetvenhétben…

– No, nézzük akkor először a 2476-os évet… július 5… 8… 9… – türelmesen lapozgatja a naplót. – Kicsit régimódi ez a keresgélés. Ha volna valamilyen házi számítógépem, abba csak betáplálnánk a kérdést: mi az igazi neve Sao Felipe úrnak?… Három másodperc alatt kidobná a választ… július 18… július 19… 22… augusztus… No, ebben a könyvben már nem lehet.

– Talán a következő évben.

Liuna odafurakodik a kapitány mellé.

– Tessék megengedni hogy én keressem meg.

– Keresd, kislányom.

Liuna ügyesen lapoz. Hamarosan megtalálja július huszadikát. Böngészi a bejegyzést: – Ffi… ÖÉB… asp… hix… Szíriusz bácsi! Ebből egy mukkot sem értek!

– Majd elmagyarázom. Nézd csak, itt a dátum, amit keresünk. 2477. július 20. Sol-118. A Ffi azt jelenti, hogy férfi. Ez a három nagybetű az Önkéntes Életmentő Brigád rövidítése. Ők hozták be. A következő bejegyzés: asphixia, a fulladás latin neve. Ez az ember lehűlt, megfagyott odakint.

– Megfagyott? – csodálkozik Berci. – Szíriusz bácsi, Sol-118-kor nem lehet megfagyni! Legalább plusz 140 fok Celsius van a felszínen!

– Ne hamarkodd el, Vasgyúró – figyelmezteti barátját Pierre. – Sol-időben is meg lehet fagyni, ha árnyékos helyen tartózkodsz!

A kapitány helyesel:

– Pierre igazat mond. Levegő nélkül nincsen hőmérsékleti átmosódás. Ahová a Nap süt, ott forróság van. Árnyékban viszont a világűr hidegét érzed… Nézd csak, itt lejjebb olvashatod a baleset rövid leírását. „Észrevettem, hogy szkafanderem hőszabályozója nem működik. Tudtam, hogy a 140 fokos hőségben néhány perc alatt biztosan elpusztulok, Utolsó erőmmel bemásztam egy eléggé mély szakadékba. Annak árnyékos fenekén meglapultam. Elmúlt a kibírhatatlan meleg, előbb kellemesen lehűltem… majd egyre hidegebb lett. Tudtam, hogy rövidesen el fogom veszíteni az eszméletemet, és meg kell fagynom. De bíztam abban, hogy keresni fognak, s így talán megmenekülök.”

– Szíriusz bácsi – vélekedik Pierre –, ez az ember nem lehet színész. Nincs az a holdmérnök, aki hasonló helyzetben okosabban tudott volna viselkedni.

– Nézzük a foglalkozását, hiszen bediktálta… A Dél-európai Komédia Színház műszaki dolgozója. Tehát valóban nem színész. Műszaki dolgozó. Lehet a világítás kezelője, hangmester vagy aki a díszleteket tologatja…

– Semmiképpen nem illik ez a foglalkozás ilyen nagy tudóshoz, mint Antonio bácsi. – Ez Liuna Steff nézete. – Jól emlékszem erre a színházra. Édesanyám elvitt három előadásukra, majd az igazgató engedélyével a szünetben megtekintettük a színpadot. Ott láttam ilyen „műszaki dolgozókat”, akik a kapott utasítás szerint mindenféle gépekkel munkát végeztettek. Ha egy darabot ezerszer játszottak, akkor ezerszer ugyanazt! El sem tudom képzelni Antonio bácsit ebben a lényétől merőben idegen munkakörben! Miért vállalta volna?

Berci szeme élénken csillog. Ezt olyankor teszi, ha rájön valamire, megfejt valamit.

– Azt hiszem, világos, miért vállalta. Hogy a társulatban elvegyülve könnyebben bejusson a Holdra. Nincs igazam, Leonida néni?

– Nahát… maguk megbolondítják a magamfajta öregasszonyt! Mondok valamit, most már világosan emlékszem erre az esetre. A színtársulat egy része kérte, hogy mutassák meg nekik az igazi Holdat. Huszonheten öltöztek szkafanderbe, és két vezetővel kizsilipeltek. Az ugye huszonkilenc. Amikor visszajöttek, már csak huszonnyolcan voltak. Egy közülük elkódorgott, külön utakon járt. Ekkor riasztottak minket. Hamar megtaláltuk…

– Ez volt a szerencséje – mondja a kapitány –, mert még életre tudtam kelteni. Itt a napló következő rovatában soroltam fel az alkalmazott eljárást, az injekciókat és a gyógyszereket.

Két és fél óra múltán tért magához. Akkor azonnal megkérdeztem a nevét és a lakcímét.

– És ő mondott valami hamis nevet és hamis címet – vágja rá Pierre. – Egy álnévvel több vagy kevesebb!…

– Már ne haragudjanak, hogy folyton beleszólok a dolgukba – szabadkozik Leonida néni –, de magának, fiam, nincs igaza. Nagyon jól emlékszem, hogyan történt, mert én írtam be a naplóba az adatokat. Alighogy visszatért az életbe a nyomorult, Viktor Szíriusz így szólt hozzá: „Érti, amit mondok?” Ő halkan válaszolta, hogy igen. „Diktálja be a nevét és a címét!” – parancsolt rá a gazdám. Ő azonnal mondott egy nevet és egy városi. Már nem emlékszem, hogy mi volt az, de ott olvasható a naplóban, mert leírtam. Később, mielőtt eltávozott, azt kérdezte tőlem: „Milyen nevet és címet mondtam?” Megmutattam neki. Erre nézte, mereven, sokáig… aztán legyintett a kezével: „Mindegy…” Szerintem, ahogy kábulatából ébredt, önkéntelenül az igazi nevét és címét mondta be, amit később megbánt.

Liuna az öregasszonyhoz fut, megöleli.

– Leonida néni a legtökéletesebb nyomozó! Javaslom, hogy válasszuk meg a Há-Ef-Cé dísztagjának!

– Ne bolondozzatok velem!

Szíriusz kapitány felháborodást színlel.

– Mi ütött belétek? Már egyikőtöket sem érdekli Antonio Sao Felipe feltehetően valódi neve?

Berci feszes vigyázzba vágja magát.

– Tisztelettel jelentem kapitány úrnak, nagyon is érdekel!

Szíves engedelmével felolvasom!… Lakhelye: Rio de Janeiro. Neve: Perez Casteiro.

Szíriusz kapitány még aznap este videfonkörkapcsolást kér.

Amikor készüléke képernyőjén egymás mellett megjelenik Pierre, Berci és Liuna kíváncsi arca, „szózatot” intéz hozzájuk:

– Tisztelt Há-Ef-Cé! Ti és csekélységem mind a mai napig derekasan dolgoztunk egy rejtély megfejtésén, amit nevezzünk ezután Casteiro-ügynek. Sajnos a Casteiro-ügy túlnőtt műkedvelő kereteinken. Egész világunkat veszélyeztető államüggyé dagadt. Éppen ezért holnap reggel feltárjuk az igazságot a Hold Állam vezetői előtt. További munkánkhoz irányítást és segítséget kérünk. A megbeszélésén ti is részt vesztek, de csak mint csendes megfigyelők. Ígérjétek meg, hogy nem szóltok bele a „nagyok” tanácskozásába.

– Megígérjük!

– Utólag majd mindent megbeszélünk. Találkozás a Luna-1-es kupolaváros minifurgonállomásán, holnap reggel Sol-260-kor!

Martim Gomes kormányzó dolgozószobájában a rögtönzött tanácskozáson jelen van Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitány, Adam Renard, az Urándúsító igazgató-főmérnöke, Gruber ezredes, a Rendfenntartó Csoport parancsnoka, Ikeno Toyama, a minifurgon közlekedési központ igazgatója, a Há-Ef-Cé három tagja: Pierre, Liuna és Berci, valamint házigazdájuk, a Hold Állam kormányzója.

Óriási, süppedő karosszékekben ülnek, és gondterhelten hallgatnak.

Pár perce ért véget Szíriusz kapitány beszámolója.

Elmondott majdnem mindent, ami a mai napig történt. Csupán a lyukkártya ellopásáról, Gruber ezredes felültetéséről nem tett említést.A derék parancsnok tekintete forró hálát sugárzott Viktor Szíriusz felé… és mintha Ikeno Toyama ferde keleti szemében egy kis mosoly bujkált volna.

– Egyéb közölnivalója nincs, kapitány?

– De van, kormányzó úr. Azt az igazolványképet, amelyet a Hotel Galileiben találtunk, és Casteirót ábrázolja, még tegnap délután képtávírón leadtuk a Dél-amerikai Államszövetség Rendfenntartó Alakulata Információs Osztályának azzal a kérdéssel, ismerik-e. Ma reggel érkezett meg a válaszuk. Pierre, kérlek, olvasd fel.

Pierre feláll, és olvasni kezd.

– „Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitánynak.

Hold Állam, Luna-28-as kupolaváros. Megállapítjuk, hogy a sugárzott elektron arckép Perez Casteiro Rio de Janeiró-i illetőségű jelenleg 36 éves személyt ábrázolja. Foglalkozása geológus, asztrofizikus, tervező mérnök. 2474-től 2476-ig neurotikus elváltozással egy santosi idegklinikán ápolták. Állapota ön- és közveszélyes volt. Onnan három éve megszökött. Azóta ismeretlen helyen tartózkodik…”

Adam Renard keserű gúnnyal jegyzi meg: – Ezek szerint Casteiro őrült… és ez a három gyerek egy őrült emberrel ingerkedik? Nem hiszem.

Szíriusz kapitány udvariasan megjegyzi: – Bocsánat, még nincs vége. Folytasd, Pierre!

– Igenis. „Nevezett személy előélete: A Brazil Műszaki Egyetemen végzett, világgyűrűs kitüntetéssel. Kilenc évvel ezelőtt megnősült. Feleségül vette Conchita Ibanez hírneves filmsztárt. E házasságból fiúgyermek született. Öt évvel ezelőtt, pontosan 2474-ben, egy hibás vezérlésű graviplán miatt Perez Casteiro elvesztette feleségét és négyéves Pinton nevű kisfiát.

Ekkor mutatkoztak rajta először betegségének jelei. Életveszélyesen megfenyegette a Dél-amerikai Graviplán Központ vezérigazgatóját és Brazília akkori közlekedési miniszterét: kijelentette, hogy megöli őket. Véres bosszút esküdött, majd dühöngött, tört-zúzott. Ekkor került zárt intézetbe.”

Pierre összehajtogatja a papírt.

– Vége.

Adam Renard most megfontoltabban nyilatkozik: – Ez a közlés sok mindent megmagyaráz. Kár, hogy ilyen rövid. Egyébként, azt hiszem, én is törnék-zúznék, és vérét kívánnám a bűnösöknek, ha elveszíteném miattuk a feleségemet és a fiamat. Ebből nem következik, hogy őrült valaki.

Casteiróval egy teljes napon át beszélgettem szakmai, tudományos kérdésekről. Kiváló tudósnak és kiegyensúlyozott, nyugodt embernek ismertem meg. Lelki torzulásoknak nyomát sem észleltem. Súlytalan, láthatatlan űrruhája, elektromos erőtérvédelme korszakalkotó találmány. Mit gondolsz, Viktor, ilyen kapacitású ember idegrendszerében párhuzamosan felléphetnek-e súlyos defektusok?

Szíriusz kapitány hümmög egy sort, aztán mégis kimondja az igazságot:

– Igen. Az orvostudomány tud olyasmiről, hogy beteg idegrendszerű egyének agyában zseniális ötletek születnek, és időszakosan abszolút nyugodt a viselkedésük. E kettő nem zárja ki egymást. Egyet azonban nem értek. A tudós Casteiro gondolatai kristálytiszták, következetesek. A gonosztevő Casteirónak is ugyanilyen következetesen kellene cselekednie. Gyanús viselkedésében, álcázásaiban, hamisításaiban azonban semmi logikát nem találok. Álnév alatt rejtőzködik: ez rendben van, megértem. Nem szeretne visszakerülni a bolondok közé. De miért bujkál éppen itt, nálunk, Hold Államban, ahol eltűnni szinte lehetetlen, miért nem a milliárdszor lakottabb Földön?… Hiába, nem találok rá magyarázatot.

Megtörli verejtékező homlokát, s úgy teszi fel az utolsó költői kérdést, mint amire válasz nem érkezhet.

– Ki tudja, mit keres ez az ember a Holdon?…

Martim Gomes idegesen beletúr ritkuló ezüst hajába, aztán kicsit felemeli a kezét, jelezvén, hogy beszélni kíván.

– Én tudom. Engem keres. Öt évvel ezelőtt ugyanis én voltam Brazília közlekedési minisztere.

A bejelentés általános elképedést kelt. Utána tompa csendbe burkolózik a jelenlévő öt férfi és három gyermek. Az ismeretlen „veszély”, ami eddig elméleti messzeségben lebegett, most a közelükbe furakodott. Valósággal bekúszott a kormányzó dolgozószobájába…

Elsőnek Gruber tétova szavai hangzanak: – Én…, én elrendelem… őriztetem a palotát… ezt a palotát. Éjjel-nappal őrségben lesz egy rendfenntartó… váltják egymást… esetleg kettő… fegyveres őrség…

Szíriusz kapitány intésére elhallgat.

– Miket beszél, ezredes! Ezt az épületet kétezer rendfenntartóval sem tudná megvédeni Casteiro húszmillió voltos erőterével szemben! A brazil akkor égeti hamuvá bármelyik kupolavárosunkat, amikor akarja!… – Gomes felé fordul. – Kormányzó úr, az elmúlt három évben, amióta Casteiro a zárt osztályról megszökött, történt valamilyen merényletkísérlet ön ellen?

Martim Gomes elgondolkozik.

– Határozott nemmel kell felelnem. Azelőtt, miniszter koromban, előfordultak fenyegető névtelen levelek, rejtélyes, otromba videfonálók, ólálkodók a minisztérium épülete körül. Ezekkel nem sokat törődtem, effélék a közéleti szereplés velejárói. De amióta a Holdon teljesítek szolgálatot, az ilyesféle zaklatások elmaradtak. Önök jól tudják, hogy a Holdon személyes testőrsége senkinek sincs… nekem sincs. A kormányzói palota kapuja nyitva áll éjjel-nappal, azt hiszem, nincs is rajta zár. Az jöhet be, aki akar. Casteiro gyilkos tervét aligha tudnám megakadályozni. Öntől tudom, kapitány, hogy ez az ember az elmúlt három évben minden valószínűség szerint több ízben megfordult a Holdon. Lehet, hogy álnéven huzamosabban itt is élt. Merényletét akár tízszer is végrehajthatta volna… Miért nem tette?

– Lehet, hogy nem is állt szándékában ilyesmi – mondja a kapitány, aki most inkább csak hangosan gondolkozik. – Nincs kizárva, hogy a „megölöm a vezérigazgatót és a minisztert” kijelentés el sem hangzott… valamelyik újságíró vagy plasztivizorriporter agyalta ki, hogy szenzációsabb legyen a híre. Persze ennek az ellenkezője is igaz lehet…

– Hiányosak az értesüléseink – állapítja meg Renard igazgató. – A felolvasott jelentés is roppant szűkszavú. Hiányoznak belőle azok a fontos részletek, amelyek mélységében tárnák fel az eseménysort. Vegyem csak a magam példáját: öt éve történt az a graviplánszerencsétlenség. Igazán nem régen. Bizonyos, hogy a világ valamennyi plasztivizoradója bőségesen foglalkozott az üggyel, megírták a hagyományos lapok, a Hangos Képes Hírek beszélt róla, talán még a somnambul-sugárzók is műsorra tűzték… és mégis alig-alig emlékszem az esetre. Jó lenne elolvasni és meghallgatni most, hogy mit közöltek róla az újságok, meg kellene tekinteni az akkori filmhíradókat és plasztivizormagazinokat. Meg kellene ismernünk a teljes igazságot. Tudom, hogy ez nem lehetséges, hosszadalmas, bonyolult…

Ekkor az egyik óriási karosszék puha párnái közül fölemelkedik egy szeplős kislány, és bátran beszélni kezd.

– Én ugyan megígértem Szíriusz bácsinak, hogy nem szólok bele a felnőttek tanácskozásába, de édesanyámtól tudom: a nők nem szokták megtartani az ígéretüket. Ezért beleszólok.

– Jól teszed, csöppség! Csak bátran! – biztatja a kormányzó.

– Felajánlom, hogy a Hold Állam központi könyvtárában, amelyet édesanyám vezet, s amelynek rendkívül gazdag folyóirattára van, átnézem a 2474-es évfolyamú lapokat, meghallgatom a hangos újságokat. Beszervezem tíz osztálytársnőmet segíteni. A minket érdeklő anyagokról fény- és hangmásolatokat készítünk. Mindezt 24 órán belül! Munkánkat természetesen édesanyám irányítja.

Liuna ajánlatát lelkes helyeslés követi. Ez a siker Pierre-t is felbátorítja.

– Én is javasolnék valamit… illetve egy barátom beszélt valamiről, amit el kell mondanom. A barátomat Roberto Namorának hívják, a Híradástechnikai Intézet mérnöke. Tavaly tanulmányútra Japánba küldték. Fél évet töltött ott. Csodálatos dolgokat látott. Elvitték többek között egy szigetre, azt hiszem, Amami a neve, ahol a Kelet-ázsiai Dokumentációs Központ székel.

Toyama igazgató közbeszól:

– Ismerem.

– Ezen a szigeten – folytatja Pierre – létesült egy valóságos metropolis, amelynek minden épülete archívum! Millió és millió régi filmhíradót, dokumentumfilmet, televíziós híradót, plasztikino- és plasztivizor-riportanyagot gyűjtöttek össze az egész Földről, száz évre visszamenőleg. Az egészet töviről hegyire feldolgozták, kompjuterizálták. Kizárólag filmgyárakat, plasztivizortársaságokat, tudományos kutatókat, intézményeket szolgálnak ki. Működésükre a barátom elmondott egy példát. Kéred a nagy szaharai földrengés rekapitulációs filmjét. A számítógép a rengeteg anyagból másodpercek alatt kikeresi az erre vonatkozó felvételeket, és továbbítja a laboratóriumba, ahol automaták azonnal mágneses képre és hangra játsszák át. Félórába se telik, viheted a szalagot.

– Mindez nagyon érdekes, de sajnos nincs időnk arra, hogy Japánba utazzunk egy esetleg hasznos, esetleg haszontalan mágneses tekercsért.

– Félreértettél, édesapám, de bizonyára én nem beszéltem elég világosan. A Dokumentációs Központ az összegyűjtött, anyagot plasztivizorral átsugározhatja nekünk a Holdra, abban a megközelítően tíz hasznos órában, amíg Amami szigetét a Föld felénk forduló oldalán láthatjuk. Ezek a közvetlen adások tiszták, élesek, színesek. Holnap délben már birtokunkban lehet az egész anyag.

– Nagyszerűek a te ifjú barátaid, Viktor! – fordítja barátira a szót Martim Gomes. – Fogalmazd meg kérésünket a Dokumentációs Központnak, Amami szigetére. Azonnal továbbítom a Világállam vonalán.

Ekkor szerényen felemelkedik Ikeno Toyama, és mélyen meghajol a kormányzó előtt.

– Tisztelettel kérem, ne fogyasszák fölöslegesen szellemi és fizikai energiájukat, bízzák érdemtelen személyemre a kérés elintézését. A Kelet-ázsiai Dokumentációs Központ vezérigazgatója ugyanis bölcs és tiszteletreméltó édesapám negyedik feleségének második unokafivére. Haladéktalanul beszélek vele, s ő hálás lesz, hogy szolgálatunkra állhat.

– Pompás! Toyama igazgató úr tehát elintézi. Akkor már csak a lenhajú Aino van hátra. Őt személyesen fogom felkérni…

Liuna közbeszól:

– Már nincs rá szükség, kormányzó bácsi! Édesanyám köszöni a megtisztelő bizalmat, szívesen elvállalja.

– Ezt te honnan tudod?

– Innen! – mutatja a kislány Perez Casteiro arany pecsétgyűrűjét. – Ez a világ legtökéletesebb URH adó-vevője. Ezt is Antonio bácsi… azaz Perez Casteiro készítette. Ráálltam a Központi Könyvtár ultrarövid hullámsávjára. Édesanyám hallotta felajánlásomat, és már megbeszéltük: kész segíteni. Holnap reggelre már be is hívta a tíz lányt, és kikészíti nekünk a 2474-es esztendő valamennyi dél-amerikai képes magazinját!

Martim Gomes kormányzó megsimogatja a piros, kócos hajacskát. Aztán Szíriusz kapitány felé fordul, és nevetve mondja: .

– Viktor! Öreg barátom! Hogyan bírsz ezekkel a táltoscsikókkal?…

Másnap a tizenegy lány fáradhatatlan buzgalommal reggeltől estig brazil, argentin s egyéb dél-amerikai képeslapok ezreit lapozza át, töméntelen mennyiségű hangos újságot hallgat meg. Casteiro feleségéről, a szép Conchita Ibanezről százszámra találnak riportot. „Viva Conchita!” „Magnífica Conchita!” A filmsztár hallatlanul népszerű volt… A graviplántragédia aztán heteken át szomorú szenzációja lett a Dél-amerikai Államszövetség valamennyi hírközlő szervének.

A hasznosnak vélt képeket, szövegeket és hangokat azonnal vetíthető diákra és lejátszható hangszalagokra fénymásolják.

Liuna és barátnői estére végeznek a hatalmas munkával, s a begyűjtött „zsákmányt” Szíriusz kapitány lakására szállítják.

Közben Roberto sem henyél. Több órán keresztül veszi és rögzíti az Amamiból érkező adást.

Este Sol-224-kor már ott púposodik a rengeteg tekercs és kép Szíriusz kapitány munkaasztalán. Több órás eseménysorozat. A Há-Ef-Cé tagsága, Roberto Namora és Viktor Szíriusz egész éjjel vetít, lehallgat, csoportosít, selejtez, vág és ragaszt – s közben Leonida néni grúz teáját, süteményeit, hideg üdítőit fagyasztja. Hajnali Sol-218-ra bemutatásra kész a Casteiro-ügy dokumentációs anyaga.

– Most pedig gyorsan hazamegy mindenki. Délig alusztok!

Ebéd után, pontosan Sol-206 órakor találkozunk a kormányzó dolgozószobájában!

Sol-206 óra. Roberto már felállította a plasztivizor nagy képernyőjét, s a diapozitívok sztereóvásznát. Elhelyezte a hangszórókat, kipróbálta a képet és a hangot…

Martim Gomes másodpercnyi pontossággal lép a szobába.

Körülnéz. Fáradt, nyúzott, komor arcokat lát: három gyereket, Robertót és a kapitányt.

– A többiek?

– Nézd, Martim, mi öten már láttuk. Mi állítottuk össze. Úgy gondoltuk, hogy most bemutatjuk… egyedül neked. Azután te döntsd el, hogy még ki nézze meg.

A kormányzó bólint.

– Rendben van.

Leül az íróasztalához. Megtörölgeti a szemüvegét.

– Essünk túl rajta.

Roberto eloltja a terem világítását. A plasztivizor képernyőjén megjelenik egy jól ismert reklám: gőgicsélő, boldogan rúgkapáló baba fekszik a graviplán bölcsővé alakítható ülésén – és látni lehet, hogy a gépben rajta kívül nincsen senki. A kamera távolodik, beveszi az egész graviplánt, mely magasan, a felhők fölött, iszonyú sebességgel repül célja felé. Közben ez a szöveg hangzik: „Automata vezérlésű, vezető nélküli gépeinken még a csecsemő is biztonságosan utazhat egyedül!”

A gép leszáll a graviplántéren. A boldog szülők átveszik gyermeküket. A baba mosolyog, és csókot int a graviplánnak.

Szöveg: „A mi graviplánunk az ön gyermekének őrzője, dajkája!”

A kép elsötétül.

A Plasztikino Magazin részlete következik 2474-ből. A Rio de Janeiró-i graviplánállomáson ezrek és ezrek tolonganak.

Főleg fiatal lányok. Majdnem mindenki virágot szorongat a kezében. Közben a láthatatlan riporter magyaráz: „A tömeg Conchita Ibanez filmsztárt búcsúztatja, aki Pinton nevű kisfiával Korzika szigetére utazik. Ott forgatják majd új filmjének külső felvételeit… Végre! Operatőrünk a művésznő közelébe férkőzött, akire valóságos virágeső hull. Virág! Virág!

Virág! Ölelgetik, csókolgatják! Boldog, aki megérintheti a ruhája szegélyét! Kisfiával az ölében ő az áldott anyaság eszményképe!”

Karcsú, magas, elegáns férfi tör utat magának: „Conchita drága, jöjj! Be kell szállnotok!… Add ide Pintont, majd viszem én… Kérem, engedjenek!… Utat kérek!…”

Ismét a riportert hallani:

„A férfi, aki ügyesen átvezeti őket az ünneplő sokaságon, Perez Casteiro, a szépséges Conchita férje. Fiatal asztrofizikus, aki néhány jelentős találmányával szakmai körökben máris ismertté tette a nevét.”

A következő kép az óriási felszállótérre viszi a nézőt. Itt a minden irányban szerteágazó mozgójárdák egyikére lépnek, ez szállítja őket az indulásra kész graviplánhoz. S miközben a kamera alulról, felülről, közelről, távolról, kívülről, belülről a graviplánt mutatja, így beszél a riporter: „Íme, a graviplán! Korunk csodája, a legmodernebb közlekedési eszköz! Gyorsasága, kényelme, biztonsága utolérhetetlen! A szemünk előtt égnek meredő G-68-as sorszámú gép a körülbelül tízezer kilométeres utat – átlagosan 100 kilométer magasságban – 1300 m/sec sebességgel két óra alatt teszi meg – pilóta nélkül! Igen, pilóta nélkül! Bérelt graviplánon ön és családja nyugodtan utazhat egyedül! A gép másodpercnyi pontossággal célba ér!”

Vált a kép. Conchita és Pinton közelről látható, beszállás előtt. Casteiro leteszi a gyereket a betonra. Megöleli, megcsókolja a feleségét.

„Vigyázzatok magatokra. Három nap múlva utánatok megyek. Pinton, kisfiam, jó légy. Fogadj szót anyukának!”

„Jó leszek, ha hozol nekem ajándékot.”

„Ajándék nélkül is jónak kell lenni!… Conchita drágám, mindent ellenőriztem, gondosan beprogramozták a gépet.

Neked csak az indítógombot kell megérintened.”

Gyönyörű, kinagyított képet látni most a filmsztárról.

„Ne aggódj, szívem. Sokszor utaztam már egyedül, pilóta nélkül. Ez a graviplán biztonságos, engedelmes jószág. Két óra múlva felhívlak az ajacciói hotelból.”

Még egy utolsó csók. A forgalmi tiszt udvariasan besegíti az utasokat a kabinba, előírásosan rájuk zárja az ajtót… A mozgójárda a férjet és a tisztet visszaszállítja az állomásépületbe. Nagytotálban látszik az egész felszállótér. A graviplán indítórakétái begyulladnak, a gép lassan emelkedni kezd, gyorsul. Meredek szögben – tűzcsíkot húzva maga után – felszáll a magasba…

Szíriusz kapitány szólal meg a sötétben: – Álljunk meg egy percre!

– Igenis – válaszol Roberto, és bekapcsolja a rejtett mennyezetvilágítást.

A kapitány a kormányzóhoz intézi a szavait: – Ha valaki akkor odafigyel, már itt észrevehette volna, hogy baj van. Ez a graviplán szemmel láthatóan a megszokottnál nagyobb gyorsulással indult.

Ismét sötét…

A Dakari Hangos Újság felnagyított címlapja. Rajta hatalmas betűkkel a főcím: ELTŰNT GRAVIPLÁN!… A sztereóvászonról Conchita Ibanez arca mosolyog az olvasóra.

Az újság belső lapján elektronkép a búcsúzásról. A hangszóróból az újság hangját hallják: „Mint előző kiadásunkban már jelentettük, ma délután 14 órakor Conchita Ibanez és kisfia Rio de Janeiróból a G-68-as számú vezető nélküli graviplánon Korzika szigetére utazott. 14 óra 20 perckor jelentette a Zöld-foki-szigetek kísérőradar-állomása, hogy a gép nem lépett be az általa ellenőrzött szektorba. Ugyanezt jelentették a Sao Salvador-i, natali és Sao Pauló-i állomások is. A térség valamennyi radarállomása kutatja az eltűnt gépet, eddig azonban sikertelenül.”

„Brazíliai tudósítónk felkereste az aggódó férjet: – Mit gondol, mi történhetett a graviplánnal? – Nem tudom, de remélem, hogy semmi rossz. Mindig ilyen géppel szoktunk utazni, eddig soha semmi zavar nem mutatkozott. Bízom abban, hogy a graviplán robotpilótája valamilyen általunk nem ismert ok miatt letért a kijelölt útvonalról. Remélem, ha késéssel is, de szerencsésen megérkeznek.”

A Dél-amerikai Államszövetség Piasztivizor Adója közölte 16 órás híreiben:

„Rio de Janeiró-i tudósítónk szerint a G-68-as számú középtávolságú személyszállító graviplán eltűnésének okát a visszajelző automatikából sikerült megállapítani. E szerint a gép nem a szabályos 1300 m/sec sebességre, hanem ennek pontosan a tízszeresére, azaz másodpercenként 13 kilométeres sebességre gyorsult. Ez nagyobb a szökési sebességnél.”

A Sao Salvador-i Hangos Újság tudósítója felkereste a graviplánállomás parancsnokát. Címlapon a parancsnok arcképe.

„Parancsnok úr, lehetségesnek tartja, hogy hibás volt a graviplán vezérműve?”

„Kizárt dolog. Ezek a gépek tízszeresen vannak biztosítva.”

„Lehetségesnek tartja, hogy a szökevény masina kilépett vagy kilép a Föld gravitációs teréből?”

„Európa, Amerika és Afrika valamennyi lokátora keresi az eltűnt graviplánt. Szupersebeségű kutatócirkálókat indítottunk a feltételezett irányokba. Ezek még befoghatják és visszatéríthetik.”

„Nem gondolja, parancsnok úr, hogy gombostűt keresnek a szénakazalban?”

„Mivel a graviplán az óriási végsebesség miatt azonnal eltért kijelölt útjától, valóban azt lehet mondani, hogy bárhol lehet a világűrben.”

A Párizsi Plasztivizorban Fernand Fontaine űrhajózási szakértő nyilatkozott:

„Conchita Ibanez és kisfia, Pinton Casteiro immáron több mint három órája távolodik a Földtől. Eddig hozzávetőleg 130 ezer kilométer utat tettek meg. De merre, milyen irányban?… Ki tudja. Utasfülkéjük levegővel és fűtéssel mindössze 12 órányi időtartamra van ellátva. Kérdésem: ki a felelős a történtekért?”

Riport a Brasilia-II plasztivizorállomás aznapi híradójából: „Operatőrünk bravúros felvételeket készített Rio de Janeiróban! Helikopteren követte azt a légitaxit, amely a teljesen feldúlt állapotban lévő Perez Casteirót a graviplánállomásra vitte.”

A taxi leszáll az állomásépület legfelső teraszán. Casteiro óriási iramban rohan le a lépcsőn, majd fel az indítótoronyba.

Mindent vagy mindenkit, ami vagy aki útjába kerül, elsodor. Az operatőr követi. Futás közben is forgat. A kép természetesen ugrál, de az esemény nyomon követhető. Casteiro most betöri az üvegajtót, valósággal berobban az irányítóterembe: „Tudnak valamit róluk?!… Keresik?!”

A rádióstiszt próbálja csillapítani: „Nyugodjék meg, mérnök úr…”

Casteiro magából kikelve üvölt:

„Ne mondja nekem, hogy nyugodjam meg! Hogyan nyugodjam meg, amikor hat óra múlva megfullad és megfagy a feleségem és a kisfiam?!… Conchita semmit sem ért a graviplánhoz, a kézi irányításhoz, a rádióhoz! Még egy konzervet sem tud kinyitni!”

A tiszt tovább próbálkozik az érveivel: „Húsz szupercirkáló keresi őket abban a feltételezett zónában, ahol most lenniök kell. A Föld valamennyi rádióállomása őket kutatja… Casteiro! Miért engedte őket egyedül utazni?”

„Mert őrült voltam! Mert hittem a reklámnak! – Gépeinken egy csecsemő is utazhat egyedül! – Graviplánunk az ön gyermekének őrzője, dajkája! – Conchita sokszor utazott már automata vezérléssel, tetszett neki…”

Egy vevőkészülék jelez.

„Bocsánat, jelentést kapok… Igen… London… Bergen… Grönland… Tajmir … semmi…”

Casteiro felzokog.

„Conchita!… Hol van a feleségem és a fiam?!… Conchita!”

A jelenetsornak vége. Roberto tekercseket cserél. A félhomályban nagy csend ül, majd vékonyka, síró nyöszörgés hallatszik. Liuna próbálja visszafojtani a könnyeit.

– Sze… szegény Casteiro bácsi…

– Ne nézd, kislányom, ha nem bírod. Menj ki.

– Nem… nem… köszönöm. Úgyis láttam már az egészet… mindegy. Tudom, hogy most jön a legrosszabb, a legborzasztóbb…

A Rio de Janeiróban megjelenő Hangos Magazin késő éjszakai száma Nincs többé remény főcímmel gyászkeretben hozza Conchita és a kis Pinton színes, háromdimenziós fényképeit. A laphoz mellékelt mágneses hang tragikus pátosszal jelenti:

„Nincs többé remény! Elmúlt a tizenkettedik óra!… A megszökött graviplánban nincsenek meg többé az élet feltételei!… Az egész világ gyászolja Conchitát és gyermekét.

Az Egyesült Világrészek Szövetségének elnöke részvéttáviratot intézett Perez Casteiro asztrofizikushoz. Nyilatkozatot kértünk a porba sújtott férjtől. A graviplánállomáson találtuk meg. Éppen akkor közölték vele, hogy a kormány visszahívta a szupercirkálókat. Beszüntették a keresést. Munkatársunk a Hangos Magazin nevében részvétét fejezte ki. Casteiro hosszú ideig némán bámult, mint aki se hall, se lát… aztán váratlanul felugrott, megragadott egy súlyos acélállványt, és ordítva megtámadta munkatársunkat: – Takarodjanak innen, bitang, dögevő hiénák! Az én fájdalmamon nem fognak csámcsogni!… Takarodjanak! – És fejbe vágta az újságírót, akit elöntött a vér. Szemfüles fotóriporterünk felkapaszkodott egy vaslétrára, onnan készítette felvételeit.”

Kép: színes, háromdimenziós fotók. Mindegyik a dühöngő

Casteirót ábrázolja. Összetört szekrények, felborított asztalok, szétzúzott drága műszerek, leütött emberek…

„Megölök mindenkit! Ti bitangok! Ti vagytok az okai!… Megölök mindenkit!” – Az irányítóközpont dolgozói megpróbálták lefogni. „Casteiro, megőrült?!” Az egyik tisztnek sikerült videfonhoz jutnia. „Karhatalom! Segítség! Azonnal jöjjenek!” – Casteiro félelmetesen forgatja feje fölött az acélállványt. Akire lesújt, annak vége! – „Nesze!… Neked is!… Pusztuljatok!…” – Megérkezik a karhatalom. Parancsnokuk revolverrel megcélozza a dühöngöt… Tüzel!… A kábító injekció a tébolyult ember karjába fúródik. Tíz másodperc múlva magatehetetlenül összeesik.

Képváltás: a közben megérkezett mentők az eszméletlen Casteirót kórházba szállítják…

Plasztikino. Filmrészlet a Heti Híradóból.

Riporterünk engedélyt kapott, hogy a nagybeteg Perez Casteirót a kórházban meglátogassa. Először a kezelőorvosával beszélt.

„Főorvos úr, milyen állapotban találom szegény embert?

„Teljes letargiában. Komoran ül. Semmire sem válaszol. Nem eszik, nem iszik. Ha nem sikerül rábeszélnünk, holnaptól mesterségesen tápláljuk. Bemehet hozzá. Hátha maga szóra bírja.”

A riporter belép a kórterembe. Casteiro az ágya szélén ül.

Fejét lehajtja, mozdulatlanul. Csíkos pizsamát visel. A kamera egészen közel hozza a megkínzott arcot, a reszkető kezeket…

„Casteiro úr! A Plasztikino Heti Híradója nevében szeretnénk néhány kérdést feltenni önnek. Biztosítom, hogy mélyen együtt érzünk önnel…”

Casteiro nem mozdul, nem válaszol.

„Ismételten kérem, hogy hallgasson meg. Kérdéseimnek semmiféle személyes vonatkozása nincs. Kérdezhetek?”

A beteg most kissé felemeli a fejét, belenéz az optikába, és rekedt hangon azt mondja:

„Nem. Menjen innen!”

A riporter vállat von, és elindul a kijárat felé. Ekkor váratlanul a félig halott szemekbe élet költözik.

„Várjon!… Tudja mit?… Nyilatkozom… Indítsa el a képet és a hangot!… Szemet szemért, fogat fogért!… A graviplán vezérlőautomatája hibás volt. Ezért valakinek felelnie kell!… Üzenem mindenkinek: ha innen kikerülök, megölök két embert! Az egyik a Graviplán Központ vezérigazgatója, a másik Brazília Állam közlekedési minisztere!… Most elmehet!”

Martim Gomes nagyot sóhajt.

– Hát mégis mondta… nem az újságírók találták ki. Vége az összeállításnak?

– Még van két rövid tudósítás. Azonnal indítom…

A Dél-amerikai Hírek hagyományos napilap. Olvasni kell, nem hallgatni. Harmadik oldalán vastag, betűs főcím: Lezárult a szökött graviplán tragédiája. A cikkben a többi között ezt írja: „…Miközben a csodaszép Conchita Ibanez és kisfia örök koporsójukban az űrben ismeretlen csillagvilágok felé repülnek, a szerencsétlen férjet és apát, Perez Casteirót elborult elmével a santosi idegklinika zárt osztályára szállították…”

Szíriusz kapitány a kormányzó felé fordul.

– Ezzel vége a 2474-es eseményeknek. Persze tudtunk volna akár hússzor ennyit is bemutatni, de akkor sem mondtunk volna többet, csak ismételnénk a történteket. A lényeget láttuk.

Van azonban még egy nagyon fontos, rövid kis tudósítás 2478-ból, vagyis két évvel későbbről. Ugyanabból a napilapból idézünk:

„Santosi tudósítónk jelenti. Az Állami Idegklinika zárt osztályáról rejtélyes módon megszökött Perez Casteiro ápolt. Olvasóink bizonyára jól emlékeznek még tragikus sorsára, amiről annak idején bőségesen tudósítottunk. Két évvel ezelőtt vesztette el feleségét, a híres filmsztárt: Conchita Ibanezt és Pinton nevű kisfiát, egy automata vezérlésű gravíplán hibás programozása miatt. Felkutatására minden intézkedés megtörtént.”

„Lapzártakor jelentik: Perez Casteiro videfonon felhívta szerkesztőségünket, és a következő nyilatkozatot tette: Kiszabadultam! Üzenem a hatóságoknak, hogy ne keressenek. Úgysem találnak meg. Kijelentem, hogy nem vagyok és nem voltam őrült!… Szavamat megtartom: bosszút állok! ”

Roberto leállítja a gépeit, és bekapcsolja a világítást.

– Vége. Több anyag nincs.

– Köszönöm, fiam, a munkádat. Nagyon sokat segítettél – mondja elismeréssel a kapitány.

A Há-Ef-Cé tagjai (mínusz „fél”) – bár másodszor látják a szörnyű múltat – kábán ülnek… meg sem mozdulnak.

A kormányzó feláll, menni készül.

– Gondolkoztam a dolgon, Viktor. Legyen úgy, ahogy te szeretnéd… mert ismerlek ám, tudom jól, mit szeretnél. Elrendelem, hogy ezt az anyagot, így egyben, rajtunk kívül senki se lássa. Vigyétek el… és semmisítsétek meg.

Kis szünet után elköszön:

– Jóholdat mindenkinek!

– Jóholdat neked is, Martim…

Halkan jön a hang a karosszékek mélyéből: – Jóholdat, kormányzó bácsi…

HATODIK FEJEZET

amelyben lunamobil érkezik a Holdra, és Csibész ijesztően viselkedik

Szíriusz kapitány a dolgozószobájában ül, félkör alakú hatalmas íróasztalának mértani középpontjában. Bekapcsolja a házi mikrofont.

– Leonida, kérem!

Leonida néni, aki életének a felét kedves konyhájában tölti, most nem jelentkezik. A kapitány sorra próbálkozik az elképzelhető lehetőségekkel: egymás után kapcsolja a kamrát, a mosogatót, a vasalószobát, az öregasszony hálószobáját… sehol senki. Hol bujkálhat?… Már indulna, hogy személyesen megkeresse, amikor lépéseket hall: a rozoga padláslépcső nyikorog. Nyilván Leonida lopakodik lefelé. Mire leér, szemben találja magát a kapitánnyal.

– Mit keresett a padláson, Leonida?

– Nyugtalan voltam. Megnéztem, nincs-e ott elrejtőzve.

– Kicsoda?

– Kicsoda, kicsoda?!… Hát az a szegény ember, akit köröznek.

Szíriusz kapitány meghökkenve nézi házvezetőnőjét.

Semmiféle körözésről nem tud, igaz, napok óta minden idejét betölti a Casteiro-ügy… Csak nem erről van szó?!…

Kiszivárgott talán valami?

Leonida látja a kapitány csodálkozó tekintetét.

– Nahát, Viktor Szíriusz! Maga semmiről sem tud?

– Nem… valóban nem. Miről kellene tudnom?

– Pedig a plasztivizor is bemondta, nem is egyszer. Tegnap éjjel eltűnt az a kedves Tom… ismeri maga is: Tom Allen, a 201-es kupolaváros egyik rendfenntartója.

– Az, akinek bort adott, hogy a náthás felesége forralt bort ihassék.

– Igen. Meg is gyógyult az asszonyka… Szóval ez a Tom Allen eltűnt. Senki sem tudja, hol tartózkodik. Fegyver is van nála: élesre töltött lézer! Hát nem borzasztó, Viktor Szíriusz! Felszólították a lakosságot, hogy gondosan nézzenek körül lakásuk minden helyiségében, nincs-e valahol elbújva. Azt is mondták, hogy ne bízzanak a háztartási robotok visszajelzésében, mert a rendfenntartó be tudja kapcsolni a takarítógépet. Én mindenesetre megnéztem a padlást.

– És nem volt ott senki.

– Valóban… nem volt ott senki. De azért maga csak ne mosolyogjon olyan fölényesen! Azt mondta a bemondónő, hogy Tom Allen napok óta furcsán viselkedik, zavarosan, kótyagosan. Úgy mondják, látott valamit!

– Jól van, kedves Leonida, megérdeklődöm, majd illetékes helyen, mi is történt valójában… de most másról kell beszélnünk. Ma délután Sol-182-kor kedves vendégeink lesznek.

– Sol-182! Már megint jön nekem ezzel a Sollal! Százszor megmondtam, hogy nem értem, nem tudom megtanulni a Solt meg a Noxot! Legyen szíves, mondja becsületesen, földi időszámításban!

– Délután háromkor.

– Na látja! Így már igen!… Rendben van, tudomásul vettem, hogy délután háromkor jönnek a gyerekek: Pierre, Liuna és az a kis Mokányberci.

– Ők is jönnek, eltalálta. De még valaki megtiszteli otthonunkat.

– Megtiszteli?… Na ne mondja! Nincsenek már királyok meg császárok a Földön, de még a mesében se nagyon!

– Királyok nincsenek, de kormányzók még akadnak.

Leonida néninek mosolyogni kezd a szeme.

– Kormányzó?… Csak nem a mi kormányzónkat várja vendégségbe?

– De bizony őt.

– Ennek szívből örülök. Az nagyon kedves derék ember. Szeretem módfölött. Csinálok neki olyan tejszínhabos csokoládét…

– Éppen erről van szó, kedves Leonida, hogy tejszínhabos csokoládét nem szabad innia. Egy csésze kávéval kínálhatja meg, cukor nélkül, és ha van még abból az örmény konyakból…

– Van ám!

– Nagyszerű!… Akkor minden rendben. Köszönöm.

Leonida tépelődik néhány röpke másodpercet, annyit, amíg „otthon” egy sárga nyírfalevél lehull az ágról: mondja, ne mondja?… Aztán csak megkérdezi: – Menjek ki?

Szíriusz kapitány gondolatai derűsen sorakoznak: tudja, mi következik most. Sok-sok éve játsszák ezt a játékot. Leonida néni konokul ragaszkodik a rituális szöveghez – és neki mindig végig kell csinálnia a szertartást, betartva a szabályokat.

– Ha akar, kimehet. Ha nincs dolga, maradhat.

– Nem úgy értettem. Akkor jövök be, és akkor megyek ki, amikor én akarok. Ehhez nincs szükségem engedélyre.

– Akkor hogyan értette?

– Úgy, hogy menjek-e ki, vagy maradjak, mert közölni óhajt valamit.

– Köszönöm szíves érdeklődését, de nem akarok semmit sem közölni.

– Úgy?… Tehát nem mondja meg, mit keres nálunk a kormányzó?

– Nem.

– Nem mondja meg, miben törik a fejüket a gyerekekkel?

– Nem.

– Nem mondja meg, mit bütyköltek tegnap egész éjjel? Azt sem mondja meg, mi volt az a rengeteg szalag és kép?

– Nem. Sajnos nem mondhatom meg. Szívesen beavatnám, kedves Leonida, mert hiszen az életem maga előtt nyitott könyv, de ezt most nem szabad megtennem. Hivatali titok!… Egyszer majd úgyis megtudja. Legyen türelemmel…

Leonida néni a játékszabályok szerint most szipogni kezd, majdnem elsírja magát, s közben így panaszkodik: – Mert én csak egy alkalmazott vagyok, egy szakácsnő… egy házvezetőnő… egy cseléd…

És kivonul a konyhába.

A kormányzó, miközben előadja a fiataloknak és Szíriusz kapitánynak a tényállást, elgondolkozva kavargatja a kávéját, ami haszontalan reflexmozgás, hiszen nincsen benne cukor.

Feszülten figyel mindenki.

– Közöltem a szüleitekkel és mindazokkal, akik szerdán nálam voltak, hogy megtekintettem a Casteiro-ügy dokumentumait. Nagyon röviden vázoltam a történteket. Belátták, hogy nem közönséges gonosztevővel van dolgunk. Pierre édesapja szerint rendkívüli veszély fenyeget minket. Casteiro az elmúlt három évben tökéletesítette láthatatlan szkafanderét, elektromos erőtérvédelmét, amely esetleg nem helyhez kötött, s ez esetben támadni is tud vele. Lehet: lemondott a bosszúállásról… de lehet: még jobban felkészült rá. Bizonyos, hogy erősebb nálunk. Tárgyalni kellene vele…

Pierre elgondolkozik a hallottakon.

– Igen, tárgyalni. De hogyan?… És ki?

Martim Gomes folytatja:

– Beszéltem az okos Toyamával is. A hogyanra még csak tudott válaszolni. Azt állítja, hogy 17 milliméteres ultrarövid hullámon megkísérelhetnénk…

Berci közbeszól:

– Emlékezz, Jegenye! Ő maga mondta nekünk, hogy ezen a sávon tudja venni az adásunkat!

– Valóban – helyesel Pierre. – Szíriusz bácsi kérdésére ezt állította.

– Talán szóra bírhatnánk… – fűzi a gondolatsort tovább a kormányzó. – Persze sokkal jobb lenne személyesen.

Pierre ismét csak megkérdezi:

– Kicsoda?

Erre Szíriusz kapitány öblös hangja adja meg a választ: – Barátaim! Mit kerülgetitek a forró kását…

Váratlanul közbekotyog Liuna: .

– Édesanyámtól tudom, hogy ez a szólásmondás onnan származik, miszerint…

Pierre erélyesen leinti a kislányt:

– Liuna! A pillanat nem alkalmas rá, hogy értekezésedet végighallgassuk.

– De, de! Csak beszéljen! – veszi védelmébe a kislányt Viktor Szíriusz. – Folytasd, kedves, nagyon is kíváncsi vagyok, mit mondott édesanyád a forró kásáról.

– Azt, hogy a macska nevű emlősállat, amely ma némelyik állatkertben még látható, a XXI. században gyakori, közönséges háziállat volt a Földön. Az asszony tejben főtt kásával etette. Amikor letette a frissen főtt forró kását, a macska sokáig nem nyúlt hozzá, csak kerülgette, kerülgette…

– Amíg ki nem hűlt! – fejezi be nevetve a történetet a kapitány. – Nos, az én kásám már langyosra hűlt, nem égeti meg a nyelveteket. Nyugodtan kijelenthetitek, hogy nekem kell tárgyalnom Perez Casteiróval.

A kormányzó tiltakozik:

– Nem így gondoltam, Viktor. Szó sincs kellről! De nehezen tudom elképzelni, hogy bárki más eredményesen…

– Jól van, öreg harcos, nem kell magyarázkodnod. Arról van szó, hogy Casteiro velem esetleg szóba áll. Legrosszabb esetben elkerget, de bántalmazni nem fog, hiszen annak idején én birkóztam vissza őt a halálból az életbe. Persze, ha találnánk rá módot, hogy ne száz méter távolságból, hanem közelebbről beszélgessünk…

Ez a pillanat, amikor Bercit megszállja az ihlet!

(Öregkorában unokáinak és dédunokáinak majd így meséli: „Akkor valami egészen különös reszketés vett rajtam erőt. Határozottan éreztem, hogy tudom, miképpen lehet bántatlanul Casteiro közelébe férkőzni! És azt is tudtam, mit kell cselekednem! Benyúltam zubbonyom zsebébe, kivettem a Kocsis-féle memóriagépet, rátettem ujjamat a kimenőpólusra, és azt kérdeztem: melyik az a közlekedési eszköz, amellyel viszonylag gyorsan, biztonságosan és szabadon lehet közlekedni a Hold felszínén, és megóv a sugárveszély, valamint az elektromos erőtér ellen?”)

– …és megóv a sugárveszély, valamint az elektromos erőtér ellen?

Már pereg is szájából a gép diktálta válasz: – A megadott célra a Kocsis-féle lunamobil a legalkalmasabb. Hivatalos neve: „hernyótalpas önjáró gép légkör nélküli veszélyeztetett helyen történő helyváltoztatás céljára”. Tizenhat órára elegendő sűrített levegőt vihet magával. Óránként – rossz terepen – legalább 60 kilométeres sebességgel közlekedik. Négy televíziós kamera, optikai letapogatókkal. Radarautomata szervokormány. A kabin kettős fala közül a belső mindenfajta sugárártalom ellen véd. Erre rácsúsztatható a külső burkolat, mely szupervezető ötvözet lévén, akár húszmillió voltos elektromos erőtérben is biztonságot nyújt a bent ülőknek. Hőmérséklete tetszés szerint szabályozható. Három mintadarab készült belőle. Mindhárom az Európai Geofizikai Intézet rendelésére. Vége…

– Bravó, Vasgyúró! Hurrá! – kiabál Pierre. – Ezt remekül előadtad! Most már csak egy ilyen kis lunamobilocskát kellene valahonnan szereznünk! Nézzük meg, hátha kapható a Luna Magazinban!

Szíriusz kapitány csendet teremt.

– Nem tréfa ez, édes fiam. Berci memóriagépe pontosan azt ajánlotta nekünk, amire e pillanatban a legnagyobb szükségünk volna.

– Ezt mindenki tudja, Szíriusz bácsi, kérem – hangoskodik még mindig Pierre –, de honnan kerítsünk egy ilyen masinát?

– Várjatok csak, hadd gondolkozzam… Igen! Emlékszem már! Két hete lehet annak, hogy a plasztivizorban láttam ezeket a lunamobilokat. Amikor átvette a Geofizikai Intézet…

– Én is néztem azt az adást – mondja a kormányzó. – Bemutatták, kipróbálták mindkettőt…

– Igen, mindkettőt… Kettőt, Martim, jól mondod: mindkettőt!… Csak két gépet vettek át!

– Az egyik piros volt, a másik kék. Hol van a harmadik?

Berci rögtön rávágja:

– Kérdezzük meg apát!

Kocsis professzor készséggel válaszol fia kérdésére.

– A harmadik még itt van nálunk. Tegnap fejeztük be a szerelését. Már csak a kötelező próbautak vannak hátra. Voltaképpen formaság, hiszen tökéletesen azonos mindhárom, és a másik kettő remekül működik. De miért érdekel titeket az én lunamobilom?

– Ezt inkább Szíriusz kapitány vagy a kormányzó bácsi mondja el.

– Mi a csuda! Ilyen komoly a dolog?… Nos, halljuk a „kormányzó bácsit”!

Martim Gomes röviden, semmi lényegeset ki nem hagyva tájékoztatja a profeszort a Casteiro-ügy újabb fejleményeiről.

– Értem – ráncolja a homlokát a videfon képernyőjén Kocsis János. – Nagyon is értem! Ti azt szeretnétek, ha a Lunamobil-III-at a Holdon próbálnánk ki.

Lelkes csatakiáltás fogadta a kecsegtető gondolatot.

– Éljen! Hurrá! Ez nagyszerű lenne, édesapám!

– Rendben van, Martim. Megpróbálom nyélbe ütni a dolgot. A Geofizikai Intézet bizonyára örömmel beleegyezik, hogy a próbautat ne a Földön, hanem magán a Holdon hajtsuk végre. Ez azt jelenti, hogy tőlük a kutatási osztály vezetője, továbbá szerény személyem és természetesen a Lunamobil-III néhány nap múlva a Holdra érkezik.

– Ennél szebbet kívánni sem tudnék! – örvendezik a kormányzó. – Saját lunabuszom fog titeket ide- és visszaszállítani, és azt talán mondanom sem kell, hogy a Hold Állam vendégei lesztek…

Másnap, vasárnap, Szíriusz kapitány déltájt érkezik haza. Szomjasan, éhesen. A ház látszólag üres.

– Leonida!… Leonida!…

Messziről jön a válasz.

– Ne kiabáljon, Viktor Szíriusz, nem vagyok süket!

– Merre van?

– A kamrában, a létra tetején!

– Mit csinál ott? – kérdezi Szíriusz kapitány, és belép a kamrába.

Leonida valóban a kétágú létra legmagasabb fokán ül.

Nyitogatja, csukogatja a faliszekrényeket.

– Mit keres?

– Nem mit, hanem kit. A plasztivizor ismét bemondta, hogy eltűnt Tom Allen. Maga persze elfelejtett érdeklődni utána.

– Bevallom, kiment az eszemből.

– Tudtam… – mondja Leonida, és kászálódik le a magasból. – Phü!… Segítsen!… Nem való már nekem ez a létramászás… Úgy la!… Kora délelőtt azt mondta a bemondó, az az aranyos Rosa Mariny, hogy még mindig nem találják, és hogy keresnie kell mindenkinek. Eszembe jutott ez a két faliszekrény. Éppenséggel elférne bennük.

– Megtalálta? Ott kuksol fenn?

– Kicsoda?

– A maga Tomja.

Leonida szúró pillantást vet a kapitányra.

– Maga csak mókázik, Viktor Szíriusz, mert nem tudja, miről van szó. Jöjjön, legyen szíves, a plasztivizorhoz. Alig félórája, hogy egy riporter beszélgetett Tom Allen feleségével. Felvettem magának az egészet. Megnyomtam az „R” gombot.

– Leonida! Maga tudja kezelni a plasztivizort?!

Ha szemmel ártani lehetne, akkor a kapitány most borsónyivá zsugorodnék.

– Még nagyon sok mindent tudok. Viktor Szíriusz, amiről magának fogalma sincs!… Na jöjjön!

A hatalmas férfi engedelmesen követi gazdasszonyát, majd a képernyő előtt beleveti magát egy karosszékbe, és fájdalmasan felnyög:

– Lássuk a medvét!

(Abban a pillanatban eszébe jut a piros hajú kis Liuna. Ha itt volna, azt mondaná: „Édesanyámtól tudom, hogy a lássuk a medvét szólásmondás…” De nincs itt. Kár. Mindenképpen kár…)

– Viktor Szíriusz! Maga nem figyel! – méltatlankodik az öregasszony.

Az ám! Már megy a riport!… No, nézzük!

„…tehát a kedves férje, Tom Allen úr, péntek óta nem jött haza. Azt mondják, eltűnt.”

„Mi az, hogy eltűnt?! Egy közel kilencven kilós, erős, egészséges rendfenntartó nem tűnik el!”

„Tessék talán elmondani részletesen, időrendben, hogyan is történt a dolog?”

„Jó. Megkísérlem… Valójában már múlt vasárnap kezdődött. Tizenkét órás szolgálatot teljesített a 201-es kupolaváros zsilipkapujánál. Szokása, hogy felkosarazik a kilátóharangba, onnan figyeli a kaput és a Hold felszínét. Tom lelkes rajongója a Holdnak, és mindennek, ami csillagászat.

Tom ugyanis rendkívül okos és művelt. Holdmérnök szeretett volna lenni. Sajnos, rossz tanárok kezébe került, s ráadásul pikkeltek is rá, mert több esze volt, mint nekik. Kimaradt az iskolából. Így lett csak rendfenntartó. De minden szabad percében a Holddal meg a csillagokkal foglalkozik. Távcsöveket készít, lencséket csiszol, összebarkácsolt egy olyan kis zsebben hordható távcsövet, amely ötvenszeresen nagyít. Én is szoktam vele nézegetni. A kupolaváros túlsó végén lévő tárgyakát olyannak mutatja, mintha az orrom előtt lennének… Tom a Földet nézi vele, meg az érkező űrhajókat és lunabuszokat meg a csillagokat meg Sol idején a Hold felszínét…”

„Nagyon nemes időtöltés. De talán ha lehetne, térjen a tárgyra… tessék tovább mondani a múlt vasárnapon történteket.”

„Na, szóval, múlt vasárnap, amikor szolgálat után házajött, nagyon izgatott volt. Az mesélte, hogy látott valamit! Valami rendkívül különlegeset, furcsát. Nem is akart hinni a szemének!… Hiába faggattam, nem árult el többét. Másnap még izgatottabban közölte, hogy ismét látta azt a különös valamit! A távcsöve egészen közel hozta. És már sejti, hogy micsoda. És hogy ez óriási felfedezés, és ő – mármint Tom – világhírű lesz! És még azt is mondta, hogy tévedés kizárva!…

Kedden és szerdán csalódott volt és mogorva. Azt mondta: hülyeség az egész! Bizonyára csak káprázott a szeme. De csütörtökön úgy került haza, mint egy őrült. Megesketett, hogy nem mondom el senkinek, és bevallotta, hogy egy idegen bolygóról származó lényt figyel már napok óta!”

„Jól értem? Egy idegen bolygóról származó lényt?!”

„Igen! Egy idegen bolygóról származó lényt. Pontosan ezt a kifejezést használta.”

„Tessék folytatni!”

„Aznap jó tíz percig nézegethette. Az illető olyan, mint egy ember, de nincs szüksége levegőre! Szkafander nélkül sétál a légüres térben! Bizonyára nincs tüdeje, és bizonyosan valamilyen más úton-módon jut hozzá az anyagcsere fenntartásához szükséges kémiai energiához. Ezt is a férjem mondta így, szóról szóra, mert ő ehhez is ért. És elhatározta, hogy a lényt megkeresi, felkutatja, lézersugárral kényszeríti, ha másképp nem megy: leteríti és behozza a kupola városba, és övé lesz a dicsőség!… Mondtam neki, hogy ne tegye, bajba keveri magát, de nem hallgatott a szép szóra. Azonnal előszedte a szkafanderét, felszerelte magát 48 órára elegendő sűrített levegővel, hátára csatolta a kétnapos folyékonytáplálék-tartályt, övébe tűzte az élesre töltött lézerpisztolyát… és elment. Előbb azonban a lelkemre kötötte, hogy el ne áruljam a hollétét.”

„Maga nem is szólt senkinek.”

„Én nem is szóltam mostanáig senkinek. Pénteken szabadnapos volt. Szombaton nem ment szolgálatba: keresték. De csak idebenn a kupolavárosban. Ma délelőtt azonban már jelentenem kellett a parancsnokának, mert hiszen eltelt a 48 óra! Bizonyára elfogyott a levegője meg az ennivalója!… Mi történhetett szegénnyel?”

Szíriusz kapitány izgatottan felugrik. A plasztivizorra mutat.

– Zárja el!… Leonida! Azt mondja meg nekem, ha félórával ezelőtt hallotta, hogy Tom Allen kizsilipelt a Holdra, miért kereste mégis a ruhásszekrényben?

– Tudja, Viktor Szíriusz, biztos, ami biztos! A plasztivizor nem mindig mond igazat.

– Most nagyon is igazat mondott!… Leonida, maga remek ember! Azzal, hogy rögzítette és lejátszotta nekem ezt a riportot, komoly veszedelmet hárított el. Embereket mentett meg!… Majd elmagyarázom, most nem érünk rá. Legyen szíves, a konyhai videfonon beszéljen a gyerekekkel! Azonnal jöjjenek ide mind a hárman!… Én a másik készüléken hívom Martim Gomest!… Gyorsan! Gyorsan!

És máris tárcsázza a kormányzósági palotát.

– Itt Szíriusz kapitány. Azonnal kérem a kormányzó urat! Rendkívül fontos!…

Húsz másodperc múlva megjelenik Gomes csodálkozó arca.

– Miért olyan veszettül sürgős, Viktor?

– Láttad a plasztivizor riportját az eltűnt Tom Allen feleségével?

– Nem. Mi volt benne?

– Nagyon röviden: az asszony elmondta, hogy a férje, aki amatőr csillagász, látott távcsövön keresztül a Hold felszínén egy idegen bolygóról érkezett lényt, akinek nincs tüdeje, mert szkafander nélkül sétál…

– A Nagymedvére! Casteirót látta!

– Kizsilipelt, hogy leterítse és behurcolja!

– Fegyvert vitt magával?

– Élesre töltött lézert.

– Hogyan lehetne megakadályozni, hogy Casteirót…

Szíriusz kapitány a szavába vág: – Casteirót egy cseppet sem féltem. Ez a futóbolond még a közelébe se kerülhet. Attól tartok azonban, hogy Gruber ezredes, akinek az asszony jelentette az esetet, valami akciót szervez, kivonul csapatával az idegen bolygó küldöttének az elfogására, ezzel felbőszíti Casteirót, összekuszálja szépen felépített tervünket.

– Igazad van, öreg barátom. Azonnal bekapcsolom a beszélgetésünkbe Grubert.

Rövid idő múlva jelentkezik az ezredes.

– Parancsoljon, kormányzó úr!… Üdvözlöm, kapitány úr!

– Jóholdat, ezredes! Hallott valamit Tom Allen feleségének a jelentéséről?

– Igenis hallottam. Személyesen vettem jegyzőkönyvbe, és megtettem azonnal a szükségesnek vélt intézkedéseket!

– Mit vélt szükségesnek?

– Ho… hogyan?… Vagy úgy, értem! Azt tetszett kérdezni, hogy miként intézkedtem?… Felszereltem két rendfenntartó szakaszt, összesen huszonnégy embert, kábító lézerrel és éles lézerrel. Úgy számítottam, hogy egy darab idegen bolygóról érkezett lény feltétlenül túlerőben van egy darab holdbéli rendfenntartóval szemben. Mi huszonnégyen azonban lebírjuk, és akár élve, akár halva…

– Mondja, ezredes, bizonyos abban, hogy idegen bolygóról érkezett lényről van szó?

– Igenis, bizonyos vagyok. Hiszen mint Tom Allen mondta, légüres térben vígan él, nem lélegzik, nincs tüdeje! Nem árt neki a százfokos forróság!

– Igen, persze… meggyőzött. Nos, hol tartózkodik e pillanatban a két szakasza?

– Bevetésre készen: parancsra várva a 201-es kupolavárosban.

– Nagyszerű! Akkor kérem, hozza tudomásukra a következő parancsomat: minden ember azonnal a körzetébe vonul. Leszerel. A fegyvereket beszolgáltatja. Valamennyien 48 óra rendkívüli szabadságot kapnak. Dicsérje meg őket. Bátran viselkedtek.

– I… igenis – dadogja értetlenül az ezredes.

– Az idegen bolygóról érkezett lény ugyanis időközben elhagyta a Holdat. Ez bizalmas információ. Érti?

– Igenis. Most már értem!

– Tom Allen felkutatására később kerül sor.

– Igenis. Később kerül sor!

– Köszönöm, ezredes, kitűnő munkát végzett! Jóholdat!

– Jóholdat, kormányzó úr!

A Há-Ef-Cé tagsága (mínusz „fél”) izgatottan berobog a kapitány dolgozószobájába.

– Mi a teendőnk? – állnak vigyázzba Szíriusz előtt.

– Üljetek le, és hallgassatok meg a plasztivizorban egy ripqrtot. Leonida, kérem, játssza le nekik is.

Mukkanás nélkül nézik, hallgatják. Utána Pierre összegezi a véleményüket.

– Nem vitás, hogy Tom „idegen lénye” Perez Casteiro! És ha nem akadályozzuk meg, Gruber szörnyű balkezes „intézkedéseket” tesz!

Leonida néni váratlanul közbeszól: – Legyenek nyugodtak. Viktor Szíriusz már megakadályozta.

– Igaz ez, Szíriusz bácsi? – érdeklődik Liuna.

– Ha Leonida mondja, akkor csak igaz lehet – erősíti meg az állítást a kapitány.

Ismét Leonida nénié a szó:

– Maguknak most azzal a Kasztúróval, vagy hogy hívják…

– Casteiro!

– Jó, legyen Casteiro. Szóval őt kellene figyelmeztetnünk, hogy vigyázzon Tom Allenra.

– Leonida! – álmélkodik Szíriusz kapitány. – Maga mindent tud a mi ügyünkről?!… Talán részt kíván venni a Há-Ef-Cé munkájában?

– Mit tehetnék egyebet. „Leonida néni, menjen ki, nézzen utána ennek-annak!” „Leonida, készítse el az uzsonnát!” „Leonida, ezt jobb, ha nem tudja!”… Így megy ez nap mint nap. Kérdem, ki bírja ezt elviselni sokáig? Akkor már inkább legyek benne a buliban, mintsem a konyhában csücsüljek!

Leonida néni kijelentését örömujjongás követi. Liuna a nyakába ugrik, és összevissza csókolja. A két fiú ölelgeti, simogatja. A kislány azannal javaslattal áll elő: – Mint a Há-Ef-Cé vezérhelyettese indítványozom, hogy Leonida nénit rendes tagnak válasszuk meg!

– Éljen! – üvöltik a fiúk.

– Javaslom, hogy csapatunk nevét, mivel az a történtek után nem fedi a valóságot, nyilvánítsuk semmisnek! Új nevünk legyen Négy és Fél Cimbora, azaz En-Ef-Cé!

Ismét felharsan az éljen.

Leonida néni szégyelli magát, zavarodott, de egy kis örömkönnycsepp is bujkál a szeme szögletében.

– Ugyan! Mit bolondoznak ilyen öreg asszonnyal!

Ebben a pillanatban sípol a videfon.

– Inkább vegyék fel gyorsan. A maguk Robertója lesz.

Szíriusz kapitány elképedve csodálja házvezetőnőjét.

– Leonida! Maga…maga megkérte Namorát, hogy keressen kapcsolatot…

– Mit képzel? Csak arra kértem, hogy hívjon minket vissza, ha ideje engedi. Majd maguk megmondják neki, hogy mit akarnak.

Pierre már javában beszélget Robertóval: – …igen, légy szíves. A 17 milliméteres sávon próbáld megtalálni. De ne Casteirót keresd, hanem Antonio Sao Felipe urat! Ő ugyanis még nem tudja, hogy ismerjük az igazi nevét és a múltját. Ezt az adut később akarjuk kijátszani. Maradjon egyelőre Antonio Sao Felipe.

– Helyes, megkísérlem. De ne türelmetlenkedjetek. Lehet, hogy sokáig tart…

Félóra múlva jelez ismét a videfon.

– Megtaláltam! – újságolja örömmel Roberto.

– Válaszolt a hívásodra?

– Méghozzá kitűnő térerősséggel. Mondtam neki, hogy beszélni szeretnétek vele.

– Mire ő?

– Nem ugrált örömében.

– De hajlandó?… Nyögd ki már!

– Végül is rábeszéltem. Össze tudlak kapcsolni titeket, természetesen csak a hangjával. Kép nincs… Sao Felipe úr! Beszélhetnek!

Tisztán jön a hang:

– Itt Sao Felipe.

– Jóholdat, Antonio bácsi! Itt Pierre Renard.

– Mit tőlem akartok?

– Adom Szíriusz bácsit.

– Jóholdat, Sao Felipe! Itt Szíriusz.

– Üdvözlés, kapitány. Gondolom, oka lehet fontos, hogy megkerestek.

– Óvatosságra inteném. Egy Tom Allen nevű rendfenntartó, aki véleményem szerint zavaros fejű műkedvelő csillagász, véletlenül meglátta magát távcsövön keresztül. Azt hitte: idegen bolygóról érkezett lény. Néhány napja kizsilipelt, hogy elfogja magát. Fegyver is van nála.

Mintha az ultrarövid rádióhullám ekkor halk nevetést hozna.

– Köszönöm a figyelmeztetést… de egy kissé elkéstek. Allen úrral már volt találkozásom. Mondhatnám azt is, megmentettem övé életét. Elfogyott már a levegője, amikor akadtam rá. Magához térése után leborult előttem, és fecsegte zavaros dolgokat… ezt akkor nem értettem. Most már van világos, hogy bálványként imádott. Sajnos, nem épelméjű.

– Mit csinált vele?

– Bezártam egy kis cellába, ahol van levegő, és van kellemes meleg. Eszik babfőzeléket, és iszik hideg sör. Azt hiszem: van boldog…

Kedden Sol-110-kor érkezett meg a kormányzó külön lunabusza a 10-es számú űrkikötőbe, amely mindössze 50 kilométerre esik a Luna-27-es kupolavárostól, Adam Renard-ék lakásától. A várócsarnokban ott találjuk Pierre-t, Bercit, Liunát és Szíriusz kapitányt. A gép már leszállt, most a légkompresszorok dolgoznak. Hallani távoli búgásukat, reszket bele az épületkolosszus. Nem tart sokáig…

Már csend van. És jönnek kifelé az „utasok”. Mindössze ketten. Kocsis János professzor: hatalmas, ősz sörényű, szakállas-bajuszos idős ember, de a járása ruganyos, fiatalos.

Mellette egy karcsú, széles vállú, fényes szurokfekete bőrű, göndör hajú, jellegzetesen szenegáli férfi lépked.

– Doktor Sahel – mutatja őt be Kocsis János. – Jó barátom, a Geofizikai Intézet kutatási osztályának vezetője.

– Jóholdat! Ugye, itt így szokás köszönni?

Sahel doktor hangja olyan, mint orgonán a kontrabasszus.

– Jóholdat! – zengik vissza a gyerekek, akik egyszerre a szívükbe fogadták az érdekes külsejű vendéget.

– Jóholdat, fiam! – öleli meg Bercit az édesapja. – Mondd csak, valóban jó a Hold?

Berci érti a kérdést. Elkomolyodik. Apjára szögezi fénylő fekete szemét.

– Nagyon jó.

Hangszóró visszhangzik a teremben: „Kérjük a lunamobil vezetőjét, szíveskedjék a kettes rámpán a járművet átvenni!”

– Mennem kell – indulna Kocsis János, de Sahel doktor megelőzi.

– Maradj, majd én kihozom. Odakinn várjatok meg.

A Lunamobil-III gyönyörű játék! Két napig tanulják a kezelését előbb a 27-es kupolaváros rövid útjain és szűk terein, majd kimerészkednek a közeli holdfelszínre is. Kocsis professzor és doktor Sahel felváltva oktatja a rendkívül tanulékony növendékeket: Pierre-t, Bercit és Szíriusz kapitányt.

A második nap késő délutánján, pontosan 2479. július 29-én, Sol-50-kor azt mondja Kocsis professzor a tanítványainak: – Befejeztük a kiképzést, felszabadítalak benneteket. Ügyesen kezelitek a masinát mindhárman. Búcsúzóul egyetlen figyelmeztetést: ne képzeljétek, hogy jó lunamobil-vezetők vagytok. Megtanultátok, hogy mikor mit kell csinálni. De hogy veszély esetén, izgalmi állapotban a tanultakat tudjátok-e alkalmazni, az egyáltalában nem biztos.

– Édesapám, a többes számból arra következtétek, hogy úgy gondolod… azaz megengeded nekünk, gyermekeknek is… szóval, ha jól értettem…

– Ne dadogj, „Vasgyúró”! – nevet Kocsis professzor. – Nagyon is jól érted. Együtt kezdtétek, csak nem szálltok ki belőle!

– Nem! Nem!… De ezt a véleményedet, kérlek, mondd el Pierre és Liuna szüleinek is.

– Már elmondtam. Beleegyeztek. A békeküldöttségben tehát valamennyien részt vesztek.

– Köszönjük! Nagyszerű!… – Berci elgondolkozik. – Azért csodálom, hogy Liuna apja első szóra beadta a derekát.

Kocsis János nevet.

– Attól függ, fiam, hogy mi az az első szó!

– Mit tetszett neki mondani? – érdeklődött Pierre.

– Azt, hogy titeket az égvilágon semmiféle veszély nem fenyeget. A Lunamobil-III ötös kamerája ugyanis közvetíti az utatokat. Megfigyelőhelyünkön, a 201-es kupolavárosban, doktor Sahel és én mindvégig látni és hallani fogjuk, ami veletek történik. Ha bajba keverednétek, távvezérléssel egyszerűen visszahívjuk a masinát.

Pénteken reggel Sol-36-kor zsilipelnek ki a Luna-201-es kupolaváros főkapuján. Kabinjuk átlátszó, enyhén zöldes sugárvédő falán keresztül jó a kilátás. A szupervezető külső burkot majd csak akkor használják, ha a műszerek elektromos erőteret jeleznek. Harminc, majd negyven kilométeres átlaggal haladnak, s bár köveken, gödrökön, repedéseken keresztül visz az útjuk, a lunamobil mégsem ráz. Puha hernyótalpa kiegyenlíti a színtkülönbségeket, üléseinek légrugói lágyan ringatnak.

Észak-északnyugati irányban meredeznek a peremhegység szakadékos, kúpos csúcsai, száz és száz fehérre kopott sziklacsonk a bársonyfekete, csillagokkal megtűzdelt égháttérben. Balra tőlük a sárgán lángoló Nap, egészen közel a horizont magas hegyvonulatához. Még harminchat óra – másfél nap –, s alábukik. Kezdődik a Nox, több mint két hét sötétség.

(Berci memorizál: 14 nap, 18 óra, 22 perc, az összesen 21 ezer 262 perc. Meg valami másfél másodperc.) Jobbra magasan a kék fátylakba burkolózott Föld, már egészen közel az elsá negyedhez. Ha majd a Nap elkotródott, átveszi az égi hatalmat, és a nyolcadik napon – szép kerekre dagadva – szelíden mégvilágítja a krátervilágot…

A Lunamobil-III kormányánál Szíriusz kapitány ül. A „kormány” szó ez esetben csak a főirány megadását jelenti. Minden egyebet a radarautomata végez. Tapogatói több száz méterről érzékelik a szinteltéréseket. Megtartva a fő irányvonalat, ügyesen, fürgén kerülgeti az akadályokat. Számítógépe mindig a viszonylag legjobb utat választja.

Pierre a rádió adó-vevőt kezeli. Már beállt a 17 milliméteres hullámsávra, és várja a percet – a parancsot –, hogy kezdheti keresni Casteirót.

Berci feladata a négy tévékamera irányítása. A teljes körhorizont látható a képernyőkön, a részleteket százszoros nagyításig be lehet hozni.

Liuna az összekötő az otthoniakkal. Fején puha fülhallgató, szája előtt gyűszűnyi mikrofon. Most éppen az édesanyjával beszélget… (aki az Urándúsító irodapalotájának a tetőteraszán ül egy legyezőpálma alatt, Gomes kormányzó, Renard igazgató, Kocsis János és Sahel doktor társaságban. A fejük fölött lógó körmikrofon valamennyiük hangját tisztán továbbítja a lunamobilra. A távvezérlő képernyőjén élesen, de csak fekete-fehérben látják a küldötteket, s hallják a hangjukat. Most éppen a kislány tudósít.

– Olyan kellemes, mint egy sétakocsikázás, és gyönyörű a látvány! Ti is látjátok, anyukám?

– Nem sokat. A hátatokat… és mintha egy gömbbe lennétek zárva – próbálja leírni a különös képet a lenhajú Aino.

Sahel doktor megmagyarázza:

– Az ellenőrző kamera a fülke hátfalára, az ülések mögé van szerelve. A kicsiny távolság miatt nagy látószögű, úgynevezett „halszemoptikával” rendelkezik. Ezért torzít szférikusan gömbformában. De a célnak kitűnően megfelel…) …és halad, halad a Nyugalom tengerében, hosszú porcsíkot húzva maga után a Lunamobil-III. Orrára – indulás előtt – kis fehér selyem zászlót tűzött Liuna.

– Hát ez a fehér rongy micsoda? – kérdezte Berci.

– Édesanyámtól tudom – felelte a kislány –, hogy azelőtt, amikor még voltak háborúk a Földön, a békekövetek fehér zászlót lobogtattak.

– Na, a te zászlód nem fog lobogni!

– De igenis fog!

Berci gúnyosan vigyorgott.

– Majd meglátjuk!

Most Liuna észlelheti, hogy kis fehér zászlója valóban nem lobog. Bármilyen sebesen fut a jármű, a zászló fáradtan csüng.

A kislány töpreng, aztán szégyenkezve rájön: persze, mert nincs levegő, nincs légellenállás!… Elneveti magát. Nem baj! Casteiro bácsi bizonyára fogja tudni, hogy mit jelképez, és ez a fontos.

– Megállunk! – hangzik Szíriusz kapitány parancsa.

– Megállunk! – visszhangozza Berci. – Jelentem: 16 perce utazunk, 8 kilométert tettünk meg.

– Azt hiszem, annak a helynek a közelében vagyunk, ahol a köves talajon elvesztettük Casteiro lábnyomait, és egy sziklahasadékban folytattuk az utunkat. Hozd csak be, fiam, a kettes kamerával azt a szűk völgyet. Közelebbre… még közelebbre… így jó. Lehetséges, hogy ezen mentünk tovább. Nektek nem ismerős?… Pierre, mi a véleményed?

– Rémlik valami nekem is, de minden szikla és minden hasadék egyforma. Szíriusz bácsi, inkább a lábnyomainkat kellene megkeresnünk. Itt még holdporban jártunk. Ha kelet-nyugati irányban, eddigi utunk keresztezve haladnánk, előbb-utóbb ráakadunk.

– Okos beszéd. Elfogadom a javaslatot.

A Lunamobil-III kecsesen derékszögbe fordul, és elindul keletre. Tizkilométeres „sebességgel” cammog. Alig haladnak öt percet, Pierre jelenti:

– Lábnyomok a porban!

Beállítják az optikát: szép, éles csizmanyom. Panorámáznak jobbra-balra, nincs mellette több.

– Ez egyetlen ember nyoma. Nem a miénk. Mi négyen voltunk, és nem távolodtunk el egymástól.

Berci rádupláz:

– Sőt öten! Casteiro cipőnyomait követtük!

Liuna fejti meg a rejtélyt.

– Tom Allen járhatott erre.

– Igazad van, kislányom! Szemfüles vagy!

Liuna mosolyogva a fülhallgatójára mutat.

– A kormányzó bácsi súgta!

– Róluk egészen megfeledkeztünk! – hangoskodik tréfásan Szíriusz. – Gyerekek, vigyázni keli! Ezek kihallgatják minden szavunkat!…

Nevetnek itt, és nevetnek az Urándúsító tetőteraszán. A lunamobil közben szép lassan folytatja kutatóútját.

Eredménytelenül.

– Szíriusz bácsi! Azt hiszem, legokosabb, ha visszafordulunk. Talán ellentétes irányban megtaláljuk.

– Próbáljuk meg, Pierre.

Most nagy sebességgel rohan a gép. Hernyótalpa nyomát követve hamarosan kiindulási pontjához érkezik.

– Szép lassan tovább! Egyenesen nyugatra. Nyissátok ki a szemeteket!

Nem kellett messzire menniök. Elhaladtak négy völgybejárat előtt, az ötödik volt az igazi.

– Megvan! Ezek valóban a mi nyomaink!

Szíriusz kapitány megállítja a lunamobilt.

– E pillanattól beáll a hadiállapot, azaz vasfegyelmet kérek!

– Igenis! – válaszolják kórusban.

– A szakadékban sötét van. Pierre, valamennyi reflektorunkat bekapcsolod!

– Minden irányban?

– Igen.

A Lunamobil-III reflektorrendszere körkörösen világít, ötszáz méter sugarú körön belül nappali fényt áraszt.

– Ha megtaláljuk azt a fennsíkot, ahol a múltkor beszélgettünk Casteiróval, kezdheted az adást.

– Megértettem.

– Induljunk hát…

(A lenhajú Aino nyugtalankodik.

– Féltem őket. Mégsem lett volna szabad elengednem Liunát… Veszélyes helyzetbe kerülhetnek.

Sahel doktor nyugtatja:

– A Holdon mindenkor, mindenki veszélyben van. Ők is odakint, mi is ezen a pompás tetőteraszon. De ne féltse őket. Boszorkányosan kezelik a lunamobilt. Mintha mindig ezt csinálták volna. Szíriusz kapitány pedig remek parancsnok.)

Közben a hernyótalpas jármű hangtalanul kanyarog a szűk völgyben, fényességbe borítva a félelmetes, kopott sziklafalakat, mozgó fekete árnyékokat támasztva és elenyésztve.

Berci jelenti a megtett utat.

– Kilencezer-hétszáz… nyolcszáz… kilencszáz… tízezer! Tíz kilométer!

– Állj!

A Lunamobil-III kerek fennsíkra érkezett, melyet teraszt formáló bazaltsziklák zárnak le.

– Ez az… – sóhajtja áhítattal Liuna. – Ott fenn állt Casteiro bácsi, szürke flanellnadrágban és fehér vászoningben.

– Most viszont nem áll ott senki – állapítja meg Pierre. – Ki tudja, hol bujkál ebben a sziklarengetegben!

– Talán ha rádióhívásunkra válaszol, a lokátorral sikerül betájolnom…

– Nagyszerű lenne!… Pierre, kezdd a keresést. Hívjad Antonio Sao Felipe urat.

Zümmög az URH. Recsegések, ropogások, füttyök ömlenek a hangszóróból. Egyszerre csak kitisztul.

– Keresem Antonio Sao Felipe urat!… Jelentkezzék, Antonio Sao Felipe úr!… Hívom Antonio Sao Felipe urat!… Vétel!

Semmi. Csak apró sercenések, pattogások…

– Antonio Sao Felipe urat hívják a barátai!… Antonio Sao Felipe úr, jelentkezzék!…

Hiába minden, nem jön válasz.

– Folytasd csak, folytasd!

– Senhor Sao Felipét keressük!… Senhor Sao Felipe jelentkezzék!… Vétel.

Így megy még vagy tíz percig.

– Lehet, hogy elutazott valahová… – kockáztatja meg Liuna. – Vagy nem tartózkodik a készüléke közelében.

– Antonio Sao Felipe urat keresem!… Vétel.

– Itt Antonio Sao Felipe. Ki engem keres és miért?

Végre! örömujjongás… de azonnal elcsitulnak.

– Jóholdat, Antonio bácsi! Szíriusz kapitány van itt, és Berci, Liuna meg én.

– Már megint ti itt vagytok!… Hol vagytok bújva?

– Jóholdat, Antonio! Itt Szíriusz. A múltkori találkozási helyünkön vagyunk, azon a kis kör alakú fennsíkon.

– Tudom, hol van. Mit maguk akarnak?

– Ne fárassza magát idegenes kiejtéssel. Tudjuk, hogy tökéletesen beszéli a világnyelvet.

Pillanatnyi csend, majd fenyegető válasz: – Túl sokat tudnak, kapitány!

Liuna kedves hangja enyhíti az élesedő párbeszédet: – Antonio bácsi! Mi van Csibésszel? Jól érzi magát?

Casteiro türelmetlenül válaszol: – Semmi baja. Odaviszem. Maradjatok ott, ahol vagytok. Megkapjátok a kutyát, aztán tűnés! El innen! Hagyjatok békén!

– Nem tűnünk el – mondja nyomatékosan Viktor Szíriusz. – Fontos közlendőnk van… Perez Casteiro!

Ismét késik a válasz… majd ami jön, abban nincs köszönet: – Com os diablos!… A kutyafáját. Tehát ezt is kifürkészték! Kezdenek bosszantani, kapitány!… Talán azt is tudják, miért jöttem a Holdra?

– Mindent tudunk önről, Perez Casteiro, mindent – állítja határozottan Viktor Szíriusz. (Van ebben az állításban egy kis blöff is.)

– Bizonyára az a szennyes intézmény, a Dokumentációs Központ szolgáltatott anyagot! Pletykafilmjeivel beleturkált a múltamba!

– Valóban, régi filmeket és újságokat is láttunk.

– Szíriusz kapitány! – Casteiro hangján érezni lehet, hogy uralkodni igyekszik indulatán. – Az ön iránti tiszteletem és hálám még fékezi haragomat. De figyelmeztetem, ne feszítse tovább a húrt! Halljam, mit akarnak?

– Beszélni szeretnék önnel személyesen… emberközelben. Kérem, adjon rá módot. Az ön érdekében és az emberiség érdekében.

Gúnyos nevetés a válasz.

– Emberiség!… Maga még hisz ilyen dajkamesékben?!… Emberiség!… Annyit törődöm az emberiséggel, amennyit az törődött velem!… Semmit!… – Most mintha csitulna a felháborodása. – Egyébként talán… igen… szívesen beszélgetnék magukkal. Hiszen ártani már nem tudnak nekem. Utamat keresztezni nem lehet!… Megmutatnám Barlangpalotámat, de sajnos, nem közelíthetnek hozzám. Miniradarom szerint e pillanatban 1198 méter a távolság köztünk. Barlangpalotámat elektromos erőtér védi, önök száz méternél közelebb nem jöhetnek. Bajosan tudunk emberközelben társalogni.

Pierre valósággal felrikkant:

– Dehogyisnem! Casteiro bácsi, köszönjük a pontos távolságot! 1198 méter! Én az irányt már rég letapogattam: 19 fok észak-északkeletre!… Álljon ki Barlangpalotája kapujába! Azonnal ott leszünk!

A keskeny hasadék szélesebb völgykatlanba torkollik. Szikla szikla hátán. Mintha óriások gurigáztak volna ház nagyságú kavicsokkal. Az ősi kataklizmák nyomát viselő hegység itt már ezer méternél is magasabbra tornyosul. Omlás, repedés, szakadék, barlang… most bizonyítja a szervoradar, hogy mit tud! Három percig sem tart, megpillantják Perez Casteirót (szürke flanellnadrágban, fehér vászoningben), ott áll egy fekete torkú, iszonyatos sziklarepedés előtt.

– Olyan, mintha a pokol bejárata lenne… – suttogja Liuna.

– Mit tudsz te a pokolról és a bejáratáról? – fölényeskedik Pierre.

Közben a lunamobil megáll mintegy száz méterre a barlangnyílástól.

– Édesanyám mondta… – kezdi Liuna, és várja a közbeszólást, a rendreutasítást. De az most elmarad. Folytatja hát: – Édesanyám mondta, hogy a régi vallások mindegyike hitt valamilyen halál utáni büntető intézményben. A keresztények a pokolban hittek. Élt egy Dante nevű nagy olasz költő, aki több mint ezerszáz éve írta azt a hatalmas költeményt, melynek első része a Pokol. Bejáratáról így énekel:

Énrajtam jutsz a kínnal telt hazába,

énrajtam át oda, hol nincs vigasság,

rajtam a kárhozott nép városába…

(Kocsis professzor az Urándúsító teraszán meghatottan figyeli Liuna minden szavát. Aztán csak ennyit mond: – Dante Alighieri, megdicsőültél! 2479-ben a Holdon egy tizenöt éves szeplős kislány soraidat idézi!…)

Pierre ráközelít az egyes számú kamera variooptikájá-val Casteiróra. A megdöbbent férfi arca betölti az egész képernyőt. Látni lehet még a ráncokat is a szeme sarkában. Testén valamit átlátszó anyag feszül – nyilván ez a „láthatatlan” szkafander. Nyakán gégemikrofon, fülében dugóhangszóró, derekán fémes öv, tenyérnyi dobozokkal, táskákkal teleaggatva. Ez minden. Ez tartja életben.

– Szíriusz kapitány – közvetíti Casteiro hangját az adóvevő –, maguk ülnek abban a furcsa tragacsban?

– Mi vagyunk.

– Ne jöjjenek egy lépéssel sem közelebb, mert meghalnak! Kihozom Csibészt, neki nem árt az erőtér. Jóban vagyunk. Szót fogad nekem. Felül a szekerük tetejére, és békességben hazavihetik.

Pierre kisfiús gőggel válaszol:

– Sose fáradjon, Casteiro bácsi, majd érte megyünk!

Bekapcsolja a szupravezető védőburok mobilizátorát.

A lemezek azonnal rácsúsznak a kabin valamennyi falára.

Odabenn kinyúlnak az irányfények. A négy tévékamera tájékoztat. Szíriusz kapitány indítja a gépet, és a Lunamobil-III néhány másodperc alatt két lépéssel Casteiro előtt stoppol.

A brazil elismeréssel nézi a különös járművet.

– Csinos kis masinájuk van, Szíriusz kapitány.

– Kocsis professzor, Berci édesapja tervezte. Tőle kaptuk „kölcsön”, hogy önt megközelíthessük. Abszolút védelmet nyújt húszmillió voltig.

– Bizonyára tévékamerákon keresztül tájékozódnak.

Berci válaszol:

– Minden irányban. És radarletapogatónk is van. És idebenn a kabinban nincsen szükség szkafanderre!

– Nagyszerű ember az édesapád, Berci! Szeretnék vele újra találkozni.

(Az Urándúsító teraszáról érkezik a válasz: – Mondd meg neki, Liuna, hogy tartom szerencsémnek.) A kislány azonnal közvetíti az üzenetet.

– János bácsi azt mondja, hogy tartja szerencséjének.

– A Fiastyúk fiaira! Kocsis professzor is bent ül ebben a varázsmasinában?

– Hogy tetszik képzelni? Nem férne el. Csak a hangja van itt. A távvezérlőn keresztül mindent lát és hall.

– Értem… – mondja Casteiro és erősen megcsendesedik.

Liuna – ha már egyszer elkezdett társalogni – nehezen hagyja abba.

– Tetszik látni azt a kis fehér zászlót a lunamobil orrán?

– Látom. A békekövetség jele.

– Jaj de jó, hogy tetszik ismerni! A fiúk nem tudták!

– Tehát ti békekövetek vagytok?

– Igen… de erről inkább Szíriusz bácsival tessék tárgyalni. Ő a vezetőnk.

Viktor Szíriusz azonnal átveszi a szót: – Casteiro! Ittlétünk valóban békés követség. Nem tervezünk ön ellen semmi rosszat.

– Ugyan mi rosszat tervezhetne ellenem három gyerek, egy becsületben megőszült százéves űrhajóskapitány és egy műkiskutya? Ezt egy pillanatig se hittem. Inkább arról van szó, hogy elszoktam az emberi tisztességtől, jóságtól… félek tőle… gyanús nekem. Idegesít!… No mindegy, kielégítem a kíváncsiságukat.

– Nem vagyunk kíváncsiak – tiltakozik Szíriusz –, inkább segíteni szeretnénk.

– Segíteni?… Rajtam segíteni?!… – elborítják a sodró indulatok. – Nincs rá szükségem! Nem engedem! Éppen eleget „segítettek” már irigyek, bitangok, gazemberek!… Nem! Nem!

Elfullad a hangja… aztán lassan magához tér.

– Bocsánatot kérek… nem akartam megbántani, kapitány úr… ti se haragudjatok, gyerekek.

Liuna siet válaszolni:

– Nem haragszunk, Casteiro bácsi. Megértjük a lelkiállapotát. Édesanyám mondta…

– Mit mondott az édesanyád, te kicsi piros hajú?

– Hogy a legnagyobb fájdalom, ha elveszítjük azokat, akiket szeretünk…

Pierre suttogva ráförmed:

– Hallgass, te őrült! Tartsd a szád!

Liuna rémülten összekuporodik.

– Én igazán nem akartam…

Látják a képernyőn Casteiro fájdalomtól eltorzult arcát. Sokáig hallgat, bámul maga elé… aztán kisimul a homloka, és nem lehet tudni, hogy az átlátszó szkafanderanyagon belül az a parányi nedvességcsöpp izzadság-e…

Már ismét az erős férfi szól:

– Rendben van. Megtudtok mindent, megláttok mindent. Szíriusz kapitány, kövessenek járművükkel a barlangba.

Elindul előttük.

– Mennyit mutat az elektromoserőtér-mérő?

– Százötvenkettőt – jelenti Pierre.

– Legalább húszmillió volt! Honnan veszi az energiát?

Casteiro hallja beszélgetésüket. Közbeszól: – Megtudjátok azt is.

Kinyit a sziklafalon egy álcázott kis szekrényajtót. Felnyom egy villanykapcsolót. A barlangban rejtett, erős fényű lámpák gyulladnak ki. Óriási, természetes üregben járnák, földrengés vagy vulkáni tevékenység során egymásra csúszott bazaltrétegek alatt.

– Elolthatjátok a reflektorokat.

Fényesre csiszolódott sima kőlapokon araszolnak a hernyótalpak. Ezer és ezer jármű kereke koptatta már ezeket a kockákat – gondolja Pierre.

Casteiro megáll egy kőfal előtt. A szikla megmozdul: befelé nyíló óriási zsilipkapu!

– Fotocellával működik – állapítja meg a kapitány. – Legalább kétszáz éves rendszer.

– Hajtsanak be. Elférnek kényelmesen. Nagyobb gépek is zsilipeltek már itt, mint a maguké.

És ő is beáll a zsilipkamrába.

A kapu becsukódik mögöttük. Tíz perc múlva nyílik a szemben lévő másik. Pierre azonnal jelenti: – Szíriusz bácsi! Az elektromos erőtér feszültsége erősen csökken… már nulla! A védőburkolatot behúzhatom?

A kapitány megadja az engedélyt, a szupervezető lemezek eltűnnek.

Most Berci jelenti:

– A helyiségben nyolctized atmoszféra nyomású normál földi levegő van! Hőmérséklet: plusz 20 Celsius fok.

– A kabinfedelet kinyithatják – biztosítja őket Casteiro. – Hajtsanak ki a zsilipkamrából. Idekint kitűnő levegőt szívhatnak.

Sziklába vágott mesterséges előtérbe érkeznek. Akár tíz lunamobil is elférne benne.

– Szálljanak ki. Eleget kuporogtak.

Kikecmeregnek mind a négyen. Perez Casteiro előttük áll. Egyetlen mozdulattal megszabadítja fejét az átlátszó szkafanderburoktól.

– Most már szabadon beszélgethetünk, emberközelben. Ezt akarta, kapitány?

Kesernyés a mosolya.

– Foglaljanak helyet – mutat az előtérben elhelyezett néhány puritán bútorra: padra, lócára, székre. – Hazudnék, ha azt mondanám, hagy önök szívesen látott vendégeim… de vendégeim. A sors akaratából el kell viselnünk egymást.

Liuna azonnal a „tárgyra” tér:

– Hol van Csibész?

– A kötelességét teljesíti: őrzi a házamat. Néhány napra el kellett utaznom. Ilyenkor ki kell kapcsolnom az erőteret. Barlangpalotámat csak a zárak védik. Most besegített Csibész is. Kincseim őrzését kapta feladatul. Szívesen vállalta.

– Hogyan barátkoztak meg? – kérdezi Pierre.

– Bioáram-érzékelőjén keresztül. Azt sugároztam feléje: kedves kiskutya, szeretlek, jöjj hozzám! És akkor valóban szerettem is őt. Érzékelője ezt azonnal felfogta, és teljesítette kívánságomat. Azóta barátok vagyunk… Azonnal találkoztok vele. Ez a kis ajtó vezet Barlangpalotám első szobájába. Ott van az őrhelye. Jöjjetek utánam.…

– Bocsánat, Casteiro bácsi, előbb szabad valamit kérdeznem?

– Tessék.

– Ugye, abban a másik szobában nem leszünk rádiókapcsolatban az otthoniakkal?

– Sajnos nem.

– Akkor beszélnem kell velük, nehogy nyugtalankodjanak.

– Figyelmes vagy – dicséri a kislányt Casteiro.

Liuna már hívja az édesanyját… (Az Urándúsító tetőteraszán jelez a készülék.) – Édesanyám… Itt Lunamobil-III… Édesanyám…

– Mi van veletek, kislányom? Percek óta nem válaszolsz a hívásomra, és süket minden. Se kép, se hang! Csak nem esett valami bajotok?

– Nem, nem! Remekül érezzük magunkat… csak éppen kiszálltunk a gépből.

– Kiszálltatok?! – A lenhajú Aino elképed. – Hová szálltatok ki? Hol vagytok?

– Casteiro bácsi Barlangpalotájában. Itt levegő és húsz fok meleg van. Padokon és székeken ülünk és beszélgetünk. Anyukám! Most egy darabig nem fogtok minket hallani, de ne nyugtalankodjatok. Casteiro bácsi vendégei vagyunk. Ismét jelentkezem, mihelyt lehetséges…

A házigazdához fordul.

– Köszönöm, Casteiro bácsi. Mehetünk Csibészhez!

A Barlangpalota ura elindult az ajtó felé.

– Ha megengedik, előremegyek.

Pazar kényelemmel berendezett lakószobához érnek.

Szemben másik ajtó. Előtte puha selyempárnán fekszik Csibész. Láthatóan elkényeztették. Amikor észreveszi a belépőket, felugrik, izgatottan topog… majd visszafekszik a párnájára.

Liuna feléje lép, és kedvesen szólongatja: – Csibész!… Csibészkém!… Jól vagy?

A műpuli ellenségesen morog.

– Nem ismersz meg, Csibész?

A morgás fokozódik, s egy-két kutyaszőr az égnek áll.

– Liuna! Ne menj hozzá közelebb! – figyelmezteti a kislányt Casteiro.

– Csak nem tetszik képzelni, hogy félek tőle… Csibész! Csibészkém!… Kedvesem!…

Csibész felugrik. Lábait szétterpeszti, fogait vicsorítja, és ugrásra készül.

Casteiro keményen rászól:

– Csibész! Nem szabad!

Csibész nem hallgat a parancsra. Őrjöng!

– Csibész! Ne bomolj! – próbálja nyugtatni Pierre. – Nem ismersz meg minket?

A kutya vonít dühében.

– Megőrültél, Csibész?!…

– Fogjátok meg! Ne engedjétek!

Késő a figyelmeztetés. Csibész nekiugrik Liunának.

– Jaj! – sikolt a kislány. – Megharapott!

Berci egy pillanattal megkésve kapja el a kutya torkát. A tarkójához nyúl – kikapcsolja.

– Szíriusz bácsi… vérzik a karom.

– Mutasd, kislányom…

Két kicsi sebhely, mint két tűszúrás. Semmi az egész.

Casteiro őszinte rémülettel mentegetőzik.

– Végtelenül sajnálom. Erre nem voltam fölkészülve. Igaz, hogy annak idején engem is megtámadott, de hogy a gazdáját is…

– Casteiro, van valami kötszere? – kérdezi a kapitány.

– Szabályosan felszerelt SANO-12-es űrhajós mentőládám van.

– Kitűnő!

– Azonnal hozom… – és kisiet a szobából.

Csibész – élettelen fekete szőrcsomó – még mindig kikapcsolva fekszik Berci tenyerében, A fiú nézi, aztán töprengve szól:

– Csak tudnám, hogy mi történt ezzel a kutyával?

Szíriusz kapitány, aki Liuna „sebeit” kezeli, most mindössze ennyit mond:

– Roppant egyszerű a magyarázat…

HETEDIK FEJEZET

amelyben megismerjük a Nagy Menekülés igaz történetét

Berci rábámul a kapitányra. – Szíriusz bácsi!… Tetszik tudni a magyarázatot?

– Nem tudom, csak sejtem. Házigazdánk mondta, hogy pár napi távolléte alatt Csibész volt a házőrző. Casteiro úr nagyszerű mérnök, kiválóan képzett fizikus. Mint ilyen, bizonyára a robotokhoz is ért. Nem került különös fáradságába, hogy kiismerje Csibész működési elvét. Átprogramozta őt arra, hogy senkit se engedjen az általa őrzött ajtó közelébe. Liuna közelített…

Casteiro – miközben buzgón segít ellátni a „sebesültet” – igazat ad Szíriusz kapitánynak.

– Való igaz, hogy így történt minden. Még egyszer kifejezem sajnálkozásomat. Csibészt pedig azonnal visszaprogramozom eredeti állapotába.

Átveszi Bercitől az „élettelen” kiskutyát, és fogóval, csipesszel kotorászni kezd a belsejében.

Szíriusz kapitány közben leragasztja Liuna sebén a kötést.

– No, ezzel megvolnánk. Casteiro is jelentkezik.

– Én is kész vagyok. Csibész ismét a régi.

A kutya boldog vakkantásokkal ugrálja körül Liunát és Pierre-t. A kislány ölbe veszi a műpulit.

– Jól van, nem tehetsz róla… nem haragszom… Minden rendben van.

– Foglaljanak helyet – udvariaskodik Casteiro. – Az izgalom után jól fog esni egy kis hűsítő. Szolgálhatok jégbe hűtött narancslével és ananászlével.

– Narancslé?… Ananászlé?… Honnan szerezte?

– Mint említettem, néhány napig távol voltam. Ki kellett egészítenem fogyatékos készleteimet. Átugrottam a Földre… természetesen Hollandiába, ahol nem ismerik a múltamat.

Liuna mindent szeretne tudni.

– Lunabusszal tetszett utazni?

Casteiro a kislányra mosolyog.

– Ó, nem… De ne vágjunk elébe a dolgoknak. Majd megtudjátok. Tölthetek?

– Köszönjük! – érkezik kórusban az úttól és az izgalomtól ugyancsak megszomjazott En-Ef-Cé tagok (mínusz Leonida) válasza.

Casteiro tölt. Aztán latin-amerikai gáláns mozdulattal emeli poharát…

– Emelem poharam Liuna egészségére! Arra, hogy nem esett komoly baja!

– Salve, Casteiro bácsi! – viszonozza a jókívánságot az En-Ef-Cé „alvezére”.

A házigazda így folytatja:

– Bevallom, hogy önök kellemetlen ellenségek… de rendkívül kellemes barátok.

– Örülök, hogy így gondolkozik, mérnök úr. Akkor biztosan könnyen megértjük egymást. Mi a Hold Állam kormányzójának üzenetét hoztuk…

– Ne folytassa, kapitány! Előbb nekem kell beszélnem. Megígértem, hogy elmondok és megmutatok mindent. Csak azután döntsenek, hogy átadják-e az üzenetet vagy sem.

– …addig a szomorú napig, amikor a santosi idegklinika zárt osztályára szállítottak, ismerik az életemet. Tájékoztatta magukat a korabeli „híradástechnika”. Santosban „puha falú” szobába kerültem, hogy kárt ne tehessek magamban. Az első napok borzalmai után az idegeim hamarosan helyrerázódtak. Nem, nem őrültem meg, csak a tehetetlenségem miatti düh forrt bennem. Jobb helyre voltaképpen nem is kerülhettem volna. Ott csend és béke honolt. Nem voltak riporterek, részvétlátogatók, nyomozók, senki sem kérdezett semmit, író- és rajzolóeszközöket kaptam. A találmányaimon dolgozhattam, terveztem, számoltam. Behozták a könyveimet… Ott, a puha falú szobában tökéletesítettem, finomítottam szkafandertalálmányomat. Ezerszer megrágtam minden részletét. Persze ügyeltem arra, hogy továbbra is bolondnak tartsanak. Kijelentettem: én vagyok az Öregisten, özönvizet szándékozom bocsátani a bűnös világra! Most éppen az özönvízhez szükséges cseppfolyós testek mennyiségét és milyenségét kutatom…

Lélegzet-visszafojtva hallgatják. Viktor Szíriusz megkérdezi:

– És közben bizonyára készült a szökésre.

– Igen. És amikor elérkezett az ideje, könnyen sikerült. Jó viseletű, csendes, veszélytelen elmebajos voltam. Néhány hónap múltán szabadon közlekedtem az épületben, segíthettem a laborban. Itt szereztem egy kis üveg dietilétert. Látogatókat fogadhattam. Ezek a vizitek szép időben az intézet parkjában zajlottak le. Levelet írtam egyik kedves nagynénémnek, hogy szeretném látni. Édesanyám húga az illető, örömmel bejött, mindenféle édességet és gyümölcsöt hozott ajándékba. Én jóságáért gonoszsággal fizettem. A park egyik sötét zugában a lopott dietiléterrel elkábítottam, levetkőztettem, felvettem a ruháit, és kisétáltam a kapun!…

Liunában feltámad a részvét meg az „örök nő”.

– Szegény nagynéni. Nem történt baja?

– Nem, semmi. Nagyon vigyáztam, hogy éppen csak elkábuljon. Óvatosan egy nyugágyra fektettem. Yvette néni akkor ötvenéves volt, és nagyon szép asszony. Másnap felhívtam videfonon, hogy megmagyarázzam a dolgot, és bocsánatot kérjek tőle.

– Nem haragudott?

– De, nagyon. Azt mondta: „Pancser! Máskor, ha szökni akarsz, beszéld még velem előre a haditervet. Csak rövid ideig voltam eszméletlen. Két perc múlva magamhoz tértem… Szerencséd, hogy több eszem van, mint neked. Nem kezdtem azonnal kiabálni, csak jó félóra múlva, amikor már messze jártál… Perez! Perez! Miért nem tájékoztattál? Ha tudom, hogy miről van szó, felvehettem volna az alkalomhoz illő szexkombinémat.”

Nevetnek.

– Ez három éve történt – állapítja meg Szíriusz kapitány. – Ezután, gondolom, álnéven letelepedett valahol, és a „láthatatlan” szkafander tökéletesítésén dolgozott.

– Igen. Ez a valahol: Hollandia. Már előzőleg kapcsolatban álltam velük, jól beszélem a nyelvüket. Éltem Amszterdamban néhány évig, ahol egy kis üzemem és laboratóriumom is van.

Ott kísérleteztem ki szkafanderem fóliaanyagát. Nem kellett álnevet használnom. Amszterdamban a munkatársaim nem sejtették, hogy mynheer Kásztrjó azonos senhor Casteiróval. Ami pedig a szkafanderemet illeti, az nem láthatatlan, csak rendkívül vékony és átlátszó. A mezítelen testre kell ráhúzni, föléje bármilyen ruhába öltözhetünk. Egytized milliméter keresztmetszetű, puha, hajlékony, elszakíthatatlan, hegeszthető fólia. Erősebb és jobb szigetelő minden eddig használt űrruhaanyagnál, de leghasznosabb tulajdonsága, hogy egyáltalában nem akadályozza a mozgást. Játszhatsz, futhatsz, dolgozhatsz, mintha nem volna rajtad semmi. Oxigéntartályom ökölnyi, nyomáskiegyenlítőm a lehető legegyszerűbb és legkisebb. A fólia burok állandó és egyenletes hőmérsékletét a testemet övező termoakku szolgáltatja. Ez kezdetben makrancoskodott.

Szíriusz kapitány megjegyzi:

– Gondolom, egy ilyen makrancoskodás következtében került megfagyva a rendelőmbe.

Casteiro elismerő pillantást vet százéves vendégére.

– Tehát eszébe jutott, kapitány! Ez volt nyomozásuk kiindulási pontja…

– Ez is. De kérem, folytassa. A termoakku makrancoskodott…

– Akkor hagyományos szkafanderhez kapcsoltam ezt az új hőszabályozót. Nem vált be. Szerencsém volt. A mentőosztagok idejében megtaláltak… s ön visszahozott az életbe.

Szíriusz kapitány megpróbálkozik egy kényes kérdéssel: – Voltaképpen mit keresett a Holdon?

Perez Casteiro nem fel az igazság kimondásától.

– Nem mit, hanem kit. Meg is találtam: Brazília egykori közlekedési miniszterét, Martim Gomes kormányzót. Rajta akartam bosszútervemet végrehajtani. Amikor az idegklinikáról megszöktem, a Graviplán Vállalat vezérigazgatója már nem élt. Öreg ember volt, 187 éves korában halt meg. Bosszúmat csak egyetlen személyen, Martim Gomesen tölthettem ki!

Casteiro lélegzetnyi szünetet tart. Arcának vonásai megkeményednek, nézése zavarossá sötétül… és mintha habozna. Aztán mégis beszél.

– Úgy döntöttem, hogy elrabolom őt. Kihurcolom szkafander nélkül a Hold felszínére… és ott megvárom, amíg teste a túlnyomástól föl nem robban, sejtjeire nem bomlik, meg nem fagy!

Liuna arcán iszonyat, borzalom és undor vonaglik. Szeplői kivörösödnek, ajka reszket.

– Jaj!… Ez szörnyűség!… Nem hiszem el! Casteiro bácsi ekkora gonoszságot nem akarhatott!

– De… kezdetben akartam. Aztán később, amikor megtehettem volna akár tízszer is… mégsem tettem meg.

Többször láttam a kormányzót, feleségével, gyermekeivel, unokáival. Érdeklődtem utána. Megtudtam, hogy egyszerű, becsületes ember. Rájöttem, hogy Conchita és Pinton haláláért ő nem felelős… helyesebben nem ő a felelős! Keresni kezdtem azt a személyt, aki tragédiámat okozta, de ilyesvalakit sehol a világon nem találtam. Akkor lemondtam a bosszúról. Az életem azonban egyszerre céltalan, üres lett. Siváran, kongóan üres, mint egy kiselejtezett lyukas hordó. Fejbe vágott a felismerés, hogy nélkülük nem tudok létezni. És egyre rosszabb lesz minden… Döntenem kellett, és én döntöttem. Nem semmisítek meg senkit, de megsemmisítem önmagámat! Keményen elhatároztam, hogy úgy halok meg, pontosan ugyanúgy, ahogyan ők…

Szíriusz kapitány gyors mozdulata megállítja a beszélőt.

– Bocsásson meg, hogy félbeszakítom, de… valami rémlik nekem! Talán egy éve… nem, valamivel több… a Rio de Janeiró-i űrkikötőből eltűnt egy másik graviplán is!… És egy szerelő!

– Jól emlékszik, kapitány. Valóban eltűnt egy graviplán és egy szerelő. A szerelő én voltam: erősen megváltoztatott külsővel és névvel. Ebből az eltűnésből azonban nem lett világszenzáció. A nyomaveszett ember nem volt filmsztár, nem szerepelt az ügyben gyönyörű kisgyermek, kétségbeesett apa. A szerelőt a kutya sem ismerte. Az űrkikötő parancsnoksága ugyancsak buzgólkodott, hogy eltussolja az újabb graviplánügyet. A lapok hírrovatában megbújt egy rövidke hivatalos jelentés: az E-F felszállópályán véletlenül elindult és ismeretlen helyen lezuhant egy kiszuperált, ócska „gyakorlógép”. Az anyagi kár jelentéktelen. Egy másik hírecske közölte a szerelő eltűnését. Nem kereste senki.

A két fiú meggörnyedt a komor mondatok súlyától. Liuna úgy érzi, a lét feneketlen kútjába zuhan. Édesanyja szokta volt mondani: az élet nem fenékig tejföl. Nagyon-nagyon régen, amikor a tejet még a tehén nevű háziállat tőgyéből fejték, a köcsög tej felszínére kicsapódott a java, a tejföl. Ez nem terjedt a köcsög fenekéig. A kislány halkan megjegyzi.

– Úgy gondolom, hogy kivételesen ünnepi perceket élünk át. Valamiről megtudjuk a tiszta igazságot.

– Ha van hozzá türelmetek.

Erre már Berci sem állja meg lelkendezés nélkül.

– Nem szeretném, ha neveletlennek, kíváncsiskodónak tetszene tartani. Casteiro bácsi, de ez a történet olyan érdekes, olyan izgalmas, mintha én lennék a főszereplője!

– Akkor hát figyeljetek! – folytatja a házigazda. – Először is kiválasztottam az ikertestvérét annak a graviplánnak, amellyel Conchitáék utaztak. Megállapítottam a helyet, ahonnan indultak, a start irányvonalát és pontos kozmikus idejét: azaz a Nap-Föld-Hold akkori konstellációját. Azt akartam elérni, hogy ugyanabba az irányba, ugyanolyan körülmények között, egyező kozmikus gravitációs ráhatások mellett, hasonlóan készületlenül és azonos sebességgel történjék az én utazásom is. mint az övék!

– Kezdek valamit sejteni! – csacsog könnyedén Liuna. – Casteiro bácsi bizonyára azt hitte, hogy ily módon megtalálhatja…

– Liuna! Ki nem mondd, amit gondoltál! – rója meg a kislányt Pierre. – Az ő graviplánjuk akkor már szinte kiszámíthatatlan távolságban járt a Földtől!

– Nem kiszámíthatatlan. Kiszámítható – mondja tanárosan Casteiro. – Én az első perctől fogva mindennap kiszámítottam, mennyire távolodtak el tőlem. Útvonaluk alig tért el az ekliptika síkjától, s abban az időben a Saturnus-pálya közelében kellett lenniök.

Berci zárja le a szomorú gondolatsort.

– Hozzávetőleg 1300 millió kilométer…

– Casteiro bácsi tehát nem elveszett családját kereste az űrben, hanem a sorsukat.

– Tapintatosan fogalmaztál, Pierre, de helyesen. Egyszerűen szólva: át akartam élni ugyanazt, amit ők átéltek… Nagy gonddal készítettem elő az utamat. Természetesen értek a graviplánokhoz, ügyes „graviplánszerelő” voltam. Az űrkikötő parancsnoksága meg volt elégedve a munkámmal. Néhány hónap múlva már rám bízták a legkényesebb átvizsgálásokat. Amikor megtaláltam a keresett ikergépet, azt először „elrontottam”, majd ügyesen „megjavítottam”. Ezután kiírattam magam „próbaútra”… Abban a percben indultam el, amikor a Nap-Föld-Hold együttállása legjobban megközelítette az akkorit. Beszálltam a gépbe, és 13 000 msec sebeséggel elindultam ugyanabba az irányba, mint ők. Nem vittem magammal semmit, mint ahogy ők sem vittek. Graviplánom 12 órára elegendő levegővel, hőenergiával és élelemmel volt ellátva. Nem nyúltam a vezérlőműhöz, miként ők sem. Teljesen a vak véletlenre bíztam magam…

Szíriusz kapitány hosszú ideje nem szól egy szót sem, csak figyel és gondolkodik. Most szépen, nyugodtan beszélni kezd: – Tehát gondosan felkészült, hogy ugyanúgy történjenek a dolgok önnel is, mint velük történtek.

– Megközelítően ugyanúgy. A teljes egyezés fizikai képtelenség.

– Helyes: megközelítően ugyanúgy. De megközelítően sem történt önnel ugyanaz, mint velük, hanem egészen másvalami! Hiszen ők elvesztek az űrben, ön viszont itt ül velünk szemben a Holdon, jó egészségben. Valaminek másképpen kellett történnie!

– Igen… – folytatja vallomását Casteiro – valami másképpen történt. Elérkezett a tizenkettedik óra. Az utasfülke kezdett lehűlni. A hőmérő mutatója esett: 18… 15… 10… 5… Celsius-fokot mutatott. Érezhetően fogyott az oxigén is. Egyre nehezebben lélegeztem. Aztán 0 fok alá billent a mutató: mínusz 2… mínusz 5… mínusz 10… Zihálva kapkodtam levegő után!… Akkor… (nagyon szégyellem) akkor megtudtam, hogy milyen nehéz saját elhatározásból megválni az élettől. Az élniakarás ösztöne erősebb volt!… És bekapcsoltam a tartalék levegőt és a tartalék fűtést, ami egy órával meghosszabbította az életemet. Nekik is volt ilyen tartalékuk, de nem tudtak róla. Hamarosan magamhoz tértem. Szemem a radar képernyőjére meredt. Megdöbbenve észleltem, hogy közel kerültünk a Holdhoz! És egyre közelebb… egyre közelebb! A vezérlőautomata most feltűnően kilengett! Határozottan észleltem, hogy irányt változtattunk. A sebességünk is csökkent.

Automatikusan bekapcsolódott a gravitációs kiegyenlítő. És egyre közelebb kerültünk a Hold sebhelyes arcához!… Ekkor működni kezdett a fékezőközpont… Pedig én az ujjamat se mozdítottam!… Rájöttem, hogy valami ismeretlen automata irányítóberendezés hatósugarába kerültem, amely parancsot adott graviplánom vezérművének a leszállásra!… Már körpályára álltunk, és jól megfigyelhettem, milyen alázatosan engedelmeskedik gépem az egyre érkező utasításimpulzusoknak. Antigravitációs fúvókáink is bekapcsolódtak a leszállási manőverbe. Műszereim azt mutatták, hogy száz kilométer magasságban, a Holdhoz viszonyítva egy helyben állunk… majd ereszkedünk alá, lassan, megfontoltan, ahogy az ismeretlen erő parancsolja. Ereszkedünk a Hold felszínére… Pár perc múlva graviplánom mesterien végrehajtotta a leszállási parancsot. A legkisebb zökkenő nélkül ért földet… azaz Holdat, Mint később megállapítottam, a Nyugalom tengere sziklás peremhegységében.

Pierre nyilvánít először véleményt: – Tehát a Holdon működött ez a titokzatos automata irányítóberendezés. Bizonyára valamelyik közeli űrkikötőben…

Casteiro ingatja a fejét.

– Nem, nem. Az ismert űrkikötők egyikében sem.

Viktor Szíriusz felemelt jobbja azt jelzi, hogy szólni kíván.

– Halljuk Szíriusz bácsit!

– Azt hiszem, ennek a rejtélynek a titka valahol a XXII. századi Nagy Menekülésben keresendő.

– Tessék mesélni róla!

– Hiszen tanultátok az iskolában.

Liuna összetett kézzel könyörög.

– Az nem számít. Szíriusz bácsi sokkal szebben mondja!

– No jó, nem bánom. Azt persze nem vállalom, hogy szépen mondjam el, hosszadalmas lenne. De röviden: szívesen. Azt minden holdbéli iskolásgyerek tudja, hogy a 2100-as évek elején már néhány ezer földi ember élt a Holdon. A település központja a Nyugalom tengerének északi szélén elterülő óriási kiterjedésű sziklás hegység volt. Ezeknek a szikláknak a mélyébe vágták, vésték, fúrták, robbantották az első holdlakók szobáikat, termeiket, folyosóikat, zsilipkamráikat. Úgy gondolták, hogy meteorbecsapódás elől legjobb a hegy hasába bújni.

Berci nem állja meg szó nélkül:

– Ma már, tudjuk, hogy sokkal nagyobb biztonságot nyújt a kupolaváros kettős fedele és a két réteg között cirkuláló Fluo-Fix rögzítőfolyadék. Ez a kékes, átlátszó lé a tető sérülése esetén pillanatok alatt megkeményedik, és tömíti a veszélyes rést.

Liuna gyanakszik.

– A memóriagép súgott?

– Szavamra nem!

– Ne folytassatok magáncsevegést! – mondja rosszallóan Pierre. – Szíriusz bácsi, kérem, bocsásson meg a zavarásért. Tessék folytatni…

– Berci közbeszólása nem zavart. Megfelelő helyen oda illő tájékoztatást nyújtott. De folytatom. Elődeink is a Nap energiáját kényszerítették munkára. 2140 táján főleg uránt, nikkelt és még többfajta fémet és ritka földfémet bányásztak. Feldolgozóüzemek, gyárak létesültek. Rendkívül modern űrkikötőket építettek, óriási forgalmat bonyolítottak le a Földdel, és már akkor indítottak innen csillagközi járatokat is. Minden rendben lévőnek látszott. De egyszer csak jelentkezni kezdtek, majd egyre sokasodtak a bajok, gondok. A holdlakók eldurvultak, gyakoriak lettek a verekedések, lopások, öngyilkosságok és emberölések! A munkafegyelem meglazult. Nos, tisztelt En-Ef-Cé, ki tudja okosan elmagyarázni, mi züllesztette a Hold akkori társadalmát?

Liuna azonnal jelentkezik.

– Én nem tudom, de Berci bizonyára tudja, ha megengedjük neki, hogy ujját a memóriagép kimenőpólusára helyezze.

Nevetnek a javaslaton, és beleegyeznek.

– Helyezd rá, Vasgyúró!

– Ráhelyeztem. Rövid leszek. Voltaképpen egyetlen statisztikai adatot kell csak ismertetnem. A 2150-ben tartott világnépszámlálás szerint a Holdon 3387 férfi élt. Nő és gyermek egy sem! Ez mindent megmagyaráz. A család, az asszony, a gyermek hiánya, a szeretet nélküli élet valóságos fegyencteleppé változtatta Luna asszonyt, a Föld szőke kísérőjét. Ma már nem lehet megállapitani, ki volt az a „smasszermeritalitásű” felelős, aki az első Hold Állam társadalmát ilyen kétbalkezesen „szervezte” meg, és dicső első telepeseit pár év alatt kényszermunkásokká nyomorította. Végzett vele és silány művével az a kósza kisbolygó, mely 2150. május 28-án becsapódott a Holdba, a Nyugalom tengerének közelében. Közvetlen romboló hatása és az ütközést követő iszonyú erejű holdrengés sok száz ember életét kioltotta.

A sziklákba vésett lakóhelyeken és munkacsarnokokban pánik tört ki. Rémült munkások nagy tömege menekült a felszínre, rohanva, tülekedve, egymás szkafandereit tépve és taposva! Több mint háromszázan pusztultak el közülük a kegyellen holdéjszakában!… Egy Vénusz-űrhajó vette a vészjeleket. Sikerült leszállnia a Holdra. Erélyes kapitánya rendet teremtett, és jelentette a katasztrófát a Földnek. A Világállam kormánya elrendelte a Hold azonnali és teljes kiürítését. Ötven lunabusz szállította haza az életben maradt 1988 holdlakót. Ez volt a Nagy Menekülés… Vége.

Hálásan megtapsolják Berci érzékletes előadását.

– Kitűnő voltál, Vasgyúró!

– Ez az, amit tudunk – folytatja Szíriusz kapitány. – A többit csak következtetjük vagy sejtjük. De nekünk most ezek a sejtések a legfontosabbak. Valószínű, hogy a kisbolygó ütközése és a holdrengés nem pusztított el mindent. Épségben megmaradhattak lakóhelyiségek, üzemek, gyárak, amelyek annak idején négyezer ember életének fennmaradását és bizonyos fokig kényelmét is szolgálták. A nagy kapkodásban, fejetlenségben bizonyos létfenntartást végző gépeket talán ki sem kapcsoltak! Lehetséges, hogy mi itt most olyan levegőt szívunk be, amelyet háromszáz évvel ezelőtt élt ükapáink állítottak elő barna vaskőből. Talán vize is van ennek a romtelepülésnek, és minden bizonnyal korlátlan mennyiségű napenergiája. Bizonyára működőképes egy-két űrállomása is, amelynek automatikus irányítóközpontja három évszázada arra várt, hogy egy hatósugarába került űrjárművet leszállítson…

– Pontosan ez történt, kapitány – mondja Perez Casteiro. – Leszállítottak… leszálltam. És most már életben akartam maradni. A graviplán poggyászterében szkafanderek is voltak.

Felvettem egyet, és elindultam az űrkikötő sziklakapuja felé. Itt aztán ráakadtam egy olyan – viszonylag épségben maradt – kiépített rendszerre (víz, levegő, hőszabályozás), amely becslésem szerint 300 éve zavartalanul működik, és biztosítja az élet fennmaradását.

– És mindez itt van a kupolavárosok, pontosabban a 201-es kupolaváros közelében, alig 30-40 kilométer távolságban… – Pierre kezdi így töprengését. – Szíriusz bácsi! Nem értem! Mi az oka annak, hogy erről a mai Hold Államban senki sem tud, senki sem beszél, senkit sem érdekel a létezése?

Szíriusz kapitány válaszol:

– De, tudunk róla. Amikor az első kupolavárosok épültek, tudósok és mérnökök kis csoportja felkereste az ősi romtelepülést. Vesztükre… Kutatásuk legelső napján szerencsétlenül jártak. Egy sziklaboltozat omlott rájuk. Kormányunk akkor megtiltotta a további kutatómunkát. A terület tabu lett, senki sem teheti be a lábát!

– Így volt, én is tanúsíthatom – veszi át a szót Casteiro. – Senki sem tehette be a lábát, amíg graviplánom meg nem szegte ezt a tilalmat.

Bercinek fúrja valami az oldalát.

– Casteiro bácsi! Az a graviplán, amivel érkezni tetszett, ma is megvan?

– Egy óriási barlangban pihen, amelyet hangárnak neveztem el. Idegen felségjellel és hamis számmal ellátva. A gép kitűnően működik. Azzal repültem most is Hollandiába.

– Amikor együtt érkeztünk a Holdra, miért tetszett lunabuszon utazni? Miért nem a graviplánján?

Casteirónak tetszik a fiú okoskodása.

– Te aztán tudsz kérdezni!… Nos, ahhoz, hogy a kupolavárosokban zavartalanul közlekedhessem, szükség volt „legális” Holdra lépésemet megjátszani.

Berci csak nem nyugszik. Egyre piszkálja, noszogatja az a kis láthatatlan lény, amely Cristoforo Colombót, Pierre Curie-t, Albert Einsteint sem hagyta békén. Belevág hát a nagy kérdés kellős közepébe:

– Casteiro bácsi! Azt tetszett mondani, hogy a graviplán, amellyel ide tetszett érkezni, teljesen azonos körülmények között startolt és távolodott a Földtől, mint az a másik!… Igaz?

– Igaz.

Izgalom íveli át a helyiséget. Gyorsabban dobognak a szívek.

– Arra nem tetszett gondolni, hogy esetleg… feltételezhető… nincs kizárva… szóval hogy Conchita néni és a kis Pinton graviplánjával is ugyanaz történt?

Elhangzott! Vajon mi lesz a válasz?

– De… gondoltam rá.

Bercinek szárnyalni kezd a képzelete.

– Elvégre kitapogathatta őket is ugyanaz a radarsugár, befoghatta, kiadhatta nekik is a rádiópárancsot a leszállásra!

Casteiro kimérten felel:

– Igen… ez megtörténhetett volna.

Liuna minden szál piros haja az égnek áll.

– Minek kell ilyen őrültségekről beszélni? Ez fantasztikus véletlen lenne. Esélye egy a milliárdhoz!

– Nem véletlen! – erősködik Berci. – Ez hibátlanul összekapcsolódó logikai lánc. Igaz, Szíriusz bácsi?

– Igaz. És én már percek óta várom, hogy Casteiro barátunk elmondja, hol és hogyan találta meg a másik gépet!

Döbbenet… Csend… Nem rezdül semmi…

Végre Casteiro megszólal, egyszerűen, szerényen: – Elmondom. Megtaláltam.

Liuna nem tud visszafojtani egy halk jaaajt…

– Amit az előbb Berci mondott… Holdra szállásom után végiggondoltam én is. Talán egy kissé szakszerűbben, de lényegében ugyanazt. És rájöttem, hogy ha a leszállító automata elég nagy energiával dolgozik, és ha a két graviplán útvonala között Hold-közelben az eltérés nem volt több tíz-tizenötezer kilométernél, a radar megtalálhatta az első gépet is. Felszálltam, és alacsonyan körözve, egyre nagyobb rádiuszú köröket leírva, átfésültem a környéket. Sokáig semmit sem találtam… Aztán egyszer csak gyanússá vált egy vulkáni eredetűnek tetsző kürtőnyílás. Nagyon hasonlított a mi mostani csillagkikötőinkhez. Lassan föléje irányítottam a gépem. A kürtő enyhén északi irányban elhajolt. Erős reflektorommal belevilágítottam… És akkor az első telepesek régi űrkikötőjében megpillantottam az elveszett másik graviplán farát. Rajta a rendszám: G-68. Nincs semmi kétség! Ez Conchitáék graviplánja volt!

Liuna áhítattal ugyan, de azonnal a lényegrekérdez: – Ilyen csodát? És tessék mondani, benne voltak a gépben… benne voltak ők is?

– Igen, benne voltak. Sőt még ma is benne vannak… alig néhány méternyire tőlünk!

– Ez… ez fantasztikus! – áradozik a kislány. – Nem hinném el, ha nem Casteiro bácsi mondaná!… És szabad megkérdezni: mi megnézhetjük őket?

– Liuna! Tapintatlan vagy! – feddi őt Pierre. – Casteiro bácsi legszemélyesebb ügyeiben turkálsz… Hogy kérdezhetsz ilyent?!

– Ne bántsd Liunát, Pierre! Amúgy is szándékomban állt… igen… megmutatom nektek. Jöjjetek utánam!…

És Casteiro elindult azon a kis ajtón keresztül, amelyet Csibész olyan szigorúan őrzött. Követik őt. Pierre, Berci, Liuna a sorrend. A kislány ölében Csibész lapul. Leghátul Szíriusz zárja a sort… Hosszú folyosórendszeren át közepes méretű helyiségbe jutnak. Falai emberi kéz emelte rücskös betontáblák.

Szemben velük hatalmas üvegnek látszó ablak, mögötte mély sötétség.

– Ezt a szobát én építettem – tájékoztatja őket Casteiro –, az ablaknyílást törhetetlen duroplexi zárja.

Lélegzetüket visszafojtva felsorakoznak az ablak előtt.

Házigazdájuk megforgat egy jókora kapcsolót. Az ablakon túl kékes fényű reflektorok gyulladnak fel.

– Íme, itt vannak.

Ott tündöklik előttük – alig pár méternyi távolságra – az első szökevény graviplán csillogó fém- és üvegteste. Átlátszó falú utasfülkéjében gyönyörű fiatal nő tart átölelve egy gyermeket.

Liuna megbabonázva mered rájuk.

– Ő az… emlékszem rá… hiszen még tavaly is játszották a filmjeit… Conchita… CONCHITA IBANEZ…

– És Pinton, a kisfiam… – teszi hozzá tompa szomorúsággal Casteiro. – Akkor négyéves volt. Most kilencéves lenne.

Pierre-ből kiszakad a csodálkozás: – De hiszen gyönyörűek!… Olyanok, mintha élnének!

Casteiro kőkemény mondatokat formál: – Amíg élek, ilyenek is maradnak! Ez létezésem új értelme!

Szíriusz kapitány, aki eddig egyetlen szót sem szólt (de vizsgálódó tekintetét a szörnyűséges „graviplánkriptáról” le nem vette), most megkérdezi:

– Ugye, ez a helyiség itt előttünk, ahol a gép áll, a régi űrkikötő leszállóaknájának az alja?

– Igen.

– Mint említette: enyhén észak felé hajlik. Ezért a fenekét soha nem éri napsütés. Örökkön árnyékos, hideg terület.

– Helyesen következtet, kapitány. A leszállóakna elferdülését valószínűleg a holdrengés okozta. De a berendezés üzemképes. Az aknában nincs levegő. Akkor sem volt, amikor rájuk akadtam. Kabinjukban soha sem emelkedett magasabbra a hőmérséklet mínusz 50 foknál. Most már természetesen én biztosítom számukra az állandó, egyenletes mélyhűtést. Annak a háromszáz éves biofizikai rendszernek a segítségével, amely valamikor négyezer ember életben maradását szolgálta. Most két halottnak és egy látszatélőnek a napjait kell csak addig-ameddig meghosszabbítania…

Liuna odaáll Casteiro elé. Orrán a szeplők kipirosodnak, mint mindig, amikor bátor, okos kinyilatkoztatásra készül.

– Casteiro bácsi! Édesanyám szokta volt mondani: „Az élet örök, elpusztíthatatlan, végtelen valóság.” És ilyenkor idéz egy régi nagy költőt. Szégyellem, de nem tudom a nevét. Az idézet így szól: „Mondottam ember: küzdj, és bízva bízzál! ”

Casteiro rámosolyog a kislányra, de ezt a mosolyt fájdalom árnyékolja.

– Li, kispajtás: más a költészet, és más az élet…

Bánat kering a háromszáz éves levegőben.

Nagy sokára megszólal Berci: .

– Szíriusz bácsi! Tessék nézni őket! Hát nem olyanok, mintha csak hibernálva volnának!

Elhangzott: mintha csak hibernálva volnának…

Utána komor mozdulatlanság. Minden mondanivaló elfogyott.

Nagy sokára Perez Casteiro a kapcsolóhoz lép. Megforgatja. Kialszik a graviplán világítása.

Odabenn az ablakon túl ismét úrrá lesz a világűr mély sötétsége…

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben Tom Allen áldozatot mutat be új bálványainak

A varázslat elmúlt, magukhoz térnek…

Pierre szólal meg elsőnek. Áhítattal ejti a szavakat: – Casteiro bácsi… ez igazi csoda! Most már értem. Ezért tetszett rendszeresen a Holdra járni.

– Egy év óta már csak ezért.

Szíriusz kapitány elérkezettnek látja az időt, hogy eleget tegyen „kötelességének”. Komolyan, megfontoltan kezd beszélni:

– Perez Casteiro! Kívánsága szerint meghallgattam, megnéztem mindent. És döntöttem. Ezek után is közölni óhajtom Martim Gomes üzenetét.

– Kérem, figyelek.

– A Hold Állam kormányzója szeretettel hívja önt közösségünkbe. Tudásához, képességeihez méltó munkát választhat magának. Szabad kezet kap, és komoly támogatást. Martim Gomes szeretne önnel találkozni. Kéri, hogy látogassa meg… Ez volt az üzenet. Fontolja meg, hogy mit válaszol.

Casteiro töpreng egy keveset, aztán keményen a szemébe néz Viktor Szíriusznak.

– Szépen hangzik az ajánlat, és megtisztelő. Voltaképpen elégtétel, kárpótlás mindazért, amit elszenvedtem… Jó lenne tisztességes, derék emberek társadalmában hasznos, alkotó tevékenységet folytatni, de… a válaszom mégis: nem. Keserű, kiégett, kárhozott ember vagyok. A színlelés még csak megy valahogy, de nem tudnék őszintén feloldódni, beilleszkedni az önök derűs, tiszta világába. – Egyre súlyosabb mondatok hömpölyögnek: – Nem! Hagyjanak engem békében ott, ahol vagyok! Megígérem, hogy nem bántok senkit, de engem se bántsanak. Ne zavarjanak, és ne engedjék meg másoknak sem, hogy zavarjanak. Hátralévő éveimet itt és így akarom leélni! Ez megmásíthatatlan elhatározásom!

Mintha bazaltból faragták volna ezeket a szavakat.

A többiek sokáig nem tudnak megszólalni. Szíriusz kapitány is fölöslegesnek vél minden további rábeszélést, vitát.

Liuna azonban nem.

Töri a fejét, kínozza az agyát. Keresne meggyőző érveket.

Érzi ugyanis, hogy Casteirónak nincs igaza. Begubózásának ezt az önpusztító formáját nem igazolja semmi. De nem talál egyetlen okos gondolatot sem. Most még az édesanyja is „cserbenhagyja”. Lenhajú Aino nem sugall semmi célravezetőt.

Pedig valamit tenni kell! Valamit… akármit…

Marad a maga ékesszólása és bátorsága. Hirtelen odaáll Casteiro elé. Piros, kócos haja a férfi álláig ér. Kicsit ágaskodik… és megcsókolja a morcos arcot.

– Csak nem akar kivert kutya módjára évekig itt kushadni ezekben a barlangokban? A világ legfennségesebb sziklasírja ez a hely, de élve eltemetkezni akár ide, akár egy sáros gödörbe, őrület… iszonyat! – A kislány egyre inkább hasonlít azokhoz a lángpallosú angyalokhoz, akiket édesanyja mutatott neki középkori képeken. – Perez Casteiro! Perez bácsi! A maga tudása, szelleme közkincs. Alkotói ereje nem magántulajdona: a miénk is. Az élete: a miénk is! Nem károsíthatja meg az emberiséget!… Ne keseregjen a múlton! Várja a jövő és azok, akik szeretik!… Velünk kell jönnie!

A rücskös falú betonszobában általános az elképedés.

Szíriusz kapitány gyönyörködve hallgatja Liuna nem sejtett ékesszólását. A „lángpallosú angyal” azonban váratlanul összeomlik. Szégyenkezve hajtja le a fejét.

– Jaj!… Casteiro bácsi!… Bocsánatot kérek… nagyon neveletlen voltam. Ne tessék rám haragudni. Nem is tudom, hogyan merészeltem így beszélni Casteiro bácsival.

A férfi a kapitányhoz fordul.

– Viktor Szíriusz, mit gondol, mi lesz ebből a kislányból, ha felnő? [Liuna Steff harminc év múlva, 2509-ben lett a Világállam elnöke. Három cikluson keresztül mindig újraválasztották. Ezt a tisztséget 18 éven át töltötte be eredményesen, köztiszteletben]

Sosem fogjuk megtudni, mit gondolt Viktor Szíriusz, mert Liuna nem hagyja szóhoz jutni.

– Szíriusz bácsi!… Én… én úgy érzem.. én legszívesebben elsüllyednék… Casteiro bácsi bizonyára haragszik rám…

– Nem haragszom – érkezik szinte mogorván a válasz. – Levettél a lábamról. A Canis Maiorra esküszöm, hogy ilyen fejmosást még sohasem kaptam!… Meglátogatom a kormányzót.

– Hurrá! – harsogják a fiúk.

– Korai a hurrázás. Semmi mást nem ígértem, csak azt, hogy beszélek a kormányzóval. Azt hiszem, lesz egymásnak mondanivalónk.

Berci már a gyakorlati megvalósításon töpreng.

– Szíriusz bácsi! A Lunamobil-III teherbírása fél tonna, azaz 500 kilogramm. Mi négyen ennek a felét se nyomjuk. Casteiro bácsi vígan velünk jöhetne! Liuna és én elférünk egy ülésen…

Szíriusz kapitány hozzáteszi:

– Ez jó gondolat. Perez Casteiro, ha elhatározása komoly, akkor legésszerűbb, ha velünk tart. Nem kell szkafandert sem öltenie, és húsz-huszonöt perc alatt beérünk a 201-es kupolavárosba. Onnan videfonon jelentkezünk a kormányzónál.

– Elfogadom a meghívást. De kérem, ne gondolják azt, hogy feladtam az elveimet. Magam is szükségesnek tartom bizonyos kérdések tisztázását. Ezután békében kívánok élni. Békében az önök szomszédságában, de nem az önök társadalmában!

Pierre veti fel a kérdést:

– Amíg velünk lesz Casteiro bácsi, ki fogja őrizni a Barlangpalotát?

Liuna kész a megoldással:

– Természetesen Csibész.

– Ha bekapcsolva hagyom az erőteret, őrzi az mindenki helyett. De megkérhetjük rá Csibészt is.

Liuna az utóbbi megoldást választja.

– Csibész! Ide hozzám!

Csibész boldog vakkantásokat hallatva Liuna ölébe ugrik.

– Casteiro bácsi! Tessék visszaprogramozni házőrzőnek!

Csibész ismét őrhelyén, a selyempárnán ül, és rávicsorít minden közeledőre. Jókora ívben elkerülik…

Szíriusz kapitány és Pierre már bekormányozta a Lunamobil-III-at a zsilipkamrába. Indulásra készek. Liuna és Berci igyekeznek elférni az ülésen, nem sok sikerrel.

– Várj csak, Li! Ez az oltókészülék az oka. Leveszem… Hová is tegyem?…Az ülés alá nem fér… itt mögöttünk sem. Mi a csudának kell egy lunamobilban oltókészüléknek lenni? Ez a jármű olyan égitesteken fog közlekedni, ahol nincs levegő. Ahol levegő nincs, ott oxigén sincs. Ahol oxigén nincs, ott tűz sem lehet!

– Ne lamentálj annyit – inti őt Liuna. – Olyan vagy, mint egy XX. századi háziáldás!

– Az mi?

– Most nem érünk rá. Majd elmondom egyszer…Vedd már az öledbe azt az oltómasinát, hadd férjen be Casteiro bácsi!

Pierre váratlanul megszólal:

– Megfeledkeztünk Tom Allenról. Mi történik vele?

Casteiro helyesbíti az állítást.

– Nem feledkeztünk meg… azaz: nem feledkeztem meg, csak nem beszéltem róla. A derék rendfenntartó a cellájában marad, amíg érte nem küldjük a Luna Központi Kórház holdfelszíni mentőbrigádját.

– Abból a cellából nem szabadulhat ki? – érdeklődik Liuna.

– Nem. Az ajtaja titkos biztonsági zárral van ellátva. Csak az tudja kinyitni, aki ismeri az ötbetűs kulcsszót.

– Mi a kulcsszó? Tessék elárulni! – könyörög Liuna.

– Miért akarod tudni?

– Csak.

– Csak?… Meggyőző érv. A kulcsszó: L-I-U-N-A…

Tom Allen a cellaajtó betűzárával bíbelődik. Nem türelmetlenül, nem dühösen, nem a szabadulásba kitörés makacs akarásával, hanem csak úgy: játszadozik unalmában. Öt fémkorong forgatható a tengelye körül, mindegyiken 16-16 betű.

– Írásjelek… ez itten a Kö… ez pedig az U… ismét egy Kö… Kö-U-Kö… KUK!… Nagyszerű! Úgy is lehet mondani: KUKUCS! KUK… KUK-U… KUKU-C… tovább nincs. A hatodik betű a Sö lenne, de hatodik korong nincs…nincs… marad a KUKUC, de ennek semmi értelme. Nincs hatodik korong. Akkor legyen kukac!… Kicserélendő a másik U betű A betűre… íme: KUKAC… Pompás!… Mondjatok egy állító mondatot, amelyben benne foglaltatik az a szó, hogy kukac! Én tudok, tanító néni! A kukac mászik. Hol mászik a kukac? A kukac a falevélen mászik… Jól van, Tom, kitűnően feleltél! Mit csinál a kukac a falevélen? A kukac táplálkozik. Mivel táplálkozik? A kukac falevéllel táplálkozik. Mit tesz a kukac a falevéllel? A kukac rágja a falevelet. Hogyan rágja a falevelet? A kukac lukat rág a falevélbe… Nagyon jól van, Tomi, ez már a második kitűnő!… Most forgassátok ki a korongokkal azt, hogy LUKAT… Igenis!… Nagyon könnyű! Az első Kö betűt kicserélem Lö betűre… a Cö betűt kicserélem Tö betűre… és kész! Tessék! L-U-K-A-T… Jól van, most arra válaszolj nekem, Tom Allen, hogy a kukac hol rágja a lukat afalevélbe? A Földön vagy a Holdon?… A kukac a Földön rágja a falevélbe a lukat… Miért nem a Holdon?… Mert a Holdon nincs falevél, és nincs kukac!… Igazán okos vagy, Tomika. Meg tudod-e mondani, hogyan hívjátok ti, csillagászok a Holdat?… Mi, csillagászok úgy hívjuk, hogy LUNA! Kérem a harmadik kitűnőt, tanító néni!… Megkapod, ha ki tudod forgatni ezekből a korongokból a Luna szót…, Igenis, ki tudom… A Lö betű marad… az U betű is marad… a Kö betűt kicserélem a Nö betűvel… az A betű szintén marad… a Tö betűt elveszem… teszek helyette egy… nem teszek semmit! L-U-N-A-?… Hiányzik az ötödik betű!…

Tomika, az ötödik helyre nem tettél betűt!… Azonnal teszek, tanító néni, mert nekem a harmadik kitűnő nagyon kell!… Oda teszem a negyedik betűt: L-U-N-?-A… A negyedik helyen nincs betű, Tomika!… Azonnal lesz! L-U-?-N-A… Ejnye-bejnye!… Most meg a harmadik hely üres! Tomika, Tomika! Nem kapsz kitűnőt!… De igen! Akarom a kitűnőt!… Tessék nézni, már megcsináltam!… L-?-U-N-A… Hahaha! Tomika! Mi van a második helyen? Semmi!… De igenis!… De igenis van a második helyen betű, azonnal lesz betű, a mindenségit neki! Majd én megmutatom, ott egye meg a… És dühös mozdulattal odaforgat a második korongon egy akármilyen betűt! Éppen az I-t! – L-I-U-N-A… ez nem LUNA… ez egy leánynév… ismerek egy ilyen nevű… Ebben a pillanatban kattan egyet a zár… és az automata ajtó lassan kinyílik.

Tom Allent meglepi a dolog. Bambán bámulja a tárt nyílást.

Nem mozdul. Esze ágában sincs kimenni. Jó itt benn… meleg van, és étel van… az ajtón túl meg sötétbe vész a folyosó, üres, hűvös. De valami tárgy csillog a folyosó végén… Ezt meg kell nézni! Meg kell nézni!…

– Előbb azonban kitámasztom az ajtót, nehogy becsukódjék… – mosolyog ravaszul – mert akkor nem tudnék visszajönni… és megharagszik a Bálvány!… A Bálvány megharagszik… a Bálvány jóságos… a Bálvány szépen beszél… a Bálvány enni ad… nem szabad őt megharagítanom!… De azt a csillogó fényességet megnézem… kezembe veszem… ha étel, akkor megeszem…

S amíg ezt motyogja, végigsurran a hosszú, kőboltozatú helyiségeken. Ott van már a fényes csillogónál. Kis asztalon egy hideg tárgy… ismerős a fogása.

– Az enyém!… Az enyém volt!… A Bálvány elvette… most a Bálvány visszaadta!… A tárgy neve öt betű… pontosan öt betű, mint a kukac meg a lukat meg a Liuna… Ki tudnám forgatni a betűit az ajtón… Igenis, parancsnok!… L-É-Z-E-R… Igenis, parancsnok, élesre töltöttem!

A lézerpisztoly valóban élesre van töltve. Casteiro helyezte erre az asztalra, ahonnan kívüle senki sem vehette el mindaddig, amíg Tom Allen ki nem rakta ajtaja biztonsági zárján a LIUNA kombinációt.

– Köszönöm, Bálvány!… Áldozatot mutatok be neked!… Hallod, Bálvány?…Hol vagy?… Áldozatot mutatok be!… Megkereslek, Bálvány!… Megkereslek!…

Fémajtó elé támolyog, amely nem engedi tovább. Nem nyílik. Rázza, üti, rugdossa… hiába. Pedig Bálványnak az ajtó mögött kell lennie!

– Tudom, hogy ott vagy… Ott bujkálsz… Bemegyek hozzád!… Bemegyek!

Tüzel! A hajszálvékony, ártalmatlannak látszó fénycsík behatol a vaslemezbe, és úgy vágja, mint kés a vajat… A zár a padlóra hull, az ajtót nyitni lehet.

Sötét szoba. Rücskös betonfalait halványan súrolja a távolni cella világítása. Az egyik fal teljes terjedelmében óriási üvegtábla, mögötte mély sötétség. A helyiség végében parázslik valami, majd felcsap egy kis lángnyelv. Nagyon régi, száraz faszékek és asztalok… Az ajtón áthatolt lézersugár gyújtotta meg! Egyre nagyobb lánggal égnek, pattognak, ropognak!…

Tom Allen üdvözült arccal bámulja a tüzet, melyet Bálvány az ő tiszteletére gyújtott!

– Bálvány! Hát jelen vagy?… Leborulok előtted! – És hasra vágja magát.

Közben a szobát és a folyosót elárasztja az égő, korhadt fa fehér füstje. Tom köhögni kezd. Feltápászkodik… és rámered a hatalmas ablaktáblára! Mögötte – az egymást átölelő Conchita és Pinton – a fel-felcsapó lángnyelvek vibráló fényében csodálatosan szép Asszonybálvány és aranyszőke Kicsibálvány!

A rendfenntartó felüvölt:

– Bálványok!… Bálványok!… Végre eljöttetek hozzám! Az én Bálványaim vagytok!… Lángolj, tűz! Áldozati tűz! A bálványaimnak égsz!…

A szobában talál még néhány öreg bútort. Felnyalábolja valamennyit, és a máglyára dobja.

– Áldozat!… Áldozat!… Áldozat!… Szikráznak, sziporkáznak, magasra csapnak a pusztító lángnyelvek!…

A belső zsilipkapu nyitva áll. Casteiro már a helyén ül.

Berci még fészkelődik.

– Igyekezz, fiam! – biztatja őt Szíriusz kapitány. – Indulnunk kellene.

– Igenis… már készen vagyok. Mehetünk… De tessék mondani, mitől kezd működni a zsilip? Ki indítja meg? Hiszen valamennyien bent ülünk a gépben!

– Természetesen Casteiro barátunk. A kabinból vakut villant a fotocellára.

Liuna jelentkezik:

– Szíriusz bácsi! Ha lehet, várjunk még egy-két percet.

Közölni szeretném az otthoniakkal: élünk, megvagyunk, indulunk. Menet közben nehezebb…

– Nem bánom, kislányom, de ne tartson sokáig.

Liuna már hívja is Kocsis professzorékat: – Itt Lunamobil-III… Itt Lunamobil-III…

Abban a minutumban érkezik a válasz: – Kislányom! Csakhogy megszólaltatok!… Aggódtunk miattatok! Mi történt veletek? Csak nincs valami bajotok?

– Minden a legteljesebb rendben van, anyukám. Csodálatos dolgokat hallottunk és láttunk. Majd személyesen elmeséljük.

Casteiro bácsi most velünk jön. Bent ül a kabinban. Az ötös kamera képernyője behozza…

Lenhajú Aino megkönnyebbülten sóhajt: – Jaaaj… látom a fejét, a haját…

– Harminc perc múlva otthon vagyunk, anyukám!… Vége.

A kapitányhoz fordul.

– Szíriusz bácsi, indulhatunk.

Szíriusz kapitány még egy utolsó pillantást vet a műszerfalra. Minden rendben.

– Casteiro, zsilipelhet!

Berci ekkor hátranéz. „Viszontlátásra, Barlangpalota!” Látja az ajtót, amely Casteiro lakószobájába vezet. Ott őrködik Csibész. Az ajtó alól kis kékes füstcsík bújik elő… Micsoda?!

Füst az ajtó alatt?! Akkor füst van az ajtó mögött is!

– Megállás! Nem indulunk! – ordítja tele torokkal. – Casteiro bácsi! Füst szivárog az ajtó alól! Valami ég odabent!

Kiugrik a gépből. Kezében az oltókészüléket markolja, és rohan. Casteiro utána. Egyszerre érnek a bejárat elé.

– Vigyázz, Berci! Guggolj le!

Felrántja az ajtót. Vastag, fullasztó füstfelleg kavarog a lakószobájában. Négykézláb másznak be… Itt nem ég semmi!

Csibész vadul üvöltve ostromolja a betönhelyiségbe vezető másik ajtót, Conchitáék „kriptájának” a bejáratát. Annak résein át ömlik a fojtogató, sűrű füst.

– Csibész! Hozzám! – parancsolja Casteiro.

A műpuli azonnal engedelmeskedik. Vicsorogva, vonítva Casteiro lábai mellett foglalja el új hadállását. Onnan szórja átkait a láthatatlan ellenségre.

Casteiro gyors mozdulattal nyitja a vasajtó automata zárját, és azonnal a padlóhoz lapul.

Odabenn elszabadult a pokol! A mennyezetet nyaldosó rőtfényű lángnyelvek kísértetiesen világítják meg a gomolygó füstöt és a hasán fekvő Tom Allent, aki: – Áldozat!… Áldozat!… – ordibálja, és a kőpadlóhoz verdesi a fejét.

Casteiro erélyesen rákiált:

– Allen! Mit csinált?!

A rendfenntartó megretten, hirtelen felül, megfordul.

Rámered a „betolakodóra”. .

– Ne zavarjatok!… Nem látjátok, hogy Asszonybálvánnyal és Kicsibálvánnyal társalgok!… Takarodjatok!… A bálványaimat nem adom! Senkinek!… Azonnal takarodjatok, különben…

Kibiztosítja a lézerpisztolyt, és ahogy a plasztivizorkrimikben látta, hanyagul forgatja a mutatóujján.

Casteiro nem fél.

– Allen! Legyen esze!… Parancsolom, hogy dobja el a fegyvert!… Ismer engem! Tudja, ki vagyok!… Én vagyok a Főbálvány! Nekem engedelmeskednie kell!

– Te hazug, gonosz bálvány vagy! – ordítja az eszét vesztett ember. – Elrejtetted előlem az igazi bálványokat, ezért meghalsz!

Célba emeli a pisztolyt.

Perez Casteirót most egytized másodpere és egyetlen ujjmozdulat választja el a haláltól. Berci ujja azonban egyszázad másodperccel előbb mozdul! Óriási fehér habáradat borítja el, temeti maga alá Tom Allent. Az oltószerkezet a lángoló bútormáglya felé fordul. Azokat is ellepi a méter vastag, sűrű hab. A tűz sisteregve kialszik.

– Casteiro bácsi! Ez az oltóhab Fluo-Fix! Azonnal megkeményedik! Tessék segíteni, verjük le erről a szerencsétlen emberről, mert különben megfullad alatta.

Nekiállnak, és ahol a fejét sejtik, nagy darabokban tördelik a szilárddá merevedett masszát. Előkerül a feje búbja, aztán a homloka, orra, szája…

– Eszméletlen!… Talán már nem is él!

– Ne vesztegessük az időt! így, ahogy van, vigyük ki! Szíriusz kapitány tüstént életre kelti…

Puhán suhan a Lunamobil-III rugalmas lánctalpain, vissza a 201-es kupolavárosba. Pedig alaposan meg van terhelve. A kabinjában Szíriusz kapitány, Pierre, majd Berci és Liuna egy ülésen és a bambára injekciózott Tom Allen foglal helyet.

Casteiro és Csibész a Barlangpalotában maradt…

– Beláthatja, kapitány, hogy nem mehetek magukkal. Számba kell vennem a kárt, és a legszükségesebbeket helyre kell állítanom. Az általam használt helyiségekben körülbelül százezer köbméter levegő cirkulál. Ennek nagy része megsemmisült. A tűz elfogyasztotta az oxigén jelentős hányadát, és füsttel szennyezte a maradékot. Ki kell cserélnem az egész levegőmennyiséget.

– A graviplánban lévő… azaz elhunyt… Minek nevezzem őket?

– Nevezze őket bátran a nevükön: Conchita és Pinton. – Elmélyülnek a ráncok az arcán, és érdessé válik a hangja. – Ez a nevük! Ők nem halottak, nem tetemek. Nekem és barátaimnak: Conchita és Pinton.

– Megtisztel, hogy barátjának nevez.

– Ezt már nehezen lehetne letagadni. Ön kezdte a sort, amikor visszaráncigált a fagyhalálból, a Berci gyerek ma megmentette az életemet, az a piros hajú, okos kislány úgy törődik velem, mintha az anyám lenne. Önök tehát a barátaim. Ez azonban természetesen nem jelenti azt, hogy sebtiben leírom a keserves múltat, és fejest ugrom a kellemes, könnyed, vidám jelenbe, s önökkel karöltve táncot járok. Nem. Mondtam már, hogy nem!

Szíriusz kapitány komolyan bólint.

– Értem… megértem. Egy dolgot azonban kérdeznék, ha nem veszi kíváncsi tolakodásnak.

– Mondja bátran, kapitány.

– Mit gondol, vajon a tűz következtében Conchita és Pinton nem szenvedett sérülést?… Az forog a fejemben: ha netán felmelegedtek, az végzetes lenne.

– Megnyugtatom, semmi ilyesmi nem történt velük. A régi űrkikötő leszállóaknájában, mint már mondtam, nincs levegő. A világűr vákuuma veszi körül a graviplánt. A gép kabinjában viszont mínusz ötvenfokos levegő és egyenletes egy atmoszféra nyomás biztosítja tartós megmaradásukat. Ezek állandóságáról én gondoskodom. Bizonyára tudja, hogy a kozmikus közlekedésre épült graviplánoknak zsilipkamrabejáratuk is van. A műszereket már megvizsgáltam. A kabin hőmérséklete nem változott.

– Ennek szívből örülök – nyújtja a tenyerét Viktor Szíriusz.

Kemény kézfogás.

– Azt mégis megkérdezem: mikorra várhatjuk látogatását a kormányzónál?

– Nem tudom. Remelem, hogy rövidesen. Rádión jelentkezni fogok. Szeretném, ha maguk is ott lennének azon a beszélgetésen.

Ezért nem ül most a Lunamobil-III utasterében Perez Casteiro. A „légkör nélküli veszélyeztetett területen történő helyváltoztatás céljára szerkesztett Kocsis-féle hernyótalpas önjáró gép” hatvan kilométeres sebességgel puhán suhan a holdporban. Viszi vissza utasait a 201-es kupolavárosba…

Szombaton este 7 órakor (Greenwich szerint) a Holdon Solról Noxra fordult az időszámítás. Lebukott a Nap, átvette birodalmát a sötétség és a hideg. Amiből a kupolavároson belül nem sokat venni észre. Akár Sol van, akár Nox, az egyenletes világításról és az állandó hőmérsékletről a Luna Közművek gondoskodik.

Amikor Nox-340-kor (Leonida néni úgy mondaná: vasárnap reggel 9-kor) az En-Ef-Cé három tagja meglátogatja a negyediket, a kiskertben sokat ígérően sárgul a tök, és dagad a káposzta. Nekik is mindegy, hogy Sol van vagy Nox. Csak bőségesen kapjanak vizet, széndioxidot, és zavartalanul működjenek a napfény energiáját megszűrő és tartalékoló vörös, ibolya és kék sugárzók.

– Gyertek! Gyertek! – ölelgeti tagtársait Leonida néni. – Tudok mindent! Viktor Szíriusz életében először bőbeszédű volt… No, csak befelé, befelé! Forró habos csokoládét és mazsolás kuglófot kaptok!

– Már reggeliztünk, Leonida néni! – próbál tiltakozni Liuna.

– Igazán nagyon köszönjük, de…

– Nem baj. Fiatal szervezetnek sok táplálék kell. Legfeljebb másodszor is reggeliztek. No, üljetek már le, és vegyetek. Ne várjátok a kínálást… Tessék csak, tessék… Még egy szeletet, Berci fiam!… Aztán majd elmeséled részletesen, hogyan is volt azzal az oltóhabbal. Pierre! Abban a másikban több a mazsola. Azt vedd ki!… És az a filmszínészné meg a kicsi fia valóban olyan csodaszépek?… Tölthetek még, kislányom?

– Nem! Nem! – rémüldözik Liuna. – Kedvesnek tetszik lenni, de torkig vagyok.

– Leonida néni, kérem, Szíriusz bácsi itthon van?

– Hát hol lenne? Bent ül a dolgozószobájában. Az előbb vittem be neki kávét. Ma reggel már a harmadikat! Mondtam is: nem jól van ez, Viktor Szíriusz! Tönkreteszi a szívét!… De mintha a falnak beszélnék!

– Mit csinál?

– Kicsoda?

– Szíriusz bácsi.

– Ül.

– Ül?…Mást semmit.

– De… bizonyára gondolkozik is, meg olvas, meg ír, meg videfonál néha… de általában csak ül.

– Kinek videfonál?

– A kórházzal beszélt kétszer is. Van ott egy tudós professzor barátja. Hibrer… vágy hinergolo…

– Hibernológus – segít Pierre.

– Az, igen!… Amióta a Holdon lakunk, azzal sokat van együtt. Van valami közös találmányuk is. A gazdámat szokta hívni a kórházba konzultálni… Jól mondtam?

– Nagyon jól.

– Davidónak hívják.

– Paul Davido?… Híres tudós!

Pierre megunja a fecsegést. Előhozakodik a kéréssel: – Leonida néni! Szeretnénk bemenni Szíriusz bácsihoz… Tessék megkérdezni, beszélhetnénk-e vele.

– Miért ne beszélhetnétek! – harsogja maga Viktor Szíriusz, aki e pillanatban lépett ki a szobájából. – Mióta kell nektek engedélyt kérni, hogy hozzám belépjetek?

Liuna szerényen mentegetőzik:

– Bocsánat… azt gondoltuk, hogy dolgozni tetszik… hogy éppen intézni tetszik valamit… Nem akartunk zavarni.

– Nem tetszem intézni semmit, és nem tetszem dolgozni. Na, gyertek be… Mi újság?

– Mi nem tudunk semmit… Abban reménykedtünk, hogy talán Szíriusz bácsi… Hogy hátha jelentkezett már…

– Casteiro? Nem jelentkezett. Neki most temérdek dolga lehet odakint. De jelentkezni fog.

– Szíriusz bácsi bízik az ígéretében?

A kapitány kész a válasszal:

– Olyan embernek ismertem meg.

Megszólal a videfon hívója. Berci felkiált: – Talán ő!

– Túl korai lenne. – A készülékbe mondja: – Itt Szíriusz…

Jóholdat, Paul! – A gyerekeknek súgja: – Paul Davido professzor a kórházból.

– Ismerjük – súgja vissza Pierre.

Davidónak a képernyőn igazi „doktor bácsi” arca van.

– Elintéztem a védenced ügyét, Viktor. Felvették a kórházunk idegosztályára.

– Köszönöm, Paul!

– A másik ügyben még keresni foglak. Jóholdat!

– Jóholdat, Paul…

Vége a beszélgetésnek. Szíriusz kapitány megjegyzi: – Ez a barátom közbenjárt, hogy Tom Allent ne a Földre vigyék. Itt fogják gyógykezelni a Holdon.

– Hallottuk…

Álldogál a három gyerek. Sokáig egyik se szól, végre Liuna bátortalanul megjegyzi:

– Vajon… Csibész hogy van?… Mit csinál?

Berci indokolatlanul ingerülten válaszol: – Csibész mindig egyformán van, mert nem hatnak reá az érzései! Mert nincsenek érzései! Csibésznek könnyű, mert gép!… Elárulhatom neked azt is, hogy mit csinál. Őrzi Conchitát és Pintont.

– Conchita és Pinton…

Újra csend.

Végre is a kapitánynak észre kell vennie, hogy itt a lelkekben háborog valami, és fel kell tennie a kérdést: – Mi van veletek? Miért lóg az orrotok?

Pierre hümmög egy keveset, aztán megpróbálja: – Tetszik tudni… engem megrázott az a látvány… éjjel arról álmodtam… Irtózatos dolog…

Elapad a szava.

Berci igyekszik folytatni:

– Voltaképpen nincsen hozzá semmi közünk… de ha az ember ilyen mélységesen belekavarodik mások életébe… akkor óhatatlanul… akkor óhatatlanul…

Liuna gúnyosan közbeszól:

– Nyögd ki már, mit csinálsz óhatatlanul!

Berci fintort vág.

– Bevallom, nem tudom kinyögni… Majd te, Liuna.

A kislány összevonja szemöldökét.

– Tudtam, hogy ez lesz a vége! Majd te, Liuna!… Két mafla fiú!… Jól van, megkérdezem!

– Bíztam benne, hogy te megkérdezed.

Ezt Szíriusz kapitány mondja – nem kevés elismeréssel.

Liuna hát megkérdezi:

– Köztudomású, hogy Szíriusz bácsi nagy sikerrel foglalkozott már évtizedekkel ezelőtt a hibernáció tudományával. Tudjuk, hogy a Hold Központi Kórházában kísérleteket végeztek és végeznek még ma is éppen Paul Davido professzorral. Tudjuk, hogy sok kísérletük sikerrel járt, sok embert visszahoztak a fagyhalálból az életbe. Mi most azt hisszük, hogy az a „másik ügy”, amiről Davido professzor említést tett, azt jelenti, hogy esetleg őket is… mármint Conchitát és Pintont…

– Egy szót se többet! – mordul fel a kapitány. – Ez nem gyerekeknek való játék! Ez élet és halál kérdése!

Liuna keményen válaszol:

– Az talán nem volt élet-halál kérdés, amikor Berci megbénította Fluo-Fix habbal Tom Allent?!… Ha egy pillanatot késik, Casteiro ma nem él… de lehet, hogy Berci sem! Vagy az, nem volt-e élet-halál kérdés; amikor még nem tudtuk, kivel állunk szemben: szélhámossal, gyilkossal, őrülttel, és mégis hajszoltuk Antonio Sao Felipét?!…

– Ne folytasd. Elismerem, jogos az érdeklődéstek. Válaszolok. – Becsületesen a kislány szemébe néz. – Nem tervezek semmit. Nem készülök semmire. Csak gondolkozom… töprengek… tűnődöm.

– Tűnődni tetszik?… Min?

– Azon tűnődöm… vajon Casteiro felesége és kisfia a kihűlő graviplánban már akkor kőkeménnyé fagyott-e, mielőtt elfogyott a kabin levegője, vagy fordított sorrendben történt a dolog.

– Miért? – nyílik nagyra Liuna csodálkozó szeme. – Nem mindegy?

– Nem bizony. Ha nagyon gyors lehűlés állítja meg az életműködést, a test sejtjei megfagynak, konzerválódnak, mielőtt károsodást szenvednének. Ha fulladás okozza a halált, a sejtek bomlása azonnal megindul, és a mélyhűtés egy már bomlóban lévő szervezetet tartósít. Persze mindkét megállapításunk csak akkor érvényes, ha mindkét variánst túlnyomás nélküli térben képzeljük el. Érted?

– Nem nagyon. Azaz annyit talán mégis, hogy ha Szíriusz bácsit ilyen gondolatok foglalkoztatják, akkor ez azt jelenti, hogy lehetségesnek tartja Conchita néniék esetében a kedvezőbb változatot, és…

Szíriusz kapitány azonnal tiltakozik: – Nincs semmiféle és! Nincs kedvezőbb változat!… Megmagyarázom. A legfeljebb nyolc-tíz órája lehűlt és a klinikai halál állapotába került személyeket már biztonságosan életre tudjuk kelteni. Hosszabb hibernáció után is sikeres lehet az élesztés, de csakis akkor, ha a lehűtést gondos kórházi felkészítés előzte meg. A világűrben takarító robotok nagy ritkán találnak a „hulladékban” egy-egy szerencsétlenül járt űrjárművet, benne a sok éve megfagyott személyzetet. Az ő életre keltésük eddig nem sok sikerrel járt. Felelőtlenség lenne kísérletezni Conchitáékkal, amikor az asphixia bekövetkeztének körülményeit náluk egyáltalában nem ismerjük. Remélem, értitek?

Pierre válaszol mindhármuk nevében: – Igenis. Azt hiszem, értjük.

– Rendben van. Akkor erről több szó ne essék, nehogy Perez Casteiro fülébe jusson. Ti nem kérdeztek, én nem válaszolok.

Kedden reggel Nox-292 órakor érkezett meg a várva várt üzenet. Roberto közvetítette videfonon.

– Pierre! Pár perce vettem Casteiro rádióadását. Arra kért, hogy közöljem Szíriusz kapitánnyal: holnap, szerdán reggel Nox-268-kor bejön, szobát vesz ki a Hotel Galileiben. Kéri a kapitányt, intézze el, hogy valamikor délután fogadja őt a kormányzó.

– Értem, Roberto. Csak azt nem értem, miért mondod ezt nekem, miért nem Szíriusz bácsinak.

– Szíriusz kapitányt nem találtam otthon. Leonida néni sem tudja, hol mászkálhat (ezek az ő szavai!), és nem volt hajlandó átvenni az üzenetet. Azt mondta, hogy ez nagy fontosságú ügy, ő viszont csak közönséges tagja az En-Ef-Cének. Te vágy a vezér, mondjam el neked. Majd te továbbítod… Pierre, csakugyan te vagy a vezér? Igaz ez?

– Igaz.

– És még valami! Casteiro azt is üzeni, hogy Csibészt is behozza magával…

A kormányzói palota kis bordó szalonjában, szerdán délután, Nox-262-kor…

Három felnőtt és három gyerek.

A három felnőtt kávét kortyolgat, utána csiszolt kristálypoharakban francia konyakot szolgálnak fel. Koccintanak. Martim Gomes szívélyesen, széles mosollyal… Viktor Szíriusz megfontolt mozdulattal… Perez Casteiro kicsit idegesen.

A három gyerek előtt kecses lábú barokk asztalka, tetézve minden jóval. Fantasztikus formájú cukrászsütemények, tejszínhabos csokoládé, ananász, szőlő, mandarin, hűsítő italok.

Pierre diókrémes tortát eszik, Berci igazi szőlőt csipeget, Liuna a habos csokoládé híve…

– Ez mind édesapámnál, a Központi Konyhán készült! – dicsekszik. – Ugye, finom?

Szíriusz megkérdezi:

– Jobb, mint a Leonida nénié?

Kórusban unisono zeng a válasz: – Annál jobb nem létezik!

A kormányzó mosolyogva állapítja meg: – A háziipar győzött a gyáripar fölött!

Tapintatosan besurran a szalonba egy csinos titkárnő. Kis hordozható videfont nyújt át a kormányzónak.

– Bocsánatot kérek, fontos hívás.

– Elnézést, barátaim, utánam jönnek a hivatalos ügyek.

Füléhez emeli a hallgatót.

– Martim Gomes…

A hívót csak a kormányzó hallja, és a kicsi képernyő sötét marad. Titok… rejtélyes államtitok…

– Nagyszerű hír! Örülök neki!… Köszönöm.

Vége a beszélgetésnek. A titkárnő készülékestül eltűnik.

– Most már ejthetünk néhány szót a mi ügyünkről is. – Így kezdi Martim Gomes.

– Informáltak mindenről… Informáltak?… Nem!… Lelkesen elmeséltek mindent!

Casteíróhoz fordul.

– Önből, mérnök úr, romantikus nemzeti hős lett!

– Nehéz szerep, kormányzó úr. Nemrég még üldözött bűnöző voltam: graviplántolvaj, aki vérbosszút szomjazik!

A házigazda udvariasan mosolyog.

– Szerencsém, hogy nem hajtotta végre a tervét.

Liuna közbeszól:

– Nem helyes a kifejezés, kormányzó bácsi!

– Nocsak!… Miért nem?

– Mert nem a szerencsén múlott. Perez Casteiro azt a szörnyűséget egyszerűen nem volt képes elkövetni! Ő életében senkit nem bántott.

– Remek védőügyvédet fogadott, Casteiro.

– Nem én fogadtam, kormányzó úr. A sors által kirendelt védő. – Liunához fordul. – Honnan tudod ilyen biztosan, hogy életemben senkit sem bántottam?

– Van egy régi közmondás, édesanyámtól hallottam…

Berci kisfiúsan csúfolódni kezd: – Ez a lány mindent az édesanyukájától hall!

Szíriusz kapitány elkomolyodik.

– Nem lebecsülendő értesülésforrás, Berci fiam!… No, halljuk a régi közmondást, és a hozzá tartozó magyarázatot!

– Ezt nem kell bővebben magyarázni, Szíriusz bácsi. A közmondás így hangzik: ugatós kutya nem harap.

Nevetnek. Mindenki a maga módján. Gomes és Szíriusz derűsen, szívből. A két fiú kicsit kamaszosan, kajlán. Perez Casteiro éppen csak elmosolyodik, aztán gyorsan visszahúzódik bizalmatlanságának csigaházába. Mintha itt se volna…

– Mérnök úr! Viktor barátom elmondta önnek üzenetemet. Szeretettel befogadnánk a Hold Állam közösségébe. Nem szánalomból. Nem alamizsnát kínálunk. Mi járnánk jobban. Mi kapnánk többet. Épülő államunkban ilyen vezetőkre van szükség!… Volt ideje ajánlatomon gondolkozni. Remélem, elfogadja.

Perez Casteirónak kipirul a homloka.

– Kormányzó!… Olyan kínos ez. Igaz, megismertem magukat… talán barátok is lettünk, barátok, igen… mégis olyan, mintha pucérra vetkőztetnének! Ruhát, bőrt, húst, csontokat, zsigereket, mindent leszaggatnak rólam! Marad a pőre lelkem!… Hát nem értik meg, hogy…

Hirtelen elhallgat.

Martim Gomes tölt magának egy gyűszűnyit. Bocsánatkérőn, udvariasan meghajol.

– Elnézést, uram. Nem akartam megbántani, fájdalmat okozni. Kérem… tudomásul vettem, hogy nem… Persze szívesen elmondanám, hogy miként képzeltem… Azt terveztük, hogy felépítünk egy új kupolavárost, a 212-est. – Abban helyezzük el a Casteiro Műveket, mely az egész világot ellátja az ön kiváló szkafandertalálmányával s minden egyébbel, amiket az ugyanott létesítendő kutatóintézetben ön és maga választotta munkatársai feltalálnának, kidolgoznának… Na persze ennek az óriási tervnek a megvalósításához jó néhány esztendő szükséges. Addig is… tessék, itt az engedély! A Világállam Kulturális Minisztériumától. Felolvasom… „Hold Állam kormányzójának. Tudomására hozzuk, hogy területünkön a Nyugalom tengere határvidékén ismeretes Első Emberi Település romjainak megközelítési tilalmát a mai nappal feloldjuk. Engedélyezzük annak teljes tudományos feltárását, a megmentett és feldolgozott leleteknek a létesítendő új Hold Műszaki Múzeumban való elhelyezését. E munkálatok vezetésére Perez Casteiro urat kérjük fel…”

Liunából kiszakad egy aggódó sóhaj.

– Jaaaj, mi lesz…?

A kormányzó azonnal folytatja:

– Gondoltunk arra is… Viktor, légy szíves, ismertesd ezt a rendeletet… khm, khm, kiszáradt a torkom.

Átnyújt Szíriusz kapitánynak egy okmányt, aki – minden szót gondosan tagolva – olvasni kezd.

– „A Hold Állam kormányának törvényerejű rendelete. Kelt a 2479-ik esztendő augusztus havának 3-ik napján. A Holdon lévő Nyugalom tengerének nevezett területen az R-12, G-20, B-22, D-18 diagonálisok által bezárt 100 hektárnyi négyszöget, mely az úgynevezett Barlangpalotát is magában foglalja, védett területnek nyilvánítjuk, és örök tulajdonban Perez Casteirónak adományozzuk. Őt e tulajdonában soha senki nem háborgathatja.” Aláírások…

A kormányzó elteszi az okiratot, majd előhúz egy levelet.

– Van itt még valami… néhány sor Brazília Állam kormányzójától. „Kedves Martim!…” Ifjúkori barátok vagyunk, ez tehát magánlevélnek tekintendő… „Kedves Martim! Örömmel értesültem, hogy két elveszettnek tartott graviplánunkat – bizonyos új feltételezések birtokában – a Hold Állam hivatásos nyomozói szervezett és szorgos kutatás után az űrben megtalálták. Készséggel elismerem, hogy azok, mint űrben talált gazdátlan tárgyak, a V. Á. 2390/12-es törvénye IV-8 paragrafusa értelmében a jövőben a megtaláló – tehát a Hold Állam – tulajdonát képezik. Üdvözöl…” Aláírás.

A gyerekek most néznek először Casteiróra. Összeroskadva ül a bordó huzatú barokk karosszékben. Hol elsápad, hol lángol az arca…

– Ezt terveztük… kár, hogy nem valósul meg. De van egy új hírem is. Nemrég kaptam videfonértesítést. Úgy gondoltam, hogy hasznos lenne itt a Holdon is egy olyan lunamobil, mint amilyeneket a Geofizikai Intézetnek készített Kocsis professzor, Tárgyaltam vele, és doktor Sahellel is, aki aztán közvetítette kérésünket az intézetbe. Végül is megállapodtunk abban, hogy a Lunamobil-III itt marad a Holdon, mint államunk tulajdona. A Geofizikai Intézetnek másikat készít az én János barátom. Úgy hiszem, az Első Település kutatásainál nagy hasznát vesszük ennek az okos járműnek…

Ezt a bejelentést máskor üvöltő hurrá követte volna. Most furcsa, reszkető izgalom, reszkető csend… Casteiro szobormozdulatlan.

Martim Gomesnak még mindig van mondanivalója.

– A 27-es kupolavárosban, Otto Steffék háza mellett van egy szép kis virágoskert. Abban építettük volna fel Perez Casteiro mérnök úr lakását… – Kis szünetet tart. – Hát ez minden. Tudom, nem nagyon csábító… de többet nem tudok ajánlani…

Most minden szem Casteiróra tapad. Arcát kezébe temetve ül… némán… konokul…

Liuna feláll. Odalép Casteiro elé. Nagyon halkan megszólítja:

– Perez bácsi…

A férfi ráemeli szemét.

– Édesanyám mondotta volt nekem, hogy a vikingek…

Casteiro megszólal. Iszonyú messziről, fáradtan, tompán: – Mit tudsz te a vikingekről?

– Skandináviában éltek az első évezred második felében. Vitéz harcosok, merész hajósok voltak. Azt tudom róluk, hogy egészen különös módon temették el halottaikat.

– Hogyan? – mordul Casteiro.

– Az elhunytat vörösfenyőből épített öreg, kiselejtezett hajóra szállították. A fedélzeten magas máglyaravatalra helyezték. Ezután felvonták a vitorlákat… és vártak.

Megvárták, amíg a szél a parti sziklák felől kezdett fújni. Akkor elvágták a horgonykötelet, és felgyújtották a hajót. A szél kihajtotta a tengerre. Lángolt a hajó… és egyre távolodott… Egy óra múlva már csak kis tüzes pont volt a horizonton… azután semmi…

Casteiro lassan felemelkedik. Az arca kísérteties. Rámered Liunára.

– Értelek, kislányom! Értelek jól… Viking hajóddal azt példáztad, hogy ne a múltnak éljek, hanem a jövőnek. Vagyis Conchitáék graviplánjával célozzam meg – mondjuk – a Napot, indítsam útnak őket!… Becsapódnak! Elnyeli őket a tűztenger! – Izzadság veri ki a homlokát, rekedten nyüszíti az utolsó szavakat: – Szép kis viking temetés lenne!…

Beomlik a karosszékbe.

Liuna elsápad.

– Jaj!… Elrontottam mindent!

Szíriusz kapitány óvatosan arrébb tolja a kislányt. Megáll Casteiro fölött… Hatalmas tenyerével megsimogatja a férfi csapzott fejét.

– Perez fiam… én azt hiszem: döntöttél.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben megismerkedünk a „fekete kiskutya” gyógymóddal

Pierre megrázza a csengőt.

– A Négy és Fél Cimbora rendkívüli értekezletét megnyitom. Névsorolvasással kezdem. Vezér: Pierre Renard, azaz én. Jelen! Alvezér: Liuna Steff.

– Jelen!

– Első tag: Kocsis Berci.

– Jelen!

– Második tag: Leonida néni.

– Itt vagyok. Hozhatom az uzsonnát?

– Leonida néni, ne tessék azt mondani, hogy itt vagyok. Ez olyan civiles. Jelen. Így kell mondani.

Leonida néni boldogan szót fogad: – Jelen!… Hozhatom az uzsonnát?

Pierre tiltakozik:

– Nem hozhatja! Uzsonna mellett nem lehet életbevágó dolgokról tanácskozni!… Beosztott segéddolgozó: Csibész.

A műpuli neve hallatára vidáman vakkant. Pierre komolyan folytatja:

– Megállapítom, hogy a tagság hiánytalanul együtt van. A jegyzőkönyv vezetésére felkérem Liuna Steff alvezért.

– Vállalom.

– Köszönöm. Az értekezlet helyszíne: Leonida néni szobája.

– …szo-bá-ja. Feljegyeztem.

– Időpontja: nyolc nappal Casteiro bácsi döntése után.

Augusztus 12-én, Nox-55-kor..

– Nox-55-kor…

Pierre már „beletanult” a vezérségbe.

– Tárgysorozat. Egy: jelentések meghallgatása. Kettő: Szíriusz bácsi szokatlan viselkedésének elemzése.

– Az már igaz, hogy szokatlanul viselkedik! Tegnapelőtt is…

Pierre a csengővel csendre int.

– Második tag! Tartsunk sorrendet!… Első tag! Halljuk a jelentésed!

Berci nekigyürkőzik az „értekezletesdinek”.

– Tisztelettel jelentem, hogy édesapám és doktor Sahel visszautazott a Földre. Mindketten szeretettel üdvözlik az En-Ef-Cét.

– Köszönjük.

– A Lunamobil-III részére garázst építettek a 201-es kupolavárosban. A garázsnak két kulcsa van. Az egyik Szíriusz bácsinál, a másik Perez Casteirónál. A 201-es kupolaváros rendfenntartója szerint múlt vasárnap Szíriusz bácsi egyedül kihajtott a Lunamobil-III-mal a Hold felszínére. Körülbelül három órát tartózkodott odakinn.

– Mondom ugye: szokatlan dolgokat csinál!

– Leonida néni! Ez a tárgysorozat második pontjához tartozik. Majd ott megbeszéljük… Első tag! Más jelentenivalód nincs?

– Még van. Casteiro, mint tudjuk, beköltözött a Hotel Galileibe. Informátorom elmondta, hogy a legszebb „protokoll” lakosztályban akarták elhelyezni, ő azonban nem fogadta el. A régi szobáját kérte. Peter főportás úgy tájékoztatott, hogy éjjel-nappal dolgozik, mint egy „megszállott”. Sűrűn videfonál a Földre, főleg Párizsba és Hollandiába. Bejelentette, hogy néhány napra el kell utaznia. Holnap indul… Végeztem.

– Köszönjük. Alvezérem, te következel!

Liuna katonás pózba vágja magát.

– Tisztelettel jelentem, hogy a szomszédságunkban már összeállították Perez bácsi lakóházát. Most a közművek bevezetésén dolgoznak, és szerelik a Központi Konyha csővezetékét. Azt hiszem, hogy Perez bácsi nyolc-tíz nap múlva teljesen berendezve átveheti a lakást… Más!… Édesanyám tagja lett az Első Emberi Települést Feltáró Bizottságnak. Casteiro a bizottság elnöke. Legutóbbi ülésükön úgy döntöttek, hogy javasolni fogják: ne szedjék szét, ne hordják el múzeumokba ezt a csodálatos műemléket, hanem restaurálják a maga helyén, biztosítsák fennmaradását évszázadokig. Legyen olyan, mint egy skanzen… Más!… Megismerkedtem a 2-es kupola városban lévő Luna Plasztikino igazgatónőjével, Mary Kinggel.

Bizalmasan megsúgta, hogy Perez Casteiro hallatlan népszerűségére való tekintettel közkívánatra felújítják Conchita Ibanez valamennyi régi filmjét. Két hét múlva kezdik játszani a sorozatot. Vége.

– Második tag! Van jelentenivalója?

Leonida néni ünnepélyesen feláll, megigazítja a szoknyáját, mert tudja, hogy most minden tekintet reá szegeződik.

– Igenis, tisztelettel, van. Beérett a kiskertemben a sütőtök. Arany a színe, és édes, mint a méz! Értekezlet után megkóstolhatják.

– Éljen Leonida néni! – csattan fel az önkéntelen kiáltás.

Pierre sietve helyesbíti ösztönös gasztronómiai lelkesedésüket:

– Köszönjük szépen… de most nem ilyen jelentésre gondoltunk. A Casteiro-üggyel kapcsolatban van valami?

– Azzal kapcsolatban nincs.

– Akkor áttérhetünk tárgyalássorozatunk második pontjára: Szíriusz bácsi szokatlan viselkedésének elemzésére.

– Ezzel kapcsolatban aztán van bőven!

– Megadom a szót Leonida néninek… azaz második tagnak. Tessék elmondani, mit észlelt.

– Aggódom, kedveseim, aggódom! Viktor Szíriusz ugyan sosem volt „normális” ember, vagyis olyan, mint a többi, de amit most csinál…! Bebújik a laboratóriumába, és napokig nem jön ki onnan! Egy falas ételt csak az ajtónyíláson át lehet beadni neki. Máskor meg éjjel-nappal ül az íróasztala mellett, és töpreng, gondolkozik. Ilyenkor issza azt a töméntelen kártékony kávét! És nem lehet tudni, mit miért csinál. Nem mondja meg…

Amióta meglátta azt a szegény halott színésznét meg a kisfiát, nem ismerek rá! Elzárkózik, nem fogad senkit, magukat se! Csak ír, olvas, meg folyvást hallom, hogy kattog a számítógépe… kotyvaszt a laborjában, fúr-farag a műhelyében!… Nem lesz ennek jó vége. Kellene valamit tenni!

Liuna jelentkezik szólásra.

– Hétfőn itt voltam. Leonida néni mondta, hogy Szíriusz bácsi éppen kísérletezik. Felhívtam házi vonalon. „Nem érek rá, gyere máskor” – mondta, és lecsapta a kagylót.

– Így igaz, pontosan így történt – állítja Leonida néni is. – Már arra gondoltam, hogy talán beteg. Este egy csésze teát kért. Amikor beadtam, megkérdeztem: „Viktor Szíriusz, nincs semmi baja? Nem fáj valamije?”… Akkor kinevetett.

Berci teszi fel a legfontosabb kérdést: – Vasárnap a lunamobillal vajon hol járhatott?

Leonida néni suttogóra fogja a hangját: – Én azt hiszem, hogy azoknál…

– Kiknél?

– Azoknál… a színésznőnél meg a kicsi fiánál!

– Miért tetszik et gondolni?

– Én nem gondolom, kislányom, hanem szinte bizonyosan tudom. Kihallgattam!

Liuna megbotránkozva kérdezi:

– Hallgatózni tetszett?

– Mit képzelsz?!… Nem szokásom.

– Akkor hogyan?

– Vasárnap este a hálószobáját készítettem elő. Vetettem az ágyát. Még mondtam is magamban, hogy dolgozz csak, jó bolond, úgyse fog a gazdád lefeküdni!… Aztán házi vonalon beszóltam a laborba, hogy megkérdezzem, mit vacsorázik… azaz csak akartam beszólni. Mert ahogy bekapcsoltam magam, hallom ám, hogy videfonon beszélget valakivel. Ezt ő szerelte így össze, hogy kényelmes legyen. A házitelefon veszi a videfont is. Azonnal hallottam, hogy azzal a doktorbarátjával beszél, aki a kórházban dolgozik…

– Davido professzorral?

– Azzal. Paul Davidóval. Hát bevallom, nem tettem le a hallgatót. Kíváncsi voltam…

– Mit beszéltek?

– Az a másik kérdezte: „Hogy tudsz bejutni?” Mire a gazdám: „Ő adta meg a zárak… nációját…”

Pierre agya gyorsan működik.

– Talán kombinációját?

– Igen, igen! Azt!… „Hogy ha nincs itthon, és valami történne, tudjak bemenni.”

– Értem. Aztán?

– Megint a másik kérdezte: „Sikerült-e valamit megállapítanod?” A gazdám azt válaszolta: „Semmit. Csak érzékszervi vizsgálatot végezhettem…” Ekkor valami zörgést hallottam. Megijedtem, és letettem a hallgatót…

Kis szünet után szinte segítséget kérő hangon folytatja: – Nagyon aggódom… Tenni kellene valamit…

– Tennünk kellene valamit! – fogalmazta át a mondatot Pierre. – Tessék hozzászólni!

Bercinél mindig akad kész javaslat: – Kérjünk tanácsot… mondjuk Casteiro bácsitól.

– Nem jó. Casteiro holnap elutazik… és különben is furcsa lenne, ha éppen tőle, a „főszereplőtől” kérnénk tanácsot.

– Akkor kérjünk apukádtól… Renard bácsitól!

– Rettenetesen elfoglalt. Nem mehetünk hozzá olyan panasszal, hogy Szíriusz bácsi nem beszél velünk. Kinevetne minket.

– Akkor… akkor… – Berci mindent elkövet, hogy megtalálja a megfelelő tanácsadó személyt. – Megvan! Beszéljünk Liuna édesanyjával! Ő roppant okos és módfölött kedves. Tőle nyugodtan megkérdezhetjük, mit csináljunk. Szíriusz bácsi nem beszél velünk!

– Édesanyám, kérlek, adj tanácsot. Mit tegyünk? Szíriusz bácsi nem beszél velünk!

Lenhajú Aino rácsodálkozik a kislányára.

– Hogyhogy nem beszél?… Nem értem.

Pierre igyekszik megmagyarázni a helyzetet: – Arról van szó, Aino néni, kérem, hogy Szíriusz bácsi a barátunk, akihez akkor mehettünk, amikor akartunk. Mindig szívesen látott, hívott, hangsúlyozva, hogy nem vagyunk terhére. Most pedig nem fogad, nem áll szóba velünk!

– Talán megbántottátok.

– Nem, Bizonyos, hogy nem. Leonida néni is aggódik. Tőle tudjuk, hogy Szíriusz bácsi éjjel-nappal dolgozik… alig eszik… néha napokra eltűnik.

– Nem tudjuk, hol mászkál! – teszi hozzá Berci. – És féltjük őt.

Aino igyekszik megnyugtatni az izgatott fiatalokat.

– Szíriusz kapitány erős, mint az acél. És még csak száz éves. Bizonyára valami nagyon fontos munkája akadt.

– Ez az! – csap le a mondatra Pierre. – Nagyon fontos munkája! De nem akarja, hogy megtudjuk, micsoda! Titkolózik!

– Márpedig én tudni akarom! – erösködik Liuna. – Nagyon szeretem Szíriusz bácsit, féltem őt. Még belekeveredik valamibe!

Berci tiltakozik:

– Már megbocsáss… ez butaság. Szíriusz kapitány bölcs ember, nagy tudós és a kozmosz kitűnő ismerője. Nem keveredik bele semmibe! De talán… ha tudnánk, min dolgozik, segíthetnénk neki.

Lenhajú Aino tisztában van már mindennel.

– Értem! Egyszóval nincs semmi baj, csak kíváncsiak vagytok!

Pierre bevallja:

– Mi tagadás…

– Gyerekek, kíváncsiskodni nem illik. Komoly ember nem kíváncsi, nem üti bele az orrát mások dolgába, nem kukucskál a kulcslyukon, nem hallgatózik falra tapasztott füllel, nem kémkedik

Liuna örömujjongása félbeszakítja édesanyja szavait: – Nagyszerű vagy, anyu! Köszönjük!… Kulcslyuk, falra tapasztott fül, kémkedés!… Köszönjük!… Tudom már, mit kell tennünk!…

– Rendkívüli értekezletünket megnyitom!

Ezt a bejelentést Pierre teszi. Saját szobájában, saját fekhelyén trónol. A többiek körülötte, széken, párnán, szőnyegen… Leonida néni nincs jelen.

– Kedves tagtársak! Ismertetem állásfoglalásunkat és erkölcsi alapállásunkat a Szíriusz-ügyben.

Először: érdeklődésünk Szíriusz kapitány titokzatos munkája után nem illetlen kíváncsiskodás, hanem szeretet indíttatású aggodalom.

– Úgy van! – helyesel az első tag.

– Másodszor: alkalmazni fogjuk „a cél szentesíti az eszközt” alapelvet.

– Nagyon helyes! – lelkesedik Liuna. – Éljen Macchiavelli!

– Az ki? – érdeklődik Berci.

– A választ nem engedélyezem! – szól közbe a vezér. – Erre most nincs időnk. Folytatom; végül meg kell találnunk az említett eszközt, amelynek segítségével kideríthetjük, mit művel Szíriusz kapitány!

– Éljen! – ezt is Berci rikoltozza, – Javasolok valamit! – tüsténkedik Liuna. – Az a bizonyos „szentesített” eszköz egy rejtett mikrofon legyen, amelyet a dolgozószobájában helyezünk el.

Pierre nincs elragadtatva a javaslattól!.

– Mikor helyezzük el, és kicsoda? Szíriusz bácsi egész nap a dolgozószobájában tesz-vesz. S ha sikerülne is valahogyan elrejtenünk, Szíriusz bácsi percek alatt megtalálná, és kivágná az ablakon.

– Miért gondolod, hogy percek alatt megtalálná? – érdeklődik a kislány.

– Te kis mindenttudó, azt nem tudtad, hogy Szíriusz bácsi fiatalkorában kémelhárító volt?

Liuna csodálkozik.

– Kémelhárító?!… Az mi?

– Az ma már nincs. De most nem érünk rá, hogy elmagyarázzam. Kérdezd meg édesanyádat.

– Jó, majd megkérdezem.

– Az ötletet tehát elvetettük. Jobb ötletet kérek!

Ismét Liuna jelentkezik.

– Rendben van, elhiszem, hogy a mikrofont megtalálná.

Ajánlok mást. Valamelyikünknek el kellene bújnia Szíriusz bácsi lakásában. Mondjuk odamenne az illető, mintha Leonida nénit látogatná…

– Eddig jó.

– Megvárná, kilesné azt a pillanatot, amikor Szíriusz kapitány valamiért elmegy… Akkor uzsgyi, be! Elbújik valahol… s attól kezdve ultrarövid adón közöl velünk mindent.

– Ilyen naivságot csak leány találhat ki! – Ez Berci véleménye a tervről. – Miért nem használod a szürke agysejtjeidet? Ha hallótávolságon belül bújsz el, akkor hallod ugyan, hogy kivel és mit beszél a kapitány, de ő is hallja a te rádiózásodat! Ha hallótávolságon kívül, akkor ő nem hall téged, de te sem hallod őt. Érted?

– Értem, nagyokos. De hát akkor mi a megoldás?

– Hagyj egy kicsit gondolkozni… Mikrofont nem rejthetünk el. mert megtalálják és kidobják. En-Ef-Cé tag nem bújhat el…

– …mert megtalálják és kidobják! – visszhangozza engedelmesen Liuna.

– Igen… igen… – töpreng tovább Vasgyúró, – Ebből logikusan az következik, hogy csak olyasvalaki segíthet, akit… ha észreveszik is, nem dobnak ki…

– Megvan! – ujjong Liuna. – Leonida néni!

– Nem jó! Nem jó! Leonida nénit be se engedi Szíriusz bácsi a dolgozószobájába. Az illetőnek be kell jutnia, és ne tételezzék fel róla, hogy nyomoz, kémkedik, lehallgat…

– Ilyen nincs.

Újból elérkezik Berci nagy pillanata.

– De… azt hiszem, van.

– Kicsoda?

– Csibész.

– Csibész?… – Pierre elgondolkozik. – Azt mondod, Csibész?… Nem volna rossz, ha tudná közölni, amit lát és hall.

– Stop! Mit mondtál, Jegenye, mit csinál Csibész?

– Lát és hall.

Berci diadalmasan kiabálni kezd: – Ez az! Csibész lát és hall! Most már csak az hiányzik, hogy beszéljen is!

Pierre higgadtan mérlegeli a javaslatot.

– Jó… most nem mondom, hogy megbolondultál. Komolyan veszlek. Valóban, Csibész kiválóan alkalmas lenne erre a célra. Könnyen be tudna somfordálni Szíriusz bácsihoz, jelenléte nem lenne feltűnő. Csöndesen meghúzódna a kapitány lábainál, szeretetreméltónak, kedvesnek mutatkoznék, hízelegne és a többi… Leonida nénivel is jól meglennének, hiszen második tagunk már megszerette őt. Ez mind rendben van. De hogyan, mi módon fogja jelenteni a „nyomozati eredményt”? Elugatja?… Erre válaszolj, oktondi!

– Nem tudom – mondja Berci röviden.

– Na látod! Akkor mit akarsz?

– Beszélni akarok apámmal.

Elhangzott az egyszerű óhajtó mondat: beszélni akarok apámmal. Pár másodpercig tart, amíg az értelmét is felfogják.

Akkor egyszerre diadalüvöltésben törnek ki: – Hurrá!… Éljen!… Nagyszerű!… Győztünk!…

– Nono… még egyáltalában nem hurrá, és nem győztünk. Hanem van egy icipici esélyünk, hogy édesapám szóra bírja Csibészt…

Kocsis professzor a videfon ernyőjéről rámosolyog a fiára.

– Ha jól értettem, azt szeretnétek, hogy Csibész beszélni is tudjon.

– Jól tetszett érteni, édesapám.

– És még azt is, hogy értelmesen elmondja, mit látott, mit hallott.

Berci buzgón helyesel.

– Igen, igen. Pontosan ezt szeretnénk… Meg lehetne valahogy csinálni?

Kocsis professzor rosszallóan csóválja a fejét.

– Ti azt gondoljátok, hogy nekem más dolgom sincs, mint a kiskutyátokat szerelgetni!

Liuna ugrik a videfonhoz.

– Ó, mi nagyon jól tudjuk, hogy János bácsinak millió dolga van. Az akadémiák, a tudományos intézetek, az egyetemek, mind-mind Kocsis professzor tudásán élősködnek, mozdulni sem bírnak nélküle! Az államok azon versengenek, hogy ki szerzi meg…

– Elhallgass, prücsök! – nevet Kocsis János. – Egy kicsit túloztál: az akadémiák nem élősködnek, az államok nem versengenek. Éppen ezért annyi szabadidőm még akad, hogy azt a műpulit beszélni tanítsam.

– Hiszen ez nagyszerű! Köszönjük szépen!… De tessék mondani, János bácsi, egyáltalában lehetséges… elképzelhető… hogy Csibész valaha is értelmesen beszéljen?

– Ma már elvileg nem probléma beszélő robotokat készíteni. A szerkezet méretétől, a beleépített számítógéptől, annak központi agyába programozott ismerethalmaztól függ, hogy közölni tudja-e, amit lát, amit hall.

– Tehát Csibész beszélni fog!

– Túl korán örülsz, kislányom. Csibész egyedi darab. Saját kezűleg bütyköltem, szórakozásból, ajándékba. Minden alkatrésze miniatürizált remek. El tudja végezni azokat az alapműveleteket, amiket egy kutyának tudnia kell: lát, hall, áll, ül, lefekszik, járkál, fut, ugat, harap, hízeleg, barátkozik, bioáram-érzékelője van, szimat után nyomot követ. Elvileg semmi akadálya annak, hogy beleprogramozzak néhány ezer szót, és beszélni tudjon. Ehhez azonban előbb minden parányi alkatrészét – lehet vagy ötvenezer – kézbe kellene venni, esetleg átalakítani vagy újra készíteni.

Liuna csalódottan felsóhajt.

– Ó… és én már azt hittem, hogy beszélni fog!

Kocsis professzor vigasztalja:

– No, várj csak, várj!… Éppenséggel beszélhet, de egész alacsony értelmi szinten. Egyszerű tőszavakban, rövid tőmondatokban, néhány száz szót használva. Grammatikailag helytelenül elmondhatja, amit közölni kíván. És valami olyan reprodukáló szerkezetet is beleépíthetek, amely a hallott és felvett szöveget megismétli.

– Édesapám! Ez nagyszerű lenne! Nekünk éppen ilyen kiskutyára lenne szükségünk… És hamar meg tudnád csinálni?

– Mondd, édes fiam, nem vagy te kissé követelőző?

– Jaj, apukám! Nem nekünk kell, és nem játékra!

Életbevágóan fontos dologról van szó! Valakinek a boldogsága, talán az élete is ettől függ!… Segíteni szeretnénk valakin.

A professzor megértően bólogat.

– Szóval megint nyakig vagytok valamilyen zavaros ügyben. No jó, segítek. Rakjátok be egy ládába a műkutyát, és adjátok fel expressz a párizsi címemre. Két nap alatt itt lehet. És mondjuk… legkésőbb tíz nap múlva visszakapjátok.

Türelmetlen várakozásban, nehezen telt el a tíz nap. Közben Nox mohón elfogyasztotta hátralévő óráit, és felvonult az égre a kegyetlen sugarú, sárga Sol. Parádézott vagy kétszázötven órát…

Sol-104-kor szerda reggel volt. Ezen a napon adták át Perez Casteirónak teljesen berendezett szép új lakóházát a 27-es kupolavárosban.

És ugyanezen a napn, két órával később – tehát Sol-102-kor – befutott a Luna Postahivatal küldeményszállító minifurgonja a 27-es állomásra. Levelet és csomagot hozott Kocsis Bercinek a Földről.

Pierre átszalad Liunához.

– Azonnal gyere! Megjött!

A három gyerek vibráló izgalom. Liuna a bal hüvelykujját szopja, Pierre hadonászik hosszú karjaival. Berci a levelet bontogatja.

– Apa azt írta rá: ELOLVASANDÓ A CSOMAG KINYITÁSA ELŐTT! Felolvasom tehát. – Hangja ünnepélyessé változik: – „Kedves Nyomozó Testület! Itt küldöm az átalakított kutyát. Egyénisége némileg megváltozott. Hogy férőhelyhez jussunk, ki kellett szerelnünk bioáram- érzékelőjét. Csibész ezután mindenkihez egyformán kedves, barátságos lesz. Minden régebbi tudományát megtartotta. Új képességei: 1. Ha a bal fülét meghúzod, megérti, amit mondasz neki. 2. Ha a jobb fülét meghúzod, szavakkal válaszol a kérdésedre. 3. Ha az orra hegyét megnyomod, működni kezd a reprója. Tíz perc hallott szöveget tud elraktározni, és bármikor megismételni. »Töröld« szóbeli parancsra a felvett szöveget azonnal letörli. Szókincse rendkívül szegény. 240 tőszót ismer. Ezekkel azonban – körülírva a dolgokat – sok mindent ki tud fejezni. Ha valamit nem ért, ismétlést kér. Például: »Csibész! Szíriusz kapitány megdicsért?« »Kérek ismétlés!« »Szíriusz kapitány mondta: jól van?« »Mondta, jól van.« Másik példa: »Csibész! Hittél annak az embernek?« »Kérek ismétlés!« »Ember mondta igazság?« »Ember mondta nem igazság«… Tehát Csibésztől kérdezni tudni kell. Most már kibonthatjátok a dobozt.”

Liuna időnként hosszú moll dallamokat sóhajt.

– Jaahajaaóóóhaja… Berci! Milyen csodálatos apukád van!

Az első tag éppen a papírbörtönt hántja le Csibészről.

Mikor a tarkójához hozzáfér, bekapcsolja. A kutya magától kibújik a dobozból. Áll előttük az asztalon, és csóválja a farkát.

Liuna szerényen megszólal:

– Kedves Berci… kedves Pierre… Megengeditek, hogy elsőnek én próbáljam ki?…

A két „férfi” udvariasan, egyszerre válaszol: – Kérlek, parancsolj!

Liuna bátortalanul nyúl Csibész felé. A kiskutya e mozdulatra behízelgi magát a tenyerébe.

– Csibészkém, kedves vagy!… Szabad?… Meghúzom a bal füledet. Kérdezem: érted, amit mondok?…… Most meghúzom a jobb füledet…

Valahonnan a kutyából érkezik a válasz: – Természetes értek.

– Jaj!… Beszélt!

Pierre észrevesz valami furcsát, – Figyeltétek? Nem a szájából jött a hang!… Nyilván egy kis hangszóró van benne valahol.

Meghúzza a kutyus bal fülét.

– Csibész, kérlek, ugorj le az asztalról, szaladj ki a ház elé, és jöjj vissza! – és meghúzza a jobb fülét.

– Megteszek – mondja Csibész, és azonnal teljesíti a parancsot. Hajszálpontosan.

Megtapsolják, amikor visszaérkezik. Most Berci a soros.

– Bal füledet kérem… így… Csibész! Bonyolultabb feladatokat is el tudsz végezni?… Jobb füled…

– Kérek ismétlés.

– Nem ismeri a „bonyolult” szót – véli Pierre.

– Akkor így kérdem: nehezebbeket is kérhetek?

Csibész csóválja a farkát.

– Nehezebbeket is kérhetsz.

– Pompás! Megértjük egymást, Csibész!

– Megértjük egymás, Berci.

Elámulnak. Ez hihetetlen!…

– Csibész! Te ismersz minket?

– Csibész ismer titeket. Te vagy Liuna… te vagy Pierre… Te vagy Berci…

– Másokat is megismersz?

– Mások is. Szíriusz kapitány… Perez Casteiro… Leonida néni…

– Ez hogyan lehetséges?

– Van száz arckép betáplál központi agyam. Végigfut, gyorsan, ismerős megállapítom.

Pierre égnek emeli hosszú karjait, majd meghajol.

– Mondjátok utánam: áldassék Kocsis János neve!

Berci, Liuna és Csibész egyszerre kántálja: – Áldassék Kocsis János neve!

– Csibész! Te ismered Kocsis Jánost is?

– Ismerek. Ő van az én alkotóm… és van bennem üzenet tőle. Pierre, nyomd meg az orrom.

Megnyomja.

Vékonyka hang, de felismerhetően maga Kocsis professzor beszél: „Kedves Nyomozók! Lám, már egészen jól kezelitek Csibészt. Hát csak rajta, bátran!… Használjátok sikerrel! Ezt kívánja János bácsi!”

Elérkezett hát az idő, hogy Csibészt „bevessék”. Igen ám, de mit mondjanak Leonida néninek?

– Szerintem az igazat – mondja jóhiszeműen Berci.

– Félek, hogy baj lenne belőle. Leonida néni áldott jó lélek, de aligha tud titkot tartani – gondolkozik hangosan Pierre.

Liuna Pierre-nek ad igazat.

– Nemcsak áldott jól lélek, hanem régimódi… és babonás is. Nem vettétek még észre, hogy néha alulról fölfelé megkopogtatja az asztalt, hogy fél a 13-as számtól és a pénteki naptól. S ha fekete macskát ábrázold képet lát, hirtelen megfordítja, és szent Leonida védelméért könyörög. Szerintem Leonida néni egy beszélő kutyát az ördög incselkedésének tartana, és összezavarná, felborítaná minden tervünket.

– Mégis szükségünk lesz a segítségére – ellenkezik Berci. – Csibészt csak az ő beleegyezésével tudjuk elhelyezni Szíriusz bácsi házánál.

– Bízzátok rám a dolgot – ajánlkozik Liuna. – Úgyis az a legkevésbé feltűnő, ha én látogatom meg Leonida nénit, és én viszem magammal Csibészt. Majd kitalálok valami mesét…

Alighogy belép a fehér rácsos kapun, Szíriusz bácsival találkozik.

– Ni csak, Liuna! Leonidához jöttél, kislányom?… Jól teszed. Sokat van szegény egyedül. Örülni fog neked… Most látom csak, hogy Csibész is veled van. Ő aligha részesül szíves fogadtatásban.

– Ó, az régen volt, Szíriusz bácsi. Leonida néni, amióta az En-Ef-Cé második tagja, jóbarátja Csibésznek.

– Igazán? Nagyszerű!… Hát jóholdat, kislányom! Sietnem kell, fontos ügyeket intézek. Jóholdat…

– Jóholdat, Szíriusz bácsi!

Viktor Szíriusz elviharzik.

Fontos ügyeket intéz… fontos ügyeket intéz… Mint rejtelmes visszhang cseng a kislány fülében… Megsimogatja a kiskutyát, meghúzza a bal fülét.

– Csibész! Figyelj!

Meghúzza a jobbat is.

– Figyelek. Beszélj.

– Jól megnézed és meghallgatod, mit csinál Szíriusz bácsi. Érted, amit kérek?

– Értek. Jól megnézek. Jól meghallgatok.

– Ha videfonál, vagy jön hozzá valaki, bekapcsolod a felvevődet. Érted?

– Kérek ismétlés.

– Mit nem értesz?

– Videfon.

– Az a piros doboz, amelyben arca van annak, aki nincs ott, és beszélni lehet vele.

– Értek. Videfon. Bekapcsolok a felvevőt.

– Leonida néninek el ne áruld, hogy beszélni tudsz!

– Kérek ismétlés.

– Leonida nénit tudod?

– Tudok.

– Ő meg ne tudja, hogy te beszélsz!

– Nem megtudja.

– Jól van, kiskutyám…Akkor most meghúzzuk ezt a fogantyút…

Három harangocska hármashangzatban gilingalangoz.

Csoszog az öreg házvezetőnő (a Négy és Fél Cimbora második tagja).

– Leikecském, te vagy?… Gyere, gyere, hadd öleljelek meg!… Csibész! Te is eljöttél Leonida nénihez?

A műpuli kedvesen vakkant egyet-kettőt, és barátságosan csóválja a farkát.

– Gyertek beljebb.

– Leonida néni, nagyon jó hírt hozok.

– Mondjad, drágám. De közben egy falat süteménnyel megkínálhatlak?

– Köszönöm, elfogadom.

– Csibésznek is adj.

– Csibésznek?!…

Átcikázik az agyán: persze, Leonida néni nem tudja, hogy Csibész műkutya! Mit tegyen?…Csak egy pillanatig tart a zavar.

Máris kivágja magát.

– Csibésznek sajnos nem szabad semmit sem ennie. Éppen az állatorvos bácsitól jövünk. Diétát rendelt.

– Szegény kutyus… hát koplalnod kell?… No, mondjad hát a jó hírt!

– Mondom. Pierre édesanyja híres biológus, nagy tudós. Tetszik ismerni?

– Ismerem hát, Helga asszony.

– Ővele beszélgettünk Szíriusz bácsi betegsége ügyében.

Leonida néni mohó kíváncsisággal kérdezi: – Mit mondott?

– Azt, hogy Szíriusz bácsinak fölborült a biológiai egyensúlya.

– Hogyan?… Mit csinált?

– Fölborult.

– Hát az… lehet…

– Helga néni azt mondja, hogy attól mogorva, azért űzi-hajtja magát. Azért nem eszik rendesen.

Leonida néni értelme már a maga vicinálissínjére kormányozta a dolgokat.

– Ez bizony mind igaz lehet, lelkem.

– A legmodernebb pszichoterápia…

– Micsoda?

– Pszichoterápia. Tetszik érteni.

– Hogyne, persze, értem már…

– A pszichoterápia ilyenkor élő, négylábú fekete kis állat alkalmazását javallja. Ezért hoztam el Csibészt. Négylábú… fekete… kis állat.

– Értem. Őt javallja az a piszo…

– Igen! – Liuna lendületbe jön. – Az élő, négylábú, fekete kis állat nyugalmat, derűt, vidámságot sugároz. Ez meggyógyítja a kapitányt!

Leonida szíve mélyéből fohászkodik: – Bárcsak úgy lenne!… Te, kislányom, nagyon kedves kutya ez a Csibész. És igazán illedelmesen viselkedik.

Liuna meghúzza a műpuli bal fülét.

– Csibész! Csóváld a farkadat!

Csibész farka pörög, mint a motolla.

– Jaj, de aranyos! És hogy szót fogad!

– Csibész! Menj Leonida nénihez, és feküdj a lábai elé.

Leonida ámul-bámul.

– Ezt is azonnal megteszi!… Te aranyos kiskutya, gyere az ölembe!

Mintha katapultálták volna, máris az öregasszony karjai között fekszik.

– Csak arra tessék vigyázni, Leonida néni, kérem, nehogy a jobb fülét meghúzza. Arra nagyon kényes… fáj neki.

– Vigyázok, lelkem… No nézd csak! Megszökött a kis gazember! Bement Viktor Szíriuszhoz.

Liuna csodálkozik.

– Szíriusz bácsi itthon van?… Találkoztam vele, mikor elment.

– Elment a főkapun, visszajött a hátsó bejáraton. Bolyong, mászkál egész nap. Sose tudod, merre jár!

Liuna az ajtóhoz lopakodik, bekukkint a résen. Csibész Szíriusz bácsi lábainál fekszik. A kapitány valamilyen iratot tanulmányoz… közben lenyúl a kutyushoz, és megsimogatja a hátát.

– Leonida néni… – suttogja a kislány –, jaj de örülök! Ez a legtökéletesebb „fekete kiskutya” gyógymód!… Ne tessék zavarni őket!…

– Nem zavarom, lelkem, dehogyis zavarom!

Liuna megcsókolja az öregasszonyt.

– Én most elmegyek…Este eljövök Csibészért.

Az En-Ef-Cé tagjai hallatlan izgalommal várják az első napi eredményt. Liuna hozza Csibészt, a többiek meg nekiesnek, mint éhes farkasok a koncnak.

(Édesanyám mondta volt, hogy ez egy XX. századi elavult hasonlat. A XXV. században farkasok már csak az állatkertekben élnek, és soha sem éhesek.) Pierre végre is kiharcolja a kérdezés jogát. Meghúzza a bal fülecskét… meghúzza a jobb fülecskét… és kezdődik a párbeszéd.

– Csibész, mit láttál?

– Szíriusz kapitány ír sokat.

– És még mit csinál?

– Számol sokat.

– Hangosan számol?

– Számol hangosan.

– A repródban van valami belőle?

– Nyomd meg az orrom.

– Tartsd… nyomom.

Megszólal Szíriusz kapitány hangja! Kicsit torzan, a mély frekvenciák levágva, de érthetően: „Kettő a mínusz tizenkettediken… dezoxiribonukleinsav… osztva ábé négyzettel… mindig csak az!… Két egység dezoxiribonukleinsav…”

– Hát ez miféle halandzsa? Értitek? – kérdezi Liuna. Pierre megfontoltan válaszol:

– Gondolom, nem halandzsa, hanem kémia. De nem értem.

Berci figyelmezteti őket:

– Pszt!…Még beszél!

Valóban, Csibészből még érkezik információ.

„…és ha megindul a hidrogénaktivitás folyamata… persze, szerepe lesz az acetilkoenzin-A-nak is…”

– Ez se sokkal világosabb – véleményezi Liuna.

– Van még, Csibész? – kérdezi Berci.

– Nyomd meg az orrom.

Megnyomja.

– Vége… – mondja a kiskutya.

Pierre nem nyugszik bele a zsákmány mennyiségébe.

– Csibész! Nincs több?… Nem emlékszel valami szóra vagy névre, ami többször hangzott el?

– De emlékezek. Citofizikai Intézet… Citofizikai Intézet… mondotta sokszor.

Pierre arca felderül.

– Hoppá!… Ez ismerős! Anyától hallottam!… Van még valami, Csibész?

– Van üres.

Pierre lelkesedik.

– Berci! Liuna! Biztosan rájövünk Szíriusz bácsi titkára!

Első napi zsákmánynak ez kielégítő. Lesz még ennél több is!…

A második este.

Most már kevesebb a handabandázás. Fegyelmezettebben folyik a kérdezősködés. Berci kezdi: – Milyen szavakra emlékszel, Csibészkém?

– Emlékszem: leukociták, limfociták, monociták…

– Még valamire?

– Fibrinogén.

Pierre megsimogatja a kiskutyát, és erősen artikulálva kérdezi:

– Erre a szóra nem emlékszel, Csibész: vér?

– Igen! Emlékezem!… Vér… Vérsavó… Vérsejtek…

– Hurrá! Nyomon vagyunk! Vér! Vérsejtek!… Tudjátok, mi a Citofizikai Intézet? A sejtek élettanával, főleg a gerincesek sejtélettanával foglalkozó tudományos intézet. Anyutól tudom.

Külön osztálya van, amelyik a hibernációs károsodású sejteket vizsgálja!… Csibészkém! Szíriusz kapitány beszélt videfonon?

– Beszélt. Citofizikai Intézet.

– Van szöveged a repróban?

– Nyomd meg az orrom.

Izgatottan várják a géphangot. Meg is szólal Szíriusz kapitány:

„A mélyhűtött sejtszövetmintákat személyesen fogom önöknek átadni…”

Berci elveszti a nyugalmát.

– Halljátok?!… Halljátok?!… Mélyhűtött sejtszövetmintákat!… Honnan vett sejtszövetmintákat?!… Milyen sejtszövetekről van szó?…

– Nyugalom, nyugalom… – inti Pierre az izguló első tagot.

– Gondolkozzunk. Szíriusz bácsi legalább két hete az orrunknál fogva vezet minket. Azt állította, hogy felelőtlenség lenne kísérletezni Conchita néni és Pinton életre keltésével, meg hogy Casteiro lelkét nem szabad megzavarni… s közben ő éjt nappallá téve kísérletezik, szervez, kutat… sőt a sejtszövetmintákat személyesen fogja átadni!… Mi a véleményetek Szíriusz bácsiról?

Liuna igyekszik lecsendesíteni a két fiút.

– Mielőtt elítélnénk. Őt is meg kell hallgatnunk.

– Rendben van, megkérdezzük!

Ezt Pierre jelentette ki roppant határozottan.

Berci megjegyzi.

– Előbb azonban tudakoljuk meg Csibésztől, van-e még valami a reprójában.

– Nyomd meg az orrom.

Megtörténik. Szíriusz kapitány hangja szólal meg Csibész belsejében!

„Pierre! Berci! Liuna!…”

Pierre rémülten kiált:

– Állj!… Mi volt ez?… Jól hallottam?… Azt mondta: Pierre, Berci, Liuna?… Nekünk beszélt?… Indítsd még egyszer!

„Pierre! Berci! Liuna! Rájöttem ám a cselfogásra! Azt üzenem: ne haragudjatok, ne bosszankodjatok. Villámgyorsan pattanjatok minifurgonra! Várlak benneteket. Csibészt is hozzátok magatokkal.”

Liuna találja meg leghamarabb az „elveszett” baráti hangot.

– Szíriusz bácsi! Miképpen tetszett rájönni arra, hogy Csibész beszélni tud?

– Nagyon egyszerűen. Elmondom… Csibész az ölemben feküdt. Jól kiszámítottátok! Gondolkodás, töprengés, tervezgetés közben szívesen simogattam selymes, puha szőrét… Van egy régi találmányom, eddig nem nagyon törődtem vele. Most aktuálissá vált. Hibernáltak életre keltésekor a sejtek bomlását késlelteti. Ezen dolgozom már hetek óta. Majd részletesen is beszámolok róla… Amint számolgatok, véletlenül meghúztam Csibész jobb fülét. Mire azt mondja: „Nyomd meg az orrom!”… Bevallom: elhűltem. Első pillanatban ösztönösen körülnéztem, azt hittem, van még valaki a szobában. Aztán rájöttem, hogy az ölemből szól a hang, az ölemben Csibész ül, következésképp neki kellett beszélni. Mit is mondott? Nyomd meg az orrom!… Leghelyesebb, ha szót fogadok neki. Megnyomtam. Mire a ti Csibésztek azt mondja nekem: „Bizonyára rájövünk Szíriusz bácsi titkára! Első napi zsákmánynak ez kielégítő. Lesz még ennél több is.” És mindez Pierre hangján!… Nem volt nehéz kikövetkeztetnem, hogy Csibészben valamilyen felvevő- és leadórendszer működik.

– Mondtam, ugye, hogy Szíriusz bácsi kémelhárító is volt – bizonykodik Pierre. – Nem tudtunk túljárni az eszén!

– Még mit nem fognátok rám! – nevet a kapitány. – Sosem voltam kémelhárító.

Liuna rászól Pierre-re:

– Ne zavard Szíriusz bácsit! Tessék tovább mesélni!…, – No… szóval, ahhoz nem kellett kémelhárítónak lennem, hogy rájöjjek: Csibész utánam kémkedik! És hogy a megbízói ti vagytok! Alaposan megvizsgáltam és megcsodáltam Kocsis professzor remekművét, és… beszélgetni kezdtünk. Igaz, hogy ti is megtudtatok rólam sok mindent, de én is rólatok!… Bikficek!… És most úgy hiszem, elérkezett az idő, hogy kölcsönösen kiteregessük lapjainkat.

– Teregessük ki! – helyesel zajosan a két fiú.

– Higgyétek el, nem bizalmatlanságból titkolóztam. Mikronnyi az esélye annak, hogy Conchitáék károsodás nélkül feléleszthetők. Nem akartam, hogy beleéljétek magatokat valamilyen rózsás sikerbe, aztán odavesszen minden. Tehát csendben, egyedül dolgoztam. Megbizonyosodtam arról, hogy az Azovi-tengeri Életfunkciót Megindító Állomáson. Újabban a nyolc-tíz éves spontán hibernálódott fagyhalált szenvedőkkel is kísérleteznek, több-kevesebb sikerrel. Közülük azok, akiknek sejtállományát a Citofizikai Intézet károsodásmentesnek találja, általában életre kelnek. Persze előfordulnak végzetes esetek is, amikor nem sikerül megállítani a gyors bomlást…

Liuna élénken működő képzeletében megjelenik a szörnyű kép… beleborzong. Aztán bizakodva kérdezi: – Ilyen esetekben nem segít Szíriusz bácsi „késleltető” orvossága?

– Állatkísérleteket már végeztek vele, ott bevált. Emberen még nem próbálták ki. Küldtem belőle az Azovi-tengeri Állomásnak. Szépen köszönték, használni is fogják, mihelyt lesz felélesztésre váró „mélyhűtött” űrutasuk. Néha húszat-harmincat is találnak egy év alatt, máskor öt évig egyet sem.

– De a Citofizikai Intézet…

– Igen. Kértem a Citofizikai Intézet vizsgálatát. Casteiro távollétében (engedélye nélkül) felkerestem a graviplánban nyugvókat, és (mondjuk így) megszereztem a szükséges sejtszövetmintákat. Olyan mikroszkopikus méretűek, hogy nyomuk a bőrön csupán parányi szeplőcskének látszik. Most házi mélyhűtésben várják, hogy holnap – mínusz ötvenfokos tárolóedényben – útra keljenek velem Svájcba. A Citofizikai Intézet Genfben székel.

Szíriusz kapitány öt napot töltött a Földön. Az ötödiken videfonált.

– Leonida, kérem, holnap délelőtt érkezem. Szigorúan megtiltom, hogy bárki elém jöjjön az űrkikötőbe. Délután, a maga időszámítása szerint öt órára várom a gyerekeket. Hívja meg őket…

Ott ülnek a nagy ovális „ebédlőasztal” körül. Idegesek és sápadtak. Ebből következik, hogy a fehér habpúpokkal megrakott meisseni csészékben lassan kihűl és megbőrözik a csokoládé… Nem esznek, nem isznak… várnak.

– Hol lehet Szíriusz bácsi?

– Nem tudom, lelkecském. Délelőtt, amikor megérkezett, azonnal videfonálni kezdett. Hosszasan beszélt Davido barátjával, aztán azzal a Kasztúróval meg a kormányzó úrral meg még másokkal is… aztán bekapta az ebédjét, csak úgy kutyafuttában, és elviharzott. Még visszakiabálta nekem: „Ötre bizonyosan itthon leszek! A Négy és Fél Cimborát lássa jól el!”… De hát maguk hozzá sem nyúlnak semmihez… Kóstolják meg legalább ezt a kis piskótatésztát!

Pierre udvariasan szabadkozik:

– Leonida néni igazán fejedelmi uzsonnával kínál minket… de tessék belátni, amíg nem tudjuk, mit végzett Szíriusz bácsi, addig…

Berci veszi át, a mondat végét:

– …addig egy falat sem menne le a torkomon!

Liuna sóhajtozik:

– Jaajaaj… azok a sejtszövetminták…

Most lép be Szíriusz kapitány.

– Jóholdat, barátaim!

– Jóholdat, Szíriusz bácsi!

Aztán dermedt csend. Mindenki Viktor Szíriuszra mered. Vajon mit fog mondani?…

– Mi van veletek? Megkukultatok?… Nem is örültök, hogy szerencsésen mégérkeztem?

Liuna óvatosan fogalmaz.

– De igen, nagyon örülünk… különösen, ha jó hírt tetszett hozni…

– Hm… jó hírt? Nem tudom, jó hírnek tartjátok-e, hogy a Citofizikai Intézet az átadott sejtszövetmintákat alaposan megvizsgálta, és megállapította: azokat semmiféle károsodás nem érte. Bomlási folyamat nem indult meg bennük. A „sorrend” kedvező volt. Tehát a hibernált személyek életre keltését a Hold Központi Kórházában megkísérelhetjük.

Liuna szemében öröm csillog.

– És ezt csak így tetszik mondani?!… Hiszen ez óriási! Ez nagyszerű! Ez… ez…

Szíriusz kapitány int.

– Várd ki a végét, kislányom. Konzultáltam a legkiválóbb szaktudósokkal. Számba vettük az édeskevés ismert tényezőt.

Megvitattuk az ismeretlenek előfordulható sokaságát… és megállapodtunk abban, hogy az életre keltés sikerének optimális koefficiense: húsz százalék.

Liuna arca elborul.

– Optimális koefficiens!… Gyűlöletes kifejezés! Azt jelenti, ha jól tudom, hogy a legkedvezőbb szorzószám! Legkedvezőbb?!… Vagyis Conchita és Pinton életben maradásának esélye mindössze: egy az öthöz!… Borzasztó! Szörnyűség!

Szíriusz kapitány megcsóválja a fejét.

– Azt hiszem, Li helytelen alapon állva, a visszájáról látja a kérdést, és ezért fordítva gondolkozik! – vitatkozik Pierre. – Nem életben maradásról van ugyanis szó, hanem életre keltésről! Adva van két halott… két ember, akik öt éve nem élnek. Ezeknek most váratlanul megadatott az a nagyszerű esély, igaz: csak egy az öthöz arányban, hogy életre kelhetnek!

– Így van, ez a helyes nézőpont, ahogy Pierre mondja – dönti el a vitát a kapitány.

Liuna lehajtja a fejét. Nem szól egy szót sem. De magában elismeri: valóban ez az igazság… ha az ember a dolgot nem az élet, hanem a halál felől nézi.

Aztán csak előhozakodik a legfontosabb kérdéssel: – Tehát Szíriusz bácsi mégis meg fogja próbálni?

A kapitány alaposan megfontolja a választ: – Nem tőlem függ. Perez Casteiro még semmit sem tud. Elérkezett az idő, amikor valahogyan tudomására kell hoznunk mindent. Törvényeink értelmében az életre keltési kísérlethez a legközelebbi hozzátartozó beleegyezése szükséges.

– Nem lesz könnyű megszerezni tőle – ez Liuna véleménye.

– Casteiro nagyszerű ember, de betokosodott a fájdalmába. Halottait trónusra emelte. Sokszor úgy rémlik, azok élnek, és Perez bácsi a halott. Összekeverednek nála a dolgok…

TIZEDIK FEJEZET

amelyben figyelemmel kísérhetjük Szíriusz kapitány lélektani tervét

– Lélektani tervet eszeltem ki, de a megvalósításához szükséges valamennyiötök segítsége.

– Segítünk! – zengik a Cimborák.

Leonida néni is jelentkezik.

– Tennünk kell valamit azért a szegény emberért. Csak mondják, hogy mit csináljak. Mindenre kész vagyok.

Szíriusz kapitány közelebb inti magához a barátait.

Összedugják a fejüket. Lehalkítja a hangját…

(Olyan a kép, mintha valódi összeesküvők lennének, akik éppen a zsarnok uralkodót készülnek megfosztani hatalmától, holott mindössze Perez Casteiro akaratának helyes irányba tereléséről esik szó. A hangerő csökkentésére pedig végképp nincs semmi szükség, hiszen az összeesküvés tervbe vett „áldozata” a színhelytől pontosan 382 ezer 511 kilométer távolságban, a Föld bolygó Amszterdam nevű városában tartózkodik, ahol arra próbálja rávenni régi munkatársait – nem is eredménytelenül –, hogy költözzenek a Hold Államba, és dolgozzanak a Casteiro Művekben.) Tehát Szíriusz kapitány lehalkítja a hangját, és beszélni kezd…

– Tervem lényege a következő… – és mondja, mondja, lassan, magyarázón. Előbb nagy vonalakban, utána részletekre bontva, kiosztva a jelenlevők között a feladatokat. – Értitek mindannyian?

– Igenis!

A vajszívű Leonidának aggodalmai vannak.

– Nagyon gonosz dolgot terveznek maguk, Viktor Szíriusz.

Muszáj ezt ilyen kegyetlenül csinálni?

– Szép szavakkal, prédikációkkal semmire sem megyünk – állítja a kapitány.

Liuna azonnal jelképre váltja a mondanivaló lényegét.

– A fekélybe mélyen bele kell vágni.

Leonida néni megadja magát.

– Ez bizony igaz, lelkecskéim. Még a dohánygyárban dolgoztam, fiatal lány voltam, amikor a páclé megfertőzte a kezemet. Csúnya, tüzes daganat lett belőle. Mélyen bele kellett vágni!… Nagyon fájt.

– De meggyógyult – erősködött a kapitány.

– Meg. Majd kérni fogom Szent Leonida segítségét, hogy Kasztúró úr is meggyógyuljon.

– Kérje csak, Leonida, ha magának az jólesik… brazil barátunknak nem árt vele.

Leonida néni szeme villámokat szór.

– Hitetlen pogány! Na megálljon! Nem sütök blincsikit!

Szíriusz „rémültet” játszik.

– Jaj! Csak ezzel ne büntessen! Inkább hiszek a maga Szent Leonidájában!

Nevet mindenki. Leonida néni kerek arcán is kivirul a mosoly.

– Jól van, na. Szent a béke.

– Most pedig figyelem! – fordítja a szót komolyra a kapitány. – Casteiro holnapután délután érkezik meg a Földről. Jelezte, hogy egyenesen a lakásomra jön. Legyetek itt valamennyien. Leonida, ne sajnálja a virágait. Kössön nagyon szép csokrot. Aztán csak ünnepeljétek Perez bácsit! Ügyesen… mindent úgy, ahogy megbeszéltük!

Másnap az En-Ef-Cé (mínusz második tag) Liuna otthonában rendkívüli értekezletet tart. Az egyetlen napirendi pont alapos vitája és a szavazás után a vezér bejelenti: – A tervmódosítást egyhangúlag elfogadtuk. Első tag szólásra jelentkezik.

– Ez rendben van. De mi lesz Leonida nénivel? Véleményem szerint a dolog elintézését nem lehet többé halogatni. Meg kell mondani!… Képzeljétek el, mi történik, ha csak akkor tudja meg. Elájul rémületében. Még szívbénulást is kaphat!

A vezér és a vezérhelyettes egyetért az első taggal.

– Én, mint vezér, vállalom, hogy felvilágosítom a második tagot. Most, azonnal felkeresem. Csibész segéddolgozót is magammal viszem!

– Leonida néni, fontos mondanivalóm van. Kérem, hallgasson meg…

Leonida rémülten mered a fiúra!

(Hetven évvel ezelőtt… igen, pontosan hetven éve, ezekkel a szavakkal kezdte a leánykérést az a fiatal pilóta is, akinek már nem jut eszébe a neve, de a szavai kitörölhetetlenül vésődtek az emlékezetébe. „Leonida! Fontos mondanivalóm van. Kérem, hallgasson meg… Áthelyeztek. Két évig Polinéziában kell szolgálnom, a Tuamotu-szigetek helyi járatán… Szeretem magát, és feleségül akarom venni. Két év hamar elmúlik. Várjon meg…” Ilyen szépen, egyszerűen mondta. Ő ugyanúgy válaszolt: „Megvárom.” Mert szerette. És várta… két évig… három évig… A fiatal pilóta, akinek már nem jut eszébe a neve, nem jött vissza soha. Mások jöttek helyette…) – Leonida néni, tetszik rám figyelni?

– Figyelek, hogyne figyelnék!… Ni csak! Csibészt is magával hozta!… Szervusz, kiskutyám!

– Leonida néni, éppen Csibészről kell valamit mondanom. De kérem, üljön le… és ne ijedjen meg.

– Szent Leonida! Csak nincs valami baj?… Mi történt?

– Nem történt semmi. Tessék megnyugodni. Mindössze Csibésszel… Csibészről…

Leonida néni hirtelen ölbe kapja a műpulit, simogatja, babusgatja.

– Csibészkém! Drágám! Csak nem romlott el a szerkezeted?

Pierre nem hisz a fülének.

– Mit tetszett kérdezni?

– Hogy nem romlott-e el a szerkezete.

A fiú ijedtében dadogni kezd:

– Le… Leonida néni… tu-tu-tudta…?

Az öregasszony jóízűen nevet, még a könnyei is potyognak tőle.

– Hát persze hogy tudtam! Falusi lány vagyok. Tudom, mi a különbség az élő kutya meg a gépkutya között! Aztán Viktor Szíriusz is régen elmondta, hogy Csibész gépezet. Meg azt, hogy társalogni is lehet vele. Hát azért jött, édes fiam, hogy engem kíméletesen előkészítsen?

– Be… bevallom, igen. Tetszik tudni, mi egy kicsit változtattunk azon a haditerven, amit tegnap megbeszéltünk. Csibész is kap benne szerepet… és attól féltünk, hogy Leonida néni meglepetésében… tetszik érteni!

– Értek mindent. Na, jöjjön ki a konyhába. Nagyon finom friss narancslevem van. Igyék egy pohárral az ijedtségre!

A csokorban vérvörös kannák és fehér gladióluszok pompáznak. Liuna a XVIII. század illemtana szerint mélyen bókolva (édesanyjától tanulta) nyújtja át Perez Casteirónak.

– Köszönöm, gyerekek, nagyon örülök, hogy ismét köztetek vagyok…

– Éljen Casteiro bácsi!… Éljen!

Pierre jelenti be a meglepetést: – Az ünnepi beszédet pedig Csibész tartja!

Casteiro nem érti.

– Csibész?…Hogyan?… Kutyanyelven, ugatva?

Pierre büszkén kivágja:

– Világnyelven! Tessék csak figyelni!

A műpuli előbújik a lábak közül. Tesz néhány büszke lépést, és megáll Casteiro előtt. A brazilra néz… és beszélni kezd.

– Tisztelt rég nem látott barátunk! Szerencsés hazaérkezésed alkalmából a Négy és Fél Cimbora nevében szeretettel köszöntelek!

Casteiro érdeklődéssel figyeli a nagy mutatványt.

– Ez igen! Ez pompás!… Hát erre ki tanította meg ezt a műebet?

– Természetesen édesapám.

– Gondolhattam volna – mosolyog Casteiro. – Van még valami meglepetésetek számomra?

– Meglepetés nincs – válaszol Liuna –, de beszámolok arról, hogy jártunk kinn a Barlangpalotában, meglátogattuk Conchita nénit és Pintont. Vittünk nekik virágot.

Casteiróban egy pillanat alatt felborul minden. Alásüllyed rosszkedve iszapos medrébe. Aztán erőt vesz magán. Nagy keservesen a tiszta, derűs felszínre vergődik. Megsimogatja a kislány piros haját.

– Köszönöm, hogy nem feledkeztetek meg róluk…

Már-már úgy látszik, tartós béke lebeg a mélységek felett, amikor a dolgok egyensúlyát durván felbillenti Csibész. Éktelen géphangon rikoltozni kezd:

– Én is kinn voltam!… Láttam őket!… Pinton nagyon kedves kisfiú! Szeretném, ha élne!… Futkározhatnánk, kergetőzhetnénk!… Szeretném, ha Pinton élne!… Akarom, hogy éljen!…

Pierre és Berci, jól megjátszott felháborodással, egyszerre kiált fel:

– Csibész! Csend!

Leonida néni sápadtan, de szóról szóra mondja fel a „tervmódosítás” után betanult leckét: – Elhallgass azonnal!… Ne haragudjék, Kasztúró úr. Lelketlen masina ez, nem tudja, mit beszél. Nem tudja, hogy fájdalmat okoz, sebeket szaggat fel…

Csibész csak hajtogatja konokul: – Igenis tudom, hogy mit beszélek!… Szeretném, ha Pinton élne! Játszani akarok vele!…

– Ne hallgassa, Kasztúró úr! Kapcsolja ki!

Casteiro szomorúan válaszol:

– Hadd beszéljen… nem számít… mindegy…

Liunának remeg a hangja:

– Ez borzasztó!… Ez szörnyűség!… Nem tudtam, mire vállalkozom!… Ezt a drága, nagyszerű embert így gyötörni, így bántalmazni… Nem szabad! Nem csinálom tovább!

Pierre is sápadt, rosszkedvű.

– Mégis csinálni kell!

Aztán indokolatlanul kiabálni kezd: – Csinálni kell, érted?! Ahogyan megbeszéltük, ahogy megállapodtunk! Csinálni kell! Folytatni kell! Kell! Kell!…

Másnap folytatják.

Helga Renard meghívta kis baráti vacsorára Casteirót, Szíriusz kapitányt, Liunát és szüleit: Otto Steffet és a lenhajú Ainót. Természetesen ott ül az asztalnál Pierre és Berci, no meg a ház ura: Adam Renard is.

– Parancsoljon, mérnök úr, vegyen még ebből a ráksalátából! – hangzik a szíves kínálás.

Liuna felkapja a „rák” szót – és megindítja a „hadműveletet”. Ripacskodva fecsegni kezd: – Apropó, rák!… Képzeld, anyu, tegnap Helga néni gyönyörű pálmaházában sétáltam. Az egyik sötét lugas mélyén rajtacsíptem Lizát és Fritzet! Szemérmetlenül csókolóztak!…

Amikor Liza meglátott engem, olyan piros lett, mint ez a főtt rák! … – Liuna hamisan kacarászni kezd. – Nem értem. Ha szégyelli, miért csinálja?

Helga Renard megütközve néz a kislányra. Nem ilyennek ismeri. Lenhajú Aino szigorúan rászól: – Miket beszélsz, Liuna!

A kis piros hajú „alkalmi szeleburdi” oda sem figyel, Nagy hangon folytatja:

– Engem ugyan nem csókolhat meg senki! Majd a férjem lesz az első!… Igazam van, Perez bácsi?

Casteiro kínjában elpirul, zavartan feszeng.

– Nem hiszem, hogy az én véleményem ez ügyben valamit is számítana. Talán az iskolában a biológiatanár…

Pierre neveletlenül közbevág:

– Szerintem mindenki csókolózik, aki szerelmes!

Berci rádupláz:

– És aki szerelmes, annak ehhez joga is van!

Liuna csak nem nyugszik.

– Én Perez bácsi véleményére vagyok kíváncsi! Elvégre ebnen a kérdésben Perez Casteirónál illetékesebb aligha lehet bárki. Hiszen Perez bácsié volt a világ legszebb felesége!

Lenhajú Aino rémülten tiltakozik: – De Liuna!… Megőrültél?!

Liuna „nem hallja”.

– Perez bácsi! Tessék válaszolni!… Csókolózott valaha más nővel, mint Conchita nénivel?

A háziasszony haragosan rászól a „neveletlen” gyerekekre: – Liuna! Pierre! Ebből elég legyen! Különben elküldelek titeket az asztaltól!

Perez Casteiro halálsápadt. Kicsit inogva feláll, meghajol Helga Renard felé, és rekedten így szól: – Ne küldje őket, asszonyom… Bocsánatot kérek… rosszul érzem magam… inkább én távozom…

– Csak gyötörjük, kínozzuk… hiába! Szíriusz bácsi! Találjunk ki valami mást! Szeretettel beszéljük rá…

– Nincs más, kislányom. Mindent megpróbáltunk. Csak a szenvedés útján találkozhat az igazsággal… és önmagával. Ezt az utat végig kell járni. Nektek is, neki is.

A harmadik „meggyőzés” háttere egy film volt, amit abban az időben tűzött műsorára a Luna Plasztikino. Címe: Szerelmes éjszakák. Főszereplője: Conchita Ibanez.

Perez Casteiro, Szíriusz kapitány és Adam Renard az Urándúsító épületének tetőteraszán – ötvenemeletnyi magasságban – beszélget. A téma: szerves élet a földtörténeti korokban. Voltaképpen csak a két geológus szelleme birkózik az ebéd utáni kávé és szivar enyhe bódulatában. Szíriusz kapitány alig-alig szólal meg. Okosan hallgat… Röpködnek a szavak: holocén, pleisztocén, kainozoikum, foraminiferák, nautilusok, trilobiták… Az egymást becsülő két tudós játékos viaskodása kívül esik Viktor Szíriusz szakterületén. Ő nem ezért van itt.

Ekkor robban be Pierre, Berci és Liuna.

– Jóholdat mindenkinek!

– Bocsánatot kérünk, hogy hívatlanul betörtünk – hadarja Pierre –, de erre volt dolgunk. Édesanyám üzeni, hogy ma későn kerül haza, ne várjuk őt.

– A Lunamobil-III radarján állított valamit a szerelő, azt ellenőriztük – csatlakozik Berci.

Liunából is ömlik a szó: – Akkor én javasoltam, hogy ha már a 201-esben vagyunk, ne menjünk el anélkül, hogy meg ne néznénk Adam bácsit!

– Üljetek már le – marasztalja őket a házigazda. – Kislány, neked itt mindig jár valami! Róza néni azonnal hozza az ananászbonbónt.

Berci Szíriusz kapitányhoz fordul.

– Tetszett említem Casteiro bácsinak, hogy tegnap este…

Szíriusz a szavába vág:

– Nem. Nem említettem. Nem tartozik ide.

– Dehogyisnem! Hiszen Conchita néni Casteiro bácsinak a felesége volt!… – Most Casteiro felé fordul. – Perez bácsi! Tegnap este mi hárman és Szíriusz bácsi a Plasztikinóban voltunk. Láttuk a Szerelmes éjszakák at! Csodálatos élmény! Conchita néni óriási nagy színésznő és káprázatosan szép nő volt!

Pierre átveszi a „stafétabotot”.

– És ezt épp Casteiro bácsinak magyarázod, te fogyatékos elméjű! Holtbiztos, hogy Casteiro bácsi Conchita néninek minden filmjét legalább tucatszor megnézte. Ha nem többször!… Minden bizonnyal a Szerelmes éjszakákat is… Amikor abban a hosszú, aranysárga pongyolában kint áll az erkélyen, és a kék hegyek mögött éppen megy le a Nap…

Liuna a „soros”.

– Az semmi! De amikor búcsúzik!… „Nem jövök vissza! Engem soha többé nem látsz!” Ezt mondja. Az egész nézőtér zokogott. Én is… Aztán a film végén mégis visszajön, és egymásra borulnak… A világ legszebb filmje, és a világ legszebb színésznője.

Viktor Szíriusz nagyon energikusan megszólal: – Gyerekek! Gyerekek!… Ejnye! Nem tudtok másról beszélni!… Legyetek tapintatosak. Képzeljétek el, mit érzett ott a moziban Casteiro bácsi, amikor plasztikusan, színesen megjelent előtte szegény felesége, mintha ma is élne…

Casteiro nem bírja tovább elviselni a lelki kerékbetörést.

Felordít:

– Hagyjátok abba!… Gonosz gyerekek! Gonosz öregember! Miért csináljátok ezt velem?! Miért kínoztok?!… Tudom, hogy akarattal emlegetitek folyton-folyvást őket!… Gyötörtök!… De miért? MIÉRT?… Mit akartok elérni? Hogy beleőrüljek? Vagy hogy felrobbantsam azt az átkozott Barlangpalotát magammal együtt?!… Már régen meg kellett volna tennem!… Igazatok van! Nem élet ez így! Ezzel az örök emlékeztetővel! Szentségként imádott, oltárra emelt két halottal! Akik örökké csak fájnak… fájnak… fájnak…

Megcsuklik a hangja, nem tud tovább beszélni.

Nagy csend telepedik a pálmák és filodendronok dús lombsátora alá. Csak az illatos permetet árasztó kis szökőkút cseppjei csobbannak… Mesterségesen összehordott díszlet az egész, és most mégis valóságnak tetszik minden… a vízcseppek… csepp… csepp… élet… csepp… halál… csepp… élet… halál… élet… halál… csepp… csepp…

Nagy sokára Viktor Szíriusz szólal meg: – Perez… Bevallunk neked mindent. Valóban tudatosan gyötörtünk… mert szeretünk. Eltúloztuk, felnagyítottuk az örökké jelenlévő kis fájdalmakat, hogy érzékelhetőbbekké váljanak…

Nincs válasz… csak csepp… csepp… csepp…

Liuna forró gondolatai formálódnak most ügyefogyott szavakká.

– Bocsánat, hogy szólni merek… Tudom, buta kislány vagyok, de talán helyesen érzem az igazságot… az örök törvényt… az örök körforgást. Hogy az élők mindig továbbmennek… az élőknek mindig tovább kell menniök… mindaddig, amíg ők is el nem múlnak, és átlépik őket az utánuk következő élők…

Fekete csend… jaj… csepp… jaj… csepp… jaj… csepp…

Pierre is megpróbálkozik. Amit mond, csak rekedt suttogás: – Tetszik tudni, Casteiro bácsi, mi azt akartuk…

Casteiro erőt vesz magán. Nyugodtan kezd beszélni: – Köszönöm, ne folytasd. Tudom, hogy nem gonoszságból, nem oktalanul bántottatok. Ne haragudjatok…

– Mi igazán…

– Csitt, Liuna!… – Aztán Szíriusz kapitányhoz intézi szavait. – Győztetek. Tudom már, mit kell tennem. Szép csendesen elhamvasztjuk őket… s az élők élnek tovább.

Viktor Szíriusz most fölegyenesedik. Káprázat: olyan, mint a Nyugalom tengerét határoló sok ezer sziklaszirt egyike… vagy összessége.

– Perez Casteiro!

Gordonkazengés a hangja.

– Perez Casteiro! Most már megkérdezhetem: beleegyezel-e abba, hogy feleségedet és kisfiadat megkíséreljük dehibernálni?…

– Szíriusz bácsi! Ez rosszabb volt, mint egy kínvallatás! Édesanyám mutatott képeket az inkvizíció kínzókamráiról… Az Urándúsító tetőteraszán úgy éreztem, mintha engem gyötörnének!

Berci már túltette magát a dolgon. Hangja derűsen csúfolódó:

– Azért egész ügyesen ripacskodtál! „Nem jövök vissza! Engem soha többé nem látsz!”… Hű, de megható volt!

Pierre komolyra váltja a szót:

– Nekünk móka… Perez bácsinak véres valóság.

Liuna nagyot sóhajt.

– Sikerült… ez a fontos.

– Kemény, jó szándékú harcot vívtatok – zárja a beszélgetést Szíriusz kapitány. – Azt hiszem, Perez Casteirót a mi világunkhoz kapcsoltuk. Most már barátunk, testvérünk marad, akár sikerül az életre keltés, akár nem.

2479. szeptember 13-án, Nox-20 órakor…

A Luna Központi Kórház Hibernációs Osztályának egyik puritán fehér szobájában hatan: Perez Casteiro, Pierre Renard, Liuna Steff, Kocsis Berci, Leonida néni s az ő védelmező ölében Csibész műpuli. Nox-26 óta, immáron hatodik órája ülnek… és várnak.

Nox-26-kor még velük volt Szíriusz kapitány és Paul Davido professzor is. Berci félénken megkérdezte: – Szíriusz bácsi, egy ilyen… felélesztés mennyi időt vesz igénybe?

– Általában hat-nyolc órát. Jelen esetben azonban sokkal tovább is tarthat, mert ismeretlen tényezőkkel is kell számolnunk. Éppen ezért okosabb lenne, ha otthon várnátok meg az eredményt…

– Menjünk el hozzánk… meleg villásreggelit adok. Kasztúró úr is jöjjön – ajánlja rögtön Leonida néni.

Casteiro halkan, udvariasan mentegetőzik: – Köszönöm, kedves Leonida, én nem megyek. Nekem most itt a helyem.

– Nekünk is itt a helyünk – mondja Pierre –, sőt második tag sem távozhat.

Leonida néni megszeppen, és azonnal engedelmeskedik.

– Tudom a kötelességemet…

Szíriusz kapitány szeme sugarával lassan végigsimogatja a kis csoportot.

– Rendben van, maradjatok. De türelmesek legyetek.

Int Davidónak, és eltávoznak…

Azóta eltelt hat teljes óra.

A kényelmetlen bútorok, a szoba vakító fehérje, az enyhe fertőtlenítőszag elzsibbasztotta őket.

Casteiro márványmereven ül. Hat órája meg sem mozdul.

Rendszerező agyában könyörtelenül fel-felizzik a gondolat: húsz százalék élet… nyolcvan százalék halál… elhamvasztás… temetés… húsz százalék élet… nyolcvan százalék… Meg akar szabadulni ezektől a gyötrő képektől!… Másra kell gondolni!… Milyen boldogok voltak Capri szigetén!… A kék , tenger… a Kék Barlang… húsz… a kék tenger… húsz százalék… a Kék Barlang… húsz százalék élet… nyolcvan százalék halál…

Izzadsággyöngyök ülnek a homlokára.

Leonida néni látja a kínlódását. Szegény Kasztúró – gondolja –, lám csak: szenved… és reménykedik a húsz százalékban! Ami nem is húsz százalék. Leonida az elmúlt éjszaka „véletlenül” bekapcsolta magát egy videfonbeszélgetésbe. „Mégis megkíséreljük?” – kérdezte Davido. Viktor Szíriusz határozottan válaszolt: „Még akkor is, ha semmi remény sincs!” „Hát a semminél valamicskével több van” – mondta Davido. A semminél valamicskével több…

Megsimogatja Csibész selymes hátát. Jobb gépnek lenni, kiskutyám…”

Elmúlt a hetedik óra is (Nox-19).

Vajon melyik fázisnál tartanak? – töpreng Pierre. Neki van némi elképzelése arról, hogy mi történik most odabent a reanimációs teremben. A mélyhűtött test olyan átlátszó falú cellában fekszik, amelynek alkalmazkodó hőmérséklete mínusz 50 fokról indul, és pontosan követi a sugárzófejek által keltett belső hőmérsékletet. A test valamennyi sejtje egyszerre, egyformán melegszik. A tau-sugarakat milliméternyi pontossággal be lehet állítani, hogy a behatolási felülettől milyen távolságban árasszák a kívánt hőfokot. A tökéletesen egyenletes melegítés alapkövetelmény. Ha valamelyik testrész „előmelegszik”, mielőtt a megindított vérkeringés útján oxigént kapna, visszafordíthatatlanul bomlásnak indul… Legkényesebbek az idegszövetek… azok a legkényesebbek… négy perc… négy perc az életük!… Idegszövet vagyok, élek! Oxigént kérek!… Idegszövet vagyok, élek!… Oxigént kérek!… Versben beszélek!… Oxigént kérek!… Gyorsan! Gyorsan… Oxigént kérek!… Versben beszélek!… Jaj! Oxigénnel nem szolgálhatok, de egy oxigéninjekciót az „előmelegedett” részbe Viktor Szíriusz „késleltetőjéből”… tessék parancsolni…

Pierre vigyorog. Liuna rémülten bámulja.

– Megőrültél? – súgja neki. – Min mulatsz?

– Igen… lehet, hogy megőrültem… – nyögi a fiú. – Versben beszélek… Oxigént kérek… Bocsánat!

Berci felnéz a fehér márványfalba beépített örökórára.

(Nox-18.) Halkan mondja:

– Nyolc órája folyik az életre keltés… Ez borzasztó! Ti hogy bírjátok?… Én azonnal sírni kezdek!… Liuna!… Liuna!

Mondj valamit!

A kislány anyásan megsimogatja Berci elgyötört arcát.

– Jó, mondok valamit… Elmesélem a Hold és a Föld szerelmének igaz történetét.

Erre egy kicsit Perez Casteiro is megmozdul. Nézi a kislány lángvörös, repülő haját.

– Réges-régen, az óidők előtti ősidőkben a Hold szépséges, szőke hajú leányzó volt: erdőkkel, vizekkel, virágokkal, csalitokkal borított gyönyörű égitest. Ezüst sugarával elkápráztatta a Földet, ezt a derék, becsületes földművelő ifjút.

A Föld halálosan szerelmes lett a Holdba. „Szépséges, szőke hajú Ezüstlány! – üzente egy üstökössel. – Szeretlek. Légy az enyém!” A Hold nem idegenkedett a deli legénytől, engedett a hívásnak… és addig ügyeskedett a Galaktika bonyolult erőterében, amíg a Föld közelébe nem került. Akkor a Föld átölelte őt tömegvonzásával… és boldogan éltek. Amíg a kegyetlen Sárga Nagyúr, a Nap, tudomást nem szerzett a frigyről. „Megnézem ezt az új menyecskét!” – mondta és megnézte. Megnézte és megkívánta. Egy hullócsillag vitte a parancsát: ekkor és ekkor légy nálam! Nem kellett a Holdnak kétszer mondani. Tudta, hogy a Nap hatezerszer forróbb és egymillió-háromszázezerszer nagyobb a Földnél! „A világ úrnője leszek!” – ujjongott a bolond, és faképnél hagyva szerelmesét, ész nélkül rohant a Naphoz… A Sárga Nagyúr magához ölelte fit, és kedve szerint szerette. Aztán amikor tüzes lángnyelveivel mindent leégetett róla, s nem maradt a leányzón semmi, csak csupasz kőcsontváza – ellökte magától! „Rút vagy! Nem kellesz!” Szegény Hold szégyenében elbujdosott a Galaktika legtávolabbi csücskébe, ahol senki sem ismerte. A Földnek „Corvus”, a holló vitte meg a hírt. Általa üzent a Föld: „Mondd meg a Holdnak, hogy szeretem. Jöjjön vissza. Várom…” A csúnya, csupasz Hold visszasompolygott a Földhöz.. „Szebb vagy, mint voltál!” – köszöntötte őt a Föld, és tömegvonzásával ismét átölelte…[Liuna Steff eredeti gyűjtése. Megjelent 2485-ben a Mesék a Holdról című kötetében]

Leonida néni megtörölgeti a szemét.

– Szépet meséltél, leikecském… Az örökké tartó szerelem!… – Nagyot fohászkodik. – Szent Leonida! De jó is lenne…

Még öt perc hiányzik Nox-17-ből, a kilencedik órából.

Casteiro feszülten lesi, várja a rémületes pillanatot, amikor mozdul a kilincs, kinyílik a fehérre lakkozott ajtó… belép Szíriusz kapitány… izzadtan, fáradtan, csapzottan, csüggedten… ledobja arcáról a maszkot… és azt mondja…

De nem jön senki. És nem mond semmit.

Csak az idő múlik… ötvenöt… ötvenhat… ötvenhét… ötvennyolc… ötvenkilenc… A kilencedik eltelt órára ugrik a mutató! Nox-17…

Ekkor mozdul a kilincs… kinyílik a fehérre lakkozott ajtó… belép Szíriusz kapitány… izzadtan, fáradtan, csapzottan, csüggedten… ledobja arcáról a maszkot… és azt mondja: – Adjatok egy pohár vizet.

Azonnal nyújtják neki. Mohón megissza. Leroskad egy székbe. Aztán lassan Casteiro felé fordul.

– Perez fiam… élnek mind a ketten…

EPILÓGUS

amelyben voltaképpen nem történik semmi érdemleges

Másnap délután a Négy és Fél Cimbora habos csokoládét uzsonnázik mazsolás kuglóffal. Természetesen második tag vendégei a rokokó házban. Szíriusz kapitányt várják, aki pár perce videfonált a kórházból:

„Conchitáék a körülményekhez képest jól érzik magukat. Most két hétig, egyenletes hőfokon csak aludni és táplálkozni fognak. Ezalatt látogatókat nem fogadhatnak. Perez Casteiro is csak napi tíz percet gyönyörködhet alvó feleségében és kisfiában,”

– Igencsak gyengécskék lehetnek szegények, ha még a fuvallattól is óvni kell őket! – sajnálkozik Leonida néni.

– Majd regenerálódnak – mondja Pierre. – Kitűnő rehabilitációs intézetek vannak a Földön.

Leonida néni nem barátja az idegen szavaknak.

– Mit mondott, kedves fiam? Regene…

Berci udvariasan segít a második tagnak.

– Regenerálódik azt jelenti, hogy megújhodik; rehabilitáció pedig azt, hogy régi képességeit visszanyeri.

Leonida néni bólogat.

– Érteni, fiam, értem. Nálunk Rosztovban ezt úgy mondták, hogy: olyanok lesznek, mint voltak. No mindegy. Mondjátok bármiféle nyelven, az a fő, hogy élnek és rendbe jönnek.

Berci tegnap óta időnként lelkendezve felujjong: – A Fiastyúk összes fiaira! Néha még mindig azt hiszem, hogy álmodom! Amikor Szíriusz bácsi bejött, és azt mondta: adjatok egy pohár vizet, azt hittem, megőrülök az izgalomtól.

Aztán csak kibökte, hogy élnek mind a ketten!… Hajaj! De keserves volt kivárni!…

Nagy, boldog sóhajtás hagyja el Leonida néni keblét.

– Túl vagyunk rajta! Minden jó, ha jó a vége!

Liuna felugrik, és csengő hangon szavalni kezd:

S ha türelmes tetszésetek kitüntet

Nyújtsatok kezet, hadd nyújtsuk szívünket!

– De szépen mondtad, lelkem! Mi volt ez? – érdeklődik Leonida néni.

– Egy komor komédia utolsó két sora. Nagyon nagy író írta, jó régen, kilencszáz éve. Édesanyám adta olvasni.

– Komor komédia?… Mi a címe?

– Minden jó, ha jó a vége.

Leonida néni megdöbbenve néz a kislányra.

– De hiszen… de hiszen… éppen most… ezt én mondtam!

Pierre gyorsan rávágja:

– Shakespeare és Leonida néni! Nagy szellemek, ha találkoznak! – és nevet hozzá.

Liuna kedvesen csodálkozik.

– Ó, Pierre, te tudtad?

– Azt hiszed, csak te tudsz mindent, Pulykatojás!

Ebben a pilanatban lép a szobába Szíriusz kapitány.

– Nagyszerű! Örömmel hallom, hogy visszaállt a régi rend!

Zajosan üdvözlik nagy barátjukat.

– Jóholdat, Szíriusz bácsi!

– Gyerekek!… Attól tartok, hogy három nap múlva világhírességek leszünk!

Három nap múlva a Világállam valamennyi plasztivizorállomása, plasztikinója, képrádiója, hangos újságja, képeslapja az ő dicsőségüket zengi. Íme néhány szemelvény: PLASZTIKINO MAGAZIN (Rio de Janeiro) „Szenzáció a Holdon! Él Conchita Ibanez!… Két holdbéli fiú: Pierre Renard és Kocsis Berci, valamint egy holdbéli kislány: Liuna Steff, egy nyomozó pulikutya segítségével megtalálta Conchita Ibanez és Pinton nevű kisfia öt éve csonttá fagyott testét. Viktor Szíriusz nyugalmazott űrhajóskapitány, a világhírű hibernetikus a népszerű filmsztárt és gyermekét sikerrel életre keltette… Szíriusz kapitányt és ifjú barátait a Föld valamennyi lakosa lelkesen ünnepli.”

NYUGAT-AFRIKAI HANGOS ÚJSÁG (Dakar) „Szíriusz kapitány találmánya, a most először alkalmazott bomlást késleltető oxigéninjekció óriási horderejű felfedezés! A rák kórokozójának meghatározása óta nem volt ennél jelentősebb esemény a gyógyítás történetében…”

DÉL-AMERIKAI PLASZTIVIZOR (Brazília) „Szíriusz kapitány kérésünkre így nyilatkozott: »Nem egyedül végeztem a reanimációt. Paul Davido professzor közreműködése nélkül nem sikerült volna. Az Azovi-tengeri Állomás és a Citofizikai Intézet tudósai is sokat segítettek. A legnagyobb elismerést azonban a Négy és Fél Cimbora: Pierre, Liuna, Berci, Leonida néni és Csibész műpuli érdemli.”

EURÓPAI SZÍNHÁZ (Párizs)

„Conchita Ibanez, a gyönyörű filmsztár öt évet átaludt az életéből. Tehát öt évvel fiatalabb lett! Ez letagadhatatlan tény. Hold Államba kiküldött tudósítónk jelenti, hogy Viktor Szíriusz kapitány a sikeres felélesztés óta százezernél több levelet kapott hasonló módon fiatalodni vágyó hölgyektől…”

Két hét múlva nagy napra virrad az En-Ef-Cé!

Meglátogathatják Conchita nénit és Pintont!

Teljes taglétszámban várják a bebocsátást a kórházi különosztály előszobájában, amelyet valósággál elborítanak a világ minden tájáról küldött virágok és ajándékok… a rajongók szeretetének jelei.

Leonida néni aggódva kérdi:

– Nem kellett volna nekünk is valamilyen ajándékot…

Pierre a szavába vág:

– Második tag, legyen nyugodt. Hoztunk.

Nyílik az ajtó…

Előttük áll Perez Casteiro, feleségével és kisfiával.

Conchita és Pinton légiesen szépek, fehérek, szinte átlátszóak!… Conchita egymás után megöleli és megcsókolja a gyerekeket és Leonida nénit.

– Tudom, hogy nektek köszönhetem az életemet… és a kisfiam életét.

Leonidának máris bőven omlanak a könnyei, de Pierre és Berci is gyanúsan fintorog. Liuna tehát előlép.

– Látom már, ismét én fogok beszélni.

– Beszélj… – nyögik a fiúk.

– Kedves Conchita néni, kedves Pinton. A Négy és Fél Cimbora (ezek mi vagyunk) rendkívüli értekezleten megvitatta, kié a főérdem, hogy ti életre kelhettetek. Tagadhatatlan, hogy Szíriusz bácsi, Davido professzor, mi négyen és még sokan mások mind megtették, ami tőlük tellett. De a legfőbb érdem mégis Csibészé! Ha annak idején, amikor először találkozott „Antonio Sao Felipe” úrral, nem gurul dühbe, nem támadja meg „Antonio bácsit”, nem szakítja el a nadrágját…

Egy pillanatra megakad. Keresi a logikus folytatás kimondható szelíd szavait. De nincs rá szükség. Casteiro bátran kiegészíti a mondatot:

– …akkor ők még ma is ott ülnének a graviplánban, mint élettelen jégszobrok, és ott ülnének az idők végtelenjéig…

– Köszönöm, ezt akartam mondani. Mindebből az következik, hogy Conchita néniék Csibésznek tartoznak a legnagyobb hálával. Most megkérdezzük Csibészt… gyere ide, kiskutyám… bal fülecske… jobb fülecske… Milyen hálát vársz Conchita nénitől és Pintontól?

A műkutya hármat lép előre, szétveti a lábát, és szép értelmesen, tisztán mondja:

– Tessék engem nagyon szeretni!

Pinton átszellemült, csodálkozó arccal suttogja: – Mama… ez a kutya beszél!

– Igen, kisfiam, beszél. Emlékszel… mondta apuka, hogy Csibész, a játék kutya segített minket megtalálni, és hogy beszélni is tud.

– Igen, mondta… de én nem hittem el.

Pierre-nek közben megjött vezéri hangja.

– Kedves Pinton, értesültünk róla, hogy apukád, anyukád és te holnap elutaztok a Földre, Capri szigetére, ahol egy szanatóriumban hat hónapig fogtok gyógyulni, erősödni, pihenni. Mi azt hisszük, hogy ilyen rettenetesen nagy távolságból ti nem tudnátok megfelelően nagyon szeretni Csibészt. Éppen ezért arra kérünk, hogy fogadd el tőlünk ajándékba…

Pinton felkiált:

– Csibészt?!… Nekem akarod adni Csibészt?!

– Igen. Arra kérünk, fogadd el tőlünk ajándékba Csibészt.

Casteiro azonnal tiltakozik.

– Nem, ezt nem lehet! Pinton nem fogadhatja el. Hiszen Csibész a ti legjobb barátotok, szövetségesetek… cimborátok! Azonkívül kifejezhetetlen értékű műremek!

Pinton azonban határozottan kijelenti: – Apa! Azt hiszem, elfogadhatom. És el is fogadom.

– Kisfiam… – kezdené Conchita a nevelést, ha Pierre közbe nem szólna:

– Conchita néni, Perez bácsi, ne vitázzunk. Azt javasolom, kérdezzük meg Csibészt. És amit ő akar, az legyen.

– Nem bánom. Rendben van – egyeznek bele.

– Csibész! Figyelj! Itt akarsz maradni velünk a Holdon, vagy elmész Pintonnal a Földre?

A műpuli határozottan, érthetően nyilatkozik: – Elmész Pintonnal a Földre.

A minifurgonban hazafelé azt kérdezi Berci: – Jegenye! Áruld el, hogyan csináltad?

– Egyszerűen. Csibészt beprogramoztam, hogy ismételje meg a kérdésem utolsó szavait. Azt kérdeztem: „Itt akarsz maradni velünk a Holdon, vagy elmész Pintonnal a Földre?”

Szépen megismételte: „Elmész Pintonnal a Földre.”

– Hű de ravasz vagy, Jegenye!

Halkan, sziszegve suhan légpárnáin a minifurgon. Utasai csendesek, szótlanok. Mint amikor valami mérhetetlen erőmegfeszítéssel elvégzett munka után tunyán magába süpped az ember. Liuna szólal meg végül: – Én találtam ki, hogy Pintonnak ajándékozzuk Csibészt… most mégis úgy érzem, hogy hiányozni fog…

Pierre „férfiasan” leinti:

– Ne nyafogj, Pulykatojás! Viszontlátod hat hónap múlva!

Hat hónap múlva – pontosan 2480. március 20-án – a Holdra hazatért Casteiro család „házavatást” tart. Legjobb barátaikat hívták meg: Szíriusz kapitányt, Leonida nénit, Renard-ékat, Stefféket, Kocsis János professzort, az okos Toyamát, Robertót… és természetesen Martim Gomes kormányzót a feleségével.

Az asztalokon, Helga virágdíszei alatt, Otto Steff ételkölteményei csábítják falatozásra a sétáló, csevegő vendégeket… és legalább tízféle italt kínál a bárpult.

Az asztallábak és emberi lábak erdejében Pinton és Csibész cikázik – fogócskát játszanak… .

A kormányzóné – óriási gyöngyházfényű fotelba süppedve – Casteiróval és világszép feleségével beszélget. Conchita bőrét aranybarnára színezte a délolasz napsugár. Izmos, karcsú testének mozgása a nagymacskákra emlékeztet.

– Igaz a hír, kedvesem, hogy ismét filmezni fog?

– Igaz, asszonyom. Megállapodtam az olaszokkal. A jövő héten már kezdjük a forgatást. . .

– Itt a Holdon?

– Ó, dehogy! Természetesen a Földön, főleg Szicíliában.

A kíváncsi öregasszony mindent akar tudni.

– Hogy fog odautazni, szívecském?

– Gondolom, lunabuszon és graviplánon.

A kormányzóné rémüldözik.

– A történtek után rá mer ülni arra a szörnyű masinára?

– Nagyon megbízható közlekedési eszköz – bizonygatja Conchita. – Most is az hozott minket Párizsig.

– Pilóta nélkül?

– Ezek a gépek többnyire pilóta nélkül járnak. De vannak pilótáik… Most is velünk volt a Világállam egyik legkiválóbb graviplánvezetője: a férjem.

– Soha többé nem fogtok egyedül repülni! – mondja nevetve Casteiro, de érezni lehet, hogy komolyan gondolja.

A pletykára éhes hölgy a férfihoz fordul.

– Ne haragudjon, hogy megkérdezem… én már csak olyan feledékeny öregasszony vagyok… annak idején ott Rióban mi is történt azzal a graviplánnal?

Casteiro készséggel válaszol:

– Tízszeres kezdősebességgel indult. A szabályos másodpercenkénti 1300 méter helyett 13 000 méterrel. Hamarosan elhagyta a Földet, kiszökött a világűrbe – magyarázza „népszerűen” a házigazda.

– Micsoda baleset! Kellemetlen lehetett! – sápítozik a kormányzóné.

Aztán csipeget a tányérjára halmozott tortákból. Majd ismét Conchitát fürkészi.

– Hallottam magáról, drágaságom, valami gyönyörűt… valami meghatóan szépet… Igaz-e vajon?

– Árulja el, asszonyom, mit hallott.

– Azt, hogy amikor életre keltés után először találkozott a férjével, az első szava az volt: „Perez! Bocsáss meg, szívem!” Ez a szeretet csodálatos megnyilatkozása! Valóban ezt mondta?

A férfi és a nő egymásra néz… és kitör belőlük a nevetés.

– Perez!… Mondd el!…

Casteiro elmondja:

– Igen, valóban így hangzottak az első szavai. De folytatásuk is volt. Az egész mondatot idézem: „Perez! Bocsáss meg, szívem! Tudod, mindig rossz matekos voltam. Nem a graviplán volt a hibás, hanem én. Nem tudtam pontosan, hogy a 13-as szám után hány nullát kell lenyomni, hogy 1300 legyen!… Eggyel többet nyomtam!

Nox-9 óra. A kupolavárosban már mindenki alszik.

A „házavatás” vendégei is hazamentek. Leonida néni indította a sort, őt „hívta a kötelesség”. Majd Pintont fektették le. Lábainál Csibész hever. Egész éjjel őrzi gazdája álmát.

Ezután a kormányzóné szundított el ültében… Martim Gomes azonnal búcsúzkodni kezdett. Szeretettel ölelte magához Casteirót, majd ősapáink „kézcsókjával” Conchita legendás szépségű ujjait. (Honnan tudja a kormányzó bácsi – töpreng Liuna –, hogy hajdanában ez volt a férfiúi tiszteletadás jele? Talán a plasztikinóban látta?) Nem sokkal később a többiek is mind hazamentek. (Pierre, Berci és Liuna – szokásuk szerint – a kerteken, kerítéseken keresztül.) Viktor Szíriusz még marad egy keveset. Ülnek Casteiróval kettesben… csendesen… és ugyanarra gondolnak. Holnap kezdődik a mindennapi, szürke élet… az áldott, egyforma élet… amikor nem történik semmi említésre méltó dolog…

Koccintanak.

– Salve…

– Salve…

Aztán Szíriusz is szedelőzködni kezd. Casteiro kikíséri a háza kapujáig… Sokáig állnak egymás mellett a félhomályban.

Fejük fölött, iszonyú magasan, védelmezőn borul rájuk az óriási homorú félgömb, a 27-es kupola… Acélüveg bordáin átcsillan egy-egy csillag, s a szelíd fényű félföld halványkék sugara…

Kemény kézfogással búcsúzik a két férfi.

– Jóholdat, Perez!

– Jóholdat, Szíriusz kapitány!

SZÍRIUSZ KAPITÁNY ÉS CSILLAGLÁNY

Feleségemnek,
aki elnéző, jóságos bírálóm

ELSŐ FEJEZET

amelyből 51 ártatlan betűről esik szó

Viktor Szíriusz vastag bőrszivart kotor elő a zsebéből.

– Remek volt az ebéd, kedves Leonida. A kelbimbó különösen ízlett!

– Azt meghiszem! Saját kertünkben termett! Ilyent nem eszik senki a Holdon!… Kövér osztrák barátjának csövön érkező gyári kotyvalékai és az én kosztom: ég és föld!

– Nono – mosolyog a kapitány –, ne becsmérelje Otto Steff Központi Konyháját, ahol naponta tízezer embernek sütnek főznek. Nagyszerű intézmény az! Frissen, forrón érkeznek az adagok, ízletesek, táplálóak, változatosak…

Leonida a szavába vág:

– Akkor miért nem eszi az ő ételét?

Szíriusz kapitány égszínkék szemében megvillan az emlékezés lángocskája.

– Megszoktam a maga főztjét, Leonida. A fiatalságomra emlékeztet. Édesanyám ugyanígy csinálta a blincsikit.

Leonida szerényen megjegyzi:

– Tőle tanultam… Mikor is? Éppen hetven éve… igen, 2410-ben. Huszonegy éves voltam… maga, Viktor Szíriusz, harminc. Akkor nevezték ki másodosztályú orvos hadnagynak a jó öreg Canopus űrhajóra. Emlékszik?

– Hogy a csudába ne emlékeznék! Magának két hirtelenszőke copf fityegett a füle mögött. Ott sündörgött mindig a konyhánkban…

– Nagyon szerettem és tiszteltem Anna Andrejevnát…

Kis csend huppant közéjük.

– Leszedem az asztalt.

Tányérok, evőeszközök csörrennek.

Szíriusz kapitány nézegeti, ropogtatja a szivarját.

– A Hold 211 kupola városának 3013 lakásában most mindenütt befejezték az ebédet, de sehol sem szedik le az asztalt.

– Tudom – replikázik mérgesen Leonida. – Nem szedik le, mert jön a vákuumrobot. Felszippantja a pihekönnyű műanyag edényeket. Elröpíti a zúzdába. Mi viszont meisseni porcelánból eszünk… Na! Miért nem gyújt már rá arra a büdös szivarra?!

– Várom a prédikáció folytatását: a svéd Olaf Bergson már 2110-ben felfedezte a rákbetegség kórokozóját, amely a…

Mint felhúzott beszélőgép folytatja az asszony: –… amely a dohányfüstben 34 százalékos arányban van jelen…. – Hirtelen elneveti magát. – Megátalkodott vénember! Beszéltet engem, mint egy papagájt! Szívja csak azt az ocsmány szivart! Tegye tönkre a tüdejét, ha százegy év alatt nem jött meg az esze!

Művészi ezüstszobrocskát tol Szíriusz orra elé. Arasznyi férfiaktot, mely felemelt kezében faágat tart. Leonida megnyom a talapzaton egy kis gombot. A faág lángra lobban.

– Tessék! Kedvenc Prométheusza! Gyújtson rá!

Szíriusz hosszan elnézegeti a tüzet lopó isten picinyke mását, aztán elfújja a lángot.

– Köszönöm. Nem kell. Nem gyújtok rá… Elmegyek, dolgom van.

Leonida rosszallóan csóválja a fejét.

(Leonida ugyanis nem szereti, ha a gazdájának dolga van. A Hold Államban – 2480-ban, történetünk évében – 10 ezer ember él. Ebből 9999-nek valóban van dolga… Szíriusz az egyetlen, akinek nincsen. A kapitány, nyugalomba vonulásakor, kormányzói engedéllyel kedves Holdjára költözhetett. Munkát azonban nem kapott. Tehát ha most dolga van, azt csak maga csinálhatta magának. Mint legutóbb is azt a Casteiro ügyet. Alig pár hónapja, hogy Viktor Szíriusz és ifjú barátai: Pierre, Liuna és Berci, életüket kockáztatva, csodával határos módon visszahozták a fagyhalálból a kis Pintont és édesanyját, Conchita Ibanezt. Hősi tettükért ünnepelte őket az egész Világállam – de Leonida néni ebből nem kér még egyszer! Most csend van, és nyugalom, és békesség, és ez olyan jó… Tehát meg kell kérdeznie:) – Mi dolga lehet magának, Viktor Szíriusz?

A kapitány úgy olvas Leonida gondolataiban, mintha a Luna Magazint lapozgatná.

Ezt válaszolja:

– Nem kötöm az orrára.

– Úgy?… Vegye tudomásul, nem is vagyok rá kíváncsi! Tartsa meg magának! – vág vissza az öregasszony, és sértett méltósággal indul a konyha felé.

Szíriusz békítően megállítja.

– Ne haragudjék. Csak tréfáltam .. Szívesen megmondom, hová készülök. Roberto Namora kért valami szakmai tanácsfélét.

A Központi Híradástechnikai Intézetbe megyünk…

Leonida rácsap a többes számra.

– Aha! Megyünk! Szóval nem egyedül megy, hanem a gyerekekkel! Már megint veszedelembe sodorja őket!

– Rémeket lát, kedves Leonida. Roberto egy mikrohullámú közlést fogott, de nem érti a szövegét. Azt szeretné megmutatni. Ötvenegy ártatlan betű…

Pierre a lila huzatú, krómacél forgószék támláján lovagol, Berci a berregő, kattogó, sípoló, csengető, kopogó, temérdek hírt hozó és hírt vivő masinát nézegeti, Liuna azokat a tánclépéseket próbálgatja, amelyeket tegnap este látott a Borneói macska című filmben… tarám… taratam… tarám… taratam… Lábával ügyesen figurázik a dúdolt ritmusra, piros haján megmegCsillan a mennyezet hideg műfénye.

– Nem értem, miért jöttél ide, ha nem érdekel a probléma?!

Ezt Pierre mondta, ingerülten, gorombán. Liuna ránevet a fiúra.

– Azért jöttem, mert Roberto meghívott. Nem a probléma hívott meg.

– Roberto nem azért hívott, hogy billegesd magad. A probléma miatt…

– Jó, jó, csillapodj. A problémát majd megoldjátok. Úgyis jön Szíriusz bácsi, és segít. Tudod jól, hogy Roberto kiment eléje a minifurgonállomásra…

Ebben a pillanatban Berci felüvölt: – Hahóóóó! Jönnek! Látom őket!

A kontrollkamera képernyőjén valóban feltűnik Szíriusz kapitány és kísérője. Átmennek az előcsarnokon, belépnek a liftbe. Néhány másodperc múlva halkan csusszan a terem ajtaja… és előttük magaslik Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitány.

– Jóholdat, gyerekek!

– Jóholdat, Szíriusz bácsi! – köszönnek vissza.

– Rég nem találkoztunk. Mi újság a Négy és Fél Cimbora háza táján?

Pierre játékosan előlép.

– Tisztelettel jelentem, hogy a Négy és Fél Cimbora feloszlott. Megszűnt. Mínusz egy: Leonida néni nem járt az öszszejöveteleinkre. Mínusz fél: Csibészt Pintonnak ajándékoztam. Maradtunk mi hárman. Úgy érezzük, hogy felnőttünk. Nem illik már hozzánk az ilyen kisiskolás játék.

Szíriusz gyanúsan bólogat.

– Persze, persze… felnőttetek, értem. Már majdnem tizenhat évesek vagytok, ugye?

– Én tavasszal leszek – mondja Pierre.

– Én csak ősszel – ez Berci megjegyzése.

Liuna bolondozva megrázza a fejét.

– Nekem azt mondta az anyukám: „Kislányom, nagylány lettél. Igazi hölgy.” A hölgyek korát pedig nem illik firtatni.

Ezen nevetnek.

– Bölcs előrelátás. Lenhajú Aino okos asszony… No de lássuk a medvét!

– Milyen medvét szeretne látni Szíriusz bácsi? – kíváncsiskodik Berci.

Liuna kész a válasszal:

– Oktondi fiúcska! Lássuk a medvét: ókori szólásmondás. Azt jelenti: térjünk a tárgyra. Először Horatiusnál olvashatjuk… Persze ti nem tudjátok, ki volt Horatius. Régi római költő…

Pierre kötekedve közbeszól:

– Légy szíves, azt is magyarázd majd meg, hogy mi volt a medve!

Szíriusz kapitány védelmébe veszi a kislányt: – Hagyjátok, hadd mondja el, mit írt Horatius.

Liuna szertartásosan bókol a híres ember előtt.

– Köszönöm, ura,. önnek mondom egyedül. Barbár fülek ne hallják… A Bella Itália című olasz képeslapban olvastam és láttam, hogy nemrégiben egy eddig ismeretlen horatiusi disztichon került elő a toszkánai Sextus-villa kőfalába vésve. Világnyelvre én fordítottam le – persze anyukám segítségével, így hangzik:

Unja az ünnepi szép szöveget, meg a verset a köznép,

Medvéket követel! Vért, s tépett beleket! [Vért, s kiszakadt beleket! :)]

Pierre tapsol.

– Nem rossz! A műveletlen tömeg selejtes szórakoztatása! Célba talál!

Liuna kedvesen rámosolyog a fiúra.

– Ó! Hát megértetted?…

– Képzeld!…

Szíriusz kapitány összeráncolja a homlokát.

– Fegyverszünetet hirdetek! Liuna és Pierre, ássátok el a harci bárdot!

– A harci bárd a háborút jelképezte Amerika őslakossága…

– Csend! – csattan a kapitány hangja. – Az ingerkedésnek vége! Megvonom a szót! Tudomásul vettétek?

Liuna és Pierre összenevet.

– Igen.

– Igen.

– És átadom Robertónak.

– Halljuk!

(Ezt Berci kiáltotta.)

Ettől az egyetlen indulatszótól lecsendesedett minden háborgás. Roberto Namorára tapadnak a szemek. Vajon mit fog mondani?…

Kicsit köhint, azután elkezdi:

– Hát… tulajdonképpen azért hívtam meg a társaságot… azaz titeket és a kapitányt… mert különös szöveg került a birtokomba. Nevezhetném dokumentumnak vagy üzenetnek is… bevallom, nem tudom… illetve zavarban vagyok a jelentésével…

– Túl körülményesen kezded, fiam. Térj talán a tárgyra.

– Azaz: lássuk a medvét! – szellemeskedik Berci.

Roberto fehér papírcsíkot húz elő a zsebéből, amelyen hosszú sor írás látszik.

– Nos, a medve itt van. Ezen a rotaszalagon:

Lélegzetvételnyi szünet után záporoznak a kérdések.

– Távirat? Tudósítás?

– Egyik sem.

– Űrtelex vagy videfonszöveg?

– Nem, nem.

– Ki küldte? Ki a feladó?

– Nem tudom.

A kérdezők csodálkoznak. Elmúlik pár másodperc, míg Liuna megszólal:

– Az illető talán nem írta alá? Nem közölte a nevét?

– Nem tudom.

Berci nem érti a dolgot.

– Nem tudod? Nem tudsz olvasni?

Szíriusz kapitány helyére teszi a kérdést.

– Roberto tud olvasni. Elolvasni nem tudja a szöveget, mert rejtjeles.

Az érdeklődés egyszerre megnövekszik. Izgalom ül az arcokra.

Liuna így fogalmazza meg mindannyiuk elégedetlenségét:

– Kérlek, Roberto, légy egy kicsit közlékenyebb. Minden szót úgy kell kihúzni belőled. Tájékoztass részletesen.

– A kapitány úrnak videfonon már elmondtam, hogy pontosan ma tizedik napja, Sol-320-kor, az MM-025-ös csatornán szokatlan módon, bejelentkezés nélkül vettem ezt az írott, rövid üzenetet vagy közlést, vagy micsodát… amit itt tartok a kezemben.Tessék, nézzétek. Ötvenegy közönséges földi, úgynevezett latin betű… és semmi értelme nincs.

Mohón nyúltak a papírszalagért. Ezt látták rajta:

GRKÁEISKDTTAÁOMRTRAAÁBLHEOAKSTÉCEBPLKAZNKÖÜKVSADENÜ

– Ezt tehát tíz nappal ezelőtt fogtad? – kérdezi Pierre egész fölöslegesen.

– Igen. És azóta mindennap, rendszeresen ugyanabban az időben újra és újra jelentkezik, ugyanezzel a szöveggel.

– Kicsoda?

Nem tudom.

– A jelentkezések közötti idő is azonos? Mondjuk 24 óra?

– Igen, azonos. Pontosan 23 óra, 56 perc, 4 másodperc.

Berci felrikkant:

– A Föld forgási ideje!

– Valóban – erősíti meg Roberto. – És ennek megfelelően a mai, tizedik adás Sol-104 után 36 perccel érkezett.

Most Liuna érdeklődik:

– Mondd, kedves Roberto, a közlemények időtartama változó vagy azonos?

– Hajszálpontosan azonos. Többször lemértem. Az 51 leütés mindig 5,1 másodpercig tart. A betűsor hossza a rotacsíkon 51 centiméter.

Pierre okos arcot vág, és tanárosan magyarázni kezd: – Azt hiszem, a rejtély megfejtéséhez máris közeledünk. Először: a betűk földi eredetűek. Aki leadta, ismeri az írásunkat, tehát földi ember. Másodszor: az adás a Föld forgásához igazodik, tehát a Földről kell jönnie. Harmadszor: a vételi idők és a betűsor állandó hossza azt bizonyítja, hogy előre felvett szöveget ismételget a titokzatos adó. Most már csak a betűket kell megfelelően csoportosítanunk, ami nem látszik túl nehéznek. Igazam van, Szíriusz bácsi?

A kapitány hümmög egy kicsit, aztán csak kimondja: – Tetszetős az okoskodásod, de nem tudsz bizonyítani semmit. Nézzük csak először a földinek minősített latin betűket… Roberto fiam, ismertesd velünk a beérkező adások pontos útvonalát.

– Igenis. Óriási antennarendszerünk mindenfajta, adó, mindenfajta sugárzását először a központi elosztóba továbbítja, onnan kerül a megfelelő átültetőbe. Ez azonnal lefordítja világnyelvre, és leírja latin betűkkel.

– Hoppá! – nevetgél Liuna. – A latin betű mint bizonyíték kimúlt. Szövegünk nem világnyelven érkezett.

Roberto helyesbít:

– Érkezhetett világnyelven is, vagy bármilyen földi, esetleg nem földi nyelven.

– Azt szeretném tudni – veszi vissza a szót Szíriusz kapitány – , hogy az eredeti szöveget feljegyzi-e, memorizálja-e a fordítógép.

– Sajnos semmiféle rögzítés nem történik… Ez eddig nem látszott szükségesnek.

Liuna váratlanul felugrik.

– Bocsánatot kérek… Szíriusz bácsi! Az előbb elhangzott egy mondat! Hagyjuk elszállani a semmibe?

– Gondoltam, hogy te nem fogod hagyni, kislányom.

– Nem is! Roberto, azt mondtad: érkezhetett bármilyen földi vagy nem földi nyelven! Mit értesz azon, hogy nem földi?

– Úgy gondolom, hogy esetleg… Földön kívüli állómás…

– Űrhajó?

– Talán… talán egy másik bolygó…

Liuna csak nem tágít.

– Úgy véled: idegen bolygó idegen lényei?

– Ezt… bocsánat, ezt ilyen határozottan nem állítottam … nem is valószínű…

– De lehetséges?

Erre már Szíriusz kapitány válaszol: – Igen, lehetséges. De vizsgáljuk csak tovább Pierre „bizonyítékait”. Második állításod az volt: ha az adás a Föld forgásához igazodik, akkor a Földről is kell jönnie. Mit szólsz hozzá, Roberto?

– A rejtjeles szöveget az MM-025-ösön vettem. Ezt a csatornát a Világállam már tizenöt éve a világűrre tartalékolta. Sem a nagy állami adók, sem az amatőrök nem használhatják…

– És ha mégis? – erősködik Pierre. – Lehet kalózadó is!

– Nem Jehet. Megmértem a sugárzás energiáját. Tízszerese minden földi adónak. Megkockáztatom azt az állítást, hogy ekkora energiával földi adóállomás nem rendelkezik.

– Akkor… akkor mivel magyarázod, kedves Roberto, a Föld forgásához alkalmazkodó adásismétléseket?

Ezt már Berci kérdezte.

– Elképzelhető… most csak hangosan gondolkozom – szerénykedik Roberto – elképzelhető, hogy az ismétlődő azonos üzenetet… valahonnan… azért irányítják minden alkalommal a Föld azonos földrajzi tájára, mert így valószínűbb, hogy előbbutóbb venni fogja valaki.

– De hiszen te a Holdon vetted!

– Erre is van magyarázat: az adósugár szóródása. De természetesen vehettem volna a Föld felénk eső oldalán is.

Liunának kipirul az arca.

– Ez borzasztóan érdekes! És te borzasztó okos vagy, Roberto!

Viktor Szíriusz tovább boncolgatja a problémát: – Ami a titokzatos szöveg könnyű megfejtését illeti, abban sem bízom. Robertónak tanult szakmája a rejtjelezés. Alaposan ismeri a titkosírások és jelrendszerek egész irodalmát. Mégis tíz napja birkózik ezzel az 51 betűvel, eredménytelenül.

– Való igaz, kapitány. Kipróbáltam sok száz variációt. Sajnos nem vagyok „borzasztó” okos.

– Ehhez nem is leszel sohasem. 51 tagnak a teljes variációja, figyelembe véve a betűk ismétlődését, még mindig billiós nagyságrendű szám!

Most ismét Berci veszi át a szót:

– Talán nem is ezeket a betűket kell helyes sorrendbe rakni, hanem az ábécé szerinti előttük vagy utánuk következőket… Aztán az sincs kizárva, hogy kódolva van a szöveg. Láttunk a plasztikinóban elég sok ósdi kémfilmet. Netán egy bizonyos könyv meghatározott oldala szükséges a megfejtéshez… vagy egy rács… esetleg…

– Ne folytasd, Kocsis Berci! – Liuna Steff állítja meg a kémromantikába gabalyodott fiút. – Szíriusz bácsi, kérem, én nem sokat értek a rejtjelezéshez, de a józan eszem azt diktálja, hogy ez a szöveg nem lehet titkosírás.

Szíriusz kapitánynak tetszik a bevezető.

– Folytasd csak kislányom.

– Folytatom. Rejtjelezni olyan szöveget szoktak, amelyet csak a beavatott személynek szabad elolvasnia, másnak nem. Ezzel ellentétben ez a mi szövegünk feltehetően valamilyen közlés, azért hangzik el naponta, immár tizedszer, hogy valaki minél hamarább elolvassa és válaszoljon. Tehát az olvashatóságát nyilván nem nehezítették meg rejtjelezéssel. A maguk módján egyszerűen leírták, és nekünk egyszerűen el kellene olvasnunk.

– Li! Rajta! Csak így tovább!

Ezt az önkéntelen, lelkes buzdítást Pierre harsogta. Liuna elragadó mosollyal nyugtázza.

– Köszönöm, ez jólesett.

Viktor Szíriusz gyönyörködve hallgatja a piros hajú kislány hibátlan okfejtését.

– Amit mondasz: logikus. De használtál egy érdekes kifejezést: a maguk módján. Ezt úgy gondolod, hogy… no, inkább mondd el te.

Liuna rácsodálkozik a kapitányra.

– Szíriusz bácsi már tudja?

– Csak sejtem… De folytasd. Te tetted le a garast.

Berci megjátszott rémülettel közbekiabál:.

– Liuna! Most nehogy azt kezdd magyarázni, honnan ered a „letette a garast” szólásmondás! Megígérjük, hogy később meghallgatjuk. A titkosírásról beszélj!

– Ejnye, Berci, hát nem figyelsz? Épp az előbb bizonyítottam, hogy nem titkosírás. Azt hiszem, hogy valaki a maga nyelvén és a maga módján leírt egy üzenetet…

– Megállj! Már harmadszor hallom, hogy a „maga módján”.

Lennél szíves felvilágosítani, mit értesz ez alatt?

– Örömmel… Mint tudjátok, kiskorom óta bejárok a Központi Könyvtárba, ahol édesanyám sok érdekes könyvritkaságot mutatott.

– Tudjuk! – zengik duettban a fiúk.

– A legtöbb európai nyelven balról jobbra és elölről hátrafelé írnak és olvasnak. Ehhez alkalmazkodik a mai világnyelv is. De láttam például héber bibliát, amelyet ugyan vízszintesen, de jobbról balra és hátulról előre kell olvasni. Kínai könyveket, amelyek felülről lefelé olvasandók. Láttam az inkák zsinórírását: hurkolt csomók a betűi… no és az irokéz indiánoknál kagylófüzérek tartalmazták a közlést. Láttam botokra faragott rovásírást és még sok mindent… Tehát az olvasási irány sokféle lehet. Feltételezhetjük, hogy a mi ismeretlen üzenőnk egyszerűen a maga módján, vagyis a náluk szokásos alakzatban, irányban, sorrendben írta le a mondókáját. Ezt azután a mi fordítógépünk áttette világnyelvre, s nem kapván ellentétes utasítást, a szokásos európailatin módon, azaz vízszintesen, balról jobbra, elölről hátrafelé csoportosította a betűket…

Berci felsóhajt.

– Hajaj… alaposan összekeverhette! Einstein bajuszára! Mikor fogjuk ezt az 51 betűt helyes sorrendbe rakni!

Szíriusz kapitány azonnal válaszol: – Semmikor. Mert ezek a betűk nincsenek összekeverve. Liuna, ugye, így gondolod te is?

– Igen, így. A betűk jelenlegi sorrendjét nem szabad megváltoztatni. Csoportok, részletek, alakzatok eltávolodhattak egymástól, más és más síkformát vehettek fel, de valamilyen törvényszerű összetartozás jellemzi őket. Ezt a jellemzőt kell megtalálnunk.

Roberto Namora figyelmesen hallgatta a kislány fejtegetéseit.

– Azt hiszem, Liuna kitapogatta az igazságot. Mondjuk, hogy az eredeti betűsor tíz darabra szakadt, s ezek a töredékek találomra ismét összeálltak. Ilyenformán a billiós nagyságrendű feladat jelentősen összezsugorodott. Most már csak tízszer-kilencszer-nyolcszor-hétszer-hatszor-ötször-négyszer-háromszor-kétszer-egy, azaz 3 millió 628 ezer, 800 variánst kell megvizsgálnunk.

– Nagyszerű! Kezdjük el! – humorizál Berci.

Szíriusz kapitány komolyan bólint.

– Bizony elkezdjük. Azonnal elmondom, hogyan.

Az arcokra feszült figyelem ül.

Viktor Szíriusz kényelmesen elhelyezkedik, és mondja: – Tegnap meglátogattam kitűnő barátomat, Perez Casteirót. Náluk vacsoráztam. Apukád - ez Liunának szólt - igazán remek menüt küldött: rakott spárga előételt, párolt borjúcombot vörösboros mártással, köretekkel és gesztenyés tekercset. Mondtam is Leonidának, hogy semmi értelme az otthoni főzőcskézésnek. Öregségére kímélhetné magát… No, amit ezért kaptam!

Pierre bátortalanul közbeszól:

– Szíriusz bácsi, ezt máskor… illetve azt tetszett ígérni, hogy a variációkról…

– Arról beszélek. Legyetek türelemmel… Na, szóval pompás vacsora volt. Perez barátom és filmsztár felesége jól érzi magát, üdvözölnek benneteket. A kis Pinton szépen fejlődik, és testileg-szellemileg káprázatos gyorsasággal pótolja a hibernált állapotban töltött kimaradt éveket. Okos, udvarias fiú lett. Nem mondom, kicsit sápadt, szobaszínű, azonban egészséges.

– Örülünk neki, de…

– Igen, ez a de! Éppen erről van szó! Conchita panaszkodott, hogy a gyerek nem boldog. Nem vidám, nem játszik semmivel, senkivel, nincsenek korához illő barátai, hallgatag. Azt kérdezte, nem fogadnátok-e be magatok közé.

Pierre azonnal válaszol:

– Szíriusz bácsi, kérem, mi kedveljük Pintont, és igazán örömmel teljesítjük Conchita néni óhaját. Az elmúlt hónapokban csak azért viselkedtünk tartózkodóbban, mert nem akartunk tolakodónak látszani. Ne gondolják, hogy a hálájukra spekulálunk.

Berci veszi át a szót:

– Természetesen bevesszük Pintont a „bandába”! Tessék nekik megmondani, hogy… – Hirtelen elhallgat. – Bocsánat… De nem tudom, miért beszélünk erről, miért nem a hárommillió variációról?

Liuna agyában világosság gyúl.

– Hiszen arról beszélünk! Szamarak vagyunk, hogy nem vettük észre! Szíriusz bácsi már kezdettől fogva arról beszél! Mert ha Pinton közénk jön, akkor jön Csibész is! És Csibész ezt a hárommillió variációt három perc alatt feldolgozza.

– Hurrá! Éljen! – lelkesedik a kéttagú kórus.

– Jól van, jól van… – csitítja őket a kapitány. – Valóban erre gondoltam. Csupán egyetlen dolog aggaszt. Ottlétem alatt nem láttam Csibészt. Pedig neki azelőtt szokása volt a lábak között bujkálni, az ölekbe felkéredzkedni. Nem kérdeztem rá, vártam, hogy szóba hozzák. De senki nem említette.

Liuna hangjában félelem lapul:

– Talán Pinton túl kicsi hozzá, nem értékeli eléggé… talán megunta… vagy szétszerelte, elrontotta, kidobta… Szegény Csibész!…

– Nem kell mindjárt a legrosszabbra gondolni – nyugtatgat Berci. – Lehet, hogy Casteiro bácsi használja a gyárában számítógépnek.

– Sok minden lehetséges. Majd tapintatosan kiderítjük. Most határozati javaslatot teszek: holnap délután látogassuk meg a Casteiro családot…

Conchita néni friss narancslevet tölt a poharakba.

– Kóstoljátok meg, nagyon finom.

Pierre büszkén hozzáteszi:

– A narancs itt, a Holdon, a 16-os kupolavárosban, édesanyám melegházában termett.

A gyerekek Pinton toronyszobájában uzsonnáznak. Conchita az automata lépcsőre lép, mely azonnal elindul vele, leszállítja a földszinti kisszalonba, ahol a felnőttek beszélgetnek.

Berci odasúgja Pierrenek:

– Szíriusz bácsinak igaza volt. Csibész valóban nincs sehol. Már elő kellett volna kerülnie… Kérdezd meg!

– Nem tehetem… nem illik. Azt hihetné: sajnálom, hogy neki adtam.

Pinton közben átveszi a házigazda szerepét. Jókedvűen sürög-forog. Tányért, evőeszközt vált, poharakat cserél, ügyesen kínál. Liuna megdicséri:

– Kész nagyfiú vagy! Ha kedved tartja, találkozzunk gyakrabban.

Pinton arca felragyog.

– Igazán?!… Én nagyon szívesen barátkoznék veletek. – Hirtelen támadt aggodalommal folytatja. – Vagy nem úgy gondolod?

– De! Nagyon is úgy!

– Ti olyan okosak vagytok, és olyan érdekesek. Az életetek izgalom izgalom hátán. Én meg időnként úgy unom magamat…

– Unod magadat?… Nem jársz iskolába? Nincsenek osztálytársaid?

– De vannak. Túl sokan is! – kesereg Pinton. – Tudod, csodabogár vagyok a szemükben. Bámulnak, bambaságokat kérdeznek, mert öt évig hibernáltan, azaz mélyhűtött állapotban éltem… – Egyszerre észbe kap. – Bocsássatok meg! Nem tudom, mi van velem, éppen nektek magyarázom, akiknek az életemet köszönhetem!

Pierre erre a szóra várt.

– Nem nekünk, hanem Csibésznek. Mert ha Csibész annak idején nem támadja meg Perez bácsit, nem hasítja végig a nadrágját, akkor mi nem kezdünk nyomozni… és te még ma is ott kuporognál édesanyád ölében a graviplán kabinjában, jéggé fagyva a mínusz 50 fokos hidegben. Tehát Csibészé az érdem!

Liuna azonnal kapcsol.

– Az ám, Csibész! Nem látom. Hol van Csibész?

Pinton elszontyolodik.

– Ó… Csibész…

– Csak nem történt baja – kérdezi riadtan Berci –, csak nem romlott el?!

– Sokkal rosszabb.

Pierre türelmetlenülnógatja:

– Micsoda sokkal rosszabb? Mondd már!

– Elmondom… Nektek elmondhatom… Amikor hazajöttünk Olaszországból, még minden rendben volt. Csibésszel nagyszerűen lehetett játszani, bújócskázni, versenyt futni, kitaláltunk mindenféle bolondságot… csodálatos hetek voltak! Egész addig, amíg egyszer édesanyámmal a kertben ültünk… és Csibész megjelent a toronyszoba ablakában. Meglátott, és mert beszédre volt kapcsolva, lekiabált nekem: „Pin-ton, le-men-jek?” „Gyere, Csibészkém!” – hívtam. Erre leugrott a tízméteres magasságból.

– Összetört?!

– Nem. Dehogy. Semmi baja nem esett.. de anyu elkobozta! Majdnem pontosan ugyanazt mondta, amit az előbb te, Pierre. Hogy tulajdonképpen neki köszönhetjük az életünket. Ha ő nem hasítja fel apa nadrágját satöbbi…

– És most hol van?

– Édesanyám házi múzeumában, vitrinben. Nem szabad hozzányúlnom. Nélküle pedig halálunalom minden. Ti ezt fel sem tudjátok fogni, mert veletek mindig történik valami érdekes.

Berci bedobja a fölcsalizott horgot.

– Hát, ami azt illeti, valami érdekes most is éppen készülőben van.

– Micsoda? – kíváncsiskodik a kisfiú. – Úgy szeretném tudni!

Berci sokat sejtetően lehalkítja a hangját: – Titkosírás… nem szabad róla beszélnünk.

Pinton elszontyolodik.

– De hiszen Liuna éppen most mondta, hogy barátkozhatunk.

– Természetesen barátkozhatunk, de ez még nem jelenti azt, hogy legbizalmasabb értesüléseinket kibeszélhetjük. Amit a Hármak Tanácsa tud, az államtitok!

Pinton tisztelettel megkérdezi: – Ki a Hármak Tanácsa?

Berci büszkén válaszol.

– Természetesen Pierre, Liuna és csekélységem.

A kisfiú reménykedve szól.

– Mondjátok… esetleg… nem lehetnék én is tagja a Hármak Tanácsának?

Pierre kategorikusan kijelenti:

– Nem. A Hármak Tanácsának nem! – Nevetés bujkál a szemében. – De a Négyek Tanácsának igen!

Pinton néhány pillanatig fel sem fogja a közlés értelmét Aztán kirobban belőle az öröm.

– Igazán?!… Bevesztek?!… Mit kell tennem?!

Pierre komolyan válaszol:

– Először is vérszerződést kötünk.

– Vérszerződést?… Az micsoda?

– A vérszerződés… a vérszerződés… Majd Berci megmagyarázza.

– Igen… én valóban tanultam az iskolában… de már nem emlékszem pontosan. Talán Liuna…

A kislány természetesen tudja.

– Annak idején Berci ősei, a népvándorlás korabeli magyar vezérek, mikor Árpádot fejedelemmé választották, vérszerződést kötöttek. Késsel belevágtak a karjukba, a kicsordult vért aranykupába gyűjtötték, és abból minden vezér ivott egy kortyot…

– Brrrrr… – iszonyodik Pinton. – Ne haragudjatok, én nem vágom el a karomat!

– Légy nyugodt, én sem!

– Én sem!

Pierre és Berci csatlakozott ily módon Pinton tiltakozásához.

– Természetesen én sem – jelenti ki Liuna , de elvégezhetjük jelképesen. Mindenki egy kevés paradicsomlevet tölt ebbe a kehelybe, aztán iszunk belőle egyegy kortyot. Megfogadjuk, hogy egymásért és az igazságért, ha kell, vérünket hullatjuk!…

Dübörögve szalad le a mozgólépcsőn a kis Pinton, – Édesanyám! Tagja lettem a Négyek Tanácsának! És vérszerződést is kötöttünk! És… véletlenül kiömlött egy kis paradicsomlé az abroszra. Nem baj?

Conchita alig hisz a szemének. Ez a csupa élet legényke az ő kisfia lenne?

– Boldog vagy, gyermekem?

– Nagyon boldog, anyukám!… A paradicsomlé nem baj?

Szíriusz kapitány nyugtatja meg az izgatott tanácstagot: – Leonida néni majd megmondja, mivel lehet eltüntetni. Hívd őt fel.

– Köszönöm. És tudod, édesanyám, beavattak a Nagy Titokba! Roberto állítólag valami űrből érkezett üzenetet csípett nyakon. Lehet, hogy idegen lények küldték. Elhatároztuk, hogy Csibész segítségével próbáljuk megfejteni… ha megengeded. A barátaim szerint Csibész percek alatt megoldja. Tudod, apu, arról van, szó – fordul Casteiro felé –, hogy 51 betűből álló…

Casteiro megsimogatja Pinton kócos fejét.

– Tudom, kicsi fiam. Szíriusz bácsi nekünk is elmondott mindent.

– Apu… szeretném Csibészt visszaadni Pierrenek… – óvatosan hozzáteszi – anyu engedelmével.

– Édesanyád biztosan beleegyezik, hiszen Csibész a tiéd… én azonban azt tanácsolom, hogy mondj le erről a tervedről.

Ajándékot visszaadni: sértés.

– De apu, értsd meg, én csak haszontalan, ostoba játékokat játszottam Csibésszel, amíg szabad volt… azóta pedig kikapcsolva, mozdulatlanul, magatehetetlenül fekszik… holott ő nagy jelentőségű feladatok elvégzésére alkalmas! Létezésének, jelenlegi formájában, nincs semmi értelme! Nincs igazam, Szíriusz bácsi?

Viktor Szíriusz komolyan válaszol: – Igazad van, Pinton. De igaza van édesapádnak is… Hm!… Holott ő nagy jelentőségű feladatok elvégzésére alkalmas… létezésének, jelenlegi formájában, nincs semmi értelme… Túl szépen hangzik. Kitől hallottad?

– Tőlem – mondja mosolyogva Casteiro. – Volt egy kis nézeteltérés közöttünk… úgy értem, hogy Conchita és közöttem. Nem helyeseltem Csibész múzeumi száműzetését. Akkor mondtam e szavakat. De a feleségem meggyőzött.

Conchita összehúzza szép ívű szemöldökét, és szemrehányóan néz a fiára.

– Hallgatóztál?

Pinton önérzetesen válaszol:

– Nem szoktam hallgatózni!

– Akkor honnan tudod, hogy mit beszéltünk apáddal?

– Csibész mondta.

Az asszony szemében csodálkozás és félelem.

– Csibész?…

– Igen, anyu. Tudod, az úgy volt, hogy egyszer, amikor a Földön filmeztél, és apu a gyárban dolgozott, nagyon egyedül éreztem magam… akkor bementem a múzeumba Csibészhez. Neked ugyan megfogadtam, hogy többé nem játszom vele, de a beszélgetést nem tiltottad meg. Csak beszélgetni akartam… De amikor bekapcsoltam őt, ti szólaltatok meg a hangszórójából, te meg apu. Azt hiszem, hogy éppen magnóvételre volt állítva, amikor… amikor elvetted tőlem… és nem kapcsoltad ki. Rögzítette a kettőtök vitáját…

– Végighallgattad?

– Igen… akkor én végighallgattam… és soha többé nem mentem be Csibészhez…

Conchita megrendülve nézi a gyermekét.

– Kicsi fiam… bocsáss meg nekem…

Pinton az anyjához rohan. Átöleli.

– Te bocsáss meg nekem, édesanyám!

Viktor Szíriusz köhögni kezd. Tán a szivarfüst csípi a torkát.

– Na… szóval arról beszéltünk, hogy mindkettőtöknek igaza van. Vagyis Csibészt nem illik visszaadni, de a képességeire igenis szükségünk lenne. Ezt a kérdést, szerintem, úgy kellene megoldani, hogy a kecske is jóllakjék, és a káposzta is megmaradjon.

Pinton rácsodálkozik a kapitányra.

– A káposztát ismerem… de mi a kecske?

Közben a többiek is lejöttek a toronyszobából. Hallották Viktor Szíriusz javaslatát és Pinton kérdését. Pierre gyorsan válaszol:

– Ezt majd később megmagyarázza neked házi zoológusunk: Liuna Steff. Viszont ami a lényeget illeti: Szíriusz bácsi azt ajánlotta, hogy Csibészt ne add vissza, maradjon a te tulajdonod, de add kölcsön a Négyek Tanácsának. A gazdája te maradsz, a munkaadói mi leszünk.

– Nagyszerű! – lelkesedik Pinton.

– Hol rejtőzködik az az „eb”? – kérdezi Berci.

A kérdésre Conchita válaszol:

– Kísérd el, kisfiam, a barátaidat házi múzeumunkba, Hozzátok ide Csibészt…

Házi múzeumában Conchita fényes pályájának fényes emlékeit őrizte. Aranytól, ezüsttől, drágakövektől csillogó kosztümök, parókaköltemények, óriási fotók: Conchita elölről, Conchita alulról, felülről, hátulról. Üvegszekrényekben díszletmakettek, egy polc tele bőrbe kötött szerepeivel. Conchita hangja szalagon és lemezen. Rengeteg képesújság, hangos magazin, kinagyított magasztaló kritikák. Halk zene szól: Conchita énekel! Képernyők egymás mellett. Érintésre játszani kezdik a sztár híres régebbi filmjeit… Conchita, Conchita és Conchita…

És a terem közepén, kis, fekete ébenfa asztalkán, kristályüveg harang alatt, bársonypárnán fekszik a kikapcsolt Csibész.

– Ampère apánkra! Ez itt lustálkodik! Piszok jól megy a sora! – álmélkodik Berci.

– Vigyük ki így – javasolja Liuna , hadd lássa Szíriusz bácsi is!

A javaslatot tett követi.

– Csibészt te hozod, Pinton!

Leemelik az üvegharangot, a kisfiú felmarkolja a párnát kutyástul, a Négyek Tanácsa libasorba igazodik, úgy követik a párnavivőt, s közben Hold Állam ünnepi indulóját éneklik.

Peregnek a dobok,

szívem büszkén dobog,

nincs boldogabb nálam,

hazám a Hold Állam!

Pinton megáll a kapitány előtt, térdet hajt ahogy a Luna plasztikinóban látta, és fennkölt hangon jelenti: – Ezennel átnyújtom Csibész műpulit a Négyek Tanácsa patrónusának: használatra!

A kutyát Szíriusz bácsi ölébe fekteti és bekapcsolja.

Csibésznek először a szőre mozdul, mintha szél borzolná, azután a szempillái kezdenek reszketni… nyílik a szeme, feláll, megrázza magát, leugrik, körülszimatolja a jelenlevőket, s miután személyazonosságukat megállapította, szétvetett lábakkal sebesen csóválni kezdi a farkát. Erre aztán kitör a lárma.

– Csibész! Csibészkém! – lelkendeznek a gyerekek.

A kutya hangos csaholással jelzi: tudomásul vette, hogy szeretik.

– Beszédre van kapcsolva? – kérdezi Berci.

– Igen. Próbáld ki.

A fiú ölbe veszi a műpulit. Háromszor megcsavarja a farkát.

– Hogy vagy, Csibész?

A kutya tisztán, érthetően, kissé tagoltan válaszol: – Kö-szö-nöm jól.

– Volna egy feladatunk számodra: matematika. Segítesz megoldani?

– É-gek a vágy-tól.

– Akkor ugorj vissza Szíriusz bácsi ölébe, ő tájékoztat.

Csibész nekirugaszkodik, és egyetlen lendülettel átíveli a közel ötméteres távolságot.

– Itt vagyok.

A kapitány némi zavarral bevallja: – Gyerekek, elfelejtettem, hogyan is kell bekapcsolni a számítógépegységét.

Pinton készségesen válaszol:

– Tessék meghúzni a jobb fülét, és benyomni az orrát.

– Persze!… Tehát fül…orr…

– Auuuu! Ka-pi-tánynak e-rős a ke-ze!

Conchita ijedten dédelgeti:

– Szegény Csibész!… Fáj az orrocskád?

Szíriusz és a Négyek Tanácsa jóízűen nevet.

– Ne tessék felülni neki. – Ezt Berci magyarázza. – Csibésznek semmi sem fáj, hiszen gép! A vonítás és a panaszos mondat: édesapám humora! Ő alkotta ezt a csodamasinát, az ő jókedve programozta bele, hogy minden orrnyomásra siránkozzék!

– Ez nem szép tőled, Csibész! – dorgálja meg a műkutyust a ház világhírű úrnője.

– Nem szép tő-lem.

Szíriusz kapitány átveszi a parancsnokságot.

– Liuna, kislányom, ugye, nálad van a rotaszalag?

– Igenis. Tessék…

– Csibész, figyelj! Jegyezd meg a betűsort!… Olvasd, kislányom, lassan, tisztán, tagoltan.

Liuna olvasni kezdi:

G – R – K – Á – E – I – S – K… – sorban mind az ötvenegyet.

– Csibész! Ismételd meg!

– Meg-is-mét-lem G – R – K – Á – E… – végigmondja hibátlanul.

– A sorrenden nem változtathatsz.

– A sor-ren-den nem vál-toz-tat-ha-tok.

– De a sort széttördelheted. Töredékeiből alkothatsz bármilyen új formát: négyzetet, kört, hasábot, keresztet, csillagot, kúpot, bármit. Az oldalak hosszát megváltoztathatod. Érted?

– Ér-tem.

– Néhány millió variáns adódhat. Ezek közül csak egynek van értelme. Azt keresd meg.

– Azt ke-re-sem meg.

Alighogy kimondta, mozdulatlanná merevedik. Műszőrének minden szála az égnek áll. Szeme elizzik… Zümmögő duruzsolás hallatszik a „testéből”…

Feszült csend… Mindenki a kis fekete műpulira mered…

Elmúlik egy perc… kettő… három… Ekkor hirtelen megszűnik a varázs. A kutya megmozdul, nyújtózkodik, feláll… és beszélni kezd:

– Meg-fej-tet-tem.

– Hurrá! – üvölti teli torokból a Négyek Tanácsa.

Szíriusz kapitány előbb csendet teremt, majd utasítja Csibészt: – Közöld részletesen!

– Köz-löm rész-le-te-sen. Há-rom-szor ti-zen-hét az ötvenegy. Há-rom füg-gő-le-ges sor. A be-tűk hár-ma-sá-val egy-más alá í-ran-dók.

Pierre lázas sietséggel jegyezni kezd.

– Ki-a-la-kul há-rom füg-gő-le-ges sor, e-gyen-ként ti-zen-hét be-tű…

– Megvan! – jelenti izgatottan Pierre. – Tessék! Nézzétek!

Rácsodálkoznak.

– De hiszen ennek sincs semmi értelme…

– A jobb al-só sa-rok-tól el-in-dul-va, a-lul-ról föl-fe-lé olvasan-dó.

Pierre betűzni kezdi:

– Üd-vöz-let a har-ma-dik-nak.

Liuna felsóhajt.

– Ha jaj… milyen egyszerű!

“Üdvözlet a harmadiknak. Kapcsolatot keresünk. Béke, barátság.”

Döbbent némaság burkol be mindent.

Kusza gondolatok, halovány sejtések kavarognak.

Talán most valósult meg az emberiség ősrégi álma.

Talán hírt adott magáról az első idegen élőlény.

Pinton halk suttogása töri meg a csendet: – Ki az a harmadik?

Szíriusz kapitány válaszol:

– Harmadik a Föld. A Naptól kiindulva: első bolygó a Merkúr, második a Vénusz, harmadik a Föld…

Berci már nem tudja türtőztetni az indulatát. Nagyot rikkant: – Ampère nagypapára! Ez csuda könnyen ment!… Vajon hol élnek ezek? A Naprendszerben?

Pierre hangosan töpreng:

– Nem… aligha. A Vénuszon, a Merkúron és a Marson közel száz éve tevékenykednek kis létszámú földi kutatócsoportok. Tudjuk, hogy e három bolygón magasabb rendű élet nincs… A többin pedig nem lehet…

Berci csak nem nyugszik.

– Szíriusz bácsi! Tessék megmondani, honnan küldték ezt az üzenetet! Netán egy közeli csillagrendszerről, mint az Alfa Centauri, az Altair vagy a Vega?

Szíriusz kapitány mosolyog.

– Túl sokat kérdezel, fiam. Ezekre ma senki sem tud válaszolni. Esetleg holnap…

Berci kerekre nyílt szemmel mered a kapitányra.

– Mi lesz holnap? Szíriusz bácsi tudni fogja?… Meg tetszik mondani nekünk, hogy ezek hol élnek?

– Én aligha. De talán ők…

MÁSODIK FEJEZET

amelyben az AX/52-es fordítógép a főszereplő

Pinton intőn a fényes fehér lap fölé hajol, és valami fémpálcikával számokat körmöl egymás alá. Időnként megszólal.

Azt mondja: kék! Kicsit később: piros! Majd: fekete! Azután ismét: kék!… És a pálcika, parancsa szerint, azonnal megváltoztatja írófestéke színét.

Berci nézegeti, nézegeti, végül szóra bírja a kíváncsiság: – Te mit művelsz?

– Láthatod, számolok.

– Mivel?

– Hogyhogy mivel?

– Úgy értem, hogy az a furcsa szerszám a kezedben, ami olyan készségesen engedelmeskedik…

– Ez… Ó, ez semmi. Colocolo a neve, édesanyám hozta Madridból. A múlt héten ott filmeztek. Spanyol játék. – Rosszul számoló és csúnyán író gyermekeknek kedvet csinál a gyakorláshoz. Tessék, nézd meg…

Berci átveszi, forgatja az ügyes kis jószágot.

– Hm… colocolo… A felső végébe parányi mikrofont építettek, az érzékeli a parancsolt színt. A hangképet továbbítja a keresőbe.

– Tizenkétféle festéktartály van benne! Ahogy kimondod, hogy melyikkel akarsz írni vagy rajzolni, a colocolo azonnal szót fogad, átvált. Próbáld ki.

– Mutasd…

Berci kört rajzol a lapra, de nem látszik semmi.

– Elromlott.

Pinton nevet.

– Nem mondtál színt!… Mondj egyet!

– Piros! – parancsolja Berci.

A colocolo tüzes cinóberpiros vonalakat húz.

– Zöld!

Egyszerre haragos krómoxidzöldre változik a színe.

– Narancssárga…

E pillanatban Liuna lép hozzájuk.

– Mit csináltok?

Berci lelkes magasztalásba kezd:

– Nézd, milyen csodatolla van Pintonnak! Parancsszóra változtatja a színét!

Liuna elhúzza a száját.

– Ismerem. Colocolónak hívják. Édesanyám is használja a könyvtárban. Nem sokat ér. Vacak… Ha kifogy belőle a festék, nem lehet újratölteni. Eldobhatod.

Pinton arcát rosszkedv fátyolozza.

– Sajnálom, hogy ezt mondod… Ugyanis éppen most akartam Bercinek ajándékozni. De ha szerinted vacak, akkor ugye nem sérthetem meg vele.

Berci felcsattan:

– Liuna! Te nagyokos mindentudó! Ezt alaposan elfuseráltad!… Kérlek, kedves Pinton, ne hallgass erre a hebrencs leányzóra! Azt hiszi, ő a legokosabb a világon, és közben összevissza gabalyít és elront mindent!… Igenis, pompás kis szerkezet ez a colocolo, én boldogan elfogadom, és majd bebizonyítom, hogy Liuna alaposan tévedett, mert ha kifogy belőle a festékanyag, és valóban nem lehet újratölteni, én szétszedem és átalakítom, és igenis újra lehet majd tölteni! Tehát nekem adhatod.

Liuna elszégyelli magát.

– Bocsássatok meg, valóban ostobán viselkedtem. Pintonkám, Bercinek igaza van, valóban meg fogja csinálni, mert nagyon ügyes, és minden bizonnyal újra lehet majd tölteni… és ajándékozd neki nyugodtan…,. és még egyszer kérem, hogy ne haragudjatok…

Pinton áhítattal néz rájuk.

– Ti olyan nagyszerű emberek vagytok! Kimondjátok, amit gondoltok, egyenesen, becsületesen…

– Hebehurgyán – morogja Berci.

– Jó, hebehurgyán. De tudtok bocsánatot kérni… és tudtok megbocsátani!

Berci belepirul a dicséretbe.

– Na jól van, jól van, azért nem kell túlzásba vinni a dolgot. Liuna valóban sokkal okosabb nálunk… nálam… talán még azt is tudja, hogy mi a kecske.

Pinton nevetve dicsekszik:

– Már én is tudom! Megkérdeztem otthon a lexikontól!

Liuna magához vonja a kisfiút. Megsimogatja szőke, kócos buksiját.

– Örülök, hogy szent a béke. Mit számolgattál a colocolóval?

– Azt próbáltam kiokoskodni, hogy ha tegnap Sol-104 óra után 36 perccel jött az idegenek üzenete, mikor érkezik ma.

– Tőlem ne kérdezd – nevet Liuna –, én a matekhoz meg a fizikához nem értek. Ez Berci szakmája, ő lesz holdmérnök. Nos, „mérnök úr”, mikor érkezik a mai üzenet?

– Természetesen három perccel és 56 másodperccel korábban, mint tegnap.

Ott voltak már valamennyien. Izgatottan figyelték az adó: terem mennyezetén függő hatalmas időmérő szerkezetet mely az egységes holdidőt mutatta, órát, percet, másodpercet, tized- és századmásodpercet. Vajon jelentkezik-e ma újra az „idegen”

üzenő?…

– Még három perc… – tájékoztat Pierre. – Eddig minden alkalommal kínosan pontos volt. Századmásodpercnyire pontos. Azt hiszem, hogy ilyen pontos ember nem is létezik. Valószínű, hogy a Föld forgási idejére beprogramozott automata ismételgeti naponta az üzenetet.

– Kettő harminc.

Ezt a házigazda, Roberto Namora mondta.

– Reméljük, ma is pontos lesz.

Pinton lázas izgalommal kérdezi:

– És akkor mi válaszolni fogunk?

– Szíriusz bácsi megkísérli.

Szíriusz bólint.

– Helyesen mondtad, megkísérlem. A mi adóenergiánk mennyisége ugyanis csak töredéke az övékének… ők tudják, hogy mi hol vagyunk, mi nem tudjuk, merre keressük őket, ezért sugárzásunkat nem tudjuk irányítani… bárhol lehetnek a gömb kiterjedésű világűrben…

Berci a kapitány szavába vág:

– Szíriusz bácsi, kérem, azt hiszem… illetve úgy vélem, hogy két eset lehetséges: ezek az idegen fickók, ha venni tudják a felhívásunkat, vagy válaszolnak, vagy nem.

Liuna csöndesen megjegyzi:

– Ezt pompásan kiokoskodtad!

Bercit nem zavarja a közbeszólás.

– Szerintem kevés a valószínűsége annak, hogy válaszolnak.

– Szerintem sok. – Ez Pierre véleménye. – Feltételezhető, hogy nemcsak az adásuk, de a figyelőszolgálatuk is kitűnő. Várják a jelentkezésünket, és biztosan fognak válaszolni, ám ki tudja, mikor!

Bercit nem lehet letorkolni.

– Bátorkodtam egy kis számítást végezni. Az elektromágneses hullámok fénysebességgel terjednek…

– Tudjuk – jegyezte meg Pierre.

– Igen… tudjuk. Nos, üzenetünkre a válasz az Alfa Centauriról körülbelül 8 év múlva, a Vegáról 54 év múlva érkezhet…

– No, akkor én hazamegyek – mókázik Liuna.

Berci nem enged a negyvennyolcból.

– Várj, kérlek. Lehetséges, hogy, hamarabb jön a felelet. Mondjuk, 10 perc múlva. Akkor az adóállomásuk mindössze 80 millió kilométernyire települt a Holdtól. Ez kevesebb, mint a Föld-Mars középtávolság.

Szíriusz kapitány erélyesen leinti őket: – Elég volt a találgatásból! Figyeljetek a fordítógépre!

Ekkor Pierre számolni kezd:

– Tíz… kilenc… nyolc… hét… hat… öt… négy… három… kettő… egy…

Most kellene jelentkeznie.

Jelentkezik is!

Az AX/52-es fordítógépben kék és piros fények villannak, halk zümmögés kezdődik.

Pierre újra számol:

– Egy… kettő… három… négy… öt…

Az ötre hang és fény megszűnik, megmerevedik, kialszik.

Csend.

Majd Pierre nevetése lazít a feszültségen.

– Az egytized másodpercről alaposan lemaradtam! De nyilván annyi volt: öt egész egy tized… és itt látható az 51 centiméteres rotaszalag is.

Kiveszi a gép tárójából az üzenetet tartalmazó papírcsíkot: GRKAEISKDTT… Pontosan, szépen, hibátlanul mind az 51 betű!

Pinton arcán a Nagy Élmény elragadtatása tündököl.

– Ők üzentek!…

Szíriusz erélyes hangja visszaállítja a felbillenni készülő gyermeklélek egyensúlyát.

– Munkára, Roberto! Indíts!

Roberto a nagy adó kapcsolótáblája előtt áll. Biztos kézzel benyom néhány billentyűt, lehúz két kart… apró fényszemecskék gyulladnak ki a falon. Szíriusz kapitány a mikrofon felé hajol, és beszélni kezd:

– Üzenetüket megfejtettük, megértettük. Nevünk Hold, a harmadik bolygó kísérője vagyunk. Kapcsolatot szívesen teremtenénk mi is. Válaszoljanak. Béke, barátság!

Tagoltan, tisztán ejtette a szavakat. Szépen zengett érces baritonja.

Utána hosszú csend… mélyen hallgat mindenki. Roberto a fordítógépet lesi, Szíriusz és a fiatalok öblös karosszékekbe merülnek, Csibész a kis Pinton ölébe bújik… és senki sem mozdul.

Várnak…

Aztán Liuna halk sóhaja Hallatszik. Kismadár szárnya ha rebben.

– Én… olyan izgatott vagyok…

Pinton „nagyfiúsan” súgja:

– Érdekes, a lányok mindig izgatottak.

– Te is izgatott lennél, ha tudnád, miről van szó!

– Mért ne tudnám! A Galaktikán kívül élő bácsikkal, nénikkel szeretnénk beszélgetni…

– Pszt!…

Ismét csend.

Egyetlen asztali stopperóra kattogja halkan a másodperceket.

Szíriusz kapitány indította el üzenete elhangzása után.

Kat… kat… kat… kat…

– Egy perc – mondja halkan a kapitány.

Kat… kat… kat… kat…

– Két perc…

Kat… kat… kat… kat…

– Lesz itt még sok perc – humorizál Berci.

Nem lett!

Az AX/52-es lámpái felvillannak, zümmögni kezd a gép.

Berci üvölt, mint a fába szorult féreg: – Válaszolnak!… Válaszolnak!

Szíriusz kapitány szigorúan ránéz.

– Csend! Türtőztesd magad! Zavarod Robertót. Az adásidőt méri.

A fordítógép folyvást dolgozik. Liuna megállapítja: – Ez hosszabb lesz, mint a másik.

Az AX/52-es még néhány másodpercig zümmög, aztán hirtelen megtorpan. Roberto jelenti: – A közbenső idő két perc 25 másodperc volt. Új üzenetük vételének időtartama 24 másodperc, tehát körülbelül 240 betű érkezhetett. Azonnal megszámolom…

Kis szünet borzolja az idegeket.

– Igen, pontosan 240 betű! Tessék a rotaszalag: két méter és 40 centiméter.

A tisztán, szépen leütött nyomtatott nagybetűk ott sorakoznak a szemük előtt. Ugyanolyan értelmetlenül, mint az első üzenetben.

GÉYÁVGSÉATRVÁÓKRZEARYBÁNEGKULÉSŐBG LKNLNAÓÁHLZSNAÉOHPSAÉANKNAŐNVTONIYAR GBÉAGTNÁAKSZOLSTOSÁVIZÁVZTTOITHYOKNTNVIÜÉYTYNZNÁEÉRKFIRZAÉÁRLZKÓSOBTTGÖÓÁT SLEYEDGYIENKKSAÉÉNTTDRELÉKOMÖHKTAÜÖTJSERLLEÜZMKÖSKVINDUŰ

Roberto megjegyzi:

– Feltételezhetjük, hogy a megfejtés kulcsa azonos a másikéval, csakhogy ott mindössze 51 betű szerepelt háromfüggőleges oszlopban. Kérdés, hogy ezt a 240 betűt hány oszlopban kell egymás alá írnunk?

Liuna nem sokat töpreng a válaszon.

– Természetesen ezt is háromban… Látom, csodálkoztok, hogy a matematikai problémáról véleményt nyilvánítok. Valóban nem kenyerem a számolás, de annyit még én is észreveszek, hogy az 51 is, meg a 240 is osztható hárommal! A fordítógép keresi a kézenfekvő logikai összefüggéseket…

– Ne is folytasd! Biztosan igazad van! – ujjong Berci. – Mielőtt Csibészre bíznánk ősi módon, Liuna ajánlott módszerével. Pinton! Elő a colocolót! Én diktálom a betűket, te írod őket hármasával egymás alá!

Pinton fürgén engedelmeskedik.

– Milyen színnel parancsolod?

– Teljesen mindegy. Válassz te!

– Akkor legyen a reménység színe: zöld!

Berci diktálni kezd: GÉY – ÁVG – SÉA – TRV… Pinton ügyesen, gyorsan jegyez. Amikor leírt már vagy tizenöt sort, Liuna belekukucskál az egyre szaporodó háromsávú betűhasábba.

Alulról fölfelé olvassa, és felkiált: – Jó! Nagyon jó! Értelmes szavak állnak össze!

ÉLŐLÉNYEK a harmadik sorban, SUGÁRZÓ a másodikban!

Szíriusz mosolyog a jó hír hallatán.

– Akkor rendben vagyunk. No, csak igyekezzetek, ifjú íródeákok!

A Berci-Pinton-kettős gyorsan dolgozik. Öt perc sem telik bele, előttük fekszik az üzenet teljes szövege.

– Olvassátok fel!

– Ha meg tetszene engedni, Szíriusz bácsi, Liunára bíznánk. Ő találta meg a kulcsot.

– Nem volt nehéz – hárítja el magától a meg nem érdemelt dícséretet. – Véletlen volt. Ahogy Cicero mondotta: a szerencse vak. (Liuna szereti kimondani az igazságot.)

– Azért előbb olvasd fel – bíztatja Berci a kislányt –, és csak utána magyarázd meg, miért vak a szerencse, és ki volt Cicero.

– Szívesen. Tehát a válasz: „Üdvözlet a Holdnak! Idegen csillagvilágból érkeztünk, hozzátok nagyon hasonló lények vagyunk. Külsőtöket és nyelveteket a bolygótokra irányított visszatérítő kép- és hangsugárzó révén ismerjük. Mértékegységetek szerint ötszáz fényévnyi távolságban van a hazánk. Béke, barátság!” Az írásjegyeket én helyzetem el találomra. Ami pedig Cicerót illeti…

– Stop! Megvonom a szót! – Pierre dönt így. – A Négyek Tanácsa ünnepélyesen megígéri, hogy Ciceróról szóló kiselőadásodat megtarthatod, mihelyt ráérünk. Most azonban rendkívül fontos egyéb kérdéseket kell tisztáznunk! Mondhatom, Szíriusz bácsi?

– Halljuk, mire gondolsz?

– Elsősorban az ismeretlen adóállomás hollétét kellene meghatároznunk. Roberto mérése szerint 2 perc 25 másodperc telt el, amíg a mi közlésünk őket, az ő válaszuk minket elért. Ezt a 145 másodpercet meg kell szoroznunk secundum fénysebességgel. Az…

Pinton halkan érdeklődik:

– Mi az a secundum?

Berci válasza:

– Pszt!… Ne zavard Pierre-t. Különben secundum latinul másodpercet jelent. Secundum fénysebesség a fény egy másodperc alatt megtett útja: 299 millió 792 ezer 459 méter.

Pierre közben kiszámította a maga feladatát.

– Az annyi mint 43 millió 469 ezer 906 kilométer és 555 méter. Természetesen odavissza. Vagyis idegen vendégünk adóállomása Holdunktól hozzávetőleg 21 millió kilométer távolságban keresendő.

Berci véleményt nyilvánít:

– Ott pedig nem találsz semmit, csak a világűrt. Legközelebbi szomszédunk, a Vénusz bolygó, tőlünk 80-100 millió kilométer távolságban kerülgeti a jó öreg Napot.

– Ebben igazad van. Égitestet nem találok… de űrállomást esetleg igen.

– Persze, persze… erre nem gondoltam. Nos, akkor jó lenne ennek az űrállomásnak a helyét pontosabban meghatározni. 21 millió kilométer szerintem túl sok. Mert ezek a kedves idegen lények nem válaszolhattak azonnal. Időbe telt, amíg üzenetünket megfejtették, válaszukat megfogalmazták…

Pintonnak is van a dolgokról véleménye: – Igen… és minden másodperc, amit erre a tevékenységre fordítottak, 300 ezer kilométerrel rövidíti a 21 milliót.

– Bravó, csöppség! Helyesen következtetsz! – dicséri a gyereket Berci. – Úgy gondolom, közelebb járunk az igazsághoz, ha csak 10-15 millió kilométerről beszélünk.

Pierre kifogástalan vitapartner. Elismeri az ellenfél igazát.

– Figyelemre méltó az észrevételed, Bercikém. De… de nem szabad őket gyatra emberi mértékkel mérnünk. Valószínű, hogy mindent tökéletesebben és gyorsabban csinálnak, mint mi.

Viktor Szíriusz buzgón helyesel:

– Bizony gyorsabban. Mert jól beszélik a nyelvünket.

Rácsodálkoznak a kapitányra.

– Miből tetszik ezt következtetni, Szíriusz bácsi?

– Nem következtetem. Egyszerűen elhiszem nekik, ők mondták… Ejnye, úgy látszik, elkerülte a figyelmeteket. Liuna kedves, olvasd csak fel még egyszer azt a részt…

– Igenis. Tudom, melyiket tetszik gondolni!… Ez lesz az: „…külsőtöket és nyelveteket… ismerjük.”

Most Robertón van a sor, hogy vallomást tegyen.

– Restellem… nagyon restellem, hogy mindeddig nem vettem észre…

– Mit nem vettél észre, Roberto bácsi? – kíváncsiskodik Pinton.

– Hogy fordítógépünk egyáltalában nem is fordított semmit. Mert nem volt mit fordítania. A közlés Földünk világnyelvén érkezett az elosztójába. Innen szabályszerűen továbbkocsizott… de hiába kereste a megfelelő idegen nyelvű szektort, nem találta. Mivel az AX/52-es az esetleges hibák kiküszöbölésére négyszeresen van biztosítva, a szöveg négyszer odavissza fut a cellasor előtt… A Nagymedvére! A hibakereső menetek harmadolással jelzik a beavatkozást. Háromszor harmadolt a gép, és negyedszerre a végével előre dobta ki az alaposan megkevert közlést…

Pierre levonja a következtetést:

– Tehát a fordítógép hibás konstrukció.

– Dehogy! Nagyszerű találmány! Arra van beprogramozva, hogy az űrből bármilyen közlésmódon, bármilyen nyelven érkező szöveget értelmezze, és földi világnyelvre lefordítsa. Sajnos tervezői azzal nem számoltak, hogy az első Galaktikán kívüli üzenetet a mi nyelvünkön fogalmazzák…

Derű és megnyugvás sugárzik az arcokról. Szíriusz kapitány azonnal kifejti:

– Ebből a kalamajkából kétféle hasznot húzunk. Az egyik: kiderült, hogy ennek a titokzatos adóállomásnak mégis megközelítően 20 millió kilométernyire kell lennie. A másik: Roberto szabadságolja drága AX/52-esét, és űrbarátainkkal a jövőben ultrarövid hullámon, az MM-025-ös csatornán, közvetlenül, világnyelven fogunk társalogni…

Mindenki figyelmesen hallgatja Szíriusz kapitány és ifjú barátai beszámolóját. A kormányzói palota kis tanácstermében ülnek, egy lilásan szolarizáló tárgyalóasztal mellett. Martim Gomes kormányzó a főhelyen, tőle jobbra Viktor Szíriusz, majd sorjában Roberto, Pierre, Liuna, Berci és Pinton. Velük szemben a Hold Állam három kitűnő személyisége: Adam Renard (Pierre édesapja), Perez Casteiro (Pinton apukája) és Ikeno Toyama, a Minifurgon Közlekedési Központ japán származású, kis termetű, de nagyon bölcs igazgatója.

Félórája kezdődött a tanácskozás. Először Roberto Namora tájékoztatta a jelenlevőket az első űrbéli távirat érkezésének körülményeiről, annak csökönyös ismétlődéseiről s végül a rejtjelesnek vélt szöveg megfejtéséről. Ekkor Pierre felolvasta az „első üzenetet”.

Most Szíriusz vette át a szót.

Elmondta, hogyan és mit válaszoltak. Beszámolt a 2 perc 25 másodperces várakozásról (ami az utódok történelemkönyveiben talán mint a „Nagy Várakozás” fog szerepelni) és az újabb, most már 240 betűs üzenetről. Ezt Liuna ismertette.

Ismét Roberto következett. Beszélt az AX52es fordítógép kiiktatásáról…

Toyama ekkor megjegyzi:

– Végtelenül örvendek, hogy fiatal tudós barátom ilyen gyorsan és helyesen felismerte a tolmácsolás szükségtelenségét. Kíváncsian várom, hogy az „űrbéli vendégek” valóban beszélik-e nyelvünket.

Szíriusz jelentkezik szólásra.

– Igen, valószínűleg beszélik… de nem szeretném, ha tanácskozásunk mellékvágányra futna. Ezért erre a részletre most nem térnék ki.

Toyama mélyen meghajol.

– Mindenben alkalmazkodom tiszteletre méltó volt parancsnokom tárgyalásvezetéséhez.

– Köszönöm. Úgy vélem – folytatja a kapitány –, helyesebb, ha előbb elmondunk mindent, amit tudunk. Azután megvitatjuk a részleteket.

Gomes kormányzó jóváhagyja:

– Rendben van. Folytasd.

– Tehát… néhány perc múlva mikrofonba mondtam a következő szöveget: „Köszöntjük önöket! Örülünk, hogy nyelvünkön beszélgethetünk. Tudjuk, hogy itt tartózkodnak valahol, kozmikus közelségben. Érdeklődünk: mennyi ideig élnek, hogy 500 fényévnyi távolságból fel tudtak keresni bennünket? Béke! Barátság!”

Roberto folytatja:

– Ekkor azt mondta a kapitány, hogy most derül ki, valóban beszélik-e nyelvünket. Válaszukat ugyanis hallanunk kellett. Vételre álltam, és azonnal elindítottam a hangrögzítőt is. Nem kellett sokáig várakoznunk. Megszólaltak!… Tessék, itt van, elhoztam ebben a kis lejátszóban. Azonnal hallani fogjuk…

Egészen kicsi, ezüstösen fénylő fémdoboz fekszik előtte.

Megérint rajta egy piros pontot. A gép beszélni kezd.

Színtelen, érzelem nélküli hangon: „Válaszolunk kérdéseikre, bár tudjuk, hogy sok mindent nem értenek meg. Az önök civilizációja tízezer évvel mögöttünk kullog. Csillaghajónk valóban a Hold mellett tartózkodik, 20 millió kilométer közelségben, és követi a Holdat Föld körüli útján. Ne keressenek minket. A földi ember műszerei számára anyagtalanok és láthatatlanok vagyunk. Életünk tartama nem hosszabb, mint az önöké, de más a mértékegységünk. Fotonhajtású csillaghajónkkal egy földi év alatt tettük meg az »500 fényévnek« nevezett távolságot. Célunk: testvéri, baráti kapcsolat teremtése.”

Döbbent csend követi az elhangzott szavakat. Azután azok, akik most hallották először, csak nem tudják megállni véleménnyilvánítás nélkül.

Adam Renard merengve a semmibe néz, – Albert Einstein, mit szólsz hozzá?…

A kormányzó összevonja szemöldökét.

– Fotonhajtás?… Mondd, Viktor, nincs ebben valami szélhámosság?

Ikeno Toyama magában mormog:

– Legalább azt ne mondta volna, hogy kullogunk!

Roberto figyelmezteti a jelenlevőket: – Bocsánatot kérek… még nincs vége. Szíriusz kapitány válaszolt. Pierre felolvassa a szövegét.

– Máris… „Párbeszédünket jelenteni fogom Hold Állam kormányzójának. Szorosabb kapcsolat teremtése Világállamunk vezetőire tartozik. Személyes találkozás önökkel lehetséges-e?”

– Erre a kérdésre is érkezett válasz. Ugyancsak rögzítettük. Tessék figyelni…

A kis lejátszó ismét megszólal: „Megbízottunkkal személyesen találkozhatnak. Ennek módozatait időszámításuk szerint holnap beszélhetjük meg. Adásunkat most be kell fejeznünk. Béke! Barátság!”

Szíriusz kapitány felemelkedik.

– Nincs több.. . Most már ti is annyit tudtok, mint mi.

Tíz ember ül magába roskadva. Arcukra enyhe lilás fényt vet a szolarizáló asztallap… Úgy érzi mindenki, mintha nehéz súlyt raktak volna a hátára…

Nagy sokára megszólal a kormányzó: – Nem mondom, van min töprengenünk… Érdekes, hogy te, öreg barátom és ifjú csapatod mindig rábukkantok valamire. És feladjátok a leckét. Azt javasolom, hogy most tartsunk szünetet, gyűjtsünk erőt…

Negyedóra múlva újra a tanácskozóasztal körül ülnek. A kormányzó szólásra emelkedik.

– Arra kérek minden jelenlevőt, sorjában, egymás után foglalja össze véleményét a hallottakról. Kezdje a legfiatalabb, azaz Pinton. Nos, fiacskám, halljuk, mit gondolsz?

Pinton arca kipirul.

– Én… én azt hiszem, hogy az a bácsi, aki beszélt, nem rossz ember… Nem akar nekünk rosszat… Olyan ember lehet…

Martim Gomes közbekérdez:

– Azt mondod: ember. Úgy gondolod, hogy, olyan ember, mint mi vagyunk?

Pinton egy pillanatig sem habozik: – Természetesen. Amikor hallgattuk az üzenetét, Csibész az ölemben ült. Bekapcsoltam a bioáramérzékelőjét. Csibésznek tetszett az idegen bácsi beszéde. Ebből logikusan következik, hogy az idegen bácsi tisztességes ember.

– Ez meggyőző érvelés volt, köszönöm.

A kormányzó Berci felé fordul.

– Te következel.

– Igen… Akkor én azonnal vitába szállok Pintonnal. Csibész barátságos viselkedése nem bizonyít semmit. Érzékelője az üzenő személy bioáramát húszmillió kilométer távolságból nem vehette. Géphangra különben sincs beállítva. Ezt még édesapámtól tudom. Persze az a lény vagy ember ettől még lehet tisztességes. Én hiszem, hogy idegen bolygón élő testvéreinkkel teremtettünk kapcsolatot.

– Köszönöm, fiam. Liuna, rajtad a sor!

A kislány szerényen kezdi:

– Kapcsolatot teremteni Földön kívül élő értelmes lényekkel: az emberiség több mint fél évezredes álma. Tegnap este belekukkantottam egykét könyvbe, és megtudtam, hogy több mint ötszáz éve volt egy CETI-program. CETI az angol Communication with Extra Terrestrial Intelligence elnevezés rövidítése: beszélgetés Földön kívüli értelmes lényekkel. Az akkori ember megpróbált mindent, rádióval, lézerrel, űrszondával, képtovábbítással… és azóta is teszi, de nem ment semmire.

Félezer éve hisszük, hogy a világmindenségben léteznek rajtunk kívül más értelmes lények is, de nem találjuk őket. Most valószínűleg ők találtak meg minket. A valószínűleg szót Szíriusz bácsitól kölcsönöztem. Így hangzott Toyama bácsi kérdése: Kíváncsian várom, hogy az űrbéli vendégek valóban beszélik-e nyelvünket? Szíriusz válasza: „Igen, valószínűleg beszélik. Nos, Szíriusz bácsi hallotta, hogy a rejtélyes üzenő használta a nyelvünket, folyékonyan beszélt. Kérdezem, miért mondta mégis, hogy valószínűleg?

Szíriusz kapitány érdeklődéssel figyeli Liuna fejtegetéseit.

Jószívvel biztatja:

– Ne csak kérdezd, mondd is meg!

A lány bátran válaszol:

– Azért, mert az „űrbéli vendég” biztosan a mi nyelvünkön beszélt, de nem biztos, hogy űrbéli vendég volt. Csak valószínűleg…

A kis japán elismerőleg bólogat.

– Szellemes, szellemes… és még a CETI-t is tudja.

Liuna azonnal tiltakozik:

– Nem tudtam, Ikeno bácsi, soha életemben nem hallottam róla. Csak azt tudtam, hogy hol kell keresni a megfelelő szakirodalmat.

– Nagy tudomány. Bőven elegendő!

A kormányzó Liunához fordul:

– Tehát kételkedsz az üzenők szavában?

– Nem, nem. Ez így túl erős. Azt mondanám, hogy „űrbéli voltukra” nincs még döntő bizonyítékunk. De nagyon szeretném, ha lenne.

– No, Pierre, ehhez mit szólsz? – kérdezi Martim Gomes.

– Gondolkodom rajta… Az MM-025-ös tartalék csatorna használata nem bizonyít semmit. Adóállomásuk mérhetően szokatlanul nagy energiája már figyelmet érdemel, de nem döntő.

Az üzenők fantasztikus állításai: fotonhajtású űrhajó, ötszázszoros fénysebesség, képtelen hazugságoknak tetszenek… de talán éppen ezért igazak. Csaló, szélhámos nem mer ekkorát hazudni! Bennünk lehet a hiba: nem érjük fel ésszel! Véleményem tehát az, hogy bőven van kinyomozni valónk.

A kormányzó Roberto Namorához fordul.

– A fiatalok elmondták figyelemre méltó észrevételeiket.

Most te következel, fiam. Jó szakember vagy, és nyakig benne ültél a „cselekményben”. Kíváncsiak vagyunk, mit gondolsz róla.

Roberto megfontoltan válaszol:

– Nagyjából ugyanazt, mint Pierre. Ez természetes, hiszen Pierre jól ismeri a munkánkat, Hírköz technikumba jár, és a köztünk levő korkülönbség ellenére nagyra becsült barátom… Beszélgettünk, vitatkoztunk a rejtélyes üzenetekről eleget, és nem jutottunk mindenben azonos véleményre. Ezért mondtam, hogy „nagyjából”. Meggyőződésem, hogy ezeket az „űrbéli beszélgetéseket” egy tőlünk 15-25 millió kilométerre állomásozó kozmikus objektummal folytatjuk…

– Érdekes, merész állítás – szól közbe Casteiro.

– Megpróbálom bizonyítani kizárásos alapon. Honnan jöhetnek az adások? Először is: a Földről nem. Ilyen óriási energiával rendelkező adóállomás ismeretlenül, titokban nem működhet a Földön. Honnan venné vagy lopná az üzemeléséhez szükséges erőmennyiséget úgy, hogy arról a Világállam Energetikai Központjában ne tudnának! És miért pazarolna aprócska üzenetekre tízszeres energiát, amikor azokat egytizednyi hatóerő ráfordításával megkapná a közeli címzett, a Hold… Másodszor: nem jöhetnek szóba a közeli bolygók sem. Ott működő kutatóintézeteink ilyen óriási kalózadóról tudnának. Kizárja a három közeli bolygót még az a tény is, hogy sokkal messzebb keringenek a mért távolságnál. Az üzenetek 20 millió kilométerről érkeztek mértük mi, és állították ők is. Marad tehát mint lehetséges feltételezés: egy hatalmas űrhajó, mely a húszmillió kilométeres távközt betartva, makacsul cammog a Föld-Hold-kettős után. Ez műszakilag és elméletileg lehetséges. De természetesen ez a „jármű” földi eredetű nem lehet. Miért kísérgetné a Holdat egy földi űrhajó? Tréfából, ugratásból? Miért űzne velünk ilyen haszontalan, ostoba játékot? Létezhet olyan őrült hatalom a Földön, amely ebben örömét leli?… Ugye nem! Kizárhatjuk!… Marad tehát az egyetlen lehetőség: az üzeneteket idegen űrállomás sugározza…

Némi töprengés után Casteiro megkérdezi: – Mit gondol, kedves Roberto, ezt az idegen űrállomást, mely ide merészkedett közvetlen közelünkbe, miért nem fedezte fel mindmáig buzgó űrfigyelő szolgálatunk? Hiszen még egy hulladékos zsákot is megtalálnak!

– Nem tudom, főmérnök úr. Legfeljebb arra a fantasztikus állításukra tudok hivatkozni, hogy ne keressük őket, mert földi ember műszerei számára anyagtalanok és láthatatlanok.

Ikeno Toyama Szíriusz kapitányhoz fordul.

– Tisztelettel bocsánatért esedezem, hogy bár nem szakmám a csillagászat, mégis felteszem a kérdést: netán antianyag vagy fekete lyuk?

Szíriusz nem válaszol azonnal. Gondolkodik egy sort…

– Nem hiszem, Ikeno fiam. Antianyag biztosan nem. Ilyen közelségben csúnya bonyodalmat okozott volna. Te is, én is már régen gyűszűnyi kemény masszák lennénk… Fekete lyuk? Ki tudja… A fekete lyuk valóban elnyel minden sugárzást, ezért gyakorlatilag láthatatlan… de átlátni sem lehet rajta! Könnyen felfedezhető, ha eltakar valami láthatót. .. Ezen nem érdemes most töprengeni. Befejezted, Roberto?

– Igen.

Mielőtt a kormányzó megszólalhatott volna, Szíriusz kapitány javaslatot tesz:

– Azt hiszem, Martim, nincs sok értelme a további szószaporításnak. Ezek a gyerekek… bocsánat, a Négyek Tanácsa és Roberto után mi, idősebbek újat már nemigen mondhatunk.

Martim Gomes helyesel:

– Egyetértek veled, öreg barátom. Es ezennel átadom neked a parancsnokságot. Azt csinálsz, amit akarsz.

(Ezennel átadom neked a parancsnokságot. Azt csinálsz, amit akarsz… Viktor Szíriusz bal oldali nagyagyának sűrű tekervényeiben mocorogni kezdtek a szürke agysejtek… és emlékezett. Hatvan éve… akkor a Héliosz nevű egészségügyi csillaghajón szolgált. David Samuelson első osztályú kapitány volt a parancsnok, ő a helyettese. Azzal az utasítással küldték őket a Phaeton-övezetbe, hogy a szerencsétlenül járt Pollux szállítóhajót kutassák fel, és utasait mentsék meg. Negyven emberről volt szó, 28 férfiról és 12 nőről, akik a Mars-telepeken dolgoztak öt évig, és most voltak hazatérőben. Az öreg Pollux – hajdan büszke űrcirkáló – már régen megérett a, kiselejtezésre. Nagy hiba volt ezt az útját engedélyezni. Zavartalanul elindult ugyan, de a tizedik napon elektronikus számítógépe csődöt mondott, nem sikerült megjavítani, és a hajó kormányozhatatlanná vált. Tovasodródott a kisbolygók övezetébe. Több százezerre becsülik azokat a szabálytalan formájú sziklatömböket – a valaha létezett Phaeton bolygó darabjait –, amelyek a Mars és a Jupiter pályája között mint kisbolygók keringenek. Akadnak közöttük 200 kilométeres átmérőjű óriások, de 50-100 méteres kicsinyek is. Ezek egyikéhez rögzítették a magatehetetlen, öreg űrjárművet, amelynek szerencsére üzemképes maradt a rádióadója… Segélykérésüket a Héliosz is vette, bár a Pollux a hatodik hónapban már csak automatikus SOS jeleket sugárzott. A hetedik hó végén akadtak rá. Keramit borítású teste kopott és töredezett volt, napelemernyői hiányosak… A csillogó, ezüsttestű Héliosz odasimult a rücskös, mocskosbarna Pollux hoz. David Samuelson első kapitány Popov segédtisztje kíséretében sietősen kizsilipelt, hogy személyesen szemrevételezze a helyzetet. A két űrhajó között, melyek egymáshoz viszonyítva állni látszottak, nem volt egy méter sem a távolság. A zsilipkapuk szemben helyezkedtek el. Később az Űradmiralitás fegyelmi tárgyalásán ezzel magyarázták Samuelson megbocsáthatatlan könnyelműségét. A parancsnok, akinek ez volt a 221-ik kozmikus bevetése, nem biztosította magát rögzítőhuzallal, nem vette fel az űrsétákra kötelező steeringkompresszort – természetesen a segédtiszt is ugyanezt tette –, hanem szabadon, kecsesen átlibbent a Héliosz főzsilipkapujától a Pollux zsilipkapujához. Megragadta az ismerős ajtózár fogantyúját, csavart egyet rajta… és a fogantyú a kezében maradt! Meglepetésében bosszús mozdulatot tett: mire az eltörött zár élesfémes felülete benyomódott a szkafanderzubbony bal ujjának könyöktáji részébe, és ott parányi lyukat szakított. A belső túlnyomás nagy erővel lövellt ki rajta! Az automatikus hónaljszorító ebben a pillanatban működni kezdett, és megóvta a kapitány testét a teljes robbanástól. Samuelson jobb tenyerét rászorította a sérült helyre, ezért életben maradt, de megborzongva érzékelte, hogy teste hirtelen lehűlt. Tudta, hogy azonnal vissza kell jutnia a Hélioszba! Elrugaszkodott a Polluxtól, vesztére helytelen irányba! Súlytalan teste úszni kezdett az űrben… és Samuelson tehetetlen volt. Popov zászlós rémületében valósággal megbénult. Az ujját sem tudta mozdítani. Meredten bámult az űrben egyre távolodó parancsnoka után… Viktor Szíriusz az ellenőrzőtévékamera ernyőjén figyelte Samuelson szemleútját. A baleset láttán pillanatok alatt intézkedett.

Legfontosabb volt, hogy a szerencsétlen embert ne veszítsék szem elől. Radarkísérőt állított rá, de nagy teljesítményű jelző fényszóróval is megvilágíttatta. Ez legalább tíz kilométerig láthatóvá tette a lassan távolodó, fehér ruhás testet. Azután sebesen öltözni kezdett, öt perc alatt rásegítették a szkafanderét, derekára kapcsolták a steeringkompresszort, vállára a mentődobozt, újabb öt perc kellett a zsilipeléshez. Amikor kinyílt a Héliosz kapuja, kötelet dobott a még mindig mozdulatlan Popovnak. Őt behúzták a zsilipkamrába… Az ajtó bezárult, Szíriusz körülnézett… Messze, nagyon messze babszemnyi fehér pont a bársonyfekete égen… az David Samuelson első kapitány.

Szíriuszt a steering néhány jól irányzott lökése nagy sebességgel a távolodó test után indította. Közben rádión próbált kapcsolatot teremteni parancsnokával – sikertelenül. Alig tíz perc alatt utolérte. A szerencsétlen ember a sisakablakon keresztül eszméletlennek látszott. De jobb kezével még mindig görcsösen szorította a bal könyökénél a halálos szakadást. Szíriusz legelső feladata ennek az életmentő mozdulatnak a rögzítése volt.

Tapadószalaggal keményen körülcsavarta… Most már nyugodtan lefékezhette mindkettőjük haladását… Megtörtént. A Héliosz hoz viszonyítva egy helyben álltak… Tőlük mintegy 45 kilométer távolságban ragyogott űrhajójuk biztonságot sugárzó fényszórószeme… Negyedóra múltán David Samuelson a műtőasztalon feküdt. Alaposan beinjekciózva, eszméletlenül.

Szervezetének általános lehűlése nem volt életveszélyes. Lassan, óvatosan melegítették. Szíve már működött, lélegzése megindult, belső szerveit ártalom nem érte… „csak” a bal karja pusztult el.

Felfúvódott régi térfogatának kétszeresére, sötétlilára színeződött, erei kicsattantak… Amikor később magához tért, hosszasan, komoran szemlélte hajdan erős balját. Szíriusz ott állt mellette.

„Viktor fiam – suttogta –, ez a nyavalyás végtagom, ha elüszkösödik, általános szepszist okozhat… Le kellene vágni.”

Szíriusz hűvös tenyerét ráhelyezte a lázasan forró karra. „Nem vágom le. Meggyógyítom.” Samuelson ezt már nem hallotta.

Forgott körülötte a világ… pillái lecsukódtak, jótékony álom kerülgette… Aztán még egyszer magához tért, ránézett a helyettesére, és alig hallhatóan mondta: „Ezennel átadom a parancsnokságot. Azt csinálsz, amit akarsz…”) Akkor azt csinálta, hogy átrakodott negyven félholt, megfagyott és kiéhezett embert a Polluxról a Hélioszra.

Meggyógyította és hazavitte őket a Földre… És meggyógyította David Samuelson első kapitányt, is, akinek a bal karja ugyan két centiméterrel vékonyabb lett, de ezért nem haragudott…

Most azt mondja Gomes kormányzó is, hogy „azt csinálsz, amit akarsz!” Könnyű mondani… De mit tegyen?)

Aztán egyszerre felderül az arca.

– Gyerekek! Tudom már, hogy mit csinálunk! Eljösztök hozzám ebédelni! Szoljankaleves, saslik és almás bulocski a menü! A Négyek Tanácsa megfeledkezik a hely méltóságáról.

Kormányzói palota ide, kormányzói palota oda: lelkes hurrá tör elő a torkokból.

Leonida már másodszor melegíti az ebédet, Viktor Szíriusz csak nem jön. Végre sípol a videfon! A készülékből rávigyorog gazdájának szakállas arca.

– Leonida! Örömhírem van! Meghívtam ebédre a gyerekeket!… Tehát öten leszünk, magával együtt hatan. Ugye, van bőven étel?… De finom legyen, mert éhesek vagyunk!

– Szent Leonida! – kezdi közismert lamentálását az öregasszony, de nem jut tovább, mert Szíriusz feje eltűnik a képernyőről, és beugrik helyébe egy vörös hajú, szeplős arcú ördögleányka.

– Hamarosan ott leszünk. Csók, Leonida néni!…

(Öten jönnek!… Mit tegyek? Mit tegyek?… Lássuk csak… A szoljankalevest kicsit föleresztem, akkor elég lesz… almás bulocskit jókora tállal csináltam, az el se fogy… de saslikot még sütni kell! Állj neki, Leonida, különben szégyenben marad a konyhád!)

Vége felé járnak már az ebédnek. A háziasszony meg kínálgat: – Vegyenek abból a süteményből, tessék! Hiszen alig ettek valamit.

– Leonida néni! Az én hasam úgy tele van, de úgy te van – bohóckodik Pinton, és kidülleszti kis pocakját –, hogy ha még egy falást lenyelek, menten meg is repedek!

Liuna befogja a fülét.

– Segítség! Fűzfapoéta!

Ám Berci sem hagyja elsikkadni a kínálkozó csattanót.

– Pinton, vigyázz! Hasad a hasad!

Most már harsog a hahota. Szíriusz kapitánynak a könnye is kicsordul.

Leonida néni mérgesen dohog:

– Nevessenek csak, nevessenek. Sok nevetésnek sírás a vége!

Aztán hirtelen a kapitányhoz fordul.

– Viktor Szíriusz! Nem csapnak ám be. Tudom, hogy ismét valami rosszban sántikálnak. Titkos összejöveteleket tartanak, fondorkodnak, cselt szőnek! Tudom, amit tudok!… Ma délelőtt a kormányzónál voltak!

Elámulnak Leonida néni jólértesültségén, és nem is próbálják tagadni.

– Honnan tetszik tudni? – kérdezi Liuna.

– Onnan videfonáltak!… Igaz?

– Igaz…

– Na ugye! És ha ezt a díszes társaságot Hold Állam kormányzója fogadta, és közben megfeledkeztek az ebédről, akkor ott valami veszedelmesen fontos dologról esett szó!

Szíriusz kapitány nem kerülgeti tovább az igazságot.

– Valóban, amiről tárgyaltunk, fontos, de nem veszedelmes.

Legalábbis egyelőre nem veszedelmes. Hanem… mondja csak kedves Leonida, ki árulta el magának, hogy a kormányzónál jártunk?

– Senki… senki emberfia!

– Talán megsúgta egy kisangyal?

– Nem kisangyal, hanem egy kis gép.

– Kis gép?… – csodálkozik Szíriusz kapitány.

Ebben a pillanatban. Berci „múltjából” előfurakodik egy alig kétéves emlék. Felkiált:

– Én tudom! Az a kis gép a videfon! A kormányzó bácsi videfonja! Igaz, Leonida néni?

– Bizony igaz.

Liuna csodálkozik:

– Videfon?… Mi van azzal a videfonnal? Hiszen olyan, mint a többi tízezer a Holdon.

– Nem egészen. A többi tízezer teljesen egyforma gyári készítmény. A kormányzó bácsi videfonja díszes egyedi darab, kézi munka. Édesapám ajándéka Martim bácsinak… Ez két éve történt Párizsban. Én is bütyköltem rajta egy keveset. Akkor kiderült, hogy apa nem ismeri pontosan a hívójelet. A szabvány hívójel egy kis moll dallam. Így hangzik, elfütyülöm:

Édesapám azonban rosszul emlékezett, és véletlenül dúrban hangolta a sípokat. Így:

Persze a különbséget csak jó hallású ember veszi észre.

Szíriusz kapitány nagyot nevet.

– Leonidának pedig kitűnő a hallása! Fiatal korában híres karénekes volt. Igaz?

Leonida néni mosolyog.

– Igaz, ami igaz… A kormányzói palota videfonhívását már a fütyüléséből felismerem.

– Szíriusz bácsi! – Liuna jelentkezik szólásra. – Legokosabb lenne, ha színt vallanánk.

– Igazad van. De most nincs rá időnk. Egy óra múlva Sol-84. Hamarosan eltelik a beígért 20 óra! Jelentkezni fognak a lények. Indulnunk kell Robertóhoz. Hanem… kedves Leonida! Szeretettel meghívjuk, tartson velünk. Útközben majd tájékoztatjuk. Mire odaérünk, érteni és tudni fog mindent… és beszélgethet majd egy idegen bolygóról jött titokzatos lénnyel!

Leonida rémüldözik:

– Valami ocsmány szörnyszülöttel?! Talán békafejű tehénnel vagy egyszemű bikával?!… Szent Leonida! Mibe keveredtek! És mibe akarnak engem is belekeverni!

– Ha nem, hát nem. Senki sem kényszeríti. Itthon maradhat…

– Itthon maradni?! Hogyisne! Bizony megismerkedem azzal a pokolbéli szörnnyel, ha addig élek is!…

Már csak öt perc hiányzik az ígért időből. Valamennyien a nagy központi órát lesik, kivéve Leonida nénit, aki mozdulatlanul ül abban a hatalmas fotelban, ahová húsz perce leültették. Most szusszan egyet, és megkérdezi:

– Viktor Szíriusz, mire várunk?

– Négy perc múlva jelentkezni fognak űrbéli barátaink. Bízom benne, hogy megtartják az ígéretüket.

– Eddig gépiesen pontosak voltak mindig… – ez Liuna megjegyzése. És hozzáteszi még: – Édesanyám azt szokta volt mondani, hogy a kínosan pontos emberek nem adni, hanem kapni szeretnének.

Pierre kegyesen helyesel:

– Így igaz a Földön. Kérdés, hogy ami nálunk igaz, náluk micsoda?

– Az igazság mindenütt igazság! – állapítja meg Leonida néni.

– A kérdés eldöntését halasszuk későbbre – szól közbe Szíriusz kapitány. – Most maradjatok csöndben… Kedves Leonida, még egy perc, és felizzik a kapcsolótáblán az a kis fehér négyzet. Akkor Roberto elindítja a hangrögzítőt, vételre áll, és megszólalnak a világűrből érkezett vendégek.

Leonida meredten nézi a kis fehér négyzetet… és az csakugyan fényesedni, izzani kezd!

– Világít! Ég… Kigyulladt!

– Halkan, Leonida néni!… Figyeljen!… Azonnal hallani fogjuk őt…

És ő, a monoton hangú férfi már beszél is.

– Üdvözöljük a Hold tiszteletre méltó lakóit. Ígéretünkhöz híven jelentkezünk. Kérjük a Holdat, válaszoljon… Kérjük a Holdat, válaszoljon…

Pillanatnyi csend, majd Leonida zúgolódni kezd.

– Miért nem válaszolnak?!…

És elkezd kiabálni:

– Itt vagyunk, lelkem! Itt vagyunk a Holdon!

A gyerekek kinevetik.

– Leonida néni! Ezt így nem hallják! Abba a mikrofonba kell beszélni, ahogyan Szíriusz bácsi teszi…

– Köszönjük a jelentkezést. Ismételten felteszem a kérdést: találkozhatnánk-e személyesen? Hol és mikor?

Leonida szigorúan ránéz a kapitányra.

– Viktor Szíriusz! Maga találkozni akar ezekkel?! Na majd én is ott leszek!

Szíriusz kapitány nevet. – Kötve hiszem, kedves Leonida…

Roberto csendre int. Érkezik a válasz!

– Megbízottunkkal találkozhatnak a Hold északi pólusa fölött, pontosan tízezer kilométer magasságban.

– Ejha! – rikkant Berci – Randevú a világűrben! Nagyszerű!

Pierre izgatottan csatlakozik az előtte szólóhoz: – Fogadjuk el, Szíriusz hácsi!… És tessék megkérdezni, hogy mikor.

A kapitány máris folytatja a párbeszédet: – A kijelölt hely megfelel. Kérjük, határozzák meg a találkozás időpontját.

Leonida néni gyanakodni kezd. Furcsállja, hogy úgy beszélgetnek az űrből érkezettel, mint ő Viktor Sziriusszal házi videfonon a konyhából a szobába.

– Maguk engem becsapnak, hallják-e! Ez a hang nem az űrből jön, hanem innen valahonnan a szomszédból! Csalás ez…

Pinton hevesen tiltakozik:

– Nem csalás, Leonida néni! Igazi űrbéli lénnyel beszélünk!

Becsszavamra, tessék elhinni!…

– Neked, kis ártatlanom, elhiszem… Figyeljük hát!

– Javasoljuk, hogy találkozzunk pontosan egyszáz óra múlva. Ha megfelel, beállítjuk időmérőnket az önökéhez.

Szíriusz azonnal válaszol:

– Az időpontot elfogadjuk. A következő sípszóra mi külön időmérő szerkezetet indítunk, mely 100 óra múlva jelez. Ezt tegyék önök is. Figyelem: sípszó! Időmérés indult!

A most következő 2 perc 25 másodperc alatt mindenki csöndben maradt. Aztán megszólalt a gép: – Az időmérés nálunk is elindult. Megbízottunk a megbeszélt helyen és időben megjelenik. Béke! Barátság!

Szíriusz gyorsan a szavába vág:

– Még egyetlen kérdésre válaszoljanak! Mi graviplánnal utazunk a találkozóra. Az önök megbízottja milyen űrjárművel közeledik?

Pár másodperc süket csönd után Roberto úgy véli, hogy utolsó kérdésükre aligha érkezik felelet.

– Ezek ördögi gyorsasággal szoktak kikapcsolni…

De nem! Felizzik a kis fehér négyzet! Halkan búgni kezd a hangszóró, majd a gépiesen unott hang tisztán, világosan közli: – Megbízottunk űrjármű nélkül közlekedik…

HARMADIK FEJEZET

amelyben két hölgy szerepel: Aphrodité és Pénelopé

Casteiro nagyon figyelmesen hallgatja Szíriusz kapitány fejtegetéseit.

– A kormányzó kijelentette: azt csinálhatok, amit akarok.

Nos, én találkozni akarok ezzel a rejtélyes valakivel! Természetesen egyedül megyek, egy G-80 típusú új graviplánnal. Holdunkon most kettő is van belőlük. A XII-es dokkban nemrég végeztek a Pénelopé és az Aphrodité teljes átvizsgálásával. Megkapom bármelyiket. Nagyszerű masinák. Ily módon védett körülmények között tárgyalhatok… Különben nem hiszem, hogy ezek az idegenek gonosz szándékúak lennének…

Kis szünetet tart, töpreng, aztán nekidurálja magát.

– Kimondok valamit, Perez barátom. Még abban sem vagyok egészen biztos, hogy valóban idegenek! Ne érts félre, nem arra gondolok, hogy közülünk valók… nem. De Galilei apánkra esküszöm: nem azok, akiknek mondják magukat! A szemébe kell néznem annak a megbízott fickónak, aki állítólag „űrjármű nélkül közlekedik”! Látnom kell őt!…

Casteiro gyümölcslevet tölt a poharakba.

– Mandarin-banán-ananász keverék, jegelve. Parancsolsz?

Szíriusz kapitány rácsodálkozik a barátjára.

– Perez fiam, te nem figyeltél rám?

– De… figyeltem. Nagyon figyeltem. Úgy vélem: ha pár csepp vodkát keverek ebbe az édes löttybe, akkor koccinthatunk közös vállalkozásunk sikerére.

Szíriusz nem érti, miről beszél a másik.

– Közös vállalkozás?

– No várj csak… mégis elkészítem ezt a Hold-koktélt… így… Szóval azt mondtad, hogy két graviplánunk van, a Pénelopé és az Aphrodité. Én inkább a Pénelopét választom, mert a másik hölgy a szépség és a szerelem istennője, és Conchita féltékeny természetű. Jó lesz nekem Odüsszeusz öregedő felesége. Te viszont nőtlen létedre vígan enyeleghetsz a szép Aphroditéval!

Szíriusz kapitány kezdi érteni az ógörög asszonyok szerepét.

– Te arról beszélsz, hogy…

– Arról! – mondja keményen Perez Casteiro. – Két géppel megyünk az űrrandevúra! Természetesen te haladsz elöl, mert téged illet a dicsőség, hogy idegen bolygóról érkezett értelmes lényekkel elsőnek találkozz. Én szorosan követlek, lézerfegyverrel biztosítalak… No erre iszunk?

Összekoccan a két pohár.

– Ezt nem kérhettem tőled… de hogy önként vállalod: elfogadom. Ilyenformán minden rendben lesz.

Casteiro elmosolyodik.

– Nem biztos, Viktor. Megfeledkeztünk valamiről.

– Miről?

– A Négyek Tanácsáról…

A Négyek Tanácsa rendkívüli értekezletet tart. Színhely: Pierre szobája. A házigazda tanulóasztala tetején trónol, Bérci és Liuna az egész padlót beborító fehér, bolyhos szőnyegre telepedett, Pinton – Csibészt átölelve – Pierre kényelmes kerevetén hever. A szót természetesen Pierre viszi: – Tisztelt Tanács! Miután meghallgattuk Pinton tanácstag jelentését, amelyből kiderült, hogy Viktor Szíriusz és Perez Casteiro rútul elárult minket, megállapodtunk abban, hogy panasszal élünk nevezettek jogtalan túlkapása ellen. Nem tűrhetjük, hogy szerzett jogainkat csorbítsák! Mellőzzenek, úgy kezeljenek minket, mintha pelenkás csecsemők lennénk!

– Úgy van! – zúgják a tagok.

– Tiltakozni fogunk írásban!

– Helyes! Tiltakozzunk!

– A tiltakozás szövegét, amelyben felsoroljuk a minket ért sérelmeket, és azonnali orvoslást kérünk, nyomban megfogalmazzuk!

– Egyetértünk!

– Én írom! Diktáljátok! – ajánlkozik lelkesen Liuna.

Pierre megköszörüli a torkát.

– Khm… tehát… Tiltakozó felirat… igen, ez jó lesz.

– Kinek címezzem? – érdeklődik a lány.

A kérdés némi zavart okoz. Berci úgy véli, hogy Szíriusz kapitánynak. „Érdekelt fél!” Lehurrogják. Liuna Adam Renard-t ajánlja, vagy Pierre Casteirót, de egyik sem tetszik a többségnek.

Pinton a soros.

– Én a kormányzó bácsinak címezném. Elvégre Hold Államban ő a rend és a törvény őre.

– Igazad van! Elfogadjuk!… Tehát:… „Tiltakozó felirat.

Tisztelt Martim Gomes kormányzó bácsi! Mi, alulírott Négyek Tanácsa, önérzetünkben mélységesen megsértve, tisztelettel tiltakozunk Kormányzó bácsinál…”

Martim Gomes barátságosan tessékeli dolgozószobájába a vendégeit: Szíriusz kapitányt és Perez Casteirót. – Gyertek! Gyertek! Üljetek le. Panasz van rátok. Íme… Mai postámban ez a „Tiltakozó felirat” érkezett.

Szíriusz és Casteiro nem értik a dolgot. Amit a kormányzó mond: számonkérés. Ahogyan mondja: tréfálkozás, ugratás.

– Nem hiszitek? No majd felolvasom… innen: „…tiltakozunk Kormányzó Bácsinál az általunk végtelenül tisztelt Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitány, valamint a nagyra becsült (Pinton kívánságára ideírom, hogy + szeretett) Perez Casteiro főmérnök gyárigazgató bennünket sértő fondorlatos terve és elhatározása ellen. Felderítő egységünk (Pinton ismételt kívánságára nem írom ide, hogy ő hallgatózott) jelentette, miszerint nevezettek úgy döntöttek, hogy az idegen lényekkel való találkozást nélkülünk eszközlik, kizárólag ők ketten bonyolítják le. Ez a döntés sérti szerzett jogainkat! A kapcsolatteremtésben, Szíriusz panaszolttal egyidejűleg, mi is részt vettünk, Casteiro panaszolt pedig a történelmi jelentőségű eseményt éppenséggel tőlünk tudta meg! Most mégis ki akarnak túrni minket megérdemelt helyünkről! Felkérjük Kormányzó Bácsit, tegyen igazságot! Azt belátjuk, hogy Liuna Steff gyenge nő létére (nem is igaz! nem vagyok gyenge!), valamint a kiskorú Pinton Casteiro nem vehet részt az űrrandevún. De Pierre Renard és Kocsis Berci tagtársaink bajokban, kalandokban edzett, érett ifjak, ott van a helyük a Pénelopén és az Aphroditén! Éljen az igazság! Tisztelettel a Négyek Tanácsa. (Kezit csókolja Liuna.)”

És négy aláírás… Nos, Szíriusz panaszolt és Casteiro panaszolt, mit hoznak fel védelmükre?

A két bűnös egymásra néz. Nevetnek.

– Mondtam, ugye, hogy megfeledkeztünk róluk!

– Mondtad. És ők jelentkeztek.

A kormányzó komolyra fordítja a szót: – Tudom, hogy azért hagytátok ki őket a tervezett űrrandevúból, mert az egyáltalában nem veszélytelen. Talán nagyon is veszélyes…

– Valahogy így van… nem lehet tudni előre… – dörmögi Viktor Szíriusz. – Nem venném a lelkemre, ha bajuk esne.

– Igazad van, barátom, de…

– De?… Azt mondod, Martim, hogy de?!

– Igen. Akárhogyan is forgatom a kérdést, azt látom, hogy a tisztelt „Négyek Tanácsának” igaza van. Szerzett joguk, hogy részt vegyenek az űrcselekmény folytatásában.

– Tehát mint kormányzó utasítasz, hogy vigyük magunkkal őket!

– Azt nem. Nem áll hatalmamban! De te, Viktor, beszélj a Renard szülőkkel: engedjék meg… én vállalom Kocsis professzort.

– Könnyű dolog lesz. Kocsis János azonnal beleegyezik menjen a fiú! De mit mondjak én Pierre édesanyjának?

– Mondd azt, hogy felnőnek a gyerekek. Múlik az idő. Nem foghatja egy életen át a kezét. A fiókák kiröppennek a fészekből….

– Martim! Még egy ilyen „közhely”, és dühbe gurulok!

A kormányzó nevet.

– Viktor, öreg cimborám, egy utolsót szeretnék mondani.

– Jó. Mondd!

– Ha itt lenne az a piros hajú, bölcs leányka, fogadjunk, hogy így szólna: „Édesanyámtól tudom, a XX. században sűrűn emlegették azt a metaforát: az acélt megedzik.”

Elérkezett a 98-ik óra. Nox-339-et mutatnak az időmérők. Eltűnt a kegyetlen Nap a Hold egéről, csak a szelíd felhőfátyolba burkolt keskeny Földsarló sugározza alig érzékelhető, kékes fényét.

A 49-es űrkikötő ikertornyában a Pénelopé és az Aphrodité várja a startot. Már eldöntötték, hogy az Aphroditéban Szíriusz kapitánnyal Berci utazik, őket követi a Pénelopéban Casteiro és Pierre. E percben még valamennyien a várócsarnokban tartózkodnak.

Ott van Szíriusz kapitány, Perez Casteiro, Gomes kormányzó, Pierre szülei, Toyoma, Roberto, a teljes Négyek Tanácsa és természetesen Leonida néni is.

Megbeszélték, hogy a graviplánok állandó rádiókapcsolatot tartanak a Központi Híradástechnikai Intézeten keresztül a kormányzói palotával.

– Mindenkit szívesen látok az otthonomban – jelenti be Martim Gomes. – Együtt fogunk szurkolni a sikerért?… Leonida néni is okvetlenül jöjjön el.

– Megyek, lelkem kormányzóm, hogyne mennék!

Jelzőfények gyulladnak ki, és udvariasan tájékoztat egy hangszóró:

– Kérjük a pilótákat és utasaikat, foglalják el helyüket a graviplánokban.

Leonida néni titokban fohászkodik egyet: Szent Leonida, segíts! Ne bántsa őket a bestia…

Derűsen lép a hatalmas acélajtóhoz a két férfi és a két fiú.

Mosolyogva integetnek. Liuna utánuk kiált: – Nézzétek meg jól azt a szörnyet! Számoljátok meg, hány szeme és hány füle van!…

Az ajtók bezáródnak utánuk. Leonida néni fájdalmasan felsóhajt. Liuna azonnal ott terem mellette, szeretettel átöleli.

– Ne tessék aggódni. Semmi bajuk nem eshet! Szíriusz bácsi olyan okos, olyan erős…

– Már én csak akkor vagyok nyugodt, kislányom, ha magam vigyázhatok rá…

Ismét a hangszóró tudósít:

– Az Aphrodité egy perc múlva indul.

Mély hangú dübörgés rázza meg az egész épületet. Leonida néni elsápad a félélemtől.

– Pokolbéli hang!…

– Bejáratják a hajtóműveket – mondja Roberto. – Azonnal indul az első gép… még húsz másodperc… még tíz… még öt… most!

Süvöltés hatol át a vastag betonfalakon.

– Startolt a kapitány graviplánja!

Újra a hangszóró:

– A Pénelopé egy perc múlva indul.

Mindenki a nagy faliórát lesi. Zöttyenve ugrál a másodpercmutató…

– Még harminc… még húsz… tíz… öt – négy – három – kettő – egy – zéró!

Pinton számolt, és a zéróra ismét felhangzik a rémséges hang.

Startolt a Pénelopé is…

Ocsmányan vonítanak, mint a haldokló állatok.

Ez Leonida néni véleménye.

Berci jelenti katonásan:

– 99 óra 40 perc. Húsz perc múlva kell találkoznunk velük.

Szíriusz kapitány csodálkozik:

– Honnan veszed a pontos időt? Roberto mondta be?

– Nem. Nem is fogja bemondani, mert nem tudja. Ugyanis azt az időmérő szerkezetet, amelyen a 100 órát beállítottuk, elhoztam.

– Elhoztad?… Hogyan? Elkérted?

– Nem. Megfeledkeztünk róla, mi is, Roberto is. Nekem később eszembe jutott, hogy inkább a graviplánon legyen, mint a Híradástechnikán. Visszamentem érte… és „magamhoz vettem”. Most itt van. Mutatja az időt. 99 óra 42 perc.

– Hm… célszerű cselekedet volt…

A két graviplán, mint két óriásira nőtt, csökevényes szárnyú, csillogó fémszöcske, alig egy kilométerre egymástól falja percenként a 141,6 kilométereket. Ez a szökési sebesség a Holdon. Már régóta napfényes régióban repülnek. Ráálltak a Holdtengely képzeletbeli északi meghosszabbítására, és nem járnak messze a tízezer kilométeres távolságtól.

Berci bekapcsolja az ultrarövid hullámú adóvevőt.

– Itt Aphrodité… itt Aphrodité… Szíriusz parancsnok keresi a Pénelopét… keresi a Központi Híradástechnikát… keresi a kormányzói palotát…

Pierre azonnal jelentkezik:

– Itt Pénelopé. Itt Pénelopé.

Roberto is megszólal:

– Központi Híradástechnika. Kapcsolom a kormányzót.

– Itt Gomes. Van-e valami újság, Viktor?

– Egyelőre semmi… Keresem Casteiro parancsnokot.

– Itt Casteiro. Mi a csuda? Parancsnokok lettünk? Ki nevezett ki?

– A Berci gyerek.

Közbeszól a kormányzó hangja:

– Majd én megerősítem a kinevezésteket.

– Köszönjük!… Minden rendben van, Perez?

– Rendben. Mérésünk szerint már csak ötszáz kilométer hiányzik a tízezerből. Figyelembe véve a szükséges fékezést, ez nagyjából 6 perc. A kijelölt találkahelyen ugyanis át kell állnunk a Hold Föld körüli keringési sebességére.

Berci tudja a számot büszkén kivágja: – Óránként 3673 kilométer!

– Túl korán érkezünk a színhelyre?

– Korán. A századik óráig még 14 percünk van.

– Azt javaslom, hogy 6 perc múlva a helyszínen teremtsünk újra kapcsolatot. Elfogadod, Szíriusz parancsnok?

– Elfogadom, Casteiro parancsnok!… Akkor hát rövid időre búcsúzunk mindenkitől! Vége…

Hat perc múlva a helyszínen.

– Itt Aphrodité… itt Aphrodité… keresem Pénelopét… keresem Pénelopét…

– Itt Pénelopé… itt Pénelopé… keresem Aphroditét… keresem Aphroditét…

– Aphrodité parancsnoka keresi Pénelopé parancsnokát…

– Itt Pénelopé… Azonnal jelentem Pénelopé parancsnokának, hogy Aphrodité…

Szíriusz kapitány mérgesen rájuk szól: – Elment a sütnivalótok?! Mit fecsegtek itt összevissza?!

Egyebet se hallok: Aphrodité, Pénelopé, Pénelopé, Aphrodité!… Micsoda gyalázatos ötlet graviplánokat női nevekre keresztelni!… Aphrodité… Pénelopé… Ennek a miénknek azelőtt GXX-499 volt a becsületes neve!

Berci kihúzza magát, és bohóckodva tiszteleg.

– Jelentem, nekem az Aphrodité jobban tetszik. A szépség istennője!… Különben sem tehetünk ellene semmit. Kormányintézkedés!

– Az űrközlekedési miniszter éppen szerelmes lehetett. Na… hívd azt az öreg asszonyságot!

– Jelentem, már hívtam. Itt Aphrodité…. Casteiro parancsnokot keressük.

– Itt Casteiro… Követtünk titeket. Háromezer méter köztes távolságban, a Holdhoz viszonyítva, állunk. Nulla egész tizenöt ezred ívperc hibaszázalékkal a helyszínen vagyunk. Mint tudod, helymeghatározásunk nem abszolút pontos. Észleltetek valamit?

– A küldöttnek még semmi nyoma. Igaz, csak 7 perc múlva kell megjelennie.

– Addig éppen bejárhatnánk egy 50 kilométer sugarú felderítő körpályát. Ellentétes irányban. Kicsit körülnéznénk, nem lapulnak-e ezek valahol itt a közelünkben…

– Okos indítvány, elfogadom. Hét perc múlva találkozunk. Berci fiam, induláshoz felkészülni!

Hét perc múlva a helyszínen…

Szíriusz kapitány érdeklődik:

– Pénelopé!… Pénelopé!… Mi újság?

– Nálunk semmi. Nálatok?

– Szintén semmi…

Berci a kapitány szavába vág:

– De azonnal történnie kell valaminek, mert jelentem: száz óra nulla perc!

Pierre az URH-n keresztül humorizál: – Most kellene kopogtatnia a kormányfülke ablakán: „Jóholdat kívánok. A Nemtudomhogyhívják bolygó megbízottja vagyok. Szabad belépnem?”

– Azt lesheted, komám! Ezek felültettek minket! Tettünk egy egészségügyi kirándulást a világűrben! – Mindezt Berci kiabálja a mikrofonba. – Már itt kellene lenniük! Száz óra az száz óra! Egyszerre indítottuk az időmérőket!…

– Nem! – szólal meg váratlanul Szíriusz kapitány. – Az ő időmérőjük 1 perc 12,5 másodperccel később indult.

– Hogyan?… Egy perc tizen… Nahát – világosodik meg Berci tudatában –, erre nem gondoltam! Amíg az időmérést indító sípszó az elektromágneses hullám hátán megtette a hozzájuk vezető húszmillió kilométernyi utat… De Szíriusz bácsi! Elmúlt már ez az idő is! Száz óra két perc!… És a küldött nincs sehol!

– Tévedsz… azt hiszem, itt van.

Berci riadtan körülnéz.

– Hol?

– A tízes radarernyőn keresd. Az F/127-es mezőben, a képernyő szélén. Ott valamit látok… Várj, élesebbre állítom… Látod már?

– Azt a kis sötét pontot?

– Azt.

– Valami kis piszok… maszat.

– Mégis… mi lehet?

– Jelentem, parancsnok, fogalmam sincs róla.

– Szép kis rádiós tiszt vagy, mondhatom. Nem ismered fel?

– Jelentem: nem. Szíriusz bácsi felismeri?

– Természetesen… én sem. Kérdezzük meg a Pénelopét, látják-e ők is.

Berci buzgólkodik:

– Hívom Pénelopét… hívom Pénelopét…

– Itt Pénelopé…

– Láttok-e a 10-es radarernyő F/127-es mezejében egy sötét kis pontot?

A válasz pár másodperc múlva érkezik: – Igen, látunk.

– Köszönjük… vége.

Szíriusz bácsi felé fordul, és komoran így szól: – Akkor nem ernyőhiba.

– Bizony, nem ernyőhiba. Akkor most előbb tájékoztatjuk barátainkat, majd szép nyugodtan megközelítjük azt a kis piszkos maszatot… Kapcsoltasd az URH-láncot.

Néhány másodperc múlva mindenki tudott mindent.

– Pénelopé!… A távolságot megtartva kövess minket, önálló akciót nem kezdeményezhetsz. Fegyvert nem használhatsz.

– Értettük. – Ez Casteiro katonás válasza.

– Berci! Lassan indulunk!… Diagonálist 17 fokkal balra!… Két fokkal emeld!…

– Megtörtént.

– Sebességet csökkentsd!… Hetes… hatos… ötös… négyesen maradsz!

– Négyesen cammogunk. Óránként tíz kilométeres „sebességgel”…

A gyönyörű ezüst testű Aphrodité a fordulóban megbillent, kissé felemelte az orrát. A vezetőfülkében elmozdultak a súlytalanul lebegő tárgyak. Egy pohár megdőlt, a benne levő narancslé kimászott a levegőbe, lustán elterpeszkedett, nyúlványai nőttek, majd vándorútra indult. Berci ügyesen utánatornászta magát, és felszippantotta.

– Éppen szomjas voltam…

A „kis maszat” közben a képernyő középpontjába került.

– Pénelopé!… Casteiro!… Közeledünk hozzá… de még mindig nem tudom, mi lehet…

– Talán csak egy nagyobbacska meteor, egy kőszikla…

– Nem hiszem. Berci fiam, méréseket végzünk. Először radarral a távolságát.

– Igenis!

De utána süket csend. Berci hallgat.

– Mi van veled?… Elfelejtetted, hogyan kell a radart használni?…

– Jelentem, nem felejtettem el. Tudom kezelni. De az impulzusok nem térnek vissza! A távolságmérő bedöglött… azaz nem működik.

Furcsa – gondolja a kapitány, tegnap átvizsgáltam a két graviplán valamennyi műszerét. Kifogástalan állapotban voltak…

– Kapcsold be a BGC analizátort.

– Megtörtént.

– Állapítsd meg, mennyi az ismeretlen tárgy sűrűsége!

Kis szünet, aztán Berci szorongó hangját halljuk: – A sűrűsége… jelentem: semmi.

A kapitány felkapja a fejét. Semmi?… De hiszen az nem lehet… vagy ha mégis, akkor talán összefügg azzal, hogy nem téríti vissza a radarsugarakat. Tehát olyan test… ami nem test. Hohó. Veszélyes útra tértünk… Csak óvatosan. Jól meggondolandó minden további lépés…

– Berci. Mérd meg a tömegét.

– Igenis… Jelentem: tömege sincs?

– Gondoltam…

– Tetszett gondolni? – ámuldozik a fiú.

– Igen. Színképe se lesz.

– Színképe?… Azonnal mérem!… Szíriusz bácsi. Valóban! Az ellenőrző rács üres…. Miféle anyag, miféle massza az, aminek nincs tömege, nincs sűrűsége, nincs színképe? És mégis létezik! Itt libeg az orrunk előtt az űrben! És lassan közelít. Határozottan közelít… illetve mi közelítünk őhozzá, ami egyre megy! Lényeg az, hogy anyag, amely felé közelíteni lehet…. De miféle anyag, Szíriusz bácsi?.

– Nem miféle, hanem kiféle. Ő az idegen lények megbízottja.

És bebizonyosodott, hogy valóban űrjármű nélkül közlekedik…

Gomes kormányzó hívja Szíriusz kapitányt.

– Itt Martim Gomes… Viktor, mindent hallunk. Szerintem veszélyben forogtok. Az a titokzatos lény, aki megmérhető test nélkül közelít hozzátok, félelmetes erők birtokosa lehet. Ez Toyama és Renard véleménye is. Jobb lenne kitérni az útjából.

– Vagyis futamodjunk meg! – válaszol azonnal a kapitány.

– Nem, Martim, azt. nem tesszük… de már nem is tehetjük. Pontosan nem tudjuk megmérni, mennyire van tőlünk, de szemmel már csak kétháromezer méterre becsülöm. Ha ez a valaki húszmillió kilométerről ide szállt vagy úszott, vagy sétált űrjármű nélkül, nyilván játszi könnyedséggel utolérne menekülésünk közben… Egyébként változatlanul az az érzésem, hogy nem rosszindulatú, nem akar ártani.

Ikeno Toyama jelentkezik.

– Bocsánatot kérek… tisztelettel visszavonom előbb hangoztatott véleményemet. Ha Szíriusz kapitány úgy érzi, hogy nem forognak veszélyben, abban bízni lehet. Szíriusz kapitány megérzései a múltban is mindig beváltak. 2457-ben történt, együtt hajóztunk jóval túl a Pluto nagybolygón…

Toyama hirtelen megakad.

– Bocsánatot kérek, rájöttem, hogy ezt most nem mesélhetem el… majd legközelebb…

Leonida néni egész picire összehúzza magát egy mély fotelban. Egyfolytában sápítozik, halkan, csak úgy magának…

– Szent Leonida, segíts! Vigyázz arra az együgyű konok öregemberre!… És a két gyerekre… és Pinton apukájára!… Hozd őket vissza épségben!

Liuna megsimogatja az ezüsthó borította kedves fejet.

– Ejnye, Leonida néni, ne hagyja el magát! Úgy jajgat, mintha Szíriusz bácsiékat baj érte volna, mintha vissza se jönnének….

Leonida könnyben ázó öreg szemét ráemeli a kislányra.

– Hát visszajönnek, azt mondod?

– Hajuk szála se görbül! No hagyja abba a pityergést. Jöjjön a mikrofonhoz, mondjon pár biztató, vidám szót nekik.

És cipeli is már az URH-készülékhez.

– Mosolyogjon!… Beszéljen!

Leonida keservesen kezdi:

– Itt vagyok én, Leonida. Hall engem, lelkem, Viktor Szíriusz?

– Hallom – hangzik a hangszóróból.

– Na… nagyon jó kedvem van ám! És büszke vagyok nagára és a gyerekekre!… És nem félek… látja nem félek semmitől… Bátran, előre… mondom… Blincsiki lesz vacsorára…

– Bravó, Leonida! Így helyes! Így kell viselkedni!

Gomes kormányzó szeretettel átöleli, és a helyére vezeti Szíriusz kapitány öreg védőangyalát.

Berci jelentkezik a hangszóróban:

– Itt Pénelopé… itt Pénelopé… Rövid időre megszakítjuk a kapcsolatot. Szükségünk van valamennyi kezünkre. A „kis piszkos maszatra” ráállítjuk az optikai automatát.

– Mit mondott, lelkem, mit csinálnak?

Liuna nevet bár szívesebben sírna.

– Alaposan a szemébe néznek annak a maszatnak.

Az optikai automata tulajdonképpen bonyolult látcsőrendszer. A vizsgált tárgyat közel hozza, és ötszöröstől százszorosig felnagyítja. Az élességét önmaga korrigálja. Két okulárján át egyszerre ketten figyelhetik, de a képet természetesen ki is vetíti.

Szíriusz kapitány és Berci szemüket a gumigyűrűhöz szorítják, és alig tudnak betelni a látvánnyal.

– Százszoros… – állapítja meg a kapitány. – Szép tiszta a kép.

– Szíriusz bácsi! Ez valami formátlan tárgy… nyúlványokkal, dudorokkal. Olyan, mint egy óriási krumpli. Sima, sárgás felülete erősen csillog a napfényben. Aligha nagyobb, mint egy emberi test… Gagarinra! Kapitány? Emberi test!… Egy szerencsétlenül járt űrpilóta felfúvódott holttestére bukkantunk!… Talán évszázadok óta kering a maga halálellipszisén…

– Berci, Berci – csóválja a fejét Viktor Szíriusz –, a megfagyott emberi testnek van tömege, van sűrűsége, van színképe!

– Persze… bocsánat. De akkor ez itt… Parancsnok, ne cirógassam meg egy kis lézerrel?

– Nem. Hátha élőlény. Megölnéd.

– Ezt az ormótlan kolosszust? Ez élőlény lenne?… Inkább két mázsa élettelen anyag… sár!

– Berci! Tömeg, sűrűség, színkép!

– Jó, jó… nem élőlény, nem holt lény… de akkor micsoda?… Megvan! Gép!

– Sűrűség, tömeg…

– Ne tessék tovább mondani! Nem gép! Nem gép!… De hát akkor mi a csuda?!… Kapitány! Ez volna az a valaki vagy valami, akit ide küldtek, hogy tárgyaljon velünk?

Szíriusz kapitány komolyan bólint.

– Az első okos mondatod.

– De ha tárgyalni tud, akkor él… ha él, akkor mozognia kellene… – Ijedten felkiált. – Szíriusz bácsi! Mozgott!… Láttam! Lapjával felénk fordult!… Még most is mozog! A felső része hajladozik!… Tetszik látni?

– Látom.

– Tehát mégis élőlény… jó, tudom, ne tessék mondani: sűrűség, tömeg… Ha jól belegondolok, ebben az ormótlan vízilótestben nem lehet annyi erő és értelem, hogy 500 fényévnyi távolságból megtaláljon minket, megtanulja nyelvünket, szokásainkat… Szíriusz bácsi! Ez nem magától jött! Ezt távolról irányítja valaki!

– Bravó, Berci! Második okos mondatod!

– És akik irányítják, nem lehetnek támadó szándékúak. Nem akarnak bántani minket. Hiszen már bánthattak volna!

Szíriusz helyesel.

– Ez vaslogikájú következtetés. Ez a számunkra szokatlan formájú, mondhatnám, csúnya lény nem kezdeményez semmit. Olyan mereven, mozdulatlanul áll, mintha várna valamire.

– Talán arra, hogy köszöntsük! – szellemeskedik kínjában a fiú.

– Igazad lehet. Nos, köszöntsd. Beszélgess vele.

Berci rámered a kapitányra.

– Én?… Hogyan? Mivel?

– Rádión keresztül!

– Tetszik gondolni, hogy ennek a formátlan, csupa dudor szuperkrumplinak van rádió adóvevője?

– Aki millió és millió kilométereken át meg tudott érkezni a randevúra, annak lehet adóvevője is. Azon a sávon hívjad, amelyiken az üzeneteiket küldték. Világnyelvünket értik… Rajta, Berci! Ne mafláskodj! Kapcsold az adót!

Berci fordít egyet a főkapcsolón. Élet áramlik a készülékbe.

Izgalomtól rekedt hangon kezdi:

– Aphrodité graviplán hívja az űrben, előtte lebegő furcsa valamit… Aphrodité graviplán hívja az űrben előtte lebegő furcsa valamit…

Csend. Semmi válasz.

Berci dühösködve szidalmazza a vendéget.

– Pokolba veled, te idétlen, ocsmány, imbolygó agyagdarab! Szólalj meg!… Szíriusz bácsi! Észre tetszett venni, hogy ez a monstrum időközben valósággal ránk mászott! Itt éktelenkedik alig öt méterre mellettünk!

– Természetesen észrevettem. Azt is, hogy milyen pontosan kísér minket. A legkisebb kitérésünket is követi. És átvette a sebességünket, azaz… no mennyit is?

– Óránként 3673 kilométert… Ejha! Nem mondom: ügyesen navigál!

– Hívd még egyszer. Hátha megszólal.

– Igenis… Aphrodité graviplán hívja az őt kísérő szuperburgonyát!… Aphrodité graviplán hívja az őt kísérő szuperburgonyát…

E pillanatban a hangszóró recsegni-ropogni kezd, soha nem hallott füttyentések és sikkanások szakadnak a torkából… aztán minden kitisztul, és fiatal, csengő leányhang szól belőle:

– Bocsánatot kérünk válaszunk késéséért. Fogtuk és értettük már első hívásukat is, de időbe tellett, amíg átálltunk ócska hírközlésükre.

Berci felcsattan:

– A mi hírközlésünk nem ócska! Kikérjük ma…

– Ne heveskedj, fiam. Bizony, hozzájuk képest ósdiak vagyunk. Nem látod, hogy ez a lény, ez az élőlény, akinek nincs mérhető tömege, sűrűsége, színképe, kint tartózkodik az űrben minden védőöltözet nélkül!… Engedj csak engem a mikrofonhoz… Kedves ismeretlen! Én Szíriusz kapitány vagyok. Önt hogy hívják? Minek nevezhetem?

A friss leányhang hamarosan válaszolt: – Mi beszéljük ugyan az önök nyelvét, de nem ismerjük eléggé a szokásaikat, társadalmuk törvényeit, szabályait. Ha jól értettem, önnek Szíriusz a neve, és kérdezte az én nevemet. Nálunk nincsenek nevek. A személyiségeket más különbözteti meg. De hogy önnek ne okozzon gondot a megszólítás, nevezzen, mondjuk… Csillaglánynak.

– Csillaglány… szép név. Rendben van, köszönöm. Szabad megkérdeznem, mit kíván tőlünk? Mert nyilván kíván valamit, azért kért randevút.

– Randevút? Mi az? Köszönöm, már eszembe jutott! Előre megbeszélt találkozás. Ez valami nagyon régi szavuk lehet… ritkán használják. Nos, igen… azért kértem randevút… de nem… mégse! Jobban szeretném ezt odabenn elmondani, furcsa, rozoga masinájuk kabinjában.

Berci rácsodálkozik Szíriusz kapitányra, aki úgy társalog ezzel az óriásira dagadt, ijesztő lénnyel, mint Conchita nénivel szokott a lila szalonban. Most is azt mondja, hogy Kedves Csillaglány! Ez neki kedves és Csillaglány.

Berci egészen másmilyennek képzeli a „csillaglányokat”!

– Kedves Csillaglány – mondja Szíriusz kapitány –, sajnos nem tiltakozhatom derék Aphrodité nkat ócsárló jelzői ellen. Az ön szemében mi valóban furcsák, rozogák lehetünk.

Berci hevesen közberikkant:

– Kislány! Maga se valami vadonatúj! Olyan formátlan, olyan idétlen…

– Elhallgass, Berci! A vendéget nem illik sértegetni! Különösen akkor nem, ha ezerszer vagy milliószor erősebb nálunk!… Csillaglány! Rendben van, bejöhet a graviplánba, de meg kell várnia, amíg szkafandert öltünk, kizsilipelünk és besegítjük.

A Csillaglány nevet. Igen, egészen emberi módon nevet.

– Ó, fölösleges fáradniuk. Egy pillanat alatt be tudok menni… Már rég megtehettem volna, csak nem akartam megijeszteni magukat.

Szíriusz megdöbbenve méregeti a hatalmas, formátlan testet.

– Azt állítja, hogy bejöhetett volna?… Hiszen, ha jól megnézem, talán be sem fér.

– Azon könnyen segítek. Majd összehúzom magam egy kicsit – mondja, és abban a minutumban majdnem felére összezsugorodik.

– Így jó lesz?… Akkor talán bemegyek…

És eltűnik!

Majd három másodperc múlva megjelenik, bent a graviplánban, Szíriusz kapitány mellett.

– Tessék! Bent vagyok!

– Ka… kapitány… ez… ez bejött! – dadogja Berci.

– Fölösleges kommentálnod. Látom.

Berci nem tud uralkodni magán.

– Szíriusz bácsi! Ez a lény szörnyűséges! Csúnya, formátlan! Olyan, mint egy elfuserált vízilóbébi. Ez nekik Csillaglány!

A vendég felső dudora, melyet fejnek is nevezhetünk, most formásodni kezd. Határozott emberfej lesz belőle. Sima, fényes, kopasz.

Mintha szobrász mintázta volna gyurmából, elöl középen széles vízszintes vágással. És ez a vágás most gúnyosan mosolyogni kezd.

– Fiatalember, úgy látom, maga megrögzött szokások rabja. Vegye tudomásul, hogy a szép sokféle lehet. Nem egyforma mindenütt. Engem például otthon a hazámban feltűnően szépnek tartanak.

Berci már régen elfelejtette, hogy „félelmetes” idegen lénnyel vitatkozik. Fűti az igazság kíméletlen kimondásának a vágya.

– Magát?! Feltűnően szépnek?! Ezekkel a dudorokkal, daganatokkal, ezzel a mázsás testtel?!… Hiszen mozdulni is alig tud!… No mutatok én magának valamit! Nézze, ez egy földi magazin, tele szép nők képével!… Hé! Csillaglány. Merre van a szeme? Egyáltalán van szeme?

– Nyugodjék meg, kisfiú, van. És igen jól látok.

– Akkor nézze ezt a képet! Nálunk ilyen egy szép lány! Ilyen karcsú, formás, elegáns. Nézze ezeket a hosszú, gyönyörű combokat, ezt a puha vállat, ezt a lágyan ívelt kart… A haját. A szemét! A száját!…

Szíriusz kapitány udvariasan szabadkozik: – Bocsásson meg neki, Csillaglány. Csak egyféle szépséget ismer.

– Nem lep meg. Fejletlen… Bár az a szépség, amit mutatott, nekem is tetszik. És természetesen én is tudok pont olyan lenni.

– Pont ilyen? – kételkedik Berci. – Ne nevettessen! Fecsegni könnyű!

– Bebizonyítom. Kisfiú, figyeljen!…

A formátlan krumplitest semmivé foszlik, mint a füst.

– A Lajka kutyára! Ez már megint eltűnt!… Vajon hová megy ilyenkor?

Szíriuszt láthatóan nem nagyon izgatja a vendég gyakori kámforrá válása.

– Kérdezd meg tőle, ha visszajön.

– Itt vagyok! – jelentkezik az üde női hang.

Egy szépséges szép fiatal földi lány áll előttük. Kurta, alul rojtozott, kobaltkék szoknyácskában, rövid ujjú ezüstszürke blúzban, mely rafináltan kihangsúlyozza aranybarna bőrét.

Harisnya nélküli, tökéletes lábán csöpp kis szandált visel.

Hollófekete, fényes haja dús hullámokban omlik a vállára.

– Nos, ifjú ember, így már tetszem?

Berci alig tud megszólalni,

– Na… nagyon… bor… borzasztóan… gyö… gyö… nyö… nyörű…

Aztán összeszedi magát, és magasztaló jelzők zuhataga ömlik belőle:

– Szíriusz bácsi! Ez csoda! Ez igazi csoda! Ilyen szépséget a Föld még nem hordott a hátán! A világ összes nője elbújhat mögötte! Nem festett szebbet festő! Nem mintázott szebbet szobrász! Szíriusz bácsi, mit tetszik hozzá szólni?

– Te heves vérű magyar! Látom, belehabarodtál. Hm… nem mondom, csinos.

Azután hirtelen hangot vált. Kemény lesz és parancsoló: – Elég volt a szemfényvesztésből, Csillaglány!

Űrcsizmás lábát gyors mozdulattal mélyen beledugja a nő hasába!

Berci halálra rémülten felkiált

– Mit csinál, Szíriusz bácsi?!… Szíriusz bácsi!!!

A Csillaglány azonban csak kacag… kacag…

– Ne ijedezzék, kisfiú. Nem történik semmi bajom. Azt hiszem, Szíriusz kapitánnyal jól meg fogjuk egymást érteni, ő ugyanis már tudja, hogy mi vagyok!

– Mi… micsoda?

– Mondja meg neki, kapitány.

– Tökéletes technikával ide sugárzott, háromdimenziós, mozgó, beszélő, színes térfotó.

Hosszú ideje semmi hír a graviplánokról. A kormányzó idegesen hívja videfonon Robertót.

– Aggódunk, fiam. Legalább húszhuszonöt perce nem jelentkeztek. Tudsz róluk valamit?

– A vonal él a graviplánok tehát sértetlenek. De hívni én sem tudom őket, mert Szíriusz kapitány az URH-láncot kiiktatta.

Ikeno Toyama szerényen megjegyzi: – Talán a Pénelopét, Casteiro igazgató úr gépét be lehetne hozni a tartalék sávon. Azonnal megpróbálom…

A Pénelopé vészjelzője élesen berreg, kis vörös izzója sűrűn felvillan. Pierre gyorsan átkapcsolt a tartalék sávra.

– Itt Pénelopé… itt Pénelopé…

– Itt Központi Híradástechnika…

– Baj van, Roberto?

– Ne ijedj meg, nincs semmi baj. A kormányzó úr utasított, hogy ezen a sávon hívjalak. Szíriusz kapitány közel félórája nem ad életjelt magáról. Az URH-láncot kiiktatta. Mit tudsz róluk?

– Csak annyit, mint ti. Utolsó utasítása az volt, hogy önálló akciót nem kezdeményezhetünk, fegyvert nem használhatunk. Azt hiszem, azóta a megbízottal tárgyalnak, egyfolytában. Ennek legalább félórája.

– Nem tudnátok velük mégis valamilyen kapcsolatot létesíteni?

– Megkérdezem a parancsnokot.

Casteiro töpreng egy keveset.

– Van itt egy kis kézi URH-készülék. A testvére odaát. Ezt a kis távolságot vígan befogja. Te, Pierre, felhívhatod Bercit. A tiltó parancsot én kaptam, neked nem kell róla feltétlenül tudnod. Aggódhatsz, érdeklődhetsz…

Berci már megemésztette a „térfotó” okozta meglepetést. Most bölcs felnőttarcot ölt, és férfifölénnyel tárgyal Csillaglánnyal, mint aki már mindent ért, mindent tud.

– Igen… térfotó… Ezért nem volt tömege, sűrűsége, színképe…

Térfotó… Ezért tudott átmenni a graviplán acéltestén, ezért tudott átváltozni csúnyából széppé!… Térfotó… Roppant érdekes. De ha van egy térfotó, akkor kell lennie valahol egy ugyanolyan élőlénynek, helyesebben élő lánynak, akiről a térfotót ide sugározzák. Világos?

Csillaglány elismeri.

– Van is. Vagyok is.

Szíriusz kapitány lecsap a kérdéssel: – Hol? Azonnal mondja meg!

– E pillanatban nem messze innen, egy űrállomás akciócellájában. Ott pontosan úgy érzem magam, mintha itt lennék. Hallok és látok mindent, mozgok, beszélek.

– De itt fizikai cselekvésre képtelen. Például nem tud egy ajtót becsukni, egy poharat felemelni.

– Itt természetesen nem. De ott, az akciócellában igen.

Ekkor szólalt meg a kézi URH-készülék sípoló hívójele.

Pierre jelentkezett:

– Itt Pénelopé… Pierre Renard…

– Itt Aphrodité… Kocsis Berci…

– Csak hogy hallom a hangodat, Bercikém! Aggódtunk, mert nem jelentkeztetek. Beszélhetnénk Szíriusz kapitánnyal?

– Megkérdezem. – Lehalkítja a hangját: – Szíriusz bácsi, Pierre van a minikészüléknél.

– A Nagy medvére! Ezekről teljesen megfeledkeztünk! Lesz nemulass! Mit kapunk a kormányzótól!

– És Leonida nénitől!

– Rossz rágondolni!… Berci fiam, most mutasd meg, milyen ügyes vagy. Találj ki valami mentséget.

– Mentséget… mentséget… megpróbálom. – Hangosan folytatja a mikrofonba: – Pierre komám, az igazság az, hogy megismerkedtünk az idegen lények küldöttével. Becsalogattuk az Aphroditéba, és e pillanatban is még baráti eszmecserét folytatunk. Az ő kikötése volt hogy rajtunk kívül senki nem láthatja, senki nem hallhatja. Ezért sajnos…

– Értem, jelenteni fogom… De mondd, milyen az a lény?

Nem félelmetes, nem veszélyes?

– Nem, nem. Szelíd, barátságos.

– És a külalakja?… Úgy értem: ember formájú?

– Kecsesen ember formájú. Ilyen kecses emberformát életemben nem láttam!

– Mit zagyválsz össze? Mi az, hogy „kecses” emberforma?

– De nehezen fogod fel, öregem! A küldött: leány! Fiatal leány! Rendkívül szép leány!.

Másnap kora délelőtt Martim Gomes kormányzó fogadta Szíriusz kapitányt. Már túl vannak a részletes beszámolón.

A kormányzó most rendszerezi agyában a hihetőt és a hihetetlent.

– Azt mondod, hogy térfotó… mozgó, test nélküli látvány, három dimenzióban…

– Igen. És színes, és beszél, és nem átlátszó! Tömörnek véled.

– De hiszen ez képtelenség! Ilyen térfotó nem létezik! Nincs!

Szíriusz hangsúlyt helyez minden szavára: – Eddig nem létezett, de mostantól fogva van!… És te is látni fogod, és találkozni fogsz vele, ha aláírod ezt a papírt.

Letesz a kormányzó íróasztalára egy kitöltött hivatalos iratot.

– Mi ez, Viktor? – kérdezi csodálkozva Martim Gomes.

– Látogatási és tartózkodási engedély Csillaglány számára, aki szeretné a Holdat és a rajta élő embereket közelről tanulmányozni.

– Tanulmányozni?… Gondolod, hogy aláírhatom? Nem lesz belőle bonyodalom?

– Becsületesen kijelentem, hogy… nem tudom. Ez Csillaglány küldőinek kívánsága. Szeretnék megismerni a földi embert. Szerintük a Holdon ez egyszerűbb és könnyebb, mint a Földön, ahol milliók kíváncsiskodása akadályozná a tudományos kutatómunkát. Csillaglány kellemes, okos hölgy. Jobb, ha ártalmatlan térfotója a szemünk előtt tevékenykedik engedéllyel, mintha a hátunk mögött konspirálna engedély nélkül!… Én és ifjú barátaim majd szeretettel fogadjuk, kalauzoljuk… és résen leszünk! Holnapra jelezte érkezését.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Leonida néni híres húslevese is bekapcsolódik a cselekménybe

Szíriusz kapitány hatalmas íróasztala mellett ül. Mozdulatlanul.

Már jó negyedórája csak a falat bámulja. Látszólag nem csinál semmit, de közben gomolyognak, örvénylenek, hömpölyögnek a gondolatai. Ugyanis Csillaglány ma megjelenik a Holdon! Itt, az ő házában!…

(Tegnap megkérdezte tőle:

– Hogy fogja megtalálni az otthonomat?

– Maga megmutatja, hogy melyik félgömbben lakik.

És ebben a pillanatban a graviplán vezérlőfülkéjében felsugárzott egy óriási Holdtérkép: Hold Állam tűéles űrfotója, rajta valamennyi kupolaváros, légikikötő, de még a talajszint alatt kanyargó minifurgon járatok alagútjai is!

– Ejha! – rikkantott Berci. – Tessék nézni, Szíriusz bácsi! Ez aztán felvétel a javából! Maguk tudnak fényképezni, szépségem!

– Köszönöm az elismerést – nyugtázta a dicséretet Csillaglány. – Nos, kapitány, melyik félgömbben lakik?

Berci rögtön helyreigazította:

– Nem félgömbben, hanem kupolavárosban. Mi így nevezzük.

Csillaglány rámosolygott a fiúra, és kedvesen megbiccentette gyönyörű fejét.

– Tudomásul vettem. Megtanultam.

Szíriusz kapitány rábökött a megfelelő pontra.

– Itt van a házam. A Luna 28-as kupolavárosban.

És beledugta hüvelykujját a „térképbe”.)

Ez tegnap történt. Most várja Csillaglányt. És úgy érzi, hogy kezdődik valami…

Merev mélázása hirtelen megszűnik. Megmozdul, cselekszik: házi videfonvonalon hívja Leonidát.

– Leonida, kérem…

A kis képernyőn megjelenik háziasszonya kerek arca.

– Mit parancsol, Viktor Szíriusz?

– Nem parancsolok, csak kérek – mondja türelmesen (életében talán húszezredszer) a kapitány. – Ha ideje engedi, kérem, jöjjön be. Szeretnék megbeszélni valamit…

– Azonnal, csak felteszem főni a levest.

Leonida néni híres húslevese háromféle húsból, velős csontból, sok zöldségből készül, sáfránnyal és szerecsendióval fűszerezve. Ilyenformán a levesfeltevés szertartása húsz-huszonöt percig tart.

Tudja ezt Szíriusz kapitány, tehát zokszó nélkül várakozik…

Huszonhárom perc múlva zajtalanul csúszik tokjába a dolgozószoba ajtaja.

– Itt vagyok… pa… – Leonida hirtelen elnyeli a „parancsoljon” folytatását. – Tessék… kérjen!

– Foglaljon helyet.

Ajjaj! Ha úgy kezdi, hogy foglaljon helyet, akkor valami rossz fát tett a tűzre! Leonida mindenesetre leül: szoborrá merevedve.

– Arról van szó, kedves Leonida, hogy vendéget várok.

Az asszony megkönnyebbülten szusszan egyet. Rosszabbra számított. Szoborból háziasszonnyá változik.

– Ebédre jön?

– Aligha – mosolyog Szíriusz –, az illető soha nem eszik. Nem tud enni.

– Szent Leonida! Miféle szerzet lehet, aki nem tud enni! Talán súlyos gyomorbeteg?

– Tudomásom szerint makkegészséges…, de nincsenek emésztőszervei.

Leonidát megsuhintja a sejtés: felforrósodik benne az indulat.

– Csak nem azt a fehérnépet hozza ide, akit a Berci fiúval az űrben szedtek fel?! Azt a szellemet?!

A kapitány elnézően mosolyog.

– Nem szellem, hanem térfotó.

– Szellem vagy térfotó, egykutya! Bebújik a kulcslyukon, átsétál a falon! Igazi kísértet! Én itthagyom ezt a házat! Elmegyek!

Viktor Szíriusz komolyra fordítja a szót: – Nem megy sehová, hanem mint jó háziasszonyhoz illik, szívélyesen fogadja a vendéget. Jelentős személyiség ő, akire évszázadok óta vár az emberiség! Távoli, idegen csillagvilág küldötte… a neve Csillaglány.

Leonida magába száll.

– Jól van, Viktor Szíriusz, szót fogadok magának. Csillaglány… Nem mondom, szép neve van. De… nem haragszik, ha bevallom… félek. Borsódzik tőle a hátam.

– Leonida, Leonida! Öregasszony létére fél egy mozgóképtől?!… No, figyeljen ide. Tizenöt perc múlva, pontosan 12 órakor semmi más nem fog történni, csak egy kedves, fiatal lány belép az ajtón, és azt mondja: „Bocsánatot kérek, nem tudom, jó helyen járok-e. Csillaglány vagyok… Ebben a házban lakik Viktor Szíriusz kapitány?”.

Az öreg ingaóra – múzeumi ritkaság – éppen elütötte a tizenkettőt. Leonida néni a konyhában habot ver. (Nehogy szégyenben maradjon: hátha mégis eszik az a szellem!) Legalább egy kis süteménnyel megkínálja! A villanytűzhelyen az ebéd rotyog: hatalmas fazékban a híres húsleves. Ekkor fényesedni, sugározni kezd a tűzhely környéke! És a levesesfazék fölött…

Berci igen, a levesesfazék fölött teljes életnagyságban megjelenik egy nő! Egy lány! Egy igazi, élő, hollófekete hajú lány!

Rámosolyog Leonida nénire, és beszélni kezd: – Bocsánatot kérek, nem tudom, jó helyen járok-e… Csillaglány vagyok… Ebben a házban lakik Viktor Szíriusz kapitány?

Leonida néni rémülten felsikolt.

– Minden jótét lélek dicséri az Urat!… Kisasszony! A lába belelóg a forró levesbe! Azonnal ugorjon le a tűzhelyről! Összeégeti magát!

Csillaglány nem jön zavarba. Nyugodtan cseveg: – Elnézést, nem égek meg, és a levesnek sem történik semmi baja. Ugyanis nincs igazi lábam, igazi testem sincs. Nem is vagyok itt, csak úgy nézek ki, mintha itt lennék. Térfotó vagyok.

Aztán kecses mozdulattal mégis leugrik.

– Hoppá!… Itt jó helyen állok?

A jó szándékú, segítőkész Leonida rohanna a lányhoz, támogatná… de fél tőle. Így csak formátlan szavakat nyögdécsel: – Nem égette… nem égette… meg… meg a lábfejét?… Mu… mutassa… be… be… bekenem vajjal…

Csillaglány egy lépést tesz feléje.

– Igazán semmi bajom.

És nyújtja a lábát.

Leonida összeszedi minden kurázsiját.

– Nézzük csak… – Aztán ijedten felkiált: – Gagarinra! Nincs mit megfogni! Magának, kedvesem, nyúlkálni lehet az üres testében!

Csillaglány kacag egy skálányit.

– Mondtam, hogy térfotó vagyok, és azt is, hogy Csillaglány a nevem.

– Igenis, lelkem, igenis. Tudom. Magát várja Viktor Szíriusz.

– Akkor hát jó helyre sugároztak.

– Sugározták… értem…

Dehogyis érti. 91 éves öreg lelkében összezavarodik a mese és a valóság. A XXV. század galaktikákat ostromló tudománya az elmúlt évezredek babonáival keveredik.

Aztán hősiesen erőt vesz a félelmén, kiprésel magából egy udvarias mosolyt, és az ajtóra mutat.

– Viktor Szíriusz a dolgozószobájában van. Menjen csak be hozzá.

Most furcsa kérdést tesz fel a lány: – Hány méter távolságot kell megtennem?

– Hogyhogy hány métert?… Itt van közel, mellettünk.

A lány magyarázni kezdi:

– Nekem ugyanis a középpontomtól számítva mindössze öt méter az akciórádiuszom. Vagyis egy tízméteres átmérőjű körön belül…

Leonida néni a szavába vág:

– Nem tudom, mit beszél, kedves, de nem baj. Hívom a gazdámat – és bekapcsolja a házi videfont. – Viktor Szíriusz! Itt van a vendége… itt, a konyhában. Jöjjön azonnal…

Nyílik az ajtó. Széles mosollyal lép be a kapitány.

– Kedves Csillaglány! Jöjjön! Jöjjön!

Leonida néni közbekotyog:

– Nem tud menni, mert csak öt méter az akácrádiója.

– Micsodája? – csodálkozik Szíriusz.

Csillaglány tapintatosan helyesbíti Leonida akácrádióját: – Félreértett a néni. Az akciórádiuszomat említettem, hogy az mindössze öt méter. Tízméteres átmérőjű kör az akciócellám. Csak azon belül tudok közlekedni.

– Sebaj – nyugtatja meg a házigazda –, az íróasztalom mellett álló karosszék ide mindössze négy méter. Előremegyek, kérem, kövessen.

Bevonulnak a dolgozószobába.

– Foglaljon helyet. Ez a fotel kényelmes… Ó! Bocsásson meg! Egyáltalában, le tud ülni?

Csillaglány elhelyezkedik a karosszékben, keresztbe veti formás lábát, és nevet. (Gyakran nevet. Szeret nevetni.) – Amint látja, igen.

Szíriusz kapitány azonnal megállapítja: – Vagyis minden egyszerű mozgást el tud végezni, ami akciócellája területére esik. Ha távolabbi helyen kell megjelennie, akkor előbb eltűnik, mondjuk hazamegy, majd kisugározzák az új helyszínre.

– Tökéletesen fogalmazta meg, kapitány.

Viktor Szíriusz gyönyörködve nézegeti szép vendégét. Ma banánsárga köntöskét visel, mely nem sokat takar izmos, formás, aranybarna testéből.

– Csillaglány! Elárulná nekem ennek a csodálatos találmánynak, ennek az idesugárzásnak az elvi lényegét?

– Ön túl sokat kíván tőlem. Ha akarnám se tudnám megmondani. Ez meghaladja a tudásomat. Én csak egyszerű üzenetvivő küldött vagyok. De ha küldetésem sikerrel jár, ha népem megismeri az ön népének életét, s ezt viszonozva: bolygónkon vendégül láthatjuk önt, erre a kérdésre is megkapja a választ.

Szíriusz, elismerése jeléül, mélyen meghajol.

– Szép körmondatot hozott össze, Csillaglány. Remekül beszéli a nyelvünket.

A banánsárga ruhás vendég újból nevet egy sort.

– Én egy árva szót sem ismerek a maguk nyelvéből. Van egy rendszerünk, mely szemvillanás alatt lefordítja, odavissza, amit beszélgetünk. Maga, kapitány, a gép hangját hallja. Ez a fémes zengésű orgánum nem az enyém… Ugyanez a rendszer irányítja az engem kivetítő projektorokat is.

– Ez a „rendszer” az akciócellában dolgozik?

– Természetesen. De erről nem szívesen beszélek. Tulajdonképpen nem tiltották meg, nem titok… mondjuk úgy: nem lesz titok, ha népeink barátságot kötnek, de én nem sokat értek műszaki dolgokhoz. Nem szeretném tévesen informálni. Majd a tudósaink…

A kapitány bólogat. Aztán hirtelen az utolsó szóból formálja következő kérdését:

– Van egy főtudósuk, mondjuk egy főfő tudósuk, aki parancsol?

– Igen. Van valaki, akinek mindannyian engedelmeskedünk.

– Úgy… Köszönöm, Csillaglány. És most arról beszélgessünk, hogy maga mit szeretne látni a Holdon?

A vendég egészen „földi” módon felujjong.

– Nem is tudom!… Mindent? Mindent!…. Szeretném azt a bolondos fiút viszontlátni, tudja, azt, akinek alapformámban nem tetszettem, később azonban lelkesedett értem.

– Hamarosan találkozik vele. Kocsis Bercinek hívják, tizenhat éves, holdmérnöki középiskolába jár. Az apja híres tudós a Földön.

Csillaglány kóstolgatja az információt.

– Érdekes… csak tizenhat éves… szinte hihetetlen… önök, úgy látszik, sokkal gyorsabban élnek, mint mi. Ugyebár a Földön azt az időt nevezik évnek, amíg bolygójuk egyszer megteszi ellipszis alakú útját a Nagy Sárga körül.

– Jól tudja.

– Tanultam – vallja be Csillaglány. – Mi ugyanis régóta készülünk erre a látogatásra, és az iskoláinkban tanítjuk a „Harmadik Bolygót”… Nos, én húszéves vagyok, de a mi bolygónk keringési ideje szerint. Ami 111-szer lassúbb, mint a Földé.

Viktor Szíriuszt ez a közlés alaposan meglepi.

– Ezek szerint maga… ami számításunk szerint kétezerkétszázhúsz éves!

– Sokallja? Csak nem tart öregnek?

Csillaglány válaszából kitűnik, hogy a női hiúság a világmindenség valamennyi galaktikájában tökéletesen egyforma.

– Relatív dolog – válaszol a kapitány. – A maguk bolygóján biztosan fiatal… Csillaglány! Még meg sem kérdeztem, mi a bolygójuk neve?

A válasz késik. A küldött zavarban van.

– A neve… a neve… No, most megfogott. Természetesen van a bolygónknak neve, én gondolom is, de a rendszer nem tudja lefordítani, mert ennek a szónak nincs megfelelője a földi nyelvben. Várjon, megpróbálom körülírni: aranyló bíborgömb.

– Ez a meghatározás bizonyára illik bolygójukra.

– Nagyon. A mi központi csillagunk fénye mélyebb sárga, mint a maguké. Növényeink, fáink, erdeink, bokraink bíborszínűek.

– Akkor hát adjunk nevet annak a szép égitestnek. Legyen: Bíbor bolygó…

Berci lelkesedik.

– Bíbor bolygó! Gyönyörű!

– Csillaglánynak is tetszett – mondja Szíriusz kapitány.

Most a kis piros hajú könyörög:

– Meséljen még tovább, Szíriusz bácsi!

Együtt ül a Négyek Tanácsa Viktor Szíriusz dolgozószobájában. Körülveszik Nagy Pártfogójukat, mint pihés csibék a kotlóst. (Ez a hasonlat Liunától származik. Szerinte a kép a XIX. századra utal. A huszadikban már széltében-hosszában használták a költőgépet. Korunkban – a XXV. században a kakas-tyúk-tojás-csirke folyamat abszolút gépesítve zajlik.) Szíriusz bácsi mesél:

– Többet az ő világáról nem mondott. De a Holdról mindent akar tudni. Alaposan megtekintette a 28-as kupolávárost. Érdekelte a kupola fesztávolsága, építőanyaga. Kifaggatott levegő- és vízellátásáról, állandó hőmérsékletéről. A Holdon lakó emberek életmódjáról. Aztán kijelentette, hogy szeretne benneteket egyenként és alaposan megismerni.

A kis Pinton azonnal jelentkezik: – Engem is?

– Téged különösen. Fejlődésében kívánja tanulmányozni a földi embert. A legfiatalabbtól a legöregebbig.

Most a jövendő holdmérnök tesz fel egy „műszaki” kérdést: – Tessék mondani, Szíriusz bácsi, miközben ide-oda járkáltak, ő hogyan oldotta meg akcióátmérője viszonylag rövid voltát? A tíz métert?… Hiszen valószínűleg sokszor át kellett lépnie ezt a határt.

– Valóban sokszor, de egyszerű a megoldás. Átmentünk a 2-es kupolavárosba. Én minifurgonnal, őt átsugározták. Csillaglány rámutatott a Központi Könyvtár épületére: „Az ott mi?” Megmondtam. „Nézzük meg! Én előremegyek!” És már el is tűnt. Mire bejutottam Liuna édesanyjához, már javában beszélgettek.

Liuna átveszi a szót:

– Anyukámat nagyon meglepte Csillaglány. Rendkívül eszesnek tartja. Pillanatok alatt felfogta, hogy mi az írás, a nyomtatás, a könyv és a könyvtár. Náluk már régesrégen nincs ilyesmi. A tudást kártya nagyságú kis fémlapokon őrzik. Egy ilyen lapon valamiféle mikromódszerrel ezer oldalnak megfelelő tudomány van feljegyezve. Megvásárolni nem lehet. Amikor egy növendék egy bizonyos fokozatot elér, megkapja ajándékba az összes tudományok fémlapocskáit… Még azt is mondta anyukám, hogy Csillaglány szerint a Bíbor bolygón nem ismerik a szépirodalmat, és nem tudják, mi a költemény.

– Akkor ott mese sincs! – Ez Pinton véleménye. – A bíboranyukák lefekvéskor nem mesélnek a bíborgyerekeknek… Szegény kis bíborkák…

Pierre sürgeti a kapitányt:

– Tessék tovább mondani. Hol jártak még?

Szíriusz készségesen „tudósít”:

– Ezután „átugrottunk” az ötös kupolavárosba. A Holdmúzeumot kerestük fel. Csillaglány éppen a Holdra lépett első ember, Neil Armstrong kipreparált lábnyomait nézegette, amikor ismeretlen eredetű piros fény villant fel. „Bocsánat – mondta –, ez a jelzés nekem szólt. Elérkezett az időm. Mennem kell. Holnap délben újból eljövök… és nagyon fogok vigyázni Leonida néni levesére…” Ezzel eltűnt.

Berci kíváncsiskodik:

– Köszönés nélkül?

– Valóban, nem köszönt – állapítja meg a kapitány.

A fiú kakaskodni kezd:

– Illemre kell szoktatni a hölgyet! No majd én…

Szíriusz tiltakozik:

– Nem szoktatod semmire, hanem végtelenül udvariasan, kedvesen, ellenkezés nélkül kíséred őt déltől estig.

– Mikor?

– Holnap. Te leszel a soros idegenvezető, Berci fiam…

Csillaglány soros idegenvezetőjének lenni szívdobogtató feladat!

Ma rövid sötétkék selyemnadrágot visel, világoskék blúzzal!

Nagyszerű! Általában kevés ruhát hord, válla, karja, gyakran még a háta is fedetlen, lábának észbontó vonalait sem takarja ormótlan szoknya vagy földig érő pantalló! Pompás!

Vajon abban a világban, ahonnan jött, mind ilyen kábítóan szépek a nők?… Meg kell kérdeznem! [Szerző figyelmezteti az olvasót, hogy ebben a néhány sorban nem a saját véleményét írta le, hanem Kocsis Bertalan holdmérnöki tanuló gondolatait]

Nekidurálja magát:

– Szeretnék va… valamit… magától… ön… öntől… azt, hogy… – Hirtelen dühbe gurul. – Pokolba a magázódással! Csillaglány, tegeződjünk!

– Mi az a tegeződés?

– Bizalmas földi társalgási forma. Akik jóbarátok, vagy akik szeretik egymást, azok tegeződnek. Azt mondják a másiknak: te.

Csillaglány térfotójának enyhén sugárzó arca mosolyra derül.

– Én szívesen mondom, hogy te, mert jóbarát akarok lenni, és szeretni akarok mindenkit… Te – te – te – te…

Berci örömében tácol.

– Nagyszerű! Te nagyszerű vagy!

Csillaglány csodálkozva nézi a fiút.

– Te mit csináltál? Miért ugráltál nagyokat?

– Nem ugráltam, hanem táncoltam!…

– Táncoltam… táncoltál… tánc… az micsoda?

– Canopusra! Te nem tudod, mi a tánc?

– Nálunk tánc nincsen.

Berci kimondja, amit gondol:

– Ocsmány, szomorú világban élhetsz. Se mese, se vers, sa színdarab, se regény, se tánc… – Gyanú éled benne. – Te Csillaglány, azon a Bíbor bolygón netán a zenét sem ismeritek?

– Zene?… Zenét?… Nem, nem ismerjük… – Hirtelen hozzáteszi: – De én tudom, mi a zene! Láttam és hallottam egy földi VI-SU-képet… Persze, te meg azt nem tudod, mi a VI-SU… Visszatérített Sugárzás. A célba vett tárgy vagy esemény visszaveri a VI-SU-t, az a kibocsátó helyen összeáll képpé és hanggá, és a távoli helyszínt eléd hozza. Láttam egyszer, sok földi ember ült együtt, mindegyikük kezében volt valami szerszám, azt fújták, húzták, ütötték. Furcsa, értelmetlen hangok keletkeztek. Zagyva összevisszaság… Várj csak! Egy kicsi részére emlékszem…

És dúdolni kezdi ezt:

– Hallod, ugye?… A VI-SU kezelője azt mondta, ez nálatok a zene. Semmi összefüggés nincs benne, semmi értelme.

Berci fohászkodik:

– Beethoven atyám, bocsáss meg neki. Nem tudja, mit beszél… – Hirtelen hangot vált. Keményen parancsolni kezd: – Csillaglány! Ma egész nap te dirigáltál! Most én mondom meg, hová megyünk. – Karjával mutatja az irányt. – Erre… a szomszéd kupolavárosba. Az uszoda mellett van egy kis zenés klub, ahol táncolni szoktunk. Az ilyenkor üres. Annak a kapujában várj meg!… Ott majd megtanulod, hogy mi a zene és mi a tánc!… Megtanítalak!… No, mozgás. Sugározd át magad, te – te – te – te…

Csillaglánynak nagyon tetszik a program. Kacag egy csillogó sort, és lelkesen ismétli:

– Te – te – te – te…

Vége a táncórának. Elhallgattak a zenegépek. Berci egy fotelba veti magát.

Alaposan kifáradt. Csillaglány még mindig a tanult táncfigurákat gyakorolja, és dudorászik hozzá: – Lala… la… lala… la…

(Milyen egyformák a lányok! Nemrég Liuna ugyanezt csinálta!)

– Úgy rémlik, megváltozott a véleményed a zenéről meg a táncról. Nem zagyva zenebona, nem haszontalan ugrálás.

Csillaglány nem válaszol. Kis ideig még taktusra lépked, aztán megáll, szembefordul Bercivel, és komolyan azt mondja: – Vétettem a törvényeink ellen.

– Nocsak! – döbben meg a fiú. – Ezt komolyan mondtad?

– Nagyon komolyan. A mi bolygónkon tilos a zene, a tánc, az ének, a szavalás, a színjátszás… tilos minden haszontalan dolog. Mi életünk minden percét hasznos munkával töltjük. A tudósok irányítanak, uralkodnak, a dolgozóknak pedig megvan a maguk feladata. Az én feladatom az, hogy megismerjem alaposan a harmadik bolygón élő ember életét.

Berci felrikkant:

– Csak logikusan, Csillagocskám, csak logikusan! A harmadik bolygón élő ember életének jelentős része a derű, az öröm. A szép könyv, a szárnyaló zene, a vidám tánc, a mese, a játék, sokféle művészet. Logikusan ebből az következik, hogy életünk alapos megismeréséhez hozzátartozik mindaz, ami nálatok tilos. Vagyis nem vétkeztél. Akkor vétkeznél, ha nem ismernél meg alaposan mindent. Javasolom: feladatod tökéletes elvégezése érdekében táncoljunk még egyet!

Csillaglány bólint.

– Te fiú! A logikád hibátlan. Meggyőztél. Kapcsold be a zenét.

Feláll a tánchoz, nyújtja a kezét… amit persze nem lehet megfogni…

Kocsis Berci leltárt készít.

– Eddig hol is jártunk? Reggel kezdtük a Napenergia Központban, azután a Levegőgyárban, a Vízgyárban… elmagyaráztam a meteorok ellen létesített védőövezetet, megtanítottalak táncolni…

– Nagyon kellemes volt. Vidám vagyok. Te nagyszerű ember vagy.

– Te is nagyszerű ember vagy!

Csillaglány egy pillanatra elkomorul. Mintha szürke fátyol hullana térfotójára. – Nem vagyok ember… sajnos…

De máris tovaröppen a rosszkedve. Megrázza a fejét, kislányosan könyörögni kezd:

– Te Berci ember! A vörös fényjelig, amivel hazahívnak, van még két földi óránk… Szeretnék megnézni egy űrkikötőt, ahol a nagy űrhajókat fogadjátok… Kérem szépen…

Összeteszi a kezét, mintha imádkozna. Vajon ki tanította erre a mozdulatra? Hol látta?…

Berci udvariaskodik:

– Kívánságod parancs, Csillaglány. Meglátogatunk egy űrkikötőt. Azonnal felhívom Ayam Kiti barátomat.

A hívott jelentkezik:

– Nyolcas űrkikötő, irányítótorony, Ayam Kiti kadét.

– Szervusz, Ayam! örülök, hogy ilyen hamar megtaláltalak. Kérni szeretnék valamit.

– Szervusz, Bercíkém! Mivel szolgálhatok?

– Figyelj, kedves Ayam!… Ma én vagyok a vezetője az idegen bolygóról érkezett Csillaglánynak, aki a kormányzó bácsi engedélyével tanulmányozhatja a Holdat.

– Tudunk róla. Mi is megkaptuk a kormányzó úr írásbeli utasítását.

– Ne haragudj, hogy téged terhellek a kérdéssel: melyik kikötőbe érkezik legközelebb űrhajó?

– Szerencsés vagy, fiú, épp a miénkbe. A Vénuszról hazatérőben van egy kutatócsoport. Közepes méretű expresszhajó kétszáz utassal. Egy óra múlva itt lesznek.

– Kérlek, jelentsd a parancsnokodnak, hogy hamarosan meglátogatjuk.

– Örömmel. De aztán engem is mutass be annak a Csillagmicsodának!…

Negyvennyolc űrkikötő félkaréjban veszi körül a kupolavárosokat. Negyvennyolc épületóriás. Tulajdonképpen kupolavárosok ezek is, de szorosan hozzájuk tapadva 300-500 méter magas betontorony mered a fekete égnek. A tornyok belül hengeresek és üresek. Ezüstacél fedelük hétágú csillag alakban nyitható és csukható. Amikor űrhajó közeleg, kinyílik a csillagtető, mint egy óriási virág, és a hajótest méltóságteljesen beleereszkedik a fogadótérbe. Ezután becsukódnak a hatalmas ezüst szirmok, és működni kezdenek a légkompresszorok, öt perc múlva szkafander nélkül léphetnek ki űrhajójukból az utasok.

Remek ózondús levegő veszi körül őket.

Mindezt Felix Bruck úr, az űrállomás idős parancsnoka meséli el érdekes vendégének, miközben tessékeli őt befelé hivatali helyiségébe. – Foglaljon helyet… maga is, fiatal barátom. Hogyan is hívják?

– Kocsis Bertalan vagyok.

Bruck úr arca protokollmosolyra nyílik.

– Persze, persze. Van szerencsém ismerni édesapádat, a híres tudóst. Ha megengeded, tegezni foglak.

– Csak tessék, parancsnok bácsi. A barátaimnak Berci vagyok.

Csillaglány frissen szerzett tudását fitogtatja: – Megtanultam, hogy a Holdon azok tegeződnek, akik barátok, és szeretik egymást. Tehát a parancsnok bácsi és Berci barátok, és szeretik egymást. Igaz?

– Hát igen… igen… így is lehet mondani – nyögdécsel Felix Bruck.

– Csillaglánynak beretvaéles a logikája – szól közbe Berci. – Tessék vigyázni! Inkább az űrállomásról beszélgessenek.

– Köszönöm… hiszen azt magyaráztam.

Ekkor lép be a szobába Ayam Kiti. Feszesen tiszteleg.

– Gyere, gyere, Ayam fiam! Bemutatom legfiatalabb munkatársunkat: Ayam Kiti űrhajóskadétot. Megkérlek, légy házigazda egy kicsit. Kínáld meg a csillaghölgyet és Kocsis professzor kedves fiát is egy kis süteménnyel, hűsítővel… vagy konyakkal…

– Nem, nem – tiltakozik Berci –, nem kérünk semmit. Én nem vagyok se szomjas, se éhes… Csillaglány pedig nem tud se enni, se inni.

– Hogyhogy nem tud? – döbben meg Bruck úr, aztán észbe kap: – Tehát igaz?. .. Igaz, hogy nincs teste? Csak szellemkép? De hiszen itt ül előttem, a maga valóságában! Ha akarnám, megfoghatnám…

– Bajosan, parancsnok bácsi… Csillaglány, légy szíves, bizonyítsd be, hogy anyagtalan térfotó vagy. Csinálj valami „mutatványt”… Mondjuk… sétálj keresztül Ayam Kiti testén.

A kadét csodálkozva kérdezi:

– Mit javasoltál, Berci? Sétáljon keresztül a testemen?

– Ne izgulj, Ayam. Semmit nem fogsz érezni. Abszolút veszélytelen játék.

– Maguk… azaz ti, Ayam és Kocsis Bertalan .. ti ismeritek egymást?

Ayam Kiti kihúzza magát.

– Jelentem: Berci a legjobb barátom.

Csillaglánynak felragyog az arca.

– Ha ti legjobb barátok vagytok, és szeretitek egymást, akkor neked, Ayam, én is mondom: te.

A kadét elpirul örömében.

– Megtiszteltél, Csillaglány… és parancsolj, sétálj keresztül rajtam.

Csillaglány három lépést tesz Ayam Kiti felé, megáll közvetlenül előtte…

– Most beléd megyek…

Centiméterről centiméterre elmerül a kadétban.

– Most benned vagyok. Ugye, nem érzel semmit?

– Nem… nem érzek semmit – válaszolja a fiú engedelmesen. [Nem mondott igazat Száz évvel később, 2580-ban jelent meg Ayam Kiti nyugalmazott űradmirális Ember a Galaktikában című önéletírása. Ebben a könyvben így vall: „Amikor Csillaglány térfotója elmerült a testemben, olyan lelki boldogságot éreztem, amilyent sem azelőtt, sem azután soha. És ezt még ma – száz év múlva is – érzékelem, szinte tapintani tudom.”]

– Most kilépek a testedből…

És sugárzó szépségében megjelenik előttük.

– Nahát! – lelkendezik Bruck úr. – Azt gondoltam, hogy hírlapi kacsa. De hinnem kell a szememnek!… Történelmi jelentőségű ez a látogatás!… Kedves Csillaglány! Jómagam és valamennyi munkatársam szívvel-lélekkel rendelkezésére állunk. Megmutatunk mindent, amire kíváncsi, megmagyarázunk mindent, amit ismerni akar.

– Köszönöm, parancsnok úr, nagyon kedves. Azt szeretném, ha Ayam Kiti vezetne végig az űrállomáson.

Felix Bruck készségesen beleegyezik.

– Magam is éppen erre gondoltam. Tetszik tudni, nekem már terhes a mászkálás. Hiába, benne járok a nyolcvanban…

A kadét feszesen jelent:

– Parancsnok úr! Toronyszolgálatot teljesítek.

– Nem baj, Ayam fiam, majd én felmegyek helyetted. Te csak törődj a vendégeinkkel. Előbb nézzetek meg mindent idelent, a toronyba ráértek feljönni. A Melinda csak 18.20-kor érkezik…

– A parancsot megértettem.

– No hát akkor induljatok. Jó szórakozást! A viszontlátásra, Csillaglány…

– Mi az a Melinda? – kérdezi Csillaglány, amikor elhagyják Felix Bruck szobáját.

– Melindának hívják a Vénuszról érkező űrhajót, amit majd látni fogunk – válaszol Ayam Kitt

– Te Ayam – puhatolózik Berci –, milyen ember az öreg?… Mármint a parancsnokod.

– Kicsit régimódi, és korán megrokkant. Még csak nyolcvan éves, de idő előtt nyugdíjba kívánkozik. Kár, mert sokat tud, és talpig becsületes.

Keresztül-kasul járják a nagy földszinti termeket, a várócsarnokokat, a minden luxussal felszerelt Átutazó Szállót.

Ayam elmagyarázza, hogy a Holdon majdnem valamennyi gépnek, így az űrhajók és űrállomások eszközeinek hajtására, üzemelésére a Nap energiáját használják fel. Valóságos kiselőadást tart a fotoelektromos generátorok hasznos hatásfokáról. Félezer éve már annak, hogy az ember igába fogta a Napot. A XX. században a napelemek 85-90 százalékos veszteséggel működtek. A ma embere a XXV. században a beeső sugárzási energiának mintegy 95 százalékát hasznosítja.

– Te ezt szépen, lelkesen magyarázod. Tetszik nekem – dicséri Csillaglány az űrkadétot. Majd így folytatja: – A mi bolygónkon nem „hasznosítják” a napenergiát. Központi csillagunk sokkal öregebb, mint a tiétek, kevesebb meleget sugároz. Létezésünk alapja a foton. Ez hajtja az életben maradásunkat biztosító gépeket, űrhajóinkat, közel fénysebességgel.

Berci áhítattal hallgatta a beszélgetést. Most szerényen megszólalt:

– A fotonról mint energiáról mi is tudunk. Nálunk ez egyelőre csak merész tudományos elmélet.

– De gyakorlati valósággá válik majd, ha népem átadja tudását a te népednek!

Berci elhúzza egy kicsit a száját.

– Te „küldött” vagy. Neked ezt kell mondani.

Csillaglány a fiú szemébe néz.

– Nem tagadom. De ismerem saját népemet, és most már a ti segítségetekkel kezdem ismerni a földi embert is. Hiszem, hogy békében és barátságban fogunk élni.

Ayam Kiti már nyitja a száját, hogy rámondja: úgy legyen, amikor a feje fölött felbődül egy hangszóró: – „Ayam Kiti kadét azonnal hívja fel a toronyszolgálatot. Megismétlem. Ayam Kiti kadét azonnal hívja fel a toronyszolgálatot.”

Nem nehéz teljesíteni a parancsot. Éppen egy videfonkészülék előtt állnak.

– Ayam Kiti jelentkezem.

Felix Bruck fátyolos baritonja válaszol: – Már öt perce állandó kép- és hangkapcsolatban vagyunk a Melindával. Kérdezd meg, fiam, a vendégünket, nem kíván-e velük beszélgetni.

Csillaglány izgatottan válaszol:

– De, de! Menjünk fel a toronyba!… Szépen kérem… menjünk fel a toronyba!

– Természetesen felmegyünk – ígéri Ayam Kiti –, de hogyan?…

Berci rácsodálkozik a barátjára:

– Hogy érted ezt, Ayam?

– Kérlek, Berci, amióta együtt sétálunk, megfigyeltem, hogy Csillaglány egyhuzamban, megszakítás nélkül, tíz méternél nagyobb távolságot nem tud megtenni. Ha a cél ennél távolabb esett, egy pillanatra eltűnt, aztán mire mi célba értünk, ő többnyire már ott várt minket.

– Jó megfigyelő vagy, Ayam. Csillaglány akciócellájának átmérője valóban tíz méter. Ha térfotójának nagyobb utat kell megtennie, megszakítják a sugárzást, majd kivetítik az új helyszínre. Ezt ügyesen és gyorsan eszközlik a munkatársai. Most mi a problémád?

– Tulajdonképpen semmi. Mindent értek. Egyik helyiségből a másik helyiségbe… ez egyszerű dolog. De a torony irányítóterme a fejünk fölött 280 méter magasan van. Csillaglány hogy talál oda?

Berci nevet.

– Te kicsinyhitű űrkadét! Roppant egyszerű a megoldás! Elmondod neki is, amit nekem mondtál. A többit bízd rá… Szépséges Csillagom! Jöjj csak ide!

– Mit kívánsz, te kedves Berci?

– Kettőnket… azaz Ayam Kitit és engem felvisz a lift a toronyszobába. Te utánunk jössz a magad módján. Rendben?

Csillaglány beleegyezése jeléül biccentett, aztán megkérdezte: – Ayam, hol van az a toronyszoba?

– Pontosan a fejünk fölött, 280 méter magasan.

– Rendben… – nevet a „térfotó”, és eltűnik.

Kocsis Berci rákacsint a barátjára.

– No, komám, most aztán igyekezzünk mi is, különben a hölgy hamarabb felér!…

Bizony, sokkal hamarabb felért.

Mire beléptek az acélüveg falú, acélüveg tetős terembe, Csillagocska már Felix Bruckkal és a mosolygós arcú, kerek fejű, szemüveges híradós hadnaggyal beszélget. A parancsnok bemutatja Bercinek a fiatal híradóstisztet: – Burián Oszkár, a hírközlés nagymestere, ő a mi büszkeségünk. Még egy száraz fadarabot is megszólaltat!

A hadnagy elpirul.

– Me… megtisztel a pa… parancsnok úr, de erős túlzás, amit mond. Vannak nálam sokkal kiválóbb híradósok. Nem szeretném, ha Csillaglány úrhölgy nagyképűnek tartana.

– Ettől ne félj, Oszi! Csillaglány maga alkot véleményt mirólunk, emberekről. Alaposan beléd lát. Ha nem vigyázol, beléd is sétál!

Ezt természetesen Ayam Kiti mondta.

– Oszi… Oszi… – játszik a frissen tanult névvel Csillaglány. – Ne féljen, Oszi, nem nézek és nem sétálok magába. Csak kérdezek valamit.

– Tessék parancsolni.

– Láthatjuk a Melinda űrhajót?

A híradós hadnagy gyakorlott tájékoztató. Elmondja, hogy a Melinda e pillanatban még ötezer kilométernyire van a Holdtól. Radarképét ilyenkor még nem lehet befogni. De a kapitányával videfonon beszélgethetnek, ha a parancsnok úr megengedi.

– Kedves vendégünknek mindent!…. Hívja őket, hadnagy.

Burián pár másodperc alatt megteremti a kapcsolatot.

A hangszóróból máris zeng egy borízű basszus: – Itt Melinda… itt Melinda…

– Itt Felix Bruck. Kapcsolj képre, Habib, öreg cimbora!

A kis képernyőn feltűnik a Melinda kapitányának ráncos rezes arca. A házigazda tájékoztatja vendégeit.

– Ő Habib el Farim kapitány. Hetven éve áll az admiralitás szolgálatában. Mindenütt járt már, ahová ember eljuthatott.

Most a készülék felé fordul.

– Jóholdat, Habib!. .. Minden rendben van nálatok?

– Rendben. Simán utaztunk. Mind a kettőszáz… nem, mind a kettőszázegy utasom egészséges.

Bruck elcsodálkozik:

– Mi történt veled, öreg cimbora? Nem tudsz számolni? Hány utasod van? Kétszáz vagy kétszázegy?

Farim kapitány böffenve nevetgél.

– Hö… hö… Számolni még tudok. De majdnem elfelejtettem, hogy útközben megszaporodtunk. Egy kismamának egészséges leánygyermeke született. Melinda névre anyakönyveztem…

A híradós hadnagy hangja elvágja a társalgást: – Távolság 4500 kilométer.

A parancsnok észbe kap.

– Ezer pulzár és üstökös!… A szolgálat!… Vedd át, Ayam Kiti.

– Igenis. A szolgálatot átvettem. Sebesség?

Oszi jelenti:

– 3000 méter per secundum.

– Figyelje a Melindát, kedves Csillagocska! Ilyenkor javában működnek a fékezőrakéták. Az űrhajó már csak cammog…

Szavak pattognak:

– Irányjelző lézer?

– Pontosan ül.

– Sebességet csökkenteni!

– Igenis!… 2500… 2900.

– Ezt tartjuk.

– Tartom.

Csillagocska csak suttogva mer kérdezősködni: – Nyitva van már a csillagtető?

Bruck parancsnok halkan válaszol:

– Még nincs. Ott az asztalon az a hét kis sárga lámpa fog felvillanni, amikor az ezüst szirmok kinyílnak.

Ayam Kiti utasít:

– Vissza kétezerig!

Oszi azonnal továbbítja a parancsot. Pár másodperc elteltével jelenti:

– Kétezer.

– Fogadóteret kiüríteni.

– Kiürítem.

A vezérlőasztalon felvillan egy kék lámpa. Felix Bruck magyaráz:

– A fogadótérbe, abba a háromszáz méter magas és ötven méter átmérőjű, henger alakú óriás csőbe már húsz perce nem engednek be senkit. Ez a figyelmeztetés a fokozott biztonságot szolgálja.

Csillaglány telhetetlen, mindent tudni akar.

– Parancsnok úr! Ezen a függőleges skálán vibráló piros fénycsík micsoda?

A parancsnok éppen Ayam Kitinek mond valamit. Helyette Berci válaszol:

– Azt jelzi, hogy a biztosító lézer működik. A piros fénycsíkon felvillanó kis fehér pontok a Melinda mindenkori helyzetét mutatják. Habib atya hajszálpontosan tartja az irányt, egy centire sem tér le róla.

– Te ezt honnan tudod, Berci? – csodálkozik Csillaglány.

Ayam Kiti felvilágosítja a lányt:

– Berci holdmérnök lesz. Mire végez, Hold Állam minden négyzetcentiméterét ismernie kell. Gyakran jár nálunk.

– Irigyellek téged, te Berci! – és kacag egy cikornyás moll futamot a világűrből jött vendég.

Ayam Kiti ismét a szolgálatot vezeti: – Sebességet tovább csökkenteni!

Oszi katonásan válaszol:

– Igenis!… 1900… 1800… 1700…

Csillaglány Bruck parancsnokhoz fordul: – Hogy bírják ki az utasok ezzel a nagy fékezéssel járó iszonyú erőhatást?

– Majd megkérdezheti tőlük, hogy mit éreztek. A Melindán most erős degravitor működik.

– Látom, hogy maguk itt a Holdon meg a harmadik bolygón is lépten-nyomon a gravitációba ütköznek. Alig tudnak mozdulni tőle.

Berci ki nem maradna egy ilyen beszélgetésből – Nálatok talán nincs gravitáció?

– De van, helyesebben volt. Azonban munkára kényszerítettük. Bolygónk fennmaradását, életét, fejlődését két nagy energiahordozó biztosítja: a foton és a gravitáció. Majd megismeritek.

Közben Oszi monoton hangon jelenti a sebesség csökkenését: – 1400… 1300… 1200…

Berci bizonyítani igyekszik űrkikötői jártasságát.

– A Melindát körülbelül 15 perc múlva köszöntheted.

– Annál valamivel később – igazítja helyre a tájékoztatást Felix Bruck. – A fékezést ugyanis még fokozzuk, egészen nulla sebességig…

Ebben a pillanatban hangzott el Ayam Kiti parancsa: – Csillagtetőt nyitni!

– Csillagtetőt nyitom! – visszhangozta Oszi.

Berci odasúgta Csillaglánynak:

– Most figyeld a hét kis sárga izzót!

Csillaglány a jelzőlámpákra mered. Nem történik semmi.

– Bercikém… nem gyulladtak ki.

A fiú szórakozottan megkérdezi:

– Mit mondasz?

– Azt, hogy a kis sárga izzók nem gyulladtak ki.

Berci ijedten fordul a barátjához.

– Ayam! A csillagtető jelzőlámpái nem gyulladtak ki!

Az űrkadét nagy nyugalommal válaszol.

– Látom, Bercikém.

Megnyom egy kapcsológombot, és a mikrofonba beszél: – Gépház! Nem jelzett vissza a tető. Jelentsen!

Hangszóróból érkezik a félelmetesen következetes válasz: – Jelentem, mert nem nyílt ki.

– Mi van vele?

– Jelentem, már vizsgáljuk…

Izgalom feszíti a másodperceket.

– Jelentem: nincs bejövő áram. Egyik fázis nem él.

– Kapcsoljon tartalékra!

– Tartalékra kapcsolok… a tartalék sem él.

Ayam Kiti most először kicsit felemeli a hangját: – Oszi! Melindát azonnal megállítani!

Félelem lapul a szemekben.

– Igenis. Melindát hívom… Melindát hívom…

Oszi szokatlan, kapkodó mozdulatokat végez.

– Ayam!… az URH-ban nincs áram!… Talán zárlatos.

Kicserélem a tápegységet… – Lehúz egy kapcsolókart. – Ez is döglött!

Ayam Kitty egy pillanatig sem habozik.

– Gyorsan a videfont!

A videfon ernyőjén szép tisztán megjelenik a színes kép: Habib el Farim egy hazatérő kisfiút lovagoltat a térdén.

– Végre, ez jó! – kiált fel Burián Oszkár híradós hadnagy. – A Melindát hívom!… Melinda válaszolj!… Kapitány úr, figyeljen!… Ayam!… Nézzétek! A kapitány nem hallja a hívást!

Ayam Kiti int neki.

– Hagyd, ne erőlködj A videfonunk is rossz. Süket. Csak kép van, hang nincs…

Csillaglány közli a legújabb hírt: – A piros lézerfény is eltűnt. Most mi lesz, parancsnok úr?

– Riadó – kiáltja meglepő ércesen Felix Bruck, és betöri a vészjelző üvegét.

Nem történik semmi.

Ayam Kiti jelenti halkan:

– Nincs áram az egész űrkikötőben.

Az acélüvegfalú hatalmas teremben mozdulatlanná merevedik minden és mindenki. Múlnak a néma másodpercek… Végre Kocsis Berci, a Holdmérnöki Szakközépiskola színjeles tanulója megszólal: furcsa, idegen hangon, a plasztikinóban látott kabaré műsorvezetőjét utánozva:

– Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Ide figyeljen mindenki!

Néhány percen belül világra szóló esemény tanúi lehetünk!

Mintegy ezeregyszáz, azaz ezer és egyszáz kilométernyi távolságból felénk rohan a Melinda nevű, közepes méretű expesszűrhajó. Kettőszázegy utassal és harmincfő személyzettel. Közepes méretű, ami azt jelenti, hogy szöcskeformájú acélteste mindössze 182 méter hosszú és 32 méter széles. Még szerencse, mert lehetne nagyobb is!… Becslésem szerint percenként már „csak” 50-60 kilométert tesz meg, azaz 12-13 perc múlva érkezik baráti körünkbe. Becsapódását a Hold túlsó oldalán felállított földrengésjelző állomások is észlelni fogják. Mi nem. Sem a hajón utazók, sem a 8-as űrkikötőben dolgozók. Nem lesz rá időnk. Biológiai törvény, hogy egyszer minden élőlény meghal. Ki korábban, ki későbben. Tisztelt hölgyek és urak! Mi önöket fájdalom nélkül, egy szemvillanás alatt átröpítjük Halál Államba…

– Elhallgass azonnal! – kiált a felhevült fiúra Felix Bruck. – Átvettem a parancsnokságot!… Meneküljetek! Ki az épületből! Mindenki!… Megparancsolom!… Mozduljatok már!… Én itt maradok… Még van talán tizenöt percetek! Eljuthattok a minifurgon alagútjába… Miért nem mozdultok?!…

Ayam Kiti nagy nyugalommal mondja: – Én nem megyek, parancsnok úr.

– Én sem – csatlakozik Burián Oszkár.

– Azt hiszem, én is maradok – jelenti ki egyszerűen Berci. – Persze nem vagyok hős. Elhatározásomat az a tény befolyásolja, hogy nem jutnánk messzire. Hiszen a liftek sem működnek.

Felix Bruck kezdeti lendületét lefékezi ez az új közlés.

– Persze… a liftek… Igazad lehet. De ne veszítsétek el a fejeteket! Bátorság!… Az áramszünetet minden bizonnyal észrevették már, és percek alatt megszüntethetik…

Oszi, a hírközlés nagymestere, aki ebben a drámában eddig csak epizódszerepet játszott, most hirtelen előlép főszereplővé.

Felemelkedik helyéről, és halálraszánt nyugalommal prédikálni kezd:

– Testvéreim Galileiben és Einsteinben! Nyissátok ki füleiteket az igazságnak! Az űrhajó könyörtelenül közeledik a lezárt tetőhöz. Mert senki nem mondja neki az igét: állj meg! Állj meg, Melindácska, és várd meg szépen, amíg kijavítják a hibát!…

Nézzétek, testvéreim, a videfont! Habib testvérünk vidáman mosolyog, mert nem tud semmit! Nem tudja, hogy már csak nyolc perc az élete!… Szép színjáték lesz, hatalmas finálé, aztán legördül a függöny… Ayam, emlékszel, a színjátszókörben mit szavaltunk?…

„Komisz halál te, jónak ellensége

s kínnak ősanyja még, te

nehéz ítélet, féllebbezhetetlen…”

Ayam csengő tenorja folytatta a verset: – „…ki bút marasztalsz bánatos szívekben…”

Bruck eszelősen fölcsattan:

– Megőrültek? Elvette a félelem az eszüket?… Mit gajdolnak itt?

Oszi szomorúan mondja:

– Nem gajdolunk, parancsnok úr. Dante-szonettet szavalunk. Dante Alighieri, a legnagyobb olasz költő, élt 1265-től…

– Őrület! Veszett őrület! Nekem ne szavaljanak! Ordítsanak félelmükben, nyüszítsenek, vagy verjék fejüket a falba! Viselkedjenek úgy, ahogy szokás! Értik?! Ahogy szokás!… Édes Berci fiam és Csillagocska… legalább ti fussatok! Fiatalok, fürgék vagytok!… Fussatok! Fussatok!

– Nem futunk, parancsnok bácsi. Nekem jelesem volt matekból. Száz emelet ez a torony, az háromezer lépcsőfok egy szűk, kanyargós vaslépcsőn. Másodpercenként 3 fokot számítva ezer másodperc, mire leérünk. Valahol a harmincadik emelet táján érne minket a halál… Akkor már inkább itt maradunk, és szép verseket hallgatunk…

– Legalább Csillaglány ne lenne itt!… Mit mondok a kormányzónak?…

Oszi komoran közbeszól:

– Semmit, parancsnokom. A halottak nem beszélnek.

Ekkor csoda történik! Berci ugrálni és kiabálni kezd: – Csillaglány!… Csillaglány!…

Csillaglány rámosolyog a fiúra.

– Temit csinálsz, Berci? Táncolsz?… Táncoljunk?

– Ném táncolunk. Figyelj rám, Csillaglány! Tudod, mi a halál?

– Persze hogy tudom. Nálunk otthon, ha valaki nagyon öreg, akkor nem él tovább. Meghal.

– Fiatal nem hal meg nálatok… mondjuk, betegségben?

– Fiatal nem hal meg. Minden beteget meggyógyítunk.

– Balesetben sem hal meg senki?

– Nem. Baleset nálunk nem történik.

Berci szemei tüzelnek, amikor mondja: – Csillaglány! Tudod, hogy itt most ötszáz ember meg fog halni? Ayam Kiti, Oszi, én, a parancsnok, mindenki… csak te nem?

– Nem… nem tudom. Miért halnak meg?

– Mert a Melinda ránk zuhan. Nem lehet irányítani, kormányozni, tájékoztatni. Az űrkikötőből eltűnt az elektromos energia.

A lány arcára mintha árnyék ereszkedne.

– Értem… eltűnt az energia. Mit lehetne tenni?

– Ha téged felsugároznának a Melindára… és figyelmeztetnéd a kapitányt…

Csillaglány gondolkozik.

– Engem felsugároznának a Melindára… Igen… Talán… És mit mondjak a kapitánynak?

– Hogy a biztos halálba rohan! Álljon meg, ha tud, vagy kerülje ki a Holdat!

– Álljon meg, vagy kerülje ki… Megjegyeztem. Hol van a Melinda?

– Pontosan fölöttünk, talán ezer kilométernyire.

– Jó… neked megteszem, te Berci, mert barátom vagy, és szeretlek. Megteszem… – szomorkásan elmosolyodik –, legalábbis megpróbálom… talán megengedi…

Csillaglány eltűnik.

Felix Bruck, aki figyelte őket, és hallgatta a beszélgetésüket (nem sokat értett belőle), most megdöbbenve kérdezi: – Hová lett a vendég? Mit csináltál vele?

– Mindjárt megtudja, parancsnok bácsi. Figyelje a videfont. És ha hisz valakiben vagy valamiben, juttasson el hozzá egy fohászt. Erre a célra rendkívül alkalmas Szent Leonida…

Bruck megdöbbenve bámulja a fiút: szegény… megörült…

A videfon képernyőjén (a Melinda kapitányi fülkéjében) nagyokat ásít Habib el Farim.

Berci rosszallóan motyog magában:

– Mégiscsak túlzás ennyire megbízni az automatikában… Késik… Persze lehet, hogy nem engedik meg neki… ez az útja nem tartozik feladatkörébe… Ezért késik…

– Ki késik, hol késik? – kérdezi élesen a parancsnok.

– Jobb, ha nem tetszik tudni, parancsnok bácsi. Könnyebben elviseli majd az utolsó másodperceket…

De most… Habib el Farim mögött feltűnik Csillagocska!

Berci teli torokból felüvölt:

– Csillagocskaaaaa!!!… Éljen Csillagocskaaaaa!!!… Sikerült!… Csillagocskaaaaa!!…

– Édes fiam… Mi történt?

– Nézze a képernyőt! Ayam, Oszi! Nézzétek a képernyőt!

Csillagocska a Melindán!… Ott áll Habib atyus mellett! Az bámul rá, mint borjú az új kapura!… Ez egy ősrégi magyar szólásmondás… majd Liuna elmagyarázza… Nézd! Nézd!

Csillaglány beszélni kezd, most mondja meg neki, hogy zárva a csillagtető, nem működik az automatika, nincs holdi vezérlés… hogy a megsemmisülésbe zuhannak! No lássuk, mit csinál a derék kapitány! Elhiszi vagy nem?… Nagyszerű! Hisz neki! Cselekszik, mint a villám! Jól van, Habib! Derék fiú vagy, Habib!…

Átkapcsol saját vezérlésre! Beindítja a fékező rendszert! Tövig benyomja!… Valósággal reszket az űrhajó! Szinte izzik a parancsnoki fülke!… Bravó, Habib!… Talán sikerül megállniuk!…

Bruckot is elkapja az izgalom.

– Ezer pulzár és üstökös! De kár, hogy most nem tudunk mérni!

– Tudunk! Parancsnok úr! Tudunk!… Van áramunk! – kiabál az örömtől ragyogó Oszi. – Távolság 300 kilométer. Sebesség 80… 70… 60… 50…

– Megáll! – Berci ugrál, mint a bakkecske. – Megáll!… Habib atyus megáll!…

Oszi számai most az életet jelentik: –…30… 20… 10… zéró… ZÉRÓ!!!… Megálltak!!!… Megálltak!!!…

Berci valósággal rátapad a videfonra.

– Működik ez is!… Melindát hívom!… Csillaglányt hívom!… Csillaglányt hívom!…

– Itt Csillaglány.

– Bravó, Csillagocska! Hurrá, Csillagocska! Csodálatos vagy, Csillagocska!… Azonnal gyere haza, Csillagocska!

– Jó, megyek.

Hirtelen üres lesz a képernyő. Majd lassan beoldalog Habib el Farim kapitány. Rezes arcán bódult zavar.

– Nyolcas kikötőt keresem… Nyolcas kikötőt keresem…

Felix Bruck áll a készülék elé.

– Nyolcas vagyok.

– Felix, öreg cimborám! Mondd, igaz volt, amit az a hölgy mondott, vagy csúnyán felültetett?

– Igaz volt. Csoda, hogy élünk.

Habib arcán a ráncok valóságos kérdőjeltengerré változnak.

– Nem értem… nem értem… Ki volt az a nő, és hogy került ide? És most hol van? – kérdezi döbbenten.

Csillagocska Bruck parancsnok mellé áll, és a képernyőről válaszol:

– Itt vagyok, Habib bácsi, az űrkikötő irányítótornyában.

– Galvani békacombjára! Valóban ott van! Látom!…

– Bemutatom neked Hold Állam vendégét, az idegen bolygóról érkezett Csillaglányt. Szerencse, hogy azonnal szót fogadtál neki.

Habib el Farim széles mosolyra húzza a száját.

– Én mindig szót fogadok a nőknek!…

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben felüti fejét a kételkedés ördöge

Martim Gomes kormányzó felemeli a pezsgőspoharát.

– Barátaim!…

A kormányzói palota díszes fogadótermében elhallgat mindenki. Pedig a dúsan megrakott, terített asztalok mellett pár másodperce még falatoztak, sétáltak, beszélgettek. Legalább százan vannak jelen.

Most pisszenés sem hallatszik.

– Barátaim! Emelem poharam Hold Államunk legkedvesebb vendégére, a Bíbor bolygó küldöttére, az életmentő, hős Csillaglányra!

Rivalgó „éljen” tör elő a jól meglocsolt torkokból. A vendégek az űrből érkezett „küldött” felé nyomakodnak, akit Szíriusz kapitány ás a Négyek Tanácsa oltalmazó gyűrűje vesz körül. Csillaglány ijedten kérdezi: – Most mit kell tennem?

Viktor Szíriusz aggodalmaskodik:

– Persze nem tud felemelni egy tárgyat, nem tud koccintani, nem tud inni. Az akciócellájában nincs kéznél valami pohárféle?

– Erre sajnos nem számítottunk.

– Nem baj. Majd én helyettesítem. Maga szóljon pár szót a vendégekhez.

A kapitány koccint, mosolyog, fogadja a jókívánságokat, majd magasba emeli a kezét.

– A küldött beszélni óhajt!

– Halljuk! Halljuk! – kiáltja az ünneplő sokaság.

Liuna csendesen megjegyzi:

– Édesanyám mondotta volt, hogy a kiművelődött XXV. századi ember tömegbe verődve alig különbözik az őskori hordáktól.

– Te most ne bölcselkedj – inti őt Pierre –, inkább figyelj Csillaglányra…

Aki halkan így szól:

– Köszönöm… de meg kell mondanom, hogy semmi hősi tettet nem hajtottam végre. Rettenetesen féltem a közeledő szerencsétlenségtől, valósággal megbénultam, eszembe se jutott, hogy segíthetnék. Csak akkor jöttem rá, amikor te, Berci, azt mondtad, hogy én vagyok az egyetlen, aki onnan bármikor el tud menni. El tudok menni! Igen!… Hát elmentem. Ennyi az egész…

A kipirult arcú, csillogó szemű Pínton erélyesen tiltakozik: – Ne szerénykedj, Csillagocska! Rettenetesen nagy hős vagy, Csillagocska!

– Csillagocska!... Ezt Berci is mondta már! – ujjong Csillaglány. – Kedves nevet adtatok nekem! Szíriusz kapitány! Kormányzó úr! Hadd legyek ezután Csillagocska!

– Mától fogva Csillagocska vagy – válaszol ünnepélyesen Viktor Szíriusz. – Testvérünkké fogadunk!

– Mától kezdve a Hold leánya, Hold Állam teljes jogú díszpolgára vagy!

Ez utóbbi kijelentést Martim Gomes kormányzó tette.

Felharsan rá újból az „éljen”.

Most Leonida néni furakodik az ünnepelt közelébe.

– Jöjjön, lelkem, jöjjön! Hadd csókoljam meg!

– Leonida néni! Hát maga is eljött?… Nagyon köszönöm… de engem sajnos nem lehet megcsókolni.

– Nem lehet?… Valaki megtiltotta? – Szíriusz kapitány „őrzőangyala” hirtelen észbe kap. – Bolondokat beszélek! Látja, kedvesem, milyen az öreg. Hát nem elfelejtettem, hogy maga nem ember, hanem kísértet!

Pinton azonnal síkraszáll kedves Csillagocskája védelmében: – Leonida néni! Tessék végre megtanulni, hogy Csillagocska nem kísértet, hanem térfotó!

– Térfotó… térfotó! Micsoda világot élünk! Pici gyerek tanítja az öreget!… Azt mondja térfotó… Hát ide figyelj, kis prücsök! Ha mindent tudsz, mondd meg nekem, hogyan lehet az, hogy ez a ti Csillagocskátok egyik pillanatban itt van, a következőben meg ott. Na?

Pinton fontoskodó arcot vág.

– Szívesem megmagyarázom, ha ide tetszik adni a táskájában lévő kis kerek tükröt.

Leonida morgolódik egy darabig:

– A kistükröt? A táskámból? Honnan tudod te, hogy mi van a táskámban?

Aztán csak odaadja.

– Nesze. De vigyázz rá! Ha eltöröd, hét évig nem lesz szerencséd…

Liuna azonnal közbeszól:

– Hohó! Babona! Babona!… Földünkön a XXIII. század óta nincs írástudatlan ember… és senki sem babonás. Ugye Leonida néni se gondolta komolyan?

Leonida elszégyelli magát.

– Nem, persze hogy nem. Csak gyerekkorom óta rájár a szám… De hagyjuk ezt most, kislányom. Pinton magyarázni akar.

A Négyek Tanácsának legfiatalabb tagja az érdeklődés középpontjába kerül.

– Igen. Megmagyarázom, milyen technikával röpítik ide-oda Csillagocskát.

Leonida nénit egy erős fényt árasztó világítótesthez vezeti.

A tükröt – ferde síkban – egészen közel tartja hozzá. A visszaverődő fény a mennyezetre kis fénykört rajzol.

– Tessék nézni! Mondjuk, az a kis fénykör a mi Csillagocskánk.

– Mondjuk… – egyezik bele Leonida.

Pinton most egy egészen kicsit mozdít a tükrön. A fényfolt odább ugrik vagy tíz méterrel.

– Látta, Leonida néni?

– Láttam.

– Hát így ugrál Csillagocska egyik kupolavárosból a másikba.

Szíriusz kapitány lelkesen tapsol.

– Bravó, Pinton! Fénytani előadásod kitűnő volt! Magam sem tudtam volna világosabban megmagyarázni.

A Négyek Tanácsának három idősebb tagja (Pierre, Liuna és Berci) kórusban zengik:

– Jól van, prücsök! Jól van, prücsök! Jól van, prücsök!

Leonidát azonban nehéz meggyőzni.

– Mondhattok, amit akartok… fénytant, tükröt és sugarat. Én azt állítom, hogy kísértetdolog van ebben.

Aztán elmosolyodik, de mintha a szeme sarkában egy könnycsepp lapulna.

– Hej, Viktor Szíriusz, sose hittem volna, hogy öregségemre megszeretek egy kísértetet!

Berci felüvolt:

– Éljen Leonida néni és az ő kísértete!

A tömeg rázúgja az ismétlést… de ebben a pillanatban piros fény villan.

Pierre izgatottan súgja Szíriusz kapitány fülébe: – Tetszett látni? Most azt fogja mondani: „Bocsánatot kérek…”

Nem tudja befejezni a mondatot. Csillagocska kedvesen meghajol, és azt mondja:

– Bocsánatot kérek, eljött az időm, mennem kell…

Pierre percek óta töpreng, majd ki is mondja azt, ami az oldalát fúrja:

– Miért kell ennek a lánynak minden este elmennie?

Berci pontosabbá igazítja a kérdést: – Minden földi este.

Liuna még pontosabbá:

– Helyesebben, minden földi nappal elteltekor…

A tanácskozást Viktor Szíriusz dolgozószobájában tartják.

A kapitány hatalmas íróasztala mellett ül, Pierre és Berci és egy faragott faszéken „lovagol”, Liuna – ölében Csibésszel – puhán süppedő fotelban hever, Pinton fel-alá járkál, ablaktól ajtóig, ajtótól ablakig.

– Így nem lehet összpontosítani! – méltatlankodik Pierre.

Pinton, légy szíves, ülj le!

– Kérlek… – udvariaskodik a kisfiú, és leül a szoba közepét borító vastag szőnyegre.

Szíriusz kapitány rosszallóan csóválja a fejét – Gyerekek, gyérekek! Tanácskozunk vagy civakodunk?

– Bocsánatot kérek – ugrik fel Pinton –, természetesen tanácskozunk!

Illedelmesen leül egy székre.

Szíriusz körülnéz elcsendesedett népén.

– Jól van. Akkor hát vizsgáljuk meg az első kérdést, mely így hangzik: mit szoktak az emberek este csinálni?

Berci rávágja:

– Esznek, vacsoráznak!

– Haspók! – replikázik Liuna. – Vannak olyanok is, akik színházba, hangversenyre járnak.

Pierre kiegészíti:

– Vagy plasztikinót néznek.

Szíriusz kapitány Pinton felé fordul.

– Te mit mondasz?

A gyerek okos, kerek körmondatot formál: – Úgy vélem, hogy mindenki mindennap nem vacsorázik, mert van, aki fogyókúrát tart, van, aki orvosi rendeletre koplal, arról nem is beszélve, hogy az űrben utazó sok ezer utas, függetlenül a földi napszakoktól, négyóránként kap táplálékot.

Színházba, hangversenyre sem jár mindenki, a plasztikinót sem bámulják örökké… de pihennie, aludnia mindenkinek kell. Ezt csinálják az emberek minden este.

Szíriusz kapitány bólogat.

– Pinton válasza a helyes. Valóban, mint minden élőlénynek, Csillagocskának is pihennie kell naponta. Ezért esténként hazamegy aludni.

Leonida nénit is meghívták a tanácskozásra. De mert ebédnek is el kell készülnie, ő a konyhában hallgatja a vitát… a házi videfonon keresztül. Most – hangszórón át közbeszól: – Itt aludhatna szegényke nálunk. Megvetném neki az ágyat a zöld szobában. Megtakaríthatná azt az irdatlan hosszú utat az űrben, mindennap odavissza. Amióta az új rendelkezés szerint a kéthetes Sol-időszakban 12 óránként elsötétítik a kupolavárosokat, a Holdon remekül lehet aludni.

A Négyek Tanácsából kitör a tiszteletlen nevetés. Ennek okát Liuna fogalmazza meg:

– Drága Leonida néni! Nem a térfotónak kell aludnia, hanem élő alaplénynek… aki nem a Holdon tartózkodik, hanem valahol máshol.

Berci megerősíti:

– Az alaplény szunyál, tetszik érteni, az alaplény!

– Értem, édes fiam, hogyne érteném. De akkor mondd meg nekem: hol van az az alaplény?

– Ez a kérdés! – zengik kórusban a jelenlevők.

Viktor Szíriusz helyesel:

– Bizony, ez a kérdés… és még sok minden. Csillagocskával én töltöttem az első napot. Másnap Berci kalauzolta, akkor zajlott le az űrkikötői kaland. Tegnap Pierre volt a soros…

A fiú röviden összegez:

– Édesapámnál jártunk az Urándúsítóban, majd a Központi Konyhában Ottó bácsinál. Ezután édesanyám pálmakertjeit néztük meg, végül a kormányzó bácsi fogadásán vettünk részt, ahonnan Csillagocska 19 óra 30 perckor elköszönt és eltűnt.

Berci tudatában kattant valami. Mintha kinyitnának egy kis ajtót.

– 19.30-at mondasz? Biztos vagy benne?

– Csak másodpercnyi eltérések lehetségesek.

Berci agyában a kattogás felgyorsul.

– Akkor már van egy icike-picike támaszpontunk. Mert tegnapelőtt tőlem 18.37-kor búcsúzott.

Szíriusz kapitány élénken közbeszól: – Gyerekek! Erre a támaszpontra én is rá teszek egy lapáttal! Csillagocska az első napon, amikor velem járta a Holdat, 17.44-kor távozott.

Liuna kételkedik.

– Ezt honnan tetszik ilyen pontosan tudni? Hiszen Szíriusz bácsinak akkor nem volt semmi oka az idő rögzítésére…

– Nagyon is volt! – válaszol nevetve Viktor Szíriusz.

– Az okot úgy hívják, hogy Leonida! Emlékszem, hogy abban a pillanatban, amikor Csillagocska a múzeumban elköszönt, eszembe jutott, hogy Leonida vár meleg vacsorával. Megnéztem az órámat. Megnyugodva láttam, hogy még nincs egészen háromnegyed hat, nem késem el, nem kapok ki Leoinidától… Szoljankaleves volt!

Liuna nem hagyja ki az alkalmat:

– Édesanyám mesélte, hogy élt a XIX. században egy híres olasz zeneszerző: Rossini. Legalább olyan jól tudott főzni, mint komponálni. Ő mondotta volt: szellemünket a hasunkon keresztül tápláljuk…

Pierre félbeszakítja:

– Kérlek, kedves Li, jól táplált szellemedet parancsold vissza az üvegbe! Most komolyabb dolgokról van szó.

Pinton felfigyel.

– Micsoda szellemet, micsoda üvegbe?

Pierre vezéri szóval rendet teremt: – Liuna majd elmeséli később… Most én kérek szót! Javaslatot teszek. Javasolom, hogy ezután mindenki, minden este rögzítse Csillagocska eltűnésének idejét. A piros fény mint tudjuk, jeladás a távozásra, aminek ő azonnal engedelmeskedik. Még akkor sem marad tovább, amikor minden oka megvolna rá. Például tegnap a kormányzó fogadásán.

Pinton csendesen megjegyzi:

– Biztosan nem tud tovább maradni.

– Hogy gondolod, kisfiam? – kérdezi Szíriusz bácsi.

– Úgy hogy azok a bácsik, akik őt ide vetítik, valahová elmennek. És ha nincs vetítő bácsi, akkor nincsen Csillagocska sem.

– Érdekes, hogy Pinton mindig ráakad az igazságra! – mondja Viktor Szíriusz nem kis elismeréssel.

Liuna magyarázni kezdi:

– Tetszik tudni, ez azért van, mert mi minden problémát agyafúrt kacskaringóval közelítünk meg, Pinton pedig a legegyszerűbb megoldást választja. Az igazság mindig a legegyszerűbb.

– Hm… igen… valahogy így van… Tehát Pinton úgy gondolja, hogy a vetítő bácsik elmennek. De miért mennének el naponta szabályosan emelkedő időpontban? Mint egy gép… Nem valószínű.

A kisfiú készen van a válasszal:

– Akkor a vetítőgép megy el, amivel Csillagocskát csinálják!

Berci gondolatai már fénysebességgel száguldanak.

– Igaz! Nagyon igaz!… Tegyük fel, hogy a sugárzó projektorok egy olyan űrállomáson vannak, mely 24 óránál valamivel rövidebb idő alatt kerüli meg a Holdat. Csillagocskát csak akkor tudják ide vetíteni, amikor a Holdnak azon a felén haladnak, ahol mi élünk!

– Hm… helyesnek tetszik az elgondolás – ez a kapitány véleménye –, ámbár itt-ott sántikál. Robertóék ugyanis minden rendelkezésükre álló eszközzel keresik, kutatják a rejtélyes űrállomást, amely ha van, nem lehet messze, de nyomát sem lelik.

Most Pierre kezd okoskodni:

– Nyilván azért tetszik gondolni, hogy nem lehet messze, mert kérdéseink és Csillagocska válaszai között nem telik el füllel mérhető idő. A rádióhullám sebessége 299,796 km/sec. Ez egytized másodpercre áttéve: 29,979 kilométer. Ha a keresett űrállomás, mely a képet és hangot sugározza felénk, ilyen közel lenne, a hang útja odavissza kéttized másodpercet venne igénybe.

Vagyis a társalgásunk folyamatosan gördülne…

– Mint ahogy gördül is – jegyzi meg Liuna.

– Igen ám – békétlenkedik Pierre –, de Roberto esküszik, hogy a Hold körül 30 ezer kilométeren belül nem egy űrállomást, de egy narancsot is megtalálna!

Berci vonja le a tanulságot:

– Ebből az következik, hogy Csillagocska akcióközpontja távolabb van. Esetleg sokkal távolabb.

Pierre vitatkozik:

– Akkor nem egyezik a kéttized másodperc alatti út. Nagy szünetek lennének a kérdések és válaszok között, másodpercek, esetleg percek.

Berci erre is tud választ.

– Hacsak megtévesztésünkre fel nem gyorsítják a rádióhullámok terjedési sebességét.

– Ilyen nincs!

– Tudom, hogy a mi fizikánk szerint nincs. De olyan sincs, amit Csillagocska állított: hogy űrhajójuk fotonmeghajtással egy év alatt tette meg az 500 fényévnyi utat! Ha ez igaz, akkor igaz lehet a rádióhullámok felgyorsítása is!

Szíriusz kapitány, minden szótagot keményen megnyomva, csak ennyit mond:

– Ha… édes fiam: ha!

Liuna tudatában ekkor felütötte fejét a kételkedés ördöge!

– Úgy tetszik gondolni, hogy Csillagocska nem mond igazat?

– Úgy gondolom, hogy nem mindig mond igazat. Rendkívül keveset beszél hazájáról, a Bíbor bolygóról, és amit mond, az általában naivan eltorzított földi valóság. Például hogy a fák, bokrok, növények mind-mind bíborak.

Pinton közbekotyog:

– De hiszen a földi növények nem bíborak!

– Valóban nem bíborak, de szerinte a Bíbor bolygón fák, bokrok, növények vannak. Pontosan úgy, mint a Földön!

Csillagocska testének körvonalai, mondjuk így: a térfotó látszólagos felülete, pontosan olyan, mint a mai földi emberé. Még annyi különbség sincs közte és köztünk, mint a XXV. századi ember és a Neandervölgyi ősember között. De folytatom! Csillagocska ruhái soha nem látott, különleges anyagokból készülnek, de…

Liuna felpattan.

– Majd én! Majd én!… De szoknyát, blúzt, harisnyát és cipőt visel, akárcsak én!…

És most kimondja a szörnyű szót:

– Ezek szerint Szíriusz bácsi azt állítja, hogy Csillagocska csaló, szélhámos?

A kapitány tiltakozik:

– Egy szóval se mondtam! Hiszen lehet, hogy a Bíbor bolygó tudósai megfigyelték és lemásolták a földi nők ruházatát, ugyanígy átformálhatták Csillagocska testi arányait is, hogy számunkra megnyerőbbé tegyék.

Kis szünetet tart, aztán így fejezi be: – Ugyanakkor mindennap tanúi vagyunk egy talán nem földi eredetű, fantasztikusan tökéletes hírközlési eszköz működésének.

Berci fölrikkant:

– Ujjé! Szíriusz bácsi „hírközlési eszköznek” tartja Csillagocskát!

Pierre megfontoltan mondja:

– Az is. E hírközlési eszköz révén valakinek valahonnan a Holdig ér a szeme és a füle!

Liuna próbál ellentmondani:

– De Szíriusz bácsi! Csillagocska a nyolcas űrkikötőben megmentette ezernél több ember életét!

– Ez igaz… – ismeri el a kapitány –, de… de beszélgettem a Hold elektromos centráléjának a főmérnökével. Tegnapelőtt a kritikus időben a Hold egész területén nem volt áramszünet! A nyolcas űrkikötő áramhiányát nem észlelték. Következésképpen ők nem is javíthatták meg. Pedig tény, hogy ott minden elektromos meghajtású gép egy pillanat alatt, egyszerre felmondta a szolgálatot, majd egyszerre újra működni kezdett!

Berci méregeti az új helyzetet.

– Ezek szerint arra tetszik gondolni, hogy a nyolcasból ők, Csillagocska urai lopták el az áramot. Leblokkolták, elvezették, semlegesítették, vagy ki tudja, hogyan csinálták!… De miért?

Liuna kicsit szomorúan mondja:

– Hogy Csillagocskának alkalma legyen megmenteni sok-sok ember életét. Hogy megszeressük, ünnepeljük, hálásak legyünk neki… és hogy ne gyanakodjunk rá.

Viktor Szíriusz tökéletesen egyetért az okos, piros hajú kislánnyal.

– Liuna, ezt hibátlanul megfogalmaztad. Gratulálok!

Liuna nevetve válaszol… de sírni volna kedve. – Nem volt nehéz. Csak egy kis női fifika kellett hozzá…

Leonida néni kapcsolja a videfonhívást.

– Viktor Szíriusz, az a kedves Roberto gyerek keresi. Vegye át a vonalat…

A kapitány jelentkezik

– Itt Szíriusz.

Roberto Namora köszön a képernyőről: – Jóholdat, kapitány úr! Kérem, adjon tanácsot, mit tegyek. Odaát a Földön megőrültek az emberek!…

– Nocsak, mi történt?

– Rémhírek keringenek. Percenként hívnak minket földi szerkesztőségek, tévéállomások, plasztikinóvállalatok. Azt kérdezik, igaz-e, hogy a Holdat űrből jött lények támadták meg. Igaz-e, hogy leromboltak nyolc űrkikötőt? Igaz-e, hogy több mint ezer emberünk elpusztult?… Nem tudom, ki terjesztheti ezeket a képtelen híreket!… Csillaglány látogatásáról rajtunk keresztül egyetlen mondat át nem jutott!

Szíriusz kapitány igyekszik megnyugtatni az izgatott híradóstisztet:

– Nincs semmi baj, Roberto fiam. Csillagocska jelenlétét sokáig már nem titkolhatjuk. Beszélek a kormányzóval. Javasolni fogom, hogy tájékoztassuk a hírközlő irodákat: ismeretlen bolygó üzenetét vettük. Csak ennyit. Ennyi történt, semmi több… Különben sejtem, ki fecsegett.

– Kire gyanakszik, kapitány úr?

– A Melinda parancsnokára, Habib atyusra. Úgy látszik, hogy jól megérdemelt földi pihenőjét pletykálással tölti.

– Ez bizony lehetséges. De kapitány úr! Ha az igazságnak akármilyen parányi részét közhírré tesszük, eláraszt minket a Föld valamennyi riportere, plasztikinósa, tévése! Külön lunabuszokat bérelnek majd, és ezrével ömlenek a nyakunkba!

– Kibírjuk, Roberto fiam. Pár napig hangos lesz tőlük a Hold, keresni, kurkászni fognak, de nem találnak semmit. Erre szépen hazamennek… – Viktor Szíriusz ravaszkásan mosolyog. – Csillagocskát ugyanis nem mutatjuk meg nekik…

Csillagocskát ezen a napon Liuna kalauzolja. Szíriusz bácsi lakásában randevúzik a két lány. Leonida néni lelkendezve újságolja:

– Megjött! Pontosan tizenkettőkor! A tűzhelyem tetején a levesesfazék fölött! Odakészítek egy kis vizet, az felforr, gőzölög, Csillagocska lába belelóg a gőzbe… ilyenkor olyan, mint régi szentképeken a felhőkön trónoló angyalok.

– Tiziano és Murillo festett sok ilyen kis angyalt.

– Azok kik voltak, lelkem?

– Híres festők. Majdnem ezer éve éltek. Hozok majd Leonida néninek szép albumokat, tele a képeikkel, tele a kis angyalokkal.

– Jó lesz, kedvesem. Bár az én Csillagocskámnál szebb egyik sem lehet… de azért csak hozd. Tudod minden nap odakészítem azt a kis vizet a fazékba, aztán mikor megjelenik, ijedezem: „Jaj! megégeti a lábát!” Ő meg nevet… olyan szépen nevet, mintha sok kicsi csengőcske szólna. Ezt minden nap eljátszuk.

– Most hol van van?

– Viktor Szíriusszal beszélget. Azonnal szólok neki.

Csillagocska ebben a pillanatban megjelenik a szobában.

– Szervusz, te szép kicsi Liuna! – mondja.

Csillagocskára úgy ragadnak a holdi társadalmi szokások, beszédmodor, öltözködés, viselkedés, mint mézes papírra a legyek (…Ezt Liuna gondolja, aki – igaz, ami igaz – életében nem látott eleven legyet. A Holdon semmiféle élő állat nincsen. Szigorúan tilos betelepíteni. Egyetlen kivétel a földigiliszta. Még a tudományos nevére is emlékszik: Lambricus terrestris. Édesanyja mesélte, hogy húsz évvel ezelőtt, amikor kiderült, hogy Helga néni üvegházaiban a steril talaj sovány termést hoz, ezerszámra költöztettek bele földigilisztákat…) Elnézi Csillagocskát, aki közben leült, és keresztbe vetette formás lábait olyan, mintha Párizsban nevelkedett volna….

(Lám felüti fejét ismét a kételkedés ördöge!) Gondolatai gomolygásából a küldött kérdése hozza vissza a jelenbe:

– Liuna drágám, ma kit látogatunk meg?

(Persze… Csillagocska tovább tanulmányozza az emberiséget. Gyűjti a tapasztalatokat! Vajon kinek és miért?…) – Pinton édesanyját, Conchita nénit.

– Nagyszerű! Hallottam már róla. Conchita Ibanez, a híres filmsztár, Perez Casteiro felesége. Ugye?

(Ugyan honnan tudja ilyen jól? Közülünk valaki mesélte, vagy máshonnan is szerez információkat?) – Helyesek az értesüléseid, Csillagocska.

– Természetes, hogy helyesek, hiszen Szíriusz bácsitól származnak. Még azt is tudom, hogy nagyon szép nő, és nagyon kedves. Azonkívül ő és én egy kicsit kolléganők is vagyunk.

Ez a merész állítás végképp magához téríti Liunát.

– Kolléganők? Hogy gondolod?

Csillagocska nevet egy rövidke futamnyit.

– Úgy, hogy időnként ő is vetített kép, meg én is.

Liunának tetszik a meghatározás. Szokása szerint azonnal rendszerezi a tényeket. [Húsz év múlva, államelnök korában, Liuna arról lesz híres, hogy minden feljegyzés nélkül egyszerre tíz emberrel is tud tárgyalni maga után]

– A két kép között jelentős különbség van. Conchita néni alakja és hangja mágnesszalagra van rögzítve. Változtathatatlan, végleges. Te viszont szabadon cselekedheszt és mondhatsz, amit akarsz. Conchita néni bármikor megnézheti kivetített képét, te sohasem láthatod saját térfotódat.

Csillagocska rádupláz:

– Mert, ha ide jönnék valóságos testemmel, hogy megtekintsem magam, akkor nem lenne kit megtekintenem!

Ezen aztán mindkét lány vidáman nevet.

– No, ezt jól kianalizáltuk – mondja Csillagocska.

Liuna csodálkozik egy kicsit.

– Honnan ismered ezt a szót, hogy kianalizáltuk?

A másik azonnal kész a válasszal:

– Sehonnan. Egyáltalában nem ismerem. A fordítórendszerünk ismeri. Talán nem jól használtam?

– De, kitűnően.

– Nos, akkor induljunk. Conchitáék, ha jól tudom, a 27-es kupolavárosban laknak. Te minifurgonra szállsz, engem átvetítenek.

(Liuna hosszan elnézi Csillagocska enyhén sugárzó, tiszta tekintetű arcát. „Nem! Nem lehet csaló, hazug, becstelen!…

Hiszen olyan szép, és én annyira szeretem!”) Aztán halkan csak ennyit mond:

– Lassan olyan jól megismered a Holdat, mintha itt születtél volna…

Iszonyú láng csap ki a graviplán utasfülkéjéből! Robbanás robbanást követ, s az égő gépmadár – hosszú füstfátylat húzva – belezuhan a tengerbe. A gonoszok elpusztulnak…

Fönn az égen úszó bárányfelhők alatt hófehér ikerejtőernyő nyílik ki.

A lány és a fiú – egymást átölelve – lassan ereszkedik a kék víztükör felé, ahol várja őket egy mentőcsónak… várja őket a boldogság… VÉGE… A zene magasra szárnyal, egy fényes akkord lezárja a filmet.

Conchita házívetítőjének csupa bársony nézőterén négyen ülnek: Csillagocska, Liuna, Pinton és a ház híres úrnője.

– Hogy tetszett? – kérdezi a sztár űrből jött vendégétől.

Csillagocska megrendülve keresi a szavakat.

– Megbabonázott… együtt sírtam, együtt örültem magával… azaz veled! Én ilyesmit még sohasem láttam… A mi bolygónkon ez ismeretlen dolog. Megengedhetetlen cselekedet lenne olyasmit mutogatni, ami kitalálás, ami nem igaz!

Pintont nyugtalanítja ez a válasz.

– Nem akartam elhinni Bercinek… Azt állította, hogy nálatok nincs regény, vers, színdarab, tánc és zene. Most mondod, hogy film sincs… Akkor hát mi van?

Csillagocska összevonja a szemöldökét, mint egy szigorú tanár néni.

– Rend, pontosság és munka. És mindenki nagyon szorgalmas, és becsületes, és okos.

– Jó, jó, értem… de mese is kell. Mese nélkül nem lehet élni. Igazán nincs mese?

– Nincs.

– Miért nincs? A mese sem igaz?

– A mese sem igaz.

– Tiltakozom! Tiltakozom. – szónokol Liuna. – A mese, mint műfaj, örök igazságok hordozója, a rossz ember megbűnhődik, a jó megdicsőül…

Csillagocska szerényen megjegyzi:

– Nálunk nincs sem jó, sem rossz. Mindenki egyforma. Az én népem nagyon komoly és nagyon egyszerű. Ti úgy mondjátok: puritán. Egyforma szürke köntöst viselünk, nem alkalmazunk semmi díszt.

Pinton csodálkozik.

– De hiszen te nagyon csinos, divatos, színes ruhákban jársz!

Ez hogyan lehetséges?

– Tudósaink hosszú időn át figyelték a harmadik bolygón élő ember szokásait, öltözködését, külsejét. Ilyen ruhát, mint a tiétek, egyedül én hordok. Nekem varrták, a küldöttnek, hogy hasonló legyek hozzátok.

– Mondd, Csillagocska, tetszenek neked a mi ruháink?

Ezt Conchita kérdezi.

Mintha megmerevedne megnémulna az eddig mozgó-beszélő térfotó.

Másodpercek múlnak el, mire megérkezik a válasz… messziről… ki tudja, honnan…

– Tetszenek… nagyon…

– Jobban, mint a ti szürke köntöseitek?

Csillagocska viaskodik. Kivel? Magávale vagy mással?… Aztán egyszerre, mint az áradat, ömlik a vallomása: – Tudom, hogy nem szabadna ezt mondanom, de… de sokkal jobban tetszenek! Ebben a filmben, melyet az előbb láttunk, volt egy nagyestélyi toaletted… Helyesen használtam a szót, ugye? Szóval volt egy nagyestélyi toaletted, az az ultramarinkék ezüsttel, az… az csodálatos! Gyönyörű!

– Szeretnéd látni? Megmutassam?

– Itt van a Holdon?

– Nemrégiben hazahoztam. Várjatok, azonnal előkeresem…

Kiröppen a szobából, mint egy díszes madár.

– Mit szólsz hozzá? – lelkesedik Liuna. – Ugye milyen nagyszerű nő!

Csillagocska bogárfekete szeme az ajtóra tapad, ahol majd be fog lépni… Suttogva mondja:

– Igen… nagyszerű! Nálunk ilyenek nincsenek.

Már jön is vissza.

– Tessék, itt van.

Csillagocska megbabonázva nézi a ruharemeket. Alig bír megszólalni:

– Csodás… csodás!…

Liuna elragadtatva zengi dicshimnuszait: – Ilyen kék lehet a Földközitenger Nápolynál… sajnos még nem láttam… a beleszőtt ezüst csíkok, mint a holdsugár! Tessék felvenni, Conchita néni!

A színésznő nevetve tiltakozik:

– Nem, nem! Itthon sohasem hordom ezeket a kosztümöket. Kényelmetlenek. Éppen eleget kínlódom velük munka közben. De neked, Csillagocska, biztosan jól állna. Próbáld fel!

Pinton kacagva helyreigazít:

– Mire, anyu? A semmire?… Elfelejtetted, hogy Csillagocska térfotó?

Conchita nem jön zavarba.

– Okos kisfiam, bizony elfelejtettem, hiszen úgy viselkedik, mint aki valóban jelen van… De várjatok csak! Csillagocska, jöjj ide a nagytükörhöz… úgy… én eléd tartom a ruhát… Most olyan, mintha rajtad lenne!

Liuna felkiált örömében:

– Pompás! Tüneményes! Csillagocska, szép vagy, mint egy királynő!… Mesebeli királynő!. .. Igazi királynő!…

Táncolni, forogni kezd, közben dalolva ismétli: – Csillagocska királynő! Tralala! Csillagocska királynő!…

Rápillant alkalmi királynőjére… és megrémül!

– Csillagocska!… Csillagocska!… Mi van veled?!

Csillagocska helyesebben: a térfotója előbb lángvörösre színeződik, aztán reszketni kezd keze, lába, feje… közben torz gurgulázást hallat… majd alig érthetően rikácsolja: – Vi… vidd el!…. Ki… királynő!… Nem!… Ki… ki… királynő!… Nem!…

Hirtelen két feje, négy karja, négy lába nő… a keze eltűnik… a fejét mintha levágták volna…

Conchita felsikolt:

– Madonna mia! Mi történik ezzel a szegény gyerekkel?!… Mindjárt széthull!

Most igazi sírás, jajgatás hallatszik az összekuszált, megcsonkított térfotő belsejéből:

– Neee… apaaa… apááám… jaj neee… segítsééég… segítsééég!…

– Borzasztó ezt nézni! – szörnyülködik Conchita. – Mit tegyünk? Hogyan segítsünk?

Pinton az egyetlen, akinek a rémület perceiben logikus sorrendbe rendeződnek a gondolatai.

– Nem tehetünk semmit. Amit látunk, az egyszerű adáshiba. Rosszul dolgoznak a vetítő bácsik.

Liunát ezek a szavak némileg megnyugtatják.

– Igazad lehet, Pintonkám, adáshiba… Nézzétek! Visszanő a karja!

Valóban visszanőtt a karja… a feje is elhelyezkedik a nyakán… a négy láb már csak három… már csak kettő…

Pinton örömében kiabálni kezd:

– Hé! Csillagocska, hallasz engem?! Összerakódik a térfotód! Hallasz engem?… Hogy vagy, Csillagocska?

A kérdezett válaszol. Kicsit akadozva, de értelmesen, tisztán: – Kö… köszönöm, jobban… jól…

Conchita még mindig sápadt.

– Kislányom! Mi volt ez? Megijesztettél!

Csillaglány ekkorra már tökéletesen rendbe jön. Színe, formája, hangja a régi.

– Bocsánatot kérek… sajnálom a történteket. Úgy látszik, az akciócellámban vagy a rendszerben valami zavar támadt… vagy a sugártechnikusok, akik ide vetítenek, hibáztak. Sajnálom… A hibát kijavították, minden rendben van. Ne haragudjatok… bocsánatot kérek…

Conchita kíváncsiskodik:

– Mintha a ruha okozta volna.

Csillaglány készségesen elismeri:

– Lehetséges… Tessék eltenni.

Pinton is érdeklődik:

– Azt kiabáltad, hogy apa, segítség…

– Pár másodpercig eszméletlen lehettem. Rosszul irányították a sugarakat… De azt, hogy apa, aligha mondhattam. Nálunk ugyanis nincs senkinek apja… illetve nem tudja senki, hogy ki az apja. Az egész bolygó egyetlen nagy család… apánk az állam…

A kapitány figyelmesen hallgatja Liuna beszámolóját.

– Szíriusz bácsi! A Nagymedve bocsaira esküszöm, hogy úgy történt minden, ahogy előadtam. Pinton is igazolhatja.

– Igazolom – jelenti katonásan a kisfiú. – Szóról szóra így történt!

Viktor Szíriusz hangosan gondolkodik: – Tehát segítségért kiáltozott, és így könyörgött: ne, apám, ne! Később kijelentette, hogy nincs is apja, apja az állam.

Liuna megerősíti:

– Igen. Pontosan így volt.

– Akkor Csillagocska egyik állítása téves vagy tudatos félrevezetés. Mikor hazudik az ember? Amikor halálfélelmében könyörög, vagy amikor viszonylag nyugodt idegállapotban tagadja egy elszólását?

Pinton összevágja a bokáját.

– Jelentem, inkább az utóbbi esetben!

– Én is így gondolom – ez Liuna véleménye. – Szétesett állapotban minden érthető szava nagyon őszintének tetszett.

A kapitány töpreng egy keveset.

– Azt mondjátok, hogy akkor esett szét a térfotó, amikor a ruhát eléje tartották. Lehet, hogy az anyagba szőtt fémszálak zavarták a sugárzást.

– Nem valószínű, Szíriusz bácsi. Azok a fémszálak alumíniumból vagy valamilyen más, nem oxidálódó ötvözetből készültek. Csillagocska látogatásai során számtalanszor jártunk ilyen fémek közvetlen közelében, ártalmatlanok voltak.

– Liuna, kislányom, vissza tudnál emlékezni, miről beszélgettetek az „adáshiba” kezdetekor?

– Igen. Tetszik tudni, pont akkor kezdődött, amikor azt mondtam: olyan vagy, mint egy királynő! Mint egy igazi királynő!… Pedig nem is tudom, milyen volt egy igazi királynő…

Pinton azonnal érdeklődik:

– Szíriusz bácsi látott életében igazi királynőt?

– Nem láttam, fiacskám. Királynők a valóságban már több száz éve nincsenek.

– De a mesékben még vannak, ugye?

– A mesékben még vannak. Liuna számtalan királynős mesét ismer. Ha megkéred, majd mesél neked.

– Mesélsz, Li?

– Majd mesélek.

A piros hajú, okos fejecskében e pillanatban gyökeret ereszt egy gondolatpalánta. Furcsa, elképesztő, semmi alapja… mégis kimondja:

– Talán Csillagocska a királynő szótól rémült meg. Ki tudja, mire emlékeztette, mit jelent ez náluk?… Tudom, butát beszélek, ne is tessék rám hallgatni…

Szíriusz válaszát soha nem tudjuk meg, mert csattanva nyílik az ajtó, és a két fiú – Pierre és Berci – valósággal berobban a szobába.

– Jóholdat!

– Jóholdat!

– Bocsánatot kérünk, hogy elkéstünk…

– …de együtt voltunk, amikor a videfonhívás érkezett…

– …apukám hívott. Azt mondta, hogy mindenféle vad hírek keringenek a Földön, a szűkszavú hivatalos közlemény ezt még fokozta…

– …azt tudakolta, nincse valami bajunk. Berci megnyugtatta, hogy minden rendben van…

– Ezért késtünk!

Szíriusz kapitány vigasztalja őket: – Nem mulasztottatok semmit. Lássatok neki Leonida kakaójának és kalácsának. Uzsonnázzatok csak, én addig tájékoztatom a tisztelt Négyek Tanácsát, mi a célja mai összejövetelünknek…

– Halljuk! Halljuk! – kiabál tele szájjal a két fiú.

Berci félrenyel, fuldokol, belezöldül. Liuna, miközben veregeti a hátát, így inti:

– Vagy eszel, vagy beszélsz. Egy nyereggel egyszerre csak egy lovon lehet lovagolni!

Berci lenyeli a falatot, aztán fölényes hangon utasítja viszsza a kioktatást:

– Most alaposan felsültél, kedves Li! Senki nem kérdezte meg, mi a ló, mi a lovaglás és mi a nyereg. Mert mindenki tudja. Nálunk otthon még léteznek lovak és lovasversenyek!

Pierre rendet teremt.

– Maradjatok csendben!… Szíriusz bácsi, bocsánatot kérünk illetlen viselkedésünkért. Tessék ismertetni összejövetelünk célját.

A kapitány bölcs mosollyal legelteti szemét időnként heveskedő ifjú barátain. Mert tudja, hogy a vibráló felszín alatt betonszilárdságú erényekből: hűségből, barátságból, becsületből épült az egyéniségük alapja.

– No jó… ha elástátok a harci bárdot, akkor figyeljetek. Nem először tesszük szóvá, hogy a Bíbor bolygó állítólagos sugárzó centrumát, azt az űrállomást vagy micsodát, ahonnan Csillagocskát vetítik, nem vagyunk képesek bemérni. Nem tudjuk meghatározni még hozzávetőlegesen sem a távolságát, holott ez pofonegyszerű dolog: azt az időt kellene csak ismernünk, amíg kérdésünkre a térfotó válaszol. Ilyen idő… szívesen nevezném időházagnak… gyakorlatilag nincs. Elhangzik a kérdés, és Csillaglány azonnal megadja a választ. Olyan gyorsan, mintha a rádióhullámok csak innen a szomszédból, 10-20 ezer kilométerről szállítanák hozzánk a szavait…

– Ott pedig nyomát se találjuk semmiféle sugárt kibocsátó szerkezetnek vagy űrállomásnak – jegyzi meg Pierre. – Pedig valahol lennie kell!

Most Berci lép sorompóba.

– Tegyük fel, hogy jóval messzebb van. Olyan messze, ahol már nem könnyű megtalálni. Igen ám, de akkor a párbeszédben nagy szüneteknek kellene jelentkezniük. Mondjuk: ha a sugárzó centrum távolsága egymillió kilométer, akkor a hangot hordozó sugár útja odavissza 6,66 másodpercig tartana. Játsszuk csak ezt el, kedves Liuna! Mondjuk, te leszel Csillagocska. Én kérdezek valamit, és te csak 6,66 másodperc múlva válaszolsz. Pontosan mérd az időt!

Liuna rááll a bemutatóra.

– Jó.

– Akkor kérdezek… Kedves Csillagocska, mennyi kétszer kettő?…

Liuna stopperral méri az időt: egy… kettő… három… négy… öt… hat… és mielőtt a hetet kimondaná, csengő hangon kiáltja: – Négy!

– Lehetetlenül hosszú a szünet! – állapítja meg Pierre. – Csillagocska akciócellája nincs ilyen messze! Hiszen válaszai általában azonnal elhangzanak. Az űrállomásuknak itt kell lennie holdközelben!

Szíriusz kapitány azt mondja, hogy: vagy… és felemeli a mutatóujját:

– Vagy… ha mégis távolabb volna, akkor a Bíbor bolygó tudósai fel tudják gyorsítani az elektromágneses hullámok terjedési sebességét!… Itt hagytuk abba múltkori beszélgetésünket.

– Mert megállt a tudományunk – vallja be Pierre.

– A miénk igen, de Berci fantáziája tovább működött. Mit mondtál, Berci fiam?

– Valami olyasmit, hogy ha valaki fotonenergiával ötszázszor gyorsabban tud utazni az űrben, mint a fénysebesség, akkor miért ne tudná az elektromos hullámokat is akár ötszázszorosára felgyorsítani!

Nagy csend száll köréjük. Liuna szólal meg elsőnek, aprócska, sírós hangon:

– Jaaaj… úgy érzem magam, mint Isaac Newton úr, amikor fejére esett az alma…

Szíriusz kapitány azonnal megérti.

– Vagyis azt akarod mondani, kislányom, hogy ez legalább akkora felfedezés lenne, mint a gravitáció. Forradalmasítaná a klasszikus fizikát… – Kis hatásszünetet tart. – Tisztelt barátaim!

Elérkeztünk tanácskozásunk sarkpontjához. Maga Csillagocska állította megismerkedésünk napján, hogy a Bíbor bolygó tudósai ötszázszoros fénysebességgel utaznak. Én tisztelem Einstein apánk fizikáját, ezért ezt képtelenségnek tartom, de… de most azt mondom, hogy kísérletezés céljából fogadjuk el. Tételezzük fel, hogy a térfotó válaszai is ötszázszoros sebességgel érkeznek hozzánk. Ugye, leegyszerűsödik a probléma! Mert lehetségessé válik a lehetetlen! Nagyon messze van az adóállomás, mégis a pillanat törtrésze alatt megteszi az utat az elektromos hullám…

Berci okoskodva megjegyzi:

– Mely ez esetben már nem is elektromos hullám, hanem kitudjamicsoda hullám!

Pierre nem adja be könnyen a derekát.

– Igen ám, Szíriusz bácsi, de ha az egymillió kilométernyire levő adóállomásról kibocsátott sugár 500-szor gyorsabban teszi meg az utat, akkor az idő… 6,66 osztva 500-zal, az annyi mint… durván számolva 13 ezredmásodperc! Ki tud ezredmásodperceket mérni? Hol van az az ember?

Szíriusz nagy nyugalommal válaszol: – Ember nincs, de gép van. A másodperc milliomod részét is meg lehet mérni.

– Jó, tudom. Fizikai intézetekben, laboratóriumokban, de nem a Holdon, és nem mi. Hol van nekünk ilyen gépünk?

Viktor Szíriusz elmosolyintja magát.

– Kint van a konyhában…

Rábámulnak… nem hisznek a fülüknek. A példaképük, a Nagy Ember ilyen silány tréfát űzne velük… Ekkor Pinton felüvölt: – Tudom!!!… Értem!!!… Csibész!!!… Azért parancsolta Szíriusz bácsi, hogy hozzam magammal!

Liuna felugrik, kézzellábbal hadonászik.

– Nem ér a nevem! Becsapás! Csalás! Óvást jelentek be!…

Szíriusz bácsi és Csibész előre összebeszéltek, felkészültek, betanulták szerepeiket!

A kapitány harsogva nevet, még a könnye is kicsordul.

– Nemcsak betanultuk, de Csibész miniszámítógépét már be is programoztam. Csibész egész nap veletek fog mászkálni. Semmi feltűnést nem kelt. Pontosan fel tudja jegyezni Csillagocska minden válaszának a kérdéstől eltelt idejét. Persze csak megközelítően leszünk pontosak, mert hiszen a válaszok nemcsak a távolság, hanem egyéb okok miatt is késhetnek.

Liuna szót kér.

– Én ugyan gyenge matekos vagyok, de a józan eszem azt súgja, hogy alkalmazhatunk valamiféle kizárásos valószínűségszámítást. És az már pontos lesz.

– Hogy érted? – érdeklődik Pierre.

– Úgy, hogy… mondjuk Csibész egy nap alatt feljegyez néhány száz kérdés-felelet időhézagot. Azok között lesznek egészen rövidek, hosszabbak és nagyon hosszúak. Aszerint, hogy Csillagocska azonnal válaszolt-e, vagy gondolkozott a válaszon. Azt hiszem, világos, hogy nekünk csak a legkisebb számokkal, legrövidebb időhézagokkal kell foglalkoznunk. A többit elhanyagolhatjuk.

– Nagyszerű vagy Li – dícséri a lányt Pierre.

– Matekból jeles – harsog Berci.

– Úgy irigyellek!… Hogy lehetsz ilyen okos? – ezt a kis Pinton súgja Liuna fülébe.

Szíriusz kapitány lezárja a vitát: – Elfogadjuk és kipróbáljuk Liuna módszerét.Csibész holnap elkezdi a méréseket. Ki a soros kísérő?

Pierre jelentkezik.

– Csekélységem… és Csibész.

A műpuli ugrál örömében, és mert beszédre is van kapcsolva, okát is adja örömének:

– Vau! Vau!… I-de-gen-ve-ze-tő let-tem!

HATODIK FEJEZET

amelyben tízezred másodpercek méretnek meg

Másnap délben Szíriusz kapitány dolgozószobájában találkozik Pierre és Csillagocska.

– Ha nincs ellene kifogásod, Csibész is velünk tart – mondja a fiú.

Csibész ott bujkál a lábaik között.

– Jó! Jöjjön! Szeretem Csibészt… Ő ugyebár Pinton kiskutyája… élőlény. Ti úgy nevezitek: állat.

Pierre meghökken. Ez a kérdés váratlanul éri. Most jó lenne tudni, tisztában van-e Csillagocska a műpuli állagával.

Élőlénynek tartja-e, vagy robotnak? Ha nem válaszol helyesen, a lány gyanút foghat. A fiú tétovázik, végre kinyögi: – Igen… állat.

– Nálunk, a Bíbor bolygón nincsenek állatok. Ott csak mi élünk: lények és a dús bíbor növényzet. Pinton mesélte, hogy Csibészt Bercitől kapta ajándékba.

Pierre buzgón magyarázni kezdi:

– Berci ugyanis magyar… ez egy kis nép Európában… és Csibész is magyar… úgy értem, hogy magyar kutyafajta. A Földön nagyon sokféle állat él.

Csillagocska most úgy felel, mint egy diáklány: – Tudom. Tanultuk, és láttam a VI-SU-ban… Valamikor régen, sok százezer éve, a mi bolygónkon is éltek állatok. De létezésük nem volt hasznos és célszerű. Ezért elődeink kipusztították valamennyit. Most csak mi élünk ott, mi, lények, és a bíbor növényzet szolgál minket…

Pierre bizonykodik.

– Szíriusz bácsi! Einstein nagyapóra esküszöm, azt mondta, hogy az állatok létezése nem volt célszerű! Mit tetszik szólni hozzá?!… Ezért kiirtották őket!… És hogy most a bíbor fák meg a bíbor bokrok meg ők… – méltatlankodásában nem bírja folytatni.

– Szíriusz bácsi! Lehetséges ez?!

A kapitány bölcsen mosolyog.

– Nálunk, a Földön nem. Náluk… ki tudja…

Liuna erélyesen közbeszól:

– Azt hiszem, nekünk tökéletesen mindegy, hogy mit csinálnak a Bíbor bolygón az ott élő növények és élőlények! Térjünk a lényegre: ma délután hol jártatok, ás Csibész mérte-e a kérdés-feleletek között eltelt időrészecskéket?

Pierre megadja magát.

– Rendben van. Térjünk a tárgyra. Először megtekintettük Perez Casteiro szkafandergyárát. Folytattuk utunkat a meteorveszélyt elhárító övezet vezérlőtermébe. Majd leereszkedtünk a litécium- és terbiumbányákba. A napot a 64-es kupolavárosban fejeztük be, ahol az uszodákat próbáltuk ki.

Pinton kíváncsiskodik:

– Mind a hárman?

– Természetesen csak én egyedül. Csillaglány ugyan mókából megmártózott a medence vizében, de száraz maradt. Csibész a parton heverészett.

Megszólal a beszédre programozott műkutya: – Vau! Vau!… Én e-gész nap mér-tem az i-dőt! Mond-ha-tom, na-gyon é-rde-kes-nek bi-zo-nyult…

– Várj, Csibész! – inti türelemre a túlbuzgó műebet Szíriusz kapitány. – Majd rád is sor kerül… Nos, Pierre, történt még valami fontos?

– Nem, semmi. Húsz óra huszonhárom perckor felvillant a vörös fény, Csillaglány elköszönt és eltűnt.

– No, akkor te következel, Csibész!

A mukutyus kiáll a szoba közepére. Kihúzza magát, és jelent.

– A nap fo-lya-mán 552 mé-rést esz-kö-zöl-tem. Az észlelt idő-kö-zö-ket há-rom csoport-ra osz-tot-tam. Az első-be kerültek a 2 má-sod-perc-nél hosz-szab-bak. I-lyen-kor a Csillag-lány gon-dol-ko-zott, vagy ott-hon ér-dek-lő-dött, te-hát nem válaszolt a-zon-nal. Ez 212-szer fordult elő. A köz-bül-ső csoport-ba he-lyez-tem az 1-2 má-sod-perc a-latt ér-ke-zett vá-la-szo-kat. Ezek-ből a-dó-dott a legtöbb: pon-to-san 300. Vé-gül 40 kér-dés-re viszony-lag gyorsan, a-zon-nal ér-ke-zett a fe-le-let.

Berci sürgetőn közbeszól:

– Csibészkém! Derekasan dolgoztál, de mindaz, amit ez ideig közöltél: lényegtelen. A harmadik csoportban mi volt a legrövidebb mérés? Ez a fontos! Ezt mondd!

Csibészt nem zavarja a türelmetlen számonkérés.

Engedelmeskedik.

– Mon-dom. A leg-rö-vi-debb mé-rés 0 e-gész 48 tíz-ez-red má-sod-perc volt. Há-rom íz-ben.

– Na végre!… Nulla egész 48 tízezred másodperc… az annyi mint… az annyi mint…

Viktor Szíriusz felemeli a kezét.

– Megállj! Ne fáraszd magad, Berci. Ez az egyetlen adat magában semmit sem ér. Majd a harmincadik mérés után számolunk. Persze az eredmény akkor is csak valószínű lesz…

Csibész jelenti:

– Ma, a mé-ré-sek he-te-dik nap-ján, a leg-rö-vi-debb idő-köz 52 tíz-ez-red má-sod-perc volt. Nyolc e-set-ben.

…

Csibész jelenti:

– Ma, a mé-ré-sek ti-zen-ne-gye-dik nap-ján, a leg-rö-vi-debb i-dő-köz 55 tíz-ez-red má-sod-perc volt. Tíz e-set-ben.

…

Csibész jelenti:

– Ma a mérések huszonegyedik napján, a legrövidebb időköz ismét 52 tízezred másodperc volt. Hat esetben…

…

Csibész jelenti:

– Ma, a mé-ré-sek hu-szon-nyol-ca-dik nap-ján, a leg-rö-videbb i-dő-köz ú-jó-lag 48 tíz-ez-red má-sod-perc volt. Ki-lenc esetben.

– Köszönöm, Csibész. Köszönöm, gyerekek. Remek munkát végeztetek!

Csibész hálásan vakkant:

– Vau! Vau!

– Ugatnék én is – szellemeskedik Berci –, ha biztosan tudnám, hogy nem hiába mértük meg az Idő végtelen szalagján ezt a több mint tizenkétezer lyukat!… Szíriusz bácsi! Huszonnyolc napig futkározott Csibész körülöttünk. Fülelt és mért. Kérdésem: érnek-e valamit ezek a számok? Mert én alaposan meguntam az idegenvezetést. Csillaglány térfotója fáradhatatlan! Minden érdekli, mindent látni akar. Betéve tudja már az egész Holdat. Jobban ismeri, mint mi együttvéve. Könnyű neki, őt ideoda vetítik, én meg a saját végtagjaimat használom! Nem mondom, ha igazi élő lány lenne… de így!

A kapitány megfontoltan, komolyan válaszol: – Ne panaszkodj, Berci. Ezek a számadatok nagyon is értékesek lehetnek. S ha igaz, a kísérgetéseknek nemsokára vége. Különben… tegnap felhívtam videfonon édesapádat. Elmeséltem neki mindent. Holnap érkezik a Holdra.

A váratlan bejelentést osztatlan lelkesedés fogadja. Zeng a hurrá!

– Ránk fér egy kis segítség!

Ez Pierre véleménye.

– Tagadhatatlanul ránk fér – ismeri el Liuna –, de azért magunk is tehetnénk valamit. Itt vannak ezek a legkisebb időközök. Írjuk csak fel egy papírra! 28 nappal ezelőtt 48 tízezred másodperc volt… aztán növekedni kezdett… 7 nappal később 52 tízezred másodperc… még mindig növekedett… a 14. napon 55 tízezred… most újra fogyott az időköz… a 21. napon 52 tízezred… újabb 7 nap múlva 48 tízezred… Szíriusz bácsi! Tessék csak figyelni ezeket a számokat!

A kapitány bólogat.

– Figyelem, nagyon is figyelem. 48 – 52 – 55 – 52 – 48 – 52 – 55 – 52 – 48… és így tovább.

Berci is töri a fejét.

– Én itt valami törvényszerűséget látok… persze nem tudom, hogy mit.

– Gondolkozzunk, Berci fiam. Kezdjük csak a legelején!

Feltételeztük, hogy a Bíbor bolygó tudósai ötszázszoros fénysebességgel sugározzák a képet és a hangot. Ha a 48 tízezred másodpercet megszorzom 500-zal, megtudom, hogy a mi fizikai törvényeink szerint mennyi idő alatt tenné meg ezt az ismeretlen távolságot az elektromágneses hullám. Nos, 48 tízezred másodperc szorozva ötszázzal…

– 2 egész 4 tized másodperc – válaszol azonnal a fiú.

– Helyes. Mivel ez odavissza számít, felezzük meg.

– 1 egész 2 tized másodperc.

– Igen. Halljam hát: a fény ennyi idő alatt mekkora utat tesz meg?

Berci zsebében lapul egy alig bélyeg nagyságú számológép.

Vékony hangocskáján már mondja is az eredményt: „359 ezer 755 kilométer, megközelítő pontosság, vákuumban.”

– Okos kis masinád van. Most vizsgáljuk meg a 14. napon mért 55 tízezred másodpercet.

Pierre mindenkit megelőzve jelentkezik.

– Ezt közben már kiszámítottam… bevallom, Csibész segítségével. A megtett út 412 ezer 219 kilométer, ez is megközelítő pontossággal, és ugyancsak vákuumban.

Szíriusz helyesel:

– Megközelítő pontossággal… és Csillagocska vetítősugara nem is halad tökéletes vákuumban… meg aztán Csibész is tévedhet 12 tízezred másodpercet.

– Vau! Vau!… Egy kis-ku-tya té-ved-het 12 tíz-ez-red má-sod-per-cet.

– Ezek után úgy vélem – jelenti ki Szíriusz kapitány –, megengedhetünk magunknak némi igazítást. Mondjuk, a rövidebb utat megtoldom egy kicsivel, legyen 356 ezer, a hosszabbikból elveszek egy keveset, legyen 406 ezer kilométer… Ejnye, de ismerősek ezek a számok! Ki tudná megmondani, hogy honnan?

Csibész élesen vakkant. Berci rászól: – Te csak hallgass! Számítógéppel könnyű legénykedni!

Pinton felugrik.

– Szíriusz bácsi! Én tudom! Tanultuk az iskolában! Ezek a számok a Hold-Föld távolság! 356 ezer 400 kilométer földközelben, 406 ezer 700 kilométer földtávolban!

– Bravó, Pinton!

Mindenki ünnepli a legkisebbet, csak Berci morog magában: – Biztosan Csibész súgta.

– Nem! Nem! Igazán tudom!

– Jól van, kis prücsök, ne izgulj – nevet a másik –, csak tréfáltam. Okos vagy, elismerem.

Szíriusz kapitány csendet kér.

– Pinton helyesen válaszolt. De lássuk, tudtok-e felelni a következő kérdésemre is… Honnan sugározzák Csillaglány térfotóját a Holdra?

Liuna azonnal jelentkezik.

– Tudom, hogy Szíriusz bácsi azt a választ várja, hogy a Földről. Én ezt nem látom még bizonyítottnak. Méréseink csak hozzávetőlegesek voltak, majd addig javítgattuk, elvettünk, hozzáadtunk, míg valóban megközelítették az igazi Hold-Föld távolságokat. Ez azonban lehet véletlen is. Tehát további bizonyítékot kérek!

– Bizonyítékot! Bizonyítékot! – lázadozik Pierre. – Honnan a csudából?!

Liuna kedvesen mosolyog.

– A holdnaptárból, ifjú barátom. Ha 28 nappal ezelőtt, amikor Csibész a 48 tízezred másodpercet mérte, a Hold valóban földközelben járt, akkor lehetséges, hogy Csillaglányt a Földről sugározzák.

– Telibe találtál, kislányom! – örvendezik a kapitány. – Azonnal megtudjuk, hol kószált a mi kedves Holdunk azon a napon… Nos, Csibész, a holdnaptárad mit mond?

– Hu-szon-nyolc nap-pal e-ze-lőtt és ter-mé-sze-te-sen ma is föld-kö-zel-ben voltunk.

Pierre feláll, és ünnepélyesen kinyilatkoztat: – Ezek szerint bizonyítottnak látszik, hogy Csillaglány sugároztató centrumát azért nem találtuk a világűrben, mert a Földön van.

Ám a piros hajú kislány még nem tette le a fegyvert.

– Lehetséges, kedves Pierre, lehetséges! De nem biztos. Vagy talán szó nélkül elfogadod, hogy van a Földön egy olyan, minden eddigit talán százszorosan felülmúló erejű adóállomás, amelyről senki sem tud! Talán azt is elfogadod, hogy az einsteini fizika, összes elméletével, többé nem érvényes, lomtárba dobható?! A fény sebessége határtalan?!… Végül meg tudod-e magyarázni, hogy Csillagocska urai miért választották küldöttük utaztatására ezt az elképesztően energiaigényes ide-oda sugároztatást, miért nem váltottak számára havibérletet a lunabuszra?…

Másnap délelőtt megérkezett Berci édesapja, Kocsis János professzor. Az űrállomáson Szíriusz kapitány és a Négyek Tanácsa várta a híres vendéget.

Magas, karcsú, napsütötte férfi lép ki a fogadótér ajtaján, ölelő karok ejtik foglyul.

– Édesapám!

– János bácsi!

– A Canopusra! János, te megfiatalodtál!

– Nápoly környékén dolgozik a feleségem, öreg csontok után turkál a tengerparti homokban. Nála töltöttem a szabadságomat.

Ott szedtem magamra ezt a barna színt… De látom, ti is jól vagytok. A fiam nőtt és vállasabb lett, Pierre kész férfi, és ez a kislány nyíló rózsabimbó!

Liuna arcán kipirulnak a szeplők, játékosan megrázza piros haját, kecsesen meghajol, és szavalni kezd:

Nyíl a fehér szekfű, nyíl már az esőbe szerelmes

nárcisz, nyílnak már a hegyi liliomok.

Nyílik már a leány, rózsák rózsája…

Nevetésbe vész az utolsó sor.

– Mi volt ez, te ördögfióka?

– János bácsinak tisztelettel jelentem: Meleagrosz ógörög költő. Tegnap este olvastam. Anyukám hozta a könyvtárból.

Pierre sietve tájékoztat:

– Ne tessék vele törődni, János bácsi. Ez a lány félig a múltban él. Mindent tud arról, ami volt. Az anyukája a Hold főkönyvtárosa: Aino néni. Ő tömi bele a tudományt.

Kocsis János mintha nem is hallaná a hosszú, szőke fiú szavait… Aino… köd tisztul… emlék parázslik… lenhajú Aino…

(Harminc éve… bizony, már harminc éve… A párizsi diáknegyedben, a Külföldiek Kollégiumában – KK-nak rövidítették – lakott egy virágszárkarcsú, rózsabimbóarcú finn leányka, kibontott platinaszőke haja a derekáig ért, lenhajú Ainónak hívták… És lakott egy csinos, vidám osztrák fiú, biológus-vendéglátó szakos. Harmonikája volt, és mindig énekelt. A neve Otto Steff… A harmadik ő volt, Kocsis János, kicsit zárkózott, mogorva, senkivel sem barátkozó fizikus, nagy álmokat álmodó magyar. Minden vizsgája kitűnően sikerült. Kitüntetéssel diplomázott, megkapta a Világállam aranygyűrűjét… Lenhajú Aino pedig férjhez ment Otto Steffhez…)

– János!… Nem figyelsz, János?

– Bocsánat, elméláztam. De már figyelek.

– Mondom: Csillaglány érkezéséig alig egy óránk van. Jó lenne, ha máris tájékoztatnálak. Le kellene valahol ülnünk…

Pierre jól ismeri az űrkikötőt.

– Van itt egy Kék Szalon nevű teázó.

– Rendben van – dönt Kocsis János –, akkor gyerünk a Kék Szalonba. Ott elmondhattok mindent.

Elmondtak mindent.

Figyelmes szemek kutatják Kocsis professzor arcát, arról olvasnák le a gondolatait. Ez az arc azonban mozdulatlan, nyugodt, nem árul el semmit… Eltelik 4-5 perc is, míg megszólal: – Megértettem. Elfogadom a bizonyítékokat. Hajlok arra, hogy a sugárzó állomás esetleg valahol a Földön rejtőzik. De tudjátok-e, mi következik ebből?

Berci azonnal jelentkezik.

– Sejtjük. Először is az, hogy nem létezik semmiféle Bíbor bolygó, és hogy Csillaglány szélhámos! Vagy ha mégis létezik…

– Hebehurgya vagy, fiam. Ha elfogadjuk, hogy Csillaglány adóállomása valahol a Földön van, akkor bármilyen hihetetlen, mégis bizonyítottnak kell tekintenünk Liuna feltételezését, vagyis azt, hogy valaki vagy valakik fel tudják gyorsítani az elektromágneses hullám terjedési sebességét.

– Hűha!… Édesapámnak is ez a véleménye?!

– Nem. Ez a te véleményed. Ezek a valakik, szerinted, lehetnének földi emberek is… elméletileg. Gyakorlatilag: nem. Ez viszont az én véleményem. Ekkora jelentőségű találmányt, mely megváltoztatná az egész világ arculatát, nem lehet egy távoli rejtekhely eldugott pincéjében vagy padlásán egyetlen embernek magánosan kibütykölni. Ehhez hatalmas laboratóriumok szükségesek, és száz meg száz jól képzett fizikus közös munkája.

Ilyesmi pedig az ellenőrzésünk alatt álló Világállamban, vagyis az egész Földön nem létezik! Maradnak tehát a Bíbor bolygó lakói, akik feltalálták mindenféle sugárzás terjedési sebességének gyorsítását… és minden bizonynyal lassítását is. Úgy képzeled, hogy áttelepültek Földünk valamely lakatlan pontjára (akad még ilyen), és onnan sugározzák a Holdra a ti Csillagocskátokat!

Berci alaposan megzavarodott.

– Nem… ezt így természetesen nem képzelem… nem állítom… azaz úgy gondolom, hogy visszavonom, amit mondtam.

Liuna emelkedik szólásra.

– Kérdeznék valamit, professzor úr.

Kocsis János tiltakozik:

– Ejnye, kislány… eddig János bácsi voltam. Szívesebben megtartanám ezt a rangomat.

– Igenis, pro… János bácsi. Szóval: elfogadva az előttem szólók feltételezéseit, felmerül két rendkívül fontos probléma…

– …igen tisztelt kongresszus!

Pinton csodálkozik.

– Berci! Ezt miért mondta apukád?

– Csúfolkodott. Liuna olyan nagyképűen kezdett szónokolni, mintha a Világállam Kongresszusán beszélne. [Liuna Steff mint Hold Állam küldötte 2519. március 7-én tartotta bemutatkozó beszédét a Világállam kongresszusán]

– Bocsánatot kérek. Elismerem… Egyszerű leszek. Függetlenül attól, hogy kik sugároznak, honnan sugároznak és mekkora sebességgel, azt kérdezem János bácsitól, mit tetszik gondolni, valóban azért járkál Csillagocska már több mint egy hónapja a Holdra, hogy a két bolygó népeinek testvéri egyesülését szolgálja, vagy valami másért?… Második kérdésem: mi legyen legelső teendőnk?

– Nagyszerű kérdések! – bolondozik Kocsis János. – Az elsőre ugyan nem tudok válaszolni, de bízzunk benne, hogy majd kiderítjük. A másodikra viszont nagyon is tudok! Mi legyen legelső teendőnk? Mivel közeleg a dél, mindenki hazamegy ebédelni. Én mint Viktor Szíriusz barátom vendége megkóstolom Leonida néni híres töltött káposztáját, iszom öreg barátom tüzes grúziai borából, majd belekukkantok Csibész számítógépébe.

– Vau! Vau!… Al-ko-tóm! Pa-ran-csolj! Ren-del-ke-zé-sed-re ál-lok!

– Ebéd után, Csibész. Kedves Négyek Tanácsa! Tizenkettőkor… bocsánat! Hány óra lesz tizenkettőkor a Holdon?

Berci mindig tudja a pontos időt.

– Sol-157.

– Tehát Sol-157-kor találkozunk Szíriusz bácsi lakásán!…

Leonida néni széles mosollyal és kedves erőszakkal kínálgatja valóban remek főztjét:

– Lelkem professzorom! Tessék… egyék még!

– Köszönöm, kedves Leonida, de egy falat sem fér már belém. Maga a szakácsnők királynője. Mit királynő! A szakácsnők központi napja! Maga körül forog a Galaktika heterotróf asszimilációs anyagcseréjű élőlényeinek kellemes átsajátítása!

– Jólesik a dicsérete, lelkem professzor, különösen ez az átsajátítás, ez nagyon igaz… persze mondhatta volna egyszerűbben úgy is, hogy ízlett a töltött káposztám. A főzéshez valóban értek valamicskét… Tudja-e, mi szükséges ahhoz hogy az ember főztje igazán jó legyen?

Kocsis János belemegy a játékba. Szívesen találgat.

– Gondolom: elsőrangú nyersanyag.

– Nem, nem.

– Akkor talán a jó recept.

– Víz! Víz!… Az sem.

– Nohát akkor mi? Árulja el!

Leonida szerénykedve lesimítja virágmintás kötényét.

– Hát… egy messziről jött, éhes vendég! – és kuncog a jól sikerült „beugratáson”.

– Az ám, a vendég! – jut eszébe a professzornak. – Hol van a várva várt vendég? Hol van Csillagocska?

Leonida zavartan mentegeti kedvencét: – Késik egy kicsit… nagyon messziről jön… a gyerekek odakint várják a konyhában…

– A konyhában?… Viktor, te a Bíbor bolygó küldöttét a konyhában fogadod?

Szíriusz nevetgél.

– Mit tehetek? Odaszokott. Igaz, Leonida?

Az asszony rábólint.

– Igaz bizony! Tudja, lelkem professzor, az úgy volt, hogy amikor először sugározták ide, a küldői nem céloztak pontosan. Képzelje! A konyhában, a tűzhelyem fölött jelent meg, és a lába belelógott a forró húslevesbe! Én rémülten sikoltoztam, de ő csak nevetett, tudja, mert nem égett meg a lába, merthogy nem igazi ember, csak szellem… kísértet! De olyan szépségesen csilingelt a kacagása, mint mesében a kis ezüstcsengettyűk az eltévedt báránykák nyakán. Hát ez a kislány azóta is mindennap az űrből egyenesen a konyhába száll alá, pontosan ugyanoda, a tűzhely fölé… és én minden alkalomra odakészítek neki egy nagy levesesfazekat, teli forró vízzel, hogy abba lógassa a lábát, és én megijedek és sikongatok… és Csillagocska gyönyörű kacskaringósakat nevet! Mert gyereklány ez még, szeret játszani… De megyek, most már minden pillahatban megérkezhet!

Szíriusz kapitány biztatja:

– Igyekezzék csak, kedves Leonida. Mi is követjük hamarosan, csak felhajtjuk ezt a maradék borocskát…

Amikor a házvezetőnő után halkan becsukódik az automata ajtó, Viktor Szíriusz a vendégéhez fordul.

– Végre magunkra maradtunk. Említetted, hogy találtál valamit…

– Igen. Csak futólag kukkantottam bele Csibész számítóegységébe, de azon a szalagon, amelyre kivetíti az eredményeket, szabálytalan távolságokban beégési foltokat észleltem. Várj csak, nézd meg te is! Csibész!…

A műpuli, alkotója ura, teremtője szavára, azonnal jelentkezik.

– Vau! Vau!

– Ide hozzám! Az ölembe!

Csibész villámgyorsan ott terem.

– Ne haragudj, rövid időre kikapcsollak.

A kutya panaszosan nyüszít, aztán csak ennyit mond: – Ha mu-száj…

– Muszáj!

Már mozdulatlan kis szőrkupac.

– Nézd csak, Viktor! Itt van! Mint filmnegatívon a beégések… Elmosódó szélekkel… És itt egy másik… itt egy harmadik…

Szíriusz kapitány alaposan megvizsgálja a fekete csíkokat.

– Ha jól tudom, ez az emulzió nem fényérzékeny.

– Jól tudod. A látható színképen belül valóban nem .. No de itt az ideje, hogy kikérdezzük Csibészt.

És bekapcsolja a műpulit.

– Kiskutyám! Nagyon figyelj!

– Na-gyon fi-gye-lek, te-rem-tőm.

– A kivetítőszalagodon beégett fekete csíkok vannak. Tudsz erről?

– Ter-mé-sze-te-sen tu-dok.

– Amikor ezek keletkeztek, érzékeltél valamit?

– I-gen, ér-zé-kel-tem. Nagyobb feszült-sé-get és á-ram-impulzust.

Szíriusz kapitány is bekapcsolódik a vallatásba.

– Fényt nem láttál?

– De, lát-tam… nagy fényt.

– Hogyan lehetséges, hogy azt rajtad kívül senki sem látta?

– Úgy, hogy ezt a fényt ti nem lát-já-tok.

– Milyen fényről beszélsz?

– In-fra-vö-rös fényről.

– Úgy?… Infravörös fényről?… Akkor talán hősugárzást is észleltél?

– I-ge-nis ész-lel-tem.

– De hiszen ezen a szalagon kívül nem égett meg semmi!

– Mert nem volt túl e-rős a hő, és rö-vid i-de-ig tartott.

– Mennyi az a rövid idő?

– Nem mér-tem.

– A te kivetítőszalagodat mégis megégette.

– Azt bi-zony meg-é-get-te.

Kocsis János türelmetlenül szól teremtményéhez: – Belőled minden információt külön harapófogóval kell kihúzni!… Miért nem beszélsz folyamatosan?!

– Te vagy ér-te fe-le-lős, u-ram, i-lyen-nek al-kot-tál.

A kapitány nevet.

– János barátom, úgy is, mint alkotó, ezt megkaptad!

– Mi tagadás. De Csibésznek igaza van… Teremtményem, tovább kérdezlek…

– Hol és mikor villantak fel ezek a fények?

– Ösz-sze-visz-sza, u-ram. Né-ha itt, né-ha ott.

A professzor pontosabb meghatározást szeretne hallani.

– Például hol nem?

– Pél-dá-ul az u-szo-dá-ban so-ha. A ka-pi-tány la-ká-sá-ban sem. De az U-rán-dú-sí-tó-ban meg a Le-ve-gő-gyár-ban igen. Most e-lég fo-lya-ma-tos vol-tam?

Kocsis János megcibálja Csibész fülét.

– Lám csak: tudsz te folyamatosan is beszélni! Mi?

– Te teremtettél, uram…

Szíriusz kapitány az előbb hangzott válaszon töpreng.

– Urándúsító… Levegőgyár… A Hold legfontosabb létesítményei!… Mondd, Csibész, van valami kimutatásod arról, hogy eddig mit „szemrevételezett” Csillaglány?

– Ter-mé-sze-te-sen van, de he-lye-sebb len-ne, ha is-mét fordíta-nánk e-gyet a dol-gon, úgy, mint az e-lőbb, és azt kérdeznéd, u-ram, hogy hol nem járt.

– Rendben van. Azt kérdezem.

– Öt ku-po-la-vá-ros-ban még nem járt.

– Melyek azok?

A műpuli készségeskedik.

– A-zon-nal… egy pil-la-nat, meg-ke-re-sem… Meg-van. Ma e-lő-ször a Köz-pon-ti Hír-köz-lé-si Ál-lo-mást te-kint-jük meg, majd…

Kocsis János közbeszól:

– Kitűnő! Más nem is kell! Tehát a Hírköz, ahogy ti hívjátok. Mi is ott leszünk!

Megsimogatja az ölében lapuló kiskutya selymes szőrét.

– Jól figyelj, Csibész! Ha újra érzed azt a nagyfeszültségű impulzust, és látod az infravörös fényt, kérlek jelezd nekünk. Mondjuk: háromszor csóváld meg a farkadat.

– Igenis, megcsóválom!

Kocsis professzor megelégedetten szedelőzködik.

– Viktor barátom, azt hiszem, mehetünk üdvözölni a Bíbor bolygó csinos küldöttét!

– Mehetünk, János!…

Roberto Namora nagy tisztelettel hajlong szép és híres vendége előtt.

– Üdvözöllek, Csillagocska!

Csillaglány ma szemkápráztatóan szép. Mélylila köntöst visel, aranybarna bőre valósággal világít, szemében mintha tűz lángolna, éjfekete haja lágyan omlik a vállára…[Az olvasó már tudja, hagy most újból Kocsis Berci költői gondolataiból idéztünk]

Viktor Szíriusz kapitány, Kocsis János professzor és a teljes számú Négyek Tanácsa állja körül a Bíbor bolygó küldöttét.

Csillaglány sugárzó arcán mosoly nyílik.

– Ó… te vagy az a hírközlési fiú! Pierre barátja! Roberto Namora!… Ro-ber-to Na-mo-ra? Szépen muzsikál a neved! Bercitől megtanultam, mi a zene, mi a dal, mi a tánc!… Ezek szép dolgok… szép a Hold, és szép a Föld, és minden olyan szép nálatok!… Látod, ma díszkísérettel jöttem!

Szíriusz kapitány végre szóhoz jut, üdvözölheti a házigazdát.

– Jóholdat, Roberto fiam! A professzor úr ismerkedik Csillaglánnyal.

– Nagy megtiszteltetés ez nekem és népemnek! – bókol a „küldött”.

Kocsis János kedvesen tiltakozik:

– Ne higgy neki, Roberto. Túlértékeli a személyemet. Hízeleg. Ez a kislány kész diplomata.

Csillagocska csodálkozva kérdezi:

– Nem ismerem ezt a szót: hízeleg, és azt sem, hogy diplomata. Mit jelentenek?

Pinton ügybuzgó:

– Majd Liuna megmagyarázza.

A piros hajú kislány azonnal rááll a dologra.

– Az úgy van, hogy nálunk a Földön most egyetlen nagy közösségben él minden ember. Ez a Világállam. Pár száz évvel ezelőtt még sok-sok kis ország létezett. Ezek folyton marakodtak…

Nem mondhatja tovább, mert Szíriusz kapitány leinti: – Liuna! Ezt majd egyszer elmesélheted Csillagocskának. Most nem. Azért látogatott ide, hogy a Hírközlési Állomást megtekintse. Kérlek, Roberto, vedd át a szót és a vezetést.

Csillaglány érdeklődése azonnal a fiú felé fordul.

– Igen, igen!… Kedves Roberto, vezessen minket! Mutasson meg mindent!

Roberto Namora udvariasan meghajol.

– Kérése parancs. Kérem, kövessenek!

Nagy gépterem legfelső erkélyén állnak. Alattuk, százméteres mélységben, párás kékes világításban, mint óriási zümmögő, vibráló őslények, gépszörnyek termelik az energiát.

– Minden erőnk forrása anyánk, a Nap! – hangzik Roberto kellemes tenorján a XXV. század jelmondata.

Szíriusz kapitány Kocsis János mellé húzódik.

– János… – súgja – Csibész csóválja a farkát! Egyszer… kétszer… háromszor…

– Látom… és éreztem is valamit. Mintha erőtér nehezedne rám. Persze lehet, hogy csak képzelődöm…

Lift viszi őket a mélybe.

Végtelen folyosókon kábelek ezrei kígyóznak. Hatalmas, átlátszó gömbökben félelmetes kisülések cikáznak. Majd hirtelen felizzik egy magas fényrács, és sejtelmesen duruzsol…

– Kérem, ne érintsenek meg semmit! Ez a rendszer intézetünk szíve és vérkeringése. Innen indulnak a láthatatlan erek, és a végtelenbe nyúlnak… az egész világot átölelik…

A kapitány halkan figyelmezteti a professzort.

– Pszt! Csibész ismét…

– Látom. És érzek is valami furcsát.

– Én is! De most elmúlt!

– Igen, elmúlt. De ketten éreztük, tehát nem lehet képzelődés!…

Gyorslifttel repülnek a toronyba. Különös formájú, kattogó, percegő, kopogó, sípoló, villogó gépek sokasága. Elvétve egykét ember, ezüstszálból szőtt fémköntösben. Veszik és továbbítják a híreket, üzeneteket…

– Ide érkezik minden közlés a Földről. Itt vesszük a Mars a Vénusz és a Merkúr településeinek adását. Jelentkezik néha a Szaturnusz térségében keringő megfigyelő űrhajó, kapcsolatot tartunk fenn az idegen galaktikák felé száguldó gravitonokkal… és szórakoztató zenét sugárzunk az atomhajtású, lomha lunabuszoknak.

Csibész csóválja a farkát.

A kapitány megérinti a professzor karját. Csak a szemével jelzi, hogy most! Kocsis János rábólint…

Közel másfél órát töltöttek a Hírközlő Intézetben. Most az előcsarnokban búcsúzkodnak. Bercit és Csibészt minifurgon röpíti már percek óta a 100-as számú kupolaváros felé.

Csillaglányt majd utánuk sugározzák.

– Megbeszéltük, hogy az amfiteátrum főbejárata előtt találkozunk – mondja Csillagocska. – Egy nagy zenekar fog hangversenyezni, és énekelni is fognak százan és százan. Nagyon régen élt az a zeneszerző… tudom a nevét: Beethoven… akinek a művét játsszák… Kilencedik szimfónia… Jól mondom?

Szíriusz kapitány megnyugtatja: – Nagyon jól.

Kocsis professzor ott áll a közelükben. Hallja a beszélgetést, és csodálkozik.

– A Prokionra! Ez meglepetés a javából!… Kislány, maga úgy társalog itt Beethovenről, a Kilencedik szimfóniáról, mint egy tapasztalt európai koncertlátogató hölgy! Ezt kitől tanulta, és hol?

– Itt a Holdon… és a maga fiától.

(Szíriusz kapitány még évekkel később is azt állította, hogy ebben a pillanatban fölényes gúny villant Csillaglány szemében. Ettől fogva bizonyosra vette, hogy a küldött nem az, akinek mondja magát.)

– Ügyesen visszavágott – nyugtázza a választ Kocsis János –, mégsem hiszem, hogy a Kilencedik szimfónia tetszeni fog.

– Ó, egyszer már nem tetszett! Még otthon a Föld-tanfolyamon hallgattuk VI-SU-n keresztül. Meséltem Bercinek mindjárt a második napon… mondtam, hogy értelmetlen zagyvaságnak tartom. Nagyon kikaptam tőle. Azt mondta, hogy majd ha jobban megismerem az embert, más lesz a véleményem. Ez már régen volt. Egy teljes Sol és Nox eltelt azóta… és én jobban megismertem az embert. (Most meg mintha szomorúság fátyolozná a homlokát…) Megrázza a fejét, és mosolyogva jelenti ki: – Indulnom kellene. Berci bizonyosan odaért már.

– Akkor ugorjon át hozzá!

– Igen… átugrom. Viszontlátásra, Szíriusz bácsi! Viszontlátásra, professzor úr!…

Eltűnik.

Kocsis János nézi a semmit, ahol egy pillanattal előbb még Csillagocska állt.

– Nem mondom, praktikus közlekedés… és kedvesen mondta a „Szíriusz bácsit”…

Hallgatnak egy keveset, aztán a kapitány szól: – Szeretetre méltó gyermek… Kár, hogy olyan sötét dolgok gomolyognak körülötte… Nagy kár.

Most ismét csend borul rájuk.

Egy távoli videfon hívójele csilingel.

Viktor Szíriusz nagyot szusszan.

– No… menjünk el hozzám. Kiszerelem Csibészből a tekercset. Vizsgáljuk meg…

Leonida néni magában morog: – Ezek már megint törik valamiben a fejüket!… Késő délután van, mire hazajönnek, de nem ülnek le uzsonnázni, hanem beveszik magukat abba a büdös kis szobába, amit szellőztetni se szabad, és ott fabrikálnak, méricskélnek, dugdosnak valami pertlit!… Hej, Viktor Szíriusz, rossz vége lesz ennek!…

Odabenn a laboratórium félhomályában a két férfi szorgalmasan dolgozik. Felnagyítják százszorosára és kivetítik a szalagot. Öt beégést találnak rajta.

– Ezek a csíkok szemmel láthatóan nem egyformák. Az első kettő mintha szélesebb volna, a többi keskenyebb – állapítja meg a professzor.

– Azonnal megmérem pontosan… – serénykedik a kapitány. – Nézzük csak… az első kettő… igen… 0 egész 4 tized milliméter… a többi… éppen a fele! Kéttized milliméter. Namármost: a szalag másodpercenként 50 milliméteres sebességgel csévélődik…

Kocsis János már mondja is az eredményt: – Az emulziót az első két esetben 1125-öd másodpercig érte megvilágítás, a továbbiakban pedig 1250-ed másodpercig.

– Hohó! – örvendezik Viktor Szíriusz. – Emulzió, megvilágítás, 1/125-öd másodperc, 1/250-ed másodperc! Netán egy öreg fotólaborba tévedtünk?

– Helyesen következtetsz, Viktor barátom! Exponálás, fényképezés ez a javából! A fotózásnak sok száz éves hagyományai vannak, a többi között a megvilágítási idők. Úgy látszik, Csillaglány akkumulálni tud bizonyos mennyiségű energiát, azt a kívánt pillanatban infravörös fény formájában kisüti… az exponálási időt a lefotózandó tárgy nagysága határozza meg. Emlékszel? Az első farkcsóválást a hatalmas gépteremben, a másodikat a folyosórendszerben észleltük.

Szíriusz kapitány átveszi és folytatja a logikai építkezést: – Így igaz! Az exponált képet valamilyen sugár az adó központjába juttatja, ott egy kamera rögzíti. Csillagocska ezek szerint látogatása során nemcsak tapasztalatokat szerzett, de szorgalmasan fotózott is. Ismeretlen főnökének szép gyűjteménye lehet a Hold legfontosabb intézményeinek, gyárainak, bányáinak, űrkikötőinek, kupolavárosainak fényképeiből!

Kocsis János mondja ki az igazságot: – A ti Csillaglányotok tehát kémkedik!… Kém a XXV. században! Ilyet se hallottam még. A legutolsó kémpert talán háromszáz éve tárgyalták. Amióta a Világállam megalakult, nincs miért és nincs kinek kémkedni. Azt hiszem, a büntetőtörvénykönyvben nincs is rá paragrafus.

Szíriusz kapitány hosszan elgondolkozik. Aztán megnyomva, hangsúlyozva különkülön minden szót, kimondja a legfontosabb kérdést:

– Vajon miért teszik? És kik teszik?

Vége a hangversenynek.

A közönség már eltávozott. A zenészeket és az énekeseket is elvitte néhány minifurgon különjárat a 18-as űrkikötőbe. Ők még ma hazarepülnek a Földre saját lunabuszukkal.

A 100-as kupolaváros tulajdonképpen óriási park. Egész területét gyepszőnyeg borítja, virágok illatoznak, díszbokrok és dús lombú fák idézik a távoli Föld szépségét, hangulatát. Itt épült fel több mint száz éve a barokk stílusú színház és az ókori Rómát utánzó amfiteátrum.

Most üres és csendes minden. Rajtuk kívül senki sehol.

Cirmos levelű juharfa tövében piros pad virít. Azon üldögél Berci. Fejét mélyen lehajtja. Csibész a lába mellett, a hűvös gyepen nyújtózik. Csillaglány a lombsátor alatt áll, némán, mozdulatlanul.

Végre Berci felnéz.

– Csillagocska…

De nem folytatja. Megijed. A lány arcát furcsa fény ragyogja körül. Aztán barna árnyék fátyolozza. Majd újra a fény…

Most váratlanul megszólal:

– Megértettem Beethovent… megértettem…

Berci válaszolni készül, de Csillaglány szomorúan int: – Ne… ne szólj semmit… majd én elmondok mindent… el kell mondanom mindent, mert…

A barna árnyék újból megjelenik. Csillaglány hangja ebben a pillanatban természetellenesen élessé torzul: – A lunabuszok utazósebessége lényegesen kisebb. Azt mondod, Berci…

Az árnyék eltűnik. Ismét a fény ragyog.

Berci dadog:

– Kívánod, ho… hogy… a lu… lunabuszhoz…

A lány a szavába vág. Idegesen, riadtan kapkodva: – Nem kívánok semmit!… Engem… engem figyelnek otthon!… Lehallgatnak!

Bercibén felderengvalami sejtés… talán az igazság. Azonnal határoz. Ölbe kapja Csibészt, megnyomja az orrát (auuu!), megcsavarja a fülét, és belesúgja: – Rögzítsd a szöveget!

– I-ge-nis. Rög-zí-tem a szö-ve-get.

Az árnyék visszatér.

– Szeretném a lunabuszok javítócsarnokát látni! – rikoltozza Csillagocska.

– Igenis, intézkedem. – Berci is kiabál. – Felhívom a műhelyfőnököt…

Az árnyék eltűnik…

– Berci, te kedves – suttogja a rémült lány –, meg kell tudnod, hogy nagyon szeretlek titeket! Szeretek mindenkit a Holdon!…

Az árnyék ismét ráborul Csillagocska arcára. De Berci már tudja a leckét. Üvöltözni kezd:

– Halló! Műhelyfőnök?… Várjon minket. Hamarosan ott leszünk. A kormányzó parancsa…

Felragyog a fény.

– Berci!… Bercikém!… Iszonyú veszély fenyeget titeket!…

Berci kedves, Szíriusz kapitánynak azonnal mondd meg… Jön az árnyék.

– … mondd meg – hangoskodik a lány –, hogy legközelebb megtekintjük az üzemanyagraktárt is!…

Fény.

Csillagocska kétségbeesetten könyörög: – Szíriusz bácsi segítsen!… Találjon ki valamit! Segítsen!… Elpusztultok valamennyien! Megsemmisül a Hold!…

Árnyék.

(De Csillagocska nem veszi észre!) – Berci!… Nem érted?… Merénylet készül ellenetek! És én is részese voltam!… De nem csinálom tovább!… Nem akarom!… Nem akarom!…

Hirtelen három feje, négy karja lesz. Szétesik a kép.

– Jaaaaj!… Jaaaaj!… Segítség!…

Sípol, recseg a hang. De még érteni: – Segítség, Berci!… Szíriusz bá…

Durván megcsuklik a szöveg, és eltűnik a térfotó.

Berci, mint akit fejbe vertek, bambán maga elé mered. Aztán hirtelen felüvölt:

– Segítség! Segítség!

Majd eszeveszetten rohan a minifurgon állomása felé. Csibész utána…

Talán már tizedszer ismétli eszelősen: – Szíriusz bácsi! Csillagocska életét veszély fenyegeti! Meg kell mentenünk Csillaglányt! Nem tetszik megérteni?

– Értem, fiam – válaszol erőszakolt nyugalommal a kapitány –, csillapodjál. És jó lenne, ha meg tudnád ismételni, mit mondott a magnófelvétel előtt Csillagocska. Pontosan, lehetőleg szóról szóra.

– Azt mondotta, hogy megértette Beethovent… és megértette az embert. És szomorú volt… és hogy el akar mondani mindent… és hogy figyelik őt, és lehallgatják… és akkor az arca valami belső fénytől ragyogott… aztán ráborult az az ocsmány, barna árnyék… ilyenkor összevissza beszélt, hogy félrevezesse a lehallgatóját… erre hamar rájöttem én is, és segítettem neki. Majd gyorsan bekapcsoltam Csibészt. A többi fel van véve!

Elindítja a magnót.

„Szeretném a lunabuszok javítócsarnokát látni!”

– Ez hamis szöveg volt, a barna árnyéknak szólt. De most hallgassátok!

„Szíriusz bácsi segítsen!… Találjon ki valamit! Segítsen!… Elpusztultok valamennyien! Megsemmisül a Hold!”

– És a vége! Édesapám, a vége szörnyűséges volt!

„Nem akarom!… Nem akarom!… Jaaaaj!… Jaaaaj!… Segítség!… Segítség, Berci!… Segítség, Szíriusz bá…”

Már másodszor hallották, mégis megrendítette őket. Pinton csendesen sírdogált. Liunának is megremegett a hangja.

– A Bíbor bolygó parancsolói… vagyis azok, akiket eddig így neveztünk, félelmetes hatalmat birtokolnak. A szemükben Csillagocska áruló. Félek… nagyon félek…

Pinton felzokog.

– Liuna! Ne folytasd! – parancsolja Pierre.

– Édesapám…

Ezt Berci nyöszörgi.

Kocsis János próbál rendet, teremteni az érzelmek zűrzavarában.

– Azt hiszem, Viktor, hogy ez az erőszakkal megszakított „Szíriusz bá…” kötelez.

Berciből kitör az aggodalom:

– Szíriusz bácsi! Mit tehetünk? Hol lehet? Hol keressük? Reménytelen! Teljesen reménytelen!… Érzem, hogy elpusztul Csillagocska!

Kocsis János emelt hangon folytatja: – És az egész emberiség!

– Mit bánom én az emberiséget!

– Fiam!

– Bocsánat – tér észre a fiú –, nem úgy gondoltam.

Természetesen elsősorban az egyetemes veszéllyel kell törődnünk, de azt hiszem, hogy a két feladat összefügg. Ha megmentjük Csillagocskát, megmentjük az emberiséget is!

Szíriusz ráteszi az áment:

– Most nagy igazságot mondtál, fiam.

HETEDIK FEJEZET

amelyben Roberto Namora fején találja a szöget

Elmúlt egy földi nap. Délben – a szokott időben – valamennyien Leonida konyhájában szoronganak. Várják Csillaglányt.

De Csillaglány nem jelentkezik…

Egymás után múlnak a percek…

Eltelik félóra… egy óra… másfél óra…

Nem szól senki egy szót sem, csak a hűtőszekrény felől hallani valami fájó nyöszörgést. Ott Pinton kuporog.

Végre Liuna szomorúan szavalni kezd. Erősen skandálja a szavakat:

„Már az idő kerekét soha többé vissza ne forgasd!

Végtelen ős-feketén hullócsillag a lány…”

[Liuna Steff Androméda című első verseskötete 2493-ban jelent meg színes, hangos videó kiadásban]

Berci gorombán rászól:

– Kegyeskedj elhallgatni! Te vészmadár!

Kocsis professzor védelmébe veszi kedvencét: – Liuna sejtésével számolnunk kell… sajnos. Lehetséges, hogy Csillagocskát soha többé nem látjuk. Hullócsillag a lány… hm… ógörög versforma, ha jól emlékszem: disztichon. Bizonyára anyukád, lenhajú Aino adta ezt a könyvet is, és tegnap este olvastad…

– Nem – válaszol Liuna. – Tegnap este Csillagocskára gondoltam, elszorult a szívem… és ezt a verset írtam.

Pinton áhítattal rácsodálkozik a piros hajú kislányra.

– Li! Igazán te írtad?… Mondd el még egyszer, szeretném megtanulni!

– Szívesen elmondanám, de Berci megharagszik.

– Nem haragszom meg. Ha te írtad… az más! Akkor… akkor ez azt jelenti, hogy te is szereted őt, és sajnálod, és látni akarod…

– Igen, azt jelenti. Akkor elmondom, figyelj, Pinton!…

Már az idő kerekét soha többé vissza ne forgasd!

Végtelen ős-feketén…

– Tudom! – ujjong a kisfiú. – Végtelen ős-feketén hullócsillag a lány…

Berci fátyolosan, rekedten ismétli: – …soha többé vissza ne forgasd…

Aztán megállíthatatlanul kiszakad belőle élete első férfifájdalma:

– Szíriusz bácsi! Miért nem tetszett nekem soha mondani, hogy szörnyű ocsmány az élet! A sorsunkat valami fő gonosztevő irányítja! Mit vétett Csillagocska?! Miért kell elpusztulnia?!

A kapitány megfontoltan válaszol:

– Ami azt illeti, bizony vétett. Kémkedett a Föld ellenségeinek…

– De abbahagyta! Megbánta! Rájött, hogy helytelen, amit tesz! Megakadályozta a Melinda katasztrófáját, megmentette ezer ember életét…

Kocsis János átveszi a szót!

– És most talán megmenti az egész emberiséget. Talán, mondom. Mert előbb meg kell találnunk őt, hogy ártalmatlanná tehessük azokat a „bíbor tudósokat”.

Berci keserveset sóhajt.

– Ha megtaláljuk!…

Szíriusz kapitány a fiú vállára teszi a kezét.

– Bízni kell, fiam… Megtaláljuk!

Leonida jó félórája figyeli a gazdáját, aki, mint ketrecbe zárt fenevad, felalá jár a dolgozószobájában. Az ablaktól az íróasztalig és vissza… az ablaktól az íróasztalig és vissza…

– Magának mi baja, Viktor Szíriusz? Nem szól az emberhez, nem eszik, nem alszik. Megbántottam talán?

– Nem, nem, dehogyis.

– Akkor mitől ilyen feldúlt?… Vagy nem mondhatja meg? Talán titok?

– Nem titok. De maga úgyse tud segíteni.

– Én ne tudnék? Emlékezzék csak, amikor 2441-ben elfelejtette annak a grúz barátjának a nevét. Nem én mondtam meg? 2450-ben nem én gyógyítottam ki a lumbágójából? 2467-ben nem én vittem maga után a Földre…

– Elég! Elég! Tud segíteni, elismerem. És elmondom, mi bánt.

Leonida csak erre várt. Azonnal átveszi a parancsnokságot.

– Akkor először is üljön le… Úgy. És most beszéljen!

Viktor Szíriusz engedelmeskedik.

– Kutyaszorítóba kerültünk…

– Nocsak! Kutyaszorítóba? Hogyan, miért?

– Csillagocska három napja nem jelentkezik.

Az asszony alig hisz a fülének.

– Viktor Szíriusz! Ezért lógatja az orrát?! Ezt nevezi kutyaszorítónak?!… Csillagocskának biztosan valami halaszthatatlan dolga akadt otthon, azon a Bíbor micsodán. Majd jön újra, ha ráér… Nem mondom, nekem is hiányzik, mert nagyon megszerettem, de ezért nem kerültünk kutyaszorítóba! Jól néznénk ki…

A kapitány megállítja a szóáradatot.

– Leonida! Maga nem tud semmit!

A rövid, kemény mondatnak félelmetes a hatása. Leonida meggörnyed, érzi, hogy baj van, várja a folytatást. (Harminc évvel ezelőtt ugyanezt mondta a kapitány: „Leonida! Maga nem tud semmit!” Aztán hozzátette: „Meghalt az édesanyám…”) Félelmében fohászkodik egyet, aztán alázatosan várja, hogy lesújtson rá a Szörnyű Igazság.

– Tessék, mondhatja, elviselem.

– Csillaglány kém volt! Az emberiség ellenségeinek kémkedett.

Leonida nem érti.

– Az emberiség ellenségeinek?… Vannak ellenségei az emberiségnek?

– Vannak. Akik Csillagocskát a Holdra küldték… De ő szembeszegült velük. A pártunkra állt.

– No látja! Jó kislány az! Akkor hát még sincs semmi baj.

– De van. Mert azok megtudták! Cslllagocskát elragadták! Csillagocska segítségért kiáltott! Csillagocska szétesett! Eltűnt… Talán már nem is él…

Az asszony kezdi már érteni.

– Elragadták?… Hát azért nem jön három napja!… Talán fogságban tartják!… És segítségért kiáltott?… Hallották?

– Berci hallotta.

Leonida néni megdöbben.

– Viktor Szíriusz, nem értem magát. Ha az a kislány segítségért kiáltott, miért nem sietnek a segítségére?

– Mert nem tudjuk, hol van, hol keressük. Ezért vagyunk kutyaszorítóban. Érti már?

– Baj, baj… Mondja csak, miért nem „konzultál” tudós barátaival? Máskor bezzeg tud „konzultálni”! Sokszor napokig hiába várom!

Szíriusz komoran válaszol:

– Konzultáltam. Kocsis professzor töri a fejét, Renard főmérnök gondolkodik, Casteiro töpreng… Hiába. Nem tudunk rájönni. Lehet a Földön, lehet a csillagok között, a világmindenségben.

Leonida bólogat.

– Persze… Csillaglány a csillagok között…

Hirtelen felragyog az arca

– Viktor Szíriusz! Azt a kedves fiatalembert megkérdezte már, aki a Földdel és a csillagokkal beszélget?

Szíriusz rácsodálkozik a fecsegő öregasszonyra.

– Roberto Namorára gondol?

– Az, az! Roberto!

– Ő kezdetben főszereplője volt az eseményeknek. Emlékszik: ő közvetítette a párbeszédünket a Bíbor bolygóval. A legújabb fejleményekről azonban nem tud.

– Mondja el neki is. Kérdezze meg őt is. Az a fiú minden áldott nap beszélget a csillagokkal. Hátha megsajnálják, és útbaigazítják őt.

Szíriusz kapitány megrökönyödve bámulja Leonidát.

– Megsajnálják Robertót a csillagok?!… És útbaigazítják?… Maga azt képzeli, hogy a csillagok be-benéznek egy kis tereferére Robertóhoz, hogy meghányják-vessék a világ dolgait?!

Leonida haragosan összevonja a szemöldökét.

– Kutya pogány ember maga, Viktor Szíriusz! Pedig éppen eleget csámborgott a csillagok között. Tudhatná, hogy a csillagok hatalmasak! És ha akarnak, segítenek!…

Roberto Namora a Központi Hírközlési Intézet tetőteraszára épített kényelmes kis bungalóban lakik. Itt kereste őt fel Pierre.

Most puha háncsfotelokban ülnek. Holdon termett narancs levét iszogatják, és már jó félórája beszélgetnek.

– Nos, tudsz hát mindent. Szíriusz kapitány szerint kutyaszorítóba kerültünk! Kutyaszorítóba! Li elmagyarázta, hogy a régi emberek, amikor még kutyákat tartottak, azokat a kis sikátorokat nevezték kutyaszorítónak, amibe az üldözött eb, ha befutott, biztosan beszorult, elveszett… – Pierre felugrik. – Őrület! Miket zagyválok össze! Látod, Roberto, tehetetlenségünkben lassan elveszítjük az eszünket!

– Nyugalom, nyugalom! Igyál egy kortyot.

A jeges narancslé megnyugtatja Pierret.

– Egy szó, mint száz: Szíriusz bácsi arra kér, hogy segíts nekünk.

– Szívvel-lélekkel segítek, de fogalmam sincs róla, mi hasznomat látnátok. Szíriusz kapitánynak és neked természetesen mindent megteszek, tehát részt veszek a kutató akcióban. Hátha éppen én látok meg valamit… valami útmutató jelzést, bizonyítékot…

Pierre részletes magyarázatba kezd: – Tudod, hogy Csillagocska több mint egy hónapon át minden délben megjelent Szíriusz bácsi konyhájában.

– Természetesen tudom, meséltétek… bár soha nem voltam jelen. De mondd csak: mindig azonos időben érkezett?

– Nem, összevissza félórás, negyedórás eltérésekkel. Ahogy felébredt, mondta.

– És mikor távozott?

Pierret meghökkentette a kérdés.

– Minden este 53 perccel később, mint az azt megelőző napon.

– Ejha! De pontosan tudod!

– Mert az első négy eltűnésének idejét véletlenül rögzítettük. Ez feltűnt nekünk, és attól fogva mindig feljegyeztük a piros fény felvillanását. Ez naponta 53 perccel később történt.

Roberto firkált valamit egy mágneses táblára, majd megkérdezte:

– Ezt az 53 perc csúszást mivel magyaráztátok?

– Tudod, akkor még elhittük neki, hogy térfotóját egy körülöttünk keringő űrállomásról sugározzák a Holdra. Úgy véltük, hogy az űrállomás 24 óra 53 perc alatt teszi meg Hold körüli útját, és a Hold túlsó oldaláról természetesen nem tud minket besugározni.

– Elképzeléstek logikus volt. Egykét perccel előbb, mielőtt Holdunk túlsó oldalára fordultak volna, be kellett szüntetniük a sugárzást… Hm! Miért változtattátok meg ezt az elképzelést?

– Egyik okunk az volt, hogy az űrállomást nem találtuk sehol.

Roberto helyesel:

– Igen, igen, ez így igaz. Magam is részt vettem ebben a kutatásban. Bizonyíthatom, hogy egy képzeletbeli, 30 ezer kilométeres rádiuszú gömbön belül, amelynek középpontját a Hold jelentette, tűvé tettük érte a világűrt. Ott nem volt, ez biztos… A másik ok?

– Bebizonyosodott, megközelítően pontos mérésekkel, hogy a sugárzást kibocsátó adónak nem az űrben, hanem a Földön kell lennie valahol. Valahol a Földön! Feltételeztük ugyanis, hogy Csillaglány adóállomása a fénysebességnél ötszazszor gyorsabban terjedő sugarakkal dolgozik.

Roberto felkapta a fejét, és gúnyosan elmosolyodott.

– Nono!… Alaposan elvetettétek a sulykot! Mit szól ehhez Szíriusz kapitány?

– Tudod mit? Kérdezd meg tőle magától!

Már bekebelezték Leonida néni remek uzsonnáját. Most ott kuporog a Négyek Tanácsa a nappali szobában: heverőn, puha szőnyegeken, öblös karosszékekben.

Roberto Namora tiszteletteljesen feláll, és úgy teszi fel a kérdést: – Ötszázszoros fénysebesség?… Szíriusz kapitány, ez képtelenség!

– Igazad van, Roberto fiam, én is képtelenségnek tartom. Tisztelem Einstein apót. De mégis… éppen ezer éve, hogy Kopernikuszt bolondnak vélték, mert azt hirdette, hogy a Föld forog a Nap körül… ötszázszoros fénysebesség… Nem, nem, én nem állítom, nem is hiszem, ők állították: a Bíbor bolygó lakói. De beleillik logikai láncunkba!… A képlet akkor teljes, ha az ötszázszoros gyorsulást behelyettesítem… Mi aztán ellenőriztük, végeztünk több mint tízezer mérést, és egyezett! Még a legkisebb és legnagyobb földtávolsággal összehasonlítva is egyezett.

Roberto hallgat egy darabig, aztán inkább csak magának mondja:

– Hm… Kopernikusz… persze, akkor azt állítani, hogy a Föld forog a Nap körül, legalább akkora tiszteletlenség volt, mint most ez az ötszázszoros sebesség. Az einsteini elmélet megdönthetetlen… De rendben van, feltételesen döntsük meg! Szóval bemértétek, hogy a sugárzás a Földről jön. És Csillaglány minden földi naphoz viszonyítva körülbelül 53 perccel később tűnt el.

– Igen – vágja rá a Négyek Tanácsa.

(A kis Pinton még száz év múlva is emlékezni fog arra a mondatra, amit Roberto ez után mondott.) – De hiszen akkor nagyjából tudjuk, hogy hol keressük Csillagocskát!

Berci szinte áhítattal ismétli:

– Tudjuk?

– Persze!… Ez a körülbelül 53 perces eltolódás onnan adódik, hogy a Föld tengely körüli forgási ideje nem 24 óra, hanem 3 perc 56 másodperccel kevesebb. Ehhez még hozzá kell adni azt a körülbelül 23 foknak megfelelő utat, amennyit a Hold a földi Egyenlítő nyugat-keleti irányú forgásával majdnem párhuzamosan megtesz. A kettő együtt közel 53 perc. Ebből az következik, hogy a keresett adó éppen úgy nem tud felénk sugározni a Föld ellentétes oldaláról, mint a vélt űrállomás Holdunk takarásából.

Berci könyörögni kezd:

– Roberto! Kedves Roberto! Ez mind nagyon szép. Ha nagyon odafigyelek, talán értem is… de kérlek, egyszerű szavakkal mondd meg, hol van Csillagocska.

Roberto készséggel válaszol:

– Szívesen. De nem lesz nagyon egyszerű. Csillagocska a Földnek azon hosszúsági fokán keresendő, amely az esti eltávozás, vagyis, a piros fény felvillanása pillanatában a glóbusz legkeletibb szélével látszólag, naponta egybeesett.

Szíriusz kapitány azonnal belátja a következtetés igazát.

– No, fiaim, szégyellhetjük magunkat! Erre magunktól is rájöhettünk volna!

Megszólal a házi videfonkészülék. Leonida néni jelentkezik a konyhából:

– Viktor Szíriusz! Bevallom, hallgatóztam. No, mit szól hozzá? Győztem! Kegyesek voltak a csillagok!

Roberto szerényen megjegyzi:

– Örülök, hogy a segítségem némi haszonnal járt. Most azonnal tovább buzgólkodom: felhívom Jimmy barátomat a csillagvizsgálóból!

Videfonbeszélgetés. Elhangzott 2480. június 29-én. Roberto Namora híradós tiszt és Jimmy Osborn csillagász között.

Kezdődött Sol-152-kor. Rögzítette Kocsis Bertalan, a Holdmérnöki Középiskola növendéke.

– Itt csillagvizsgáló.

– Itt Roberto Namora. Jimmyt keresem.

– Azonnal küldöm.

…

– Jimmy Osborn.

– Szervusz! Kapcsolj képre, Jimmy pajtás, hadd gyönyörködjem dús szakálladban és bajuszodban.

– Parancsolj… gyönyörködj!… Jóholdat, Roberto!

– Jóholdat, öregfiú!

– Hogyhogy eszedbe jutottam?

– Ne bízd el magad. Nem te jutottál eszembe, hanem a ménkű nagy tudományod. Kérdeznék valamit.

– Parancsolj.

– Meg tudnád állapítani, hogy innen, a Holdról nézve, a Földnek melyik pontja, mondjuk melyik délköre volt éppen átfordulóban a glóbusz keleti kontúrvonalán a túlsó, nem látható oldalra, a következő napokon és időkben: május 27-én, 17.44-kor, május 28-án 18.37-kor, május 29-én 19.30-kor.

– Kérlek, azonnal. Betáplálom az adatokat a kisokosba… Hamarosan megkapjuk a választ, de csak megközelítő pontossággal, mert mint tudjuk, a Hold keringési síkja nem a Föld Egyenlítőjében fekszik, hanem ahhoz képest 5 fokos szöget zár. Helyesebb és pontosabb lenne az eredmény, ha azt kérdezném, hogy az Egyenlítőnek melyik pontja fordult át a megadott időkben.

– Helyes, kérdezd ezt.

– Pillanat türelem… helyesbítettem a kérdést… így… már itt is a válasz… Ejnye, de érdekes! Az a gyanúm, hogy ti ezt a választ vártátok!…

– Ne játssz az idegeinkkel! Mondd már?

– Mondom. A megadott napokon és időkben az Egyenlítőnek mindig ugyanaz a pontja fordult át a Föld túloldalára amelyet a nyugati hosszúság 140. foka metsz. Így megfelel?

– Köszönjük, nagyon

– Éljen! Éljen! Megvan Csillaglány.

– Öregfiú! Kik üvöltöznek ott nálad?

– Hosszú… Egyszer majd elmesélem… Még egyszer köszönöm…

Pinton csak nem tud magához térni az örömtől.

– Megvan Csillaglány! Megvan Csillaglány!

Szíriusz kapitány csitítja a gyereket: – Hát ilyen határozottan még nem állítanám. Valószínű, hogy valahol a nyugati hosszúság 140. foka mentén tanyáznak, csakhogy ez a délkör, miként a többi is, húszezer kilométer hosszú!

– Hoppá! – Ezt a kis indulatszót Liuna röppenti a levegőbe. – Akkor még nincs meg.

Berci már egy nagy térkép fölött hasal.

– Szíriusz bácsi! Keresem… 138… 139… 140! Ez az! A nyugati hosszúság 140. foka… Szerencsénk van! Alig halad át szárazföldön! Tenger… tenger… tenger ..

– Mutasd! – érdeklődik a kapitány.

Már ketten kuporognak a szőnyegen, Aztán lassan a térkép köré térdelnek valamennyien.

– Lássuk csak… Északon az Alaszka félszigetet metszi. Nem valószínű, hogy itt működne az adójuk. Zord az éghajlat, és rossz a rálátás szöge a Holdra… Haladjunk lefelé… Most a Csendes-óceán következik, ahol ezer és ezer kilométeren keresztül semmi földet nem jelez a térkép… egészen az Egyenlítőig… sőt még azon is jócskán túl. No itt végre föld! A Marquises-szigetcsoport. Ettől délebbre Óceánia néhány ezer szigetecskéje. És ismét csak tenger, egészen az Antarktiszig…

Elhallgatnak. Lassacskán felállnak, tanácstalanul nézik egymást. Végre Pierre kimondja, ami a szívét nyomja: – Temérdek sziget!… Ki tudná azokat mind átkutatni!

Berci is elkesergi a maga bánatát: – És ha visszagondolok Csillagocska utolsó, kétségbeesett szavaira, nincs is rá időnk!

Megszólal a házi videfon, Leonida néni jelentkezik: – Viktor Szíriusz, a holdközin keresik. Vegye fel.

– Ki keres?

– A professzor úr.

A kapitány a készülék elé áll. Azonnal képre kapcsolja.

– Szervusz, János!

– Jóholdat, Viktor! Nicsak, derűsebb az arcod! Talán hallottatok valami jó hírt? Előbbre jutottatok?

– Talán egy kicsi lépéssel, – No, akkor én is teszek hozzá még egy kicsi lépést… talán. Agyam szürke sejtjei ugyanis megemberelték magukat. Azaz: eszembe jutott valami. Átugrom hozzád!

– Ne ugrálj. Az ugrálást bízd Csillagocskára. Te inkább minifurgonon jöjj. Várunk…

Kocsis professzor Leonida nénivel közelharcot vív.

– Nem, nem! Köszönöm, nem kérek semmit!

– Azt nem lehet, lelkem professzorom.

– Jó, rendben van. Kérek…

– Hozom azonnal!

– Nem kell hoznia. Arra kérem, hogy üljön le egy székre, maradjon csendben, és hallgassa meg azt, amit mondok.

Leonida néni a szokatlan felszólításnak eleget tesz. Leül és hallgat.

Kocsis János elkezdi:

– No… szóval eszembe jutott valami. Töprengtem ezen a térfotó-dolgon. Amióta részese vagyok az eseményeknek, úgy érzem, mintha már hallottam volna róla… valamikor régen. Térfotó!… Nem a XX. századi holográfiára gondolok. Nem, nem! Annál sokkal többre!… Szóval töprengtem… Aztán felrémlett emlékezetemben egy kicsi, sárga bőrű ember, akivel vagy két évtizede Párizsban találkoztam. Fizikus volt. Meghívott az előadására, amit a térfotóról tartott. Tudjátok, hogy kínosan rendes ember vagyok. Fél évszázadnyi feljegyzést, meghívót, naplót, értekezést őrzök otthon. Előkerestem hát a hatvanas évek iratait, és 2462-ben meg is találtam. Tessék, elhoztam. „Hoi-To professzor, a Manilai Tudományegyetem fizika tanszékének professzora meghívja önt… stb. stb.”

– Elmentem. A kis manilai tudós szertelen dolgokról beszélt. Tagadhatatlanul nagy anyagismerettel rendelkezett, de következtetései felelőtlenül merészek voltak. Az előadás botrányba fulladt. Hoi-To a végén már gorombán üvöltözött a hangosan kacagókra. Kis híján megverték… Nos, úgy gondolom, hogy Hoi-To tanárt meg kellene keresnünk. Ma 50-55 éves lehet. Hátha tud valamit mások térfotókísérleteiről. Úgy határoztam, hogy ezt a feladatot elvállalom.

Berci lángoló arccal felugrik.

– Elvállaljuk, édesapám! Elvállaljuk!… Ebből nem hagyhatsz ki! Te, én és Csibész graviplánra pattanunk, és meg sem állunk Maniláig!

Kocsis professzor jóízűt nevet.

– A fiam döntött. Ám legyen…

Párizsig lunabusszal utaznak, az a legbiztonságosabb, legkényelmesebb. Ott az Ázsiai Graviplán Társaság menetrend szerinti járatára szállnak át, az röpíti őket Hongkongba. Innen majd valamilyen helyi járattal jutnak el Manilába. Az útnak ez az utolsó szakasza alig több ezer kilométernél. Félóra alatt még a leglassúbb rakétahajtású légi skatulya is megteszi Ez az útiterv.

Berci megállapodik Robertóval, hogy naponta küld naplószerű, írásos jelentést a Holdra.

Első napi jelentés.

„Utunk az Amarilla lunabuszon kellemetlen és hosszadalmas volt. Egyik útitársunk öreg hölgy tiltakozott a kapitánynál, amiért élő állatot viszünk magunkkal. Be kellett bizonyítanunk, hogy Csibész nem kutya, hanem gép. Ettől fogva mindenki vele akart játszani: csavargatták a fülét, nyomkodták az orrát. Alig tudtuk megmenteni a népszerűség kegyetlenségétől. Végül kikapcsoltuk, és dobozba zártuk.

A plasztikinóban sokszor látott, ócska filmet játszottak. A vacsorára felszolgált hús rágós volt. (Ó, Leonida néni tűzdelt bélszínje!) Az olvasóteremben a magazinok régiek, szakadtak, ahangjuk nem működik. Az űrbusz túlsúlyos teherrakományt cipelt, emiatt két órával később értünk Párizsba. Az ÁGT kontinentális graviplánja nem várt meg minket. Csak holnap utazhatunk tovább… Párizs! Elszoktam a zajtól, emberek és gépek áradatától! A levegő elviselhetetlenül bűzös, por- és füstszagú. A Hold csodálatos tisztasága, rendje és csendje után itt minden piszkos, zsúfolt és lármás. Párizs = húszmillió ember! Végre édesapám komoly, tudóshoz illő lakása megnyugtat. Beszéltem édesanyámmal videfonon. Jól van. Mindenkit üdvözöl.

(Nápolyból!) Két éve nem látott szobámban alszom. Az ágyamat kinőttem…”

Második napi jelentés.

„Reggel 8-kor indultunk Párizsból. Graviplánunk neve: Szibilla. Liuna biztosan tudja, ki volt ez a hölgy, itt nem ismeri senki. (Édesapámtól nem kérdeztem.) Európa fölött felhőtlen, tiszta volt az égbolt. Láttam hazámat húszezer méter magasból.

Láttam a Balatont, a Dunát, a Tiszát! Utunk a Feketetenger és a Kaszpitenger fölött vezetett, majd átrepültük a Himalája hegységet. 11.30-kor leszálltunk Hongkongban.

A Hotel Macau ötvenedik emeletén lakunk. Tetőteraszunk keletre néz, alattunk a kikötő, ahol ezer és ezer vízi jármű, ősrégi dzsunkák és modern szárnyashajó-óriások nyüzsögnek.

Odább, a messzi horizontig, a végtelen Nan-Haj kék vize csillog… Még nem tudjuk, hogyan utazunk tovább. Édesapám most tárgyal a szálló idegenforgalmi irodájában. A Fülöp-szigeteki graviplánjárat csak hetenként egyszer közlekedik. Arra négy napot kellene várnunk. De – mint mondták – rendelkezésünkre áll légitaxi, szárnyashajó vagy rakétacsónak…

Édesapám e pillanatban lépett be a szobába. Légitaxival repülünk.

Ez a masina fel- és leszálláskor helikopter rendszerű, vertikális haladáskor gázturbinahajtású. A hotel tetejéről startolunk egy óra múlva. Holnap remélhetőleg Manilából jelentkezhetem.”

Harmadik napi jelentés.

„Itt vagyunk hát a Fülöp-szigeteken, melynek neve tagalok nyelven Chjau-Lu-Szunn. Ezt légitaxink vezetőjétől tudom. Azt is ő mondta, hogy ez a szigetország 7107 szigeten fekszik. Azt tanácsolta, hogy ne Manila városában szálljunk meg (3 millió ember, gyárak, üzemek ezrei!), hanem a Manilai-öböl partján húzódó Maiolosban. Ez amolyan hétvégi település. Kusza mangroveerdő sűrűjében (a légzőgyökereken gibbonok függeszkednek) dombok púposodnak. A dombokra bambuszsövénnyel kerített vendégházak épültek. Szellősek, hűvösek, összkomfortosak… de a bambuszgerendán smaragdszínű gyík alszik, a videfonkészülék mellett mintás szárnyú óriáscsótány mászkál. A szobaasszony azt mondta, hogy a trópusokon mindenütt így van. A gyík senkit se bánt, a csótány tiszta, szelíd állat, azt eszi, amit az ember. De ha parancsoljuk, hoz egy musangot, az majd elzavarja lakótársainkat. A musang megjött, a nemkívánatos állatok percek alatt eltűntek – de ott maradt a musang… Édesapám légitaxinkkal berepült a városba, hogy rhegkeresse azt az egyetemet (Manilában öt van belőlük), ahol Hoi-To tanít vagy tanított.”

Negyedik napi jelentés.

„Jól aludtunk. A musang időnként az ágyunkra telepedett. Őrizte az álmunkat… Édesapám tegnapi útja sikerrel járt. Megtalálta azt a főiskolát, amelynek fizika tanszékét Hoi-To vezette. Sajnos, így helyes, ahogy leírtam, múlt időben: vezette.

Hoi-To már nem tanít ebben az iskolában. Apám bejelentkezett a rektornál, aki ma délelőtt fogad minket. Most hallom a televízióban, hogy a meteorológia tájfunveszélyt jelez, amely a Sulutenger mentén alakult ki, és északi irányba tart. Azaz pontosan felénk. Pilótánk szerint nem kell aggódnunk, mert elkerül minket. Nyugodtan repülhetünk Manilába… Gyorsan befejezem jelentésemet, mert légitaxink 10 perc múlva indul.

Mindhárman megyünk. A musang vigyáz majd a házra…

Az ötödik napon nem érkezik jelentés. A hatodikon sem. A hetediken sem…

Szíriusz kapitány titkolni igyekszik aggodalmát, de Leonida néni és a gyerekek érzik, hogy baj van. Pierre ki is mondja: – Az a keletázsiai öreg légitaxi tájfunban annyi, mint egy… mint egy pihe!

– Tudtam én… tudtam… – sopánkodik Leonida néni –, hogy ennek a sok kalandozásnak egyszer rossz vége lesz! Szegény lelkem professzorom! Szegény Berci gyerekem! Jaj!… Mi történhetett velük abban a forgószélben?!

– Nem kell pánikba esni – inti őket a kapitány. – Igaz, Roberto három napja keresi Manilát, de nem jelentkezik. Miként a Fülöp-szigetek egyetlen városa sem. Ebből az következik: ha mi nem tudjuk őket hívni, nyilván ők se minket. Ez lehet az oka hallgatásuknak, nem más.

Pinton nyöszörög.

– Nem más… nem más… hátha mégis más…

Liunát kegyetlenül kínozza kényszerű tehetetlensége. Cselekedni! Cselekedni! De mit?…

– Felhívom Robertót, hátha mond valami újat.

– Félórája még semmit sem tudott.

– Azért felhívom…

– Teljesen felesleges. Ha bármi hír befut hozzá, azonnal jelentkezik.

Megszólal a videfon harangjátéka.

– Talán Roberto!

Valóban Roberto. Sikerült kapcsolatot létesítenie Manilával.

Megtudta, hogy a luzoni Hírközlési Központot alaposan megrongálta a tájfun. Még a tenger alatti kábelek is használhatatlanná váltak. Négy napig el voltak zárva a világtól. A hibákat kijavították, az összeköttetés helyreállt. Kérésére utánanéztek: a malolosi települést elkerülte a tájfun, de Kocsis professzorok már nem laknak ott. Tartózkodási helyük ismeretlen.

Pinton ijedezik:

– Ismeretlen?… Hol lehetnek?

Szíriusz kapitányt megnyugtatja az előbb hallott hír.

– Nem hiszem, hogy komoly bajuk esett volna. János barátom az egész világot bejárta, bölcs, óvatos, tapasztalt férfi, Berci kemény izmú, mokány fiú, a tájfunt megúszták… Talán Hoi-To professzort keresik valahol Óceániában. Rettentő nagy terület Óceánia! Majd csak előkerülnek…

Elő is kerülnek másnapra.

Szól a videfon hívőjele. A kapitány bekapcsolja a készüléket.

– Itt Szíriusz.

– Roberto vagyok. Üdvözlöm, kapitány úr… Jó hír!… Pár perce beszéltem Kocsis professzorral. Egészségesek, semmi bajuk. Üdvözletüket küldik.

– Hol vannak?

– Tahitiból jelentkeztek.

– Tahitiból?… Hogy kerültek oda? Nem mondta?

– De. Azt mondta, hogy Polinéziában csavarogtak. Több napon át nem volt a Világ Hírközzel kapcsolatuk. Fontos üzenetet küldtek.

– Üzenetet?… Nagyszerű! Halljuk!

– Olvasom szóról szóra:

NYOMRA AKADTUNK – MEGLEPŐ FORDULAT SZOMBATON DÉLUTÁN SZÍRIUSZ BÁCSI LAKÁSÁN BESZÁMOLÓT TARTUNK – LEGYETEK OTT – JÁNOS BERCI – CSIBÉSZ – PONT

Szombaton délután Szíriusz kapitány dolgozószobájában van mindenki. A házigazda íróasztala mögött ül, Leonida néni az ajtó mellett egy hokedlin, Pierre, Liuna és Pinton a zöld kereveten, Roberto Namora Szíriusz kapitány jobbján. Velük szemben egy régi, ovális asztal mellett foglalnak helyet a messziről jöttek: Kocsis professzor és fia, Berci. Csibész az asztal közepén hasal.

Az asztal muzeális értékű, négyszáz éves darab. (A 2102-ben elhunyt Nobel-díjas nagy orosz író: Ivan Ivanovics Martinov hagyatékából vásárolta Viktor Szíriusz egyik őse. Ezt természetesen csak Liuna tudja.)

Elérkezett a pillanat: Szíriusz kapitány ünnepélyesen felemelkedik. Mosolyát őszülő szakálla és bajusza mögé rejti.

– Az összejövetelt ezennel megnyitom. Felkérem hírneves tudós barátomat, tartsa meg beszámolóját.

Kocsis János azonnal helyreigazítja az „igen tisztelt előtte szólót”.

– Nem én számolok be utunkról, hanem mind a hárman. Berci alaposan részt vett a felderítésben, Csibész pedig bőséges és hasznos információt tárolt. Kezdd hát, fiam!

Berci mint győztes hadvezér néz körül népén – azaz izgatott hallgatóságán. Aztán az alkalomhoz illő komoly arcot ölt, feláll… és feljajdul!

– Aúúúú!… Bocsánatot kérek. Papeete régi kikötőjében egy macskaköves mólón gödörbe léptem. Kifordult a bokám. Orvos tette helyre. Fáj még egy kicsit…

Pinton azonnal jó tanáccsal szolgál: – Akkor ne ugrálj fel. Ülj le, és úgy beszélj!

– Szegény gyermekem! Jöjjön, mutassa. Egy kis langyos ecetes vízzel azonnal beborogatom.

– Köszönöm, Leonida néni, most nem lehet.

– Miért ne lehetne? Az egészség fontosabb, mint a gyűlés. Látja, látja… kellett magának abba a vademberek országába menni! Ha itthon marad, nem történik semmi baja.

Berci meggyőző erővel válaszol:

– Leonida néni! Utunk legszerencsésebb pillanata az volt, amikor kificamítottam a bokámat! Áldom érte… áldom érte Szent Leonidát!

– Nem szép dolog öregasszonnyal csúfolódni. Én csak jót akartam…

– Majd az is sorra kerül, kedves Leonida – békítgeti Kocsis professzor Hold Állam leghíresebb szakácsnőjét. – Borogathatja még eleget… Most kezdd el a mondókádat, fiam.

– Igenis, édesapám. Négy útijelentésemet megkaptátok. Az ötödiket már nem tudtam elküldeni, mert jött a tájfun. Légitaxink pilótája (Saparu a neve, és a borneói murut törzsből származik) nem tévedett. A pusztulás elkerülte Manilát. Kapcsolatunk a világgal, mint tudjátok, mégis megszűnt. Ezért én most úgy kezdem a beszámolót, hogy folytatom, vagyis következik ötödik napi jelentésem. Pontosan a megbeszélt időben érkeztünk Manilába, az új Természettudományi Egyetem parkolóhelyére.

Óriási, tízemeletes üvegpalota ragyogott a kegyetlen napfényben.

Az épületben kellemes, hűvös levegő üdített. A rektor édesapámat nagy tisztelettel fogadta. Előadtuk kérdésünket: ismerte-e Hoi-To professzort? Emlékszik-e rá?… Csibész! Te következel!

– Egy pillanat! Hadd magyarázzam meg – szól közbe a professzor –, hogy Csibészt mindenüvé magunkkal vittük, és ő a minket különösen érdeklő tájékoztatásokat rögzítette. Tehát Csibésztől… illetve Csibészből halljuk a rektor válaszát. Indítsd, fiam!

Meleg, bársonyos bariton hangon beszél a rektor: „Természetesen Ismertem. Ez még a régi épületünkben történt… Mindketten fiatal tanárok voltunk. Neki tempóelőnye volt a pályán: már sikeres feltaláló, én szürke kis adjunktus. Ennek már több mint húsz éve. Hoi-To lelkes, lobogó képzeletű, zseniális fizikus volt… kicsit egzaltált. Akkoriban azt hittük, hogy hamarosan abban a székben fog ülni, amelyben most én ülök.”

Berci egyet csavarint Csibész fülén, a visszajátszás szünetel.

– Ekkor édesapám megkérdezte: Hoi-To már akkoriban végzett sugárkísérleteket? Képek kivetítését a térbe? A rektor válasza: „Persze! Hogyne! Már akkor az volt a vesszőparipája. Meg a terjedési sebességek módosítása! Ezzel elég sok gondot okozott az egyetemnek. A vezetőség nagyon is konzervatív volt. Nem nézték jó szemmel, hogy előadásaira tolongtak a fiatalok, és hangosan tüntettek mellette, és hogy a fizikai laboratóriumban végzett kísérleteiről nem tájékoztatta a kollégákat. Titkolózott. Körülvette őt legkedvesebb tanítványainak csoportja, a laborba csak nekik volt bejárásuk. Egy alkalommal még a dékánt is kiutasította…”

Most ismét Berci mesél:

– Édesapám ekkor azt kérdezte, hogy volte Hoi-Tónak családja.

Érkezik a válasz: „Volt. Egyik fiatal tanítványát vette feleségül, fejedelmi szépségű spanyol nőt. Meg kell jegyeznem, hogy Hoi-To, európai szemmel nézve, nem tartozott a kimondottan daliás férfiak csoportjába. Nagyszülei közül hárman fehérek, sőt indogermánok voltak, de az egyik nagypapa Mapouka szigetén született polinéz családból származott, és ő ennek a nagyapának a külsejét örökölte. Ahogy visszaemlékszem rá: sárga bőrű, alacsony, kiugró pofacsontú bennszülött áll előttem. Innen kapta a Hoi-To nevet is. Erről a nagyapáról hihetetlen legendák keringtek a tanszéken. Azt híresztelték, hogy mesésen gazdag törzsfő vagy császár vagy ilyesféle. Aranytálból eszik, gyémántkoronát visel, sok mázsa kincs birtokosa. Regéltek kalóz ősökről is!… Ebben lehetett valami igazság, mert – jól emlékszem – egy alkalommal Hoi-To vendége voltam, és a felesége színarany kehelybe töltötte a boromat. A kehely oldalára címert, díszes nagy betűt és egy évszámot domborított az ötvösművész. Az évszám: 1632. Nicsak – kiáltottam fel –, ez a kehely valamikor Richelieu bíborosé volt! Hoi-To dadogott valamit, hogy vacak másolat, kikapta a kezemből, és üvegpoharat hozott helyette. Történész vagyok, szakterületem a XVII. századi angol, francia, spanyol terjeszkedés. Megesküszöm, hogy eredeti aranykincs volt a kezemben, valamelyik kalóz ős zsákmányolhatta… de, nem erőszakoltam a dolgot.

Liuna kipirult arccal szól közbe:

– Juj de izgalmas! Polinéz császár, aranykincs, Richelieu bíboros, gyönyörű spanyol donna! Olyan, mint egy régi Dumas-regény!

Berci elhúzza a száját.

– Kérlek, ne fitogtasd folyton irodalmi jártasságodat.

– Nem fitogtatom. Dumas nem fitogtatás. Nem olvastad A három testőrt?

– Nem olvastam egy testőrt sem, és nem tudom, ki volt Dumas! Nem is akarom tudni!

– De én igen! – lelkesedik Pinton. – Li kedves, elolvashatnám A három testőrt?

Berci mérgesen odavágja:

– Jó, akkor nem mondom tovább a manilai rektort. Parancsolj, kedves Liuna, tarts irodalomtörténeti órát!

– Nem, nem! – tiltakozik a kislány. – Bocsásd meg, kedves Berci, hogy közbekotyogtam. Folytasd, kérlek…

– No jó – békél meg a fiú. – Édesapám akkor azt kérdezte: „Született gyermekük is?” Hallgassátok meg a választ: „Szomorú történet. Kislányuk született, de ez az édesanya életébe került. A kislány neve… eszembe fog jutni, mert különös név, ritka név… Igen! Megvan! Ilolo! Ez polinéz nyelven azt jelenti, hogy fényes csillag.”

– Állj meg! – kiabál Pierre. – Megkérdeztétek, hogy mikor született? Hány éves lehet most az a lány?

– Megkérdeztük – válaszol Berci. – A rektor azt mondta: talán húsz.

Mintha elektromos árammal telítődött volna mindenki.

Egymásra néztek, és tudták, hogy ugyanarra gondoltak. A kis Pinton nem állta meg szó nélkül.

– Ilolo… fényes csillag… és húszéves…

Szíriusz kapitány térítette őket észre.

– Fékezzük a fantáziánkat, azt ajánlom. Nem kell elsietni a következtetést. Felderítőinknek minden bizonnyal még sok minden van a magnószalagukon.

– Van bizony. Egyébként én akkor ugyanígy izgalomba jöttem, mint ti. Édesapám a következő matekpéldával hűtött le: A Földön körülbelül 10 milliárd ember él. Ha minden tízezerre jut egy fizikatanár, akkor az százezer fizikus. Mondjuk, minden harmadiknak van húszéves lánya. Vagyis a Földön 33 333 olyan húszéves lány él, akinek az apja fizikus!… Ez lelohasztotta a lelkesedésemet, bár van itt néhány olyan egyedi körülmény, ami alaposan kisebbíti ezt a nagy számot. Ezek: a fizikus térfotóval kísérletezik, sárga bőrű keletázsiai… és a többi. Édesapám kifejtette: lehetséges, hogy nyomra akadtunk, de nem biztos. Mindenesetre követni kell a nyomot. Megkérte hát a rektort, meséljen Hoi-To további sorsáról… Csibész! Te következel!

„Ezután már mindig csak baj és újra baj érte ezt a szerencsétlen embert. Felesége halála után egyre zavarosabban viselkedett. A kislánya eltűnt, állítólag rokonoknál helyezte el. Hatéves korában került vissza az apjához. Gyönyörű gyerek lett belőle, fekete hajú, fekete szemű. Hoi-To erősen elhanyagolta a tanszékét. Előfordult, hogy bejelentés nélkül hetekre eltűnt. A dékán szemet hunyt fegyelmezetlensége fölött. Sajnáltuk őt mindannyian… De indulatkitörései egyre félelmetesebbekké váltak. Imádta a gyermekét. Egyszer egyik ifjú tanítványa véletlenül meglökte Ilolót, a kislány elesett, megütötte az orrát, és pár percig vérzett. Hoi-To a fiút félholtra verte… Ebből az ügyből még sikerült valahogy kimosakodnia, de egy másik botránya – kísérletezés közben felrobbant a laboratóriuma, és egyik munkatársa meghalt – súlyos ítélettel végződött. Távoznia kellett az egyetemről. Én is tagja voltam a fegyelmi bizottságnak. Az ítélet kihirdetésekor Hoi-To teljesen elvesztette az eszét… Üvöltött, tört-zúzott, fenyegetőzött: Lerombolom ezt az iskolának csúfolt csibésztanyát! Eltörlöm a föld színéről ezt a piszok várost! Igazságot szolgáltatok! Isten leszek! Boruljatok le előttem!… Mentők vitték el, kényszerzubbonyban. Közveszélyes őrültnek nyilvánították. Ezért nem lett a munkatársa halálából bírósági ügy. Úgy hallottam, sokáig kórházban ápolták. Hogy hol, nem tudom. Soha többé nem láttam, nem tudom, mi történt vele…”

Berci kikapcsolja Csibész adószerkezetét.

– Édesapám, úgy érzem, itt vége van az első felvonásnak.

Átadnám neked a szót.

– Rendben van, átveszem. De tartsunk talán néhány perc szünetet.

Leonidában azonnal megszólal a háziasszony.

– Az jó lesz, lelkem professzorom, örömömben, hogy szerencsésen hazaérkeztek, csináltam egy kis madártejet. Azóta bizonyosan jól le is hűlt. Gyere, Liuna, kislányom, segítsd behozni…

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben Emilio Calvi főszerephez jut

Kezdődik a második felvonás. A madártej elfogyott az utolsó csöppig, az izgalom felforrósodott. Mindenki úgy érezte, hogy nagy dolgok következnek…

Kocsis professzor beszélni kezd:

– Átvettem tehát a szót. Annál is inkább, mert az ídegklinikát én találtam meg… véletlenül. Megtalálhatta volna Berci is. Illetékes helyen érdeklődtünk, hány olyan kórház, intézet van a Fülöp-szigeteken, ahol annak idején Hoi-Tót ápolhatták. Összesen 46 címet kaptunk. Ezt kétfelé osztottuk: 23-23 videfonhívást bonyolítottunk le fejenként. Azaz én csak húszat, mert a nálam huszadiknak befutott Zamboanga városában az idegklinika igazgatója lelkiismeretes ember volt, átvizsgálta visszamenően a betegfelvételi könyveket, és megtalálta a 13 évvel ezelőtt kezelt Hoi-To nevű ápoltat. Ő maga nem tudott róla semmi felvilágosítást adni, mivel csak két éve vezeti az intézetet. Az elmúlt 13 évben lecserélték a teljes orvosi kart és az ápolószemélyzetet is. 2472 óta az Egyenlítő közelében öt év lett az egészségügyi szolgálati idő. „Éppen elég, higgye el, professzor úr… Legjobb lenne, ha személyesen ide utazna. A városban keresünk valakit a régiek közül, aki ismerte betegünket.” Útra keltünk hát. Zamboanga Manilától légvonalban mintegy 1200 kilométer. A hongkongi légitaxi lassan, de biztosan odaszálldogált velünk, útja egy teljes óráig tartott. Zamboanga egy, a Sulutengerbe mélyen benyúló félszigetre épült. Az óváros bambuszcölöp házaival, bárkáival, száradni kifeszített hosszú kerítőhálóival ma is pontosan olyan, mint ezer évvel ezelőtt volt. (Később tudtam meg, hogy védett tájmúzeum.) A körülbelül százezer lakosú modern, új város felhőkarcolói sablonosak, unalmasak. Egy ilyen toronyépületben lakott Ursula nővér, öreg, ráncos bőrű filippinó asszony. Valaha az idegklinika főápolónője volt. Az igazgató ajánlatára hajlandónak mutatkozott fogadni minket. Az egész beszélgetést rögzítettük… Rajta, Csibész!

„– Ursula nővért keressük.

(Ezt én mondom.)

– Maguk kik?

(Ezt meg az öreg filippinó.)

– Kocsis János vagyok Párizsból, ő meg a fiam. Az intézet vezetője megígérte, hogy beszél Ursula nővérrel.

– Ja, az új igazgató? Beszélt. Maguk bejöhetnek, de a kutya maradjon kint. Bolhát hurcol a lakásomba!

– Jaj, kedves Ursula néni!

(Ezt Berci mondja.)

Ez a kutyuska naponta szokott fürödni, bolhának még színét se látta! Nagyon fiatal, elkódoroghat… ölbe veszem. Tessék megengedni, hogy így bevihessem.

– Jó, nem bánom. De nehogy letegye!… Na, foglaljanak helyet, és mondják el, mit akarnak.

– Úgy tudjuk, hogy Ursula nővér főápolónő volt az idegklinikán…

– Idegklinika? De megtisztelik! Közönséges bolondokháza volt. Még ma is az.

– De főnővér tetszett lenni? Igen?

– Jól tudják, valóban főnővér voltam. Harminc évig! Akkor még nem létezett ez az új törvény: az öt szolgálati év!… Öt év a trópusokon a szolgálati idő! Kényeskedni tudnak a mai fiatalok, de dolgozni nem! No mondják, miért jöttek… Honnan jöttek?

– Manilából, és egy embert keresünk, akiről csak annyit tudunk, hogy 13 esztendővel ezelőtt az intézetben ápolták.

– No, az nem sok. Nekem a 30 év alatt volt vagy kétezer betegem. A nevét tudják legalább?

– Igen, tudjuk. Hoi-To a neve, és fizikatanár volt a manilai egyetemen.

– Kedves Ursula néni! Tetszik rá emlékezni?

– Fiú! Te hízelegsz nekem!… Nem szükséges. Hoi-To ápoltra nagyon jól emlékezem… de nem mondhatok róla semmit.

– Ezt úgy értsük, hogy nem tud róla semmit?

– Értsék úgy, hogy annak idején esküt tettem: betegeinkről soha senkinek felvilágosítást nem adok, nem teregetem ki a titkaikat! Ez nem az ápolószemélyzet, hanem a kezelőorvos dolga.

– Drága Ursula néni! Ezt… ezt nem teheti velünk! Ez… ez rettenetes lenne! Csillagocska… azaz Ilolo életéről van szó! Ilolót meg kell találnunk!… Ilolót meg kell mentenünk (Pár másodpercig néma a szalag.)

– Azt mondod, hogy Ilolo?…

– Ursula nővér! Tetszik emlékezni Ilolóra is?!

– Ilolóra? Gyönyörű szép kicsi leányka volt… Sokszor bújt az ölembe… sok szép sulu mesét mondtam neki… néha elaludt a karomban… A kicsi Ilolo… akkor öt-hat éves volt…

– Ursula nővér! Kérem, higgyen nekünk! Élet-halálról van szó! Meg kell találnunk Hoi-Tót és leányát, hogy megakadályozzunk egy készülő rémtettet! Emberek ezrei, talán százezrei pusztulnak el, ha idejében nem lépünk közbe!

– Maga akar közbelépni?! Maga meg ez a gyerek meg egy kiskutya?!

(Figyeljetek! Most jön édesapám nagy húzása!) – Ursulaaaa! Tudd meg, hogy én vagyok a nagy Varázslóóóó! Feloldalak fogadalmad alóóóóól! Beszélhetsz!… De felold a kis Varázslóóóóó is!

(Megcsavarta Csibész fülét, megnyomta az orrát.) – Oldd fel te is, kis Varázslóóóó!

– Vauuuu! Fel-ol-da-lak Ur-su-laaaaa! Vauuu! El-mond-hatsz mindent, a-mit tudsz! Az i-de-ge-nek meg-men-tik Iloloooooo é-le-tééééét!

(Az öreg hölgy sakkmatt lett.)

– Na… na… nagy Varázsló! Te… te… teljesítem a parancsot…”

– Állítsd meg a rögzítőt, fiam… Köszönöm.

– Ezt ügyesen csináltad, János! – dicséri Szíriusz kapitány a professzort. – Hogy volt tovább?

– Vallott az öregasszony, mint a vízfolyás… No de hallgassátok meg őt magát.

„Nem hittem neked, uram, mindaddig, míg hatalmadat be nem bizonyítottad: megszólalt az oktalan állat! Most már hiszek neked. Hiszem, hogy képes vagy szembeszállni a Gonosszal. Ezért elmondok mindent, amit Hoi-To ápoltról tudok. Ötvenegynéhány éves, kis termetű ember volt, némi polinéz beütéssel. Eleinte nyomorult szegénynek véltük, de később valami rettenetes gazdagság szakadt a nyakába… Amikor hozzánk került, rongyos volt, és piszkos, és semmi állandó jövedelemmel nem rendelkezett. Hatéves kislánya járt be hozzá, pótolta némi gyümölccsel a nem túl jó intézeti kosztot. Emlékszem, azt hittük, a kislány a piacon lopkodja az ananászt meg a banánt… Hoi-To az első hetekben rendkívül nyugtalanul viselkedett. Mindenkibe belekötött. Sokat volt kényszerzubbonyban és gumiszobában… Később, úgy tetszett, beletörődött helyzetébe, csendesebb lett…

Nem szerettem azt az embert. Minden nyomorúsága közepette is fölényes gőg áradt belőle. Magát mindenkinél különbnek tartotta. Egyszer így szólt hozzám: Ne felejtse, amit mondok, Ursula nővér! Eljő még az idő, amikor tudni fogja, hogy személyemben az Istent ápolta!… Tudják, nekem már sokmindenféle betegem volt: Napóleon, Paganini, Michelangelo tucatszám. Istenem is volt vagy tíz darab. Ezeket szegényeket sajnáltam… de Hoi-Tótól féltem. Egyetlen jó tulajdonsága volt: rajongva szerette a kislányát, Ilolót. Ez a kislány jelentette zavaros életében a hajnali napsugarat. Kedves, okos, szerény, áldozatvállaló gyermek volt.

Jöttére apja legvadabb őrjöngése is azonnal elcsitult… Így telt el több mint egy esztendő, amikor egy látogatási napon Ilolo behozott egy ősz hajú, tekintélyes, idős bennszülöttet, aki akkor járt nálunk először. Én fogadtam és kísértem be őket ápoltunk szobájába. Tehát jelen voltam, és láttam, mi történt! Amikor a látogató meglátta Hoi-Tót, leborult előtte a padlóra! Homlokát a földhöz verdeste, és valamilyen óceániai nyelvjárásban, amiből keveset értettem, magasztalni kezdte őt, császári felségnek szólította. Hoi-To szemlátomást felélénkült, kiragyogott az arca, valósággal megnőtt… Két nap múlva az igazgatóság utasított minket, hogy készítsük elő Hoi-To távozását. Azt suttogták, hogy maga a kormányzó videfonált az igazgatónknak. Az tény – magam is láttam –, Hoi-Tóért egy akkora légpárnás kétéltű jármű jött, hogy nem fért be a kapun… Elvitték őt… Uram! Én ennyit tudok Hoi-Tóról és a kislányáról. Elmentek… azóta hírüket se hallottam…”

– Berci fiam, köszönöm, elég.

Berci kikapcsolja Csibész lejátszóját.

Liuna lelkendezik:

– De hiszen ez hallatlanul érdekes és izgalmas! János bácsiék elindultak, hogy megkeressék Hoi-To professzort, akitől tanácsot, útbaigazítást akartak kérni, és megtalálták… igen, ki merem mondani: megtalálták magát Csillagocskát!

Szíriusz kapitány egyetért a kislánnyal.

– Merész, de logikus a következtetésed. János barátom, nyilatkozzál: ti ott, Zamboangában, az Ursula nővérrel folytatott beszélgetés után ugyanezt gondoltátok?

– Igen… sőt még ennél is többet. A rendkívül sok közvetett bizonyíték azt látszott igazolni, hogy megtaláltuk! Nem a tudóst, akitől útbaigazítást akartunk kérni, hanem magát a holdbéli izgalmas események tettesét vagy tetteseit. Valószínűnek látszott, hogy nincsen semmiféle Bíbor bolygó, idegen lények, 500 fényév távolságából hozzánk ruccant Csillaglány, hanem van Hoi-To, a zseniális és feltehetően őrült fizikus, aki egész életében az anyag sugárzását kutatta, már húsz évvel ezelőtt térfotókísérleteket végzett, azóta bizonyosan tökéletesítette, és talán a fotont is igába fogta! Váratlanul dúsgazdag lett… és kiagyalt valami szörnyű bosszútervet! Ezt készíthették elő Csillaglány látogatásai a Holdon!… Most már tudtuk, hogy mit kell kérdeznünk egy titokzatos bennszülött császárról, aki a világ végén hatalmas szigetbirodalomban uralkodik, és félelmetes hatalom birtokába jutott…

Berci átveszi a szót, és sorolja a bizonyítékokat: – Elsősorban van egy lánya, akinek egyezik a kora, a neve, de még a haja színe is! Ilolo = fényes csillag! Azután…

De Kocsis professzor közbeszól:

– Ne bocsátkozzunk ismétlésekbe. Tény az, hogy megbizonyosodtunk: nyomára akadtunk azoknak, akiket keresünk! Már csak egyetlen lépés választ el tőlük… de merre lépjük azt az egyetlent?

– Meg kellett találnunk egy szigetet Óceániában! Gombostűt a szalmakazalban! Reménytelen vállalkozásnak tűnt.

Szíriusz kapitány tiltakozik:

– Hohó! Volt egy támaszpontotok. Talán megfeledkeztetek róla? A nyugati 140. délkör!

– Igen, a nyugati 140. délkör. Természetesen észben tartottuk, és ez volt az, utolsó kapaszkodó. Elhatároztuk, hogy megközelítjük. A hongkongi légitaxi nem vállalkozott a hosszú útra. Graviplánt béreltünk Manilán, és átugrottunk Tahiti szigetére.

Pierre elismeréssel szól:

– Jókora ugrás volt! Közben kiszámítottam a távolságot: közel 11 ezer kilométer!

Szíriusz kapitány Óceánia térképét vizsgálja.

– Úgy látom, hogy Tahitit pontosan a 150. délkör metszi. Tehát jócskán „megközelítettétek” a 140. délkört.

– Ez volt a célunk. Papeete, Tahiti fővárosa, az utolsó nagyváros, ahonnan kapcsolatot teremthettünk veletek és a világgal. Egyébként Tahitiról az idegenforgalmi propaganda azt állítja, hogy a világ legszebb szigete.

Liuna szólal meg a maga mélázó modorában: – Hatszáz évvel ezelőtt született egy kisfiú. Amikor felnőtt, tőzsdeügynök lett. Élete derekán megundorodott ocsmány foglalkozásától… elkezdett festeni. Világhírű művész lett. Tahitiban élt…

Berci fölényesen legyint.

– Ott is halt meg. Gauguin volt a neve. Láttuk a múzeumát Papeetében.

– Úgy? Szóval múzeumokban járkáltatok! Biztosan strandoltatok is!

Kocsis János nevetve védi fia „becsületét”: – Igenis strandoltunk, és járkáltunk múzeumokban, teaházakban, iskolákban, polinéz pálmakunyhókban, fehér vadászok és barna gyöngyhalászok tanyáján, templomban és halpiacon… mindenütt, ahol emberektől kérdezősködni lehetett. De senki nem mondott semmi célravezetőt.

Pinton is részt kér a vitából:

– Szóval ügybuzgón kutattatok… de közben jól éltetek!

Berci visszavág:

– Jól éltünk?!… Köszönöm az ilyen jó élést! Hiszen ott ficamodott ki a bokám!

Leonidában azonnal felébred az irgalmas nővér.

– Szegény fiacskám!… Mondd el, hogy történt.

– Tetszik tudni, Papeete kikötőjében hosszú kőmóló nyúlik be a korallzátony koszorúzta lagúnába. Innen indulnak apró bárkáikkal a gyöngyhalászok. Ezeket figyeltük. Itt léptem bele egy gonosz gödörbe. Iszonyú fájdalom hasított a bokámba, és menten leültem. Mozdulni sem tudtam. Persze csődület támadt. Édesapám megkért egy fiatal fiút, fusson el a kikötőparancsnokságra, ott biztosan van videfon, hívja a mentőket!… Félórába telt, amíg megérkeztek, elsősegélyben részesítettek, és beszállítottak a baleseti kórházba. Ott egy kedves, idős doktor bácsi vett kezelésbe. Emilio Calvi a neve, olasz származású, és fogyatékosan beszéli a világnyelvet… Most hallgassátok meg kificamodott bokám helyreigazításának hangképét. Tartsd az orrod, Csibész!… Úgy…

– Auuuu…

Itt kezdődik a felvétel.

„– Ne féljél, te fiú… érzéstelenítem el… nem fogja fájni!

(Ez doktor Calvi hangja.)

– Egy cseppet sem félek, doktor úr. Tessék csak csinálni nyugodtan.

– Vagy nagyszerű, bátor gyerek!… No még egy kicsi türelem… Most fogsz egy kicsi érezni… Készen vagyunk! Bravó! Bravissimo! Te fel sem szisszente! Nagyon bátran csinálta viselkedés!… Kérlek, mondjad te neved.

– Kocsis Bertalan.

– Furcsa név… ismerős név… Foglalkozás? Vagy diák?

– Holdmérnöki középiskolába járok.

– Holdmérnöki?… Érdekes van: holdmérnöki… Lakásod?…

– Hold. 28-as kupolaváros.

– Hogy… hogyan? Hogy te mondod? Hold?

– Igen. A Holdon lakom.

– Ott te lakol?… Kocsis Bertalan?… Én hallottam hírét egy fiúnak, neve Kocsis Berci.

– Én vagyok, Bertalan – Berci, ugyanaz becézve.

– Te vagy Kocsis Berci?!… De hiszen akkor én ismerek téged! Úgy értek, hogy a hangos magazinokból meg a televízorból. Tavaly az egész Óceánia összes sajtó rólatok áradoztál… Várjál csak, mondok: Szíriusz kapitány… és Pierre… és az a kisfiú, Pi… Pio…

– Pinton.

– Az, az, van Pinton! Aki megfagyta, lett dehibernálva, édesanyjával… Tudom! Conchita Ibanez!… És volt ottan még egy kislány, van piros haj neki…

– Liuna.

– Igen, Liuna!… Köszönök… Van csodálatos! Egészen csodálatos!… No és a kutya!

– Csibész a neve, ő is itt van. Csibész, bújj elő!… Köszönj!

– Vau… vau…

– Köszönök vissza, Csibész: vau… vau… Nem te becsapsz. Tudok, hogy műkutya vagy, roboter… De hiszen… de hiszen akkor ön van a te édesapa, a híres tudós: Kocsis János!

– Valóban, Kocsis János a nevem.

– Kocsis János professzor úr! Boldog vagyok, hagy megismerhette! Nahát, ha enyim feleség elmondom, hogy megint egy világhíresség találkoztam!… Lesz csodálkozás!

(Most figyeljétek édesapámat!)

– Találkozott egy másik világhírességgel is, doktor úr?

– Igen. De az nem jötte ide. Engem hívtak oda. Volt hallatlanul izgalmas! Körülbelül egy hét előtte hívtak engem kislányhoz. Kislány volt beteg. Gravitaxival jöttek értem. Tudod, micsoda a gravitaxi?

– Természetesen tudom. Mi is azzal utazunk.

– Én életemben először utazta gravitaxi. Repültünk keletre, mindig csak keletre, talán kétezer kilométer… Ott van egy sziget. Kiszálláskor bekötés enyém szemem. Nem bántottak, voltak nagyon udvarias… Bekötés, hogy én ne lássa, hol járok. A kötés kendőt csak bent a szobában levetni. Volt szalon, szépséges bútorzat, sok arany és selyem!… Ragyogta minden drágakő, és elefántcsont és kristály!… Fogadta egy férfi engem, kislány apja.

Bevezette hálószoba kislányhoz, aki feküdte ágyban mozdulatlan, mintha lenne halott.

(Hű, de megijedtem! Rákiáltottam a doktorra:) – Nem volt halott?

– Nem, nem volta meghalva, csak volt klinikai halálba. Sikerült őt visszacibálgatni életbe.

– Mi baja volt a kislánynak? Mi történt vele?

– Mondta apa, érte őt áramütés. Mondta, rázuhanta erősáramú kábel.

– Egészen biztos ön abban, hogy a kislány valóban áramütést szenvedett? Megállapította kétséget kizáróan?

– Igen, megállapította… azaz most, hogy mondja, nem is lenni olyan biztos… Akkor örültem, hogy megmentettem övé élet. De most mondok, lehetett akármilyen más energia, sokkolta őt meg, el volt vesztve eszmélete, égési nyomok is voltak testén… Három napig tartotta engem ott, kezelte kislány, aki gyógyulta szépen…

– Tudja a betege nevét, doktor úr?

– Igen, tudja… azaz hallotta én. Apja néha mondta neve… bennszülött volt a hangzása, talán polinéz… mindjárt jutja eszembe… Li… Lilo…

– Talán Ilolo.

– Az! Ilolo! Honnan te tudod, fiú?… Valóban volt név övé Ilolo!

– Őket keressük: Ilolót és az apját.

– Keresik? Miért?

– Hosszú elmondani. De tessék elhinni, a Holdról jöttünk, és az egész keleti féltekét felkutattuk, hogy rájuk akadjunk. Élethalál kérdése! Sok ember élete függ attól, hogy megtaláljuk-e őket! El fogjuk mondani…

– Nem kell elmondasz. Hiszek Kocsis Jánosnak, és segítek. Csak kérdezés tovább bátran!

– Az apa nevét is tetszett hallani?

– Nem. Apja neve egyszer sem hallottam. Mikor érkeztem oda, apa mondta, hogy ne haragudjak, nem árulhatja el neve. Azt láttam rajta, hogy nem volt tiszta európai… volta ő félvér. Sárgás volt övé bőr, és mongoloid övé arc. Volt ötven-hatvan év közte, és a haja volt megőszült. Adta nekem sok arany honorárium, és fejedelmi ellátás, és volt nagyon boldog, hogy leány megmentettem…

– Le tudná írni, doktor úr, milyen volt a sziget és a ház, amelyben laktak?

– Szigetből nem sok láttam. Nagy sziget, sok szikla, csupa szikla! Magas fennsíkba leszállt gép, volt kis légikikötő, tiszta kő és beton. És nem ház lakta, hanem inkább vár vagy erődítés, nagy épülettömbök és semmiféle ajtó és ablak. Hatalmas szürke falak és tornyok… Aztán bekötötték enyim szeme, és nem látta többé semmi…

– De a pilótát, aki a gravitaxit vezette, azt csak látta?!

– Igen, azt látta. Volt fajtiszta polinéz ember. De volt művelt. Jól beszélte világnyelv, sokkal jobban, mint én beszéli.

– És a légikikötőben látott embereket?

– Egyetlen embert látta. Ősz hajú, öreg, az is volt bennszülött, várt minket, ő kötötte be enyim szemem, ő vezette be engem épületbe, később ő szolgálta ki étkezés. Volt olyan, mint régen a lakájok.

– Milyen volt az ön vendégszobája?

– Volt egyszerű, puritán, de nagyon tiszta, csak szükséges bútor… nem volt ablak, sima, fehér falak. Kondicionált, jó levegő, kellemes, hűvös, forró vízzel és hideg vízzel fürdőszoba… csapból folyta édesvíz!

– A világítás?

– Igen, a világítás volt különös… Bizonyosan elektromos áram üzemelte, de nem izzótestek, nem csövek, hanem fényes, hideg lapok sugározta a fény… És az étkezés is volt egyszerű, de mindig volt friss… sok tej és gyümölcs és tengeri halak…

– Kérem, mondja el, hogy viselekedett Ilolo!

– Ilolo… van először eszméletlen… aztán térítettem magához… lett csendes és hallgatag… és szomorú. Három napig ápoltam, akkor mondtam apa neki: el kell menni, enyim betegek várnak. De mondok: visszajövök. Adtam orvosság. Ígértem, hogy két hét eltelte megnézem kislányt. Apa mondta: küld gravitaxi… és hálálkodta nagyon. Akkor engem hazahozta ide Papeete…”

Itt van vége a felvételnek.

A hallgatóság lelkes éljenzéssel és tapssal fejezi ki tetszését.

Majd a következő dicséretek hangzanak el: Szíriusz kapitány: „Nagyszerűen dolgoztatok. János! Tulajdonképpen megtaláltátok a fonál egyik végét. Most már csak fel kell gombolyítanunk!”

Pierre: „Mázlista vagy, Berci, hogy pontosan abba a lyukba léptél bele, és pontosan akkor, amikor kellett!”

Liuna: „A XXIII. században élt nagy kínai filozófus, Lao Szhi-ping szerint a szerencse nem vak. Nem véletlen, hogy a bátran, határozottan cselekvőket segíti. A nagy számok törvénye reá is vonatkozik.”

Pinton: „Azért ne feledkezzünk meg Csibész érdemeiről sem! Ő is ott volt.”

Liuna: „Csibész János bácsi műve! Csibész minden érdeme visszamutat az alkotójára!”

Leonida néni: „Túl sokat fecsegnek érdemről, alkotóról! Mondják meg, mit készülnek tenni! Hogyan mentik meg Csillagocskámat?… Akármit határoznak, elfogadom. Részt kérek belőle!”

– Derék dolog – zárja a sort a kapitány –, s mivel fonálgombolyítást tervezünk, szükségünk is lesz egy ilyen kitűnő, szakképzett hímzőszaktudósra, mint Leonida! Lesz dolga elég, ne féljen!

Liuna aggodalmas hangon kérdezi:

– De hol kezdjük el a gombolyítást?

– Melyik szállal?

Pinton azonnal rávágja:

– Természetesen azzal, amelyik ahhoz az olasz doktor bácsihoz vezet!

Szíriusz helyesel:

– A gyereknek igaza van. Calvi doktor nélkül egy lépéssel sem jutunk tovább.

– A pártunkra kell állítanunk – tanácsolja Pierre.

Berci kész javaslattal áll elő:

– Ezt a feladatot Szíriusz bácsinak kellene vállalnia. Emilio Calvi olyan nagy tisztelője, hogy vakon teljesítené bármilyen kérését.

Ismét Pinton jelentkezik.

– Bocsánat, de eszembe jutott: az lenne jó, ha Szíriusz bácsi meghívná a furcsa nevű doktor bácsit ide a Holdra!

Berci lelkesen felkiált:

– Nagyszerű! Ez a csöppség megint okosat mondott!

Pintont magával ragadja a lendület.

– Mondom tovább is! Felhívjuk videfonon, és én is beszélek vele!

– A terv egyre tetszetősebb – állapítja meg Kocsis professzor.

Pinton tovább üti a vasat.

– Ha apát megkérjük, biztosan elmegy érte a saját kis graviplánján, és elhozza!

Szíriusz nevet.

– Köszönjük, kisfiam. Pontosan így csináljuk. Pierre, hívd fel Roberto barátodat, kérd meg, hogy létesítsen kapcsolatot Tahitival. Hozza be nekünk Emilio Calvi orvost, Papeete… a száma?

– Midi 52-14…

Roberto arca mosolyog rájuk a videfon kis képernyőjéről.

– Kapcsolom Papeetét, beszéljetek!

Szíriusz kapitány áll a készülék elé.

– Képre kapcsolok, doktor úr.

És ugyanabban a pillanatban, amikor Hold Állam 28-as kupolavárosában, a XV. Lajos korabeli rokokó stílusban épített, agyoncifrázott „kéjlak” dolgozószobájában levő készülékben feltűnik egy kopaszodó, szemüveges, simára beretvált bácsi arca – innen 400 ezer kilométernyire, Papeete villanegyedében, egy szellős bungalóban a kopaszodó bácsi élő eredetije megdöbbenve bámulja saját videfonja képernyőjét, amelyről egy őszülő szakállú, komoly férfi tekint reá. Calvi doktor boldog izgalmában kiabálni kezd:

– Ne!… Ne szólja egy szót se!… Ismerem meg magát. Igen! Ismerem meg!… Ön van Viktor Szíriusz! Űrhajós-orvoskapitány!… Egészen bizonyos!… Micsoda megtiszteltetésben vagyok!

– Nekem öröm, hogy megismerhettem, doktor úr – hajt fejet udvariasan Szíriusz. – Kérni szeretnék öntől valamit.

Emilio Calvi arca felragyog.

– Tőlem kérni? Igazán?… Teljesítem! Teljesítem! Bianco megígérem, hogy teljesítve lesz!

Pinton suttogva kérdezi Liunától:

– Mi az a bianco?

– Pszt!… Ne zavard őket. Majd megmagyarázom..

Szíriusz kapitány kedvesen erőszakos: – Szaván fogom, doktor úr! Egyetlen kérésem van: látogasson meg engem a Holdon.

– Hogy… én a Holdon…önt?

A kis olasz orvos arcán kavarog a rémület és az elragadtatás.

Sokdioptriás szemüvege mögött pupillái ijedten összeszűkülnek, homlokára verítékcseppek ülnek, szája mosolyra húzódva megmered. Kis ideig beszélni se tud. Végre ki tudja nyögni: – Ezt… ezt komolyan mondta, kapitány?

– A legkomolyabban. És bírom is már az ígéretét: bianco! A neve után ítélve, ön olasz származású, bizonyára jól beszél olaszul, tehát tudnia kell, mit jelent a bianco!

Pinton türelmetlenkedik:

– Most már igazán mondd meg, mit jelent!

Liuna sebesen magyarázza:

– Bianco olasz szó, azt jelenti: üres, kitöltetlen. Bianco aláírás a legteljesebb bizalom jele: kitöltetlenül aláírt kötelezvény.

– Értem, köszönöm.

És azonnal buzgólkodni kezd. Átbújik Szíriusz kapitány hóna alatt, a videfon elé furakodik, és mint a Négyek Tanácsának teljes jogú tagja átveszi az irányítást.

– Doktor bácsi! Kitöltetlenül alá tetszett írni a kötelezvényt, ezt visszacsinálni nem lehet. Most már el kell jönnie! Nem tehet mást!

Calvi doktor szíve megmelegszik, amint nézi a csöppnyi gyermeket.

– Te a kis Pinton vagy, ugye?

– Igen, Pinton Casteiro vagyok.

– Van igazad, Pinton. Bianco aláírtam a kötelezvényt, állnom kell a szavamat, valóban nem tehetek mást. És mennék is boldogan… de vannak akadályok. Első akadály van: mit szól hozzá enyim feleség?… Második akadály: még soha nem utazta én az űrben… Van harmadik akadály: nem tudni, miért meghív éppen engem Szíriusz kapitány.

– Doktor bácsi! Mind a három akadályt elhárítjuk. Az első: doktor néninek nem kell megmondani, hogy a Holdra jön. Édesapám megy doktor bácsiért. Pár óra alatt elhozza, másnap visszaviszi. Ennyi időt valamelyik szomszéd szigeten bármelyik betegénél eltölthet. Igazam van?

– Igen, igen .. van igazad, fiacskám. Hány éves vagy te?

– Tíz… de abból öt évet hibernálva töltöttem.

– Tehát eszedet tiédet csak öt éve használod!… és engem csábítasz bűnre, hazugságra. Milyen férj te leszel?!…[Pinton Casteiro harmincéves korában, 2501-ben nősült meg. Felesége Francesca Marini korzikai származású neves csillagász volt. Ötven évig éltek harmonikus, boldog házasságban. 2551. szeptember 5-én egyszerre, együtt haltak meg. Utasai voltak a Vega-XV nevű űrhajónak, amelyet a 117/8-as Prokyon-zónában ismeretlen idegen lények pusztítottak el]

– Ezt tessék csak rám bízni. De menjünk tovább! Az űrben utazni irtó jó. Én már sokszor utaztam. Ne tessék félni! Édesapám a világ legjobb űrpilótája. Egy kis virágoskertecskében úgy száll fel és úgy száll le, hogy egyetlen virágsziromnak nem esik bántódása… A harmadik kérdésre, hogy miért hívta meg Szíriusz bácsi Calvi bácsit, válaszolni tudok. Azért, hogy egy borzasztóan fontos ügyben, amitől sok ember élete függ, a segítségét kérje… És még valamit mondok: ha nem tetszik akarni hazudni a felesége néninek, tessék tőle elkéredzkedni!

– Bravó! Bravó! Bravissimo! Pintonkám, ez a helyes beszéd! Engedelmeskedem neked!

– Örömmel hallom, doktor úr – veszi vissza a szót Szíriusz kapitány. – Közben Kocsis János barátom már beszélt Perez Castéiróval. Holnap reggel indul a graviplánjával, négy-négy és fél óra alatt ér Tahitiba. Estére már itt lehetnek. A fogkeféjén kívül nem kell hoznia semmit!… Szeretettel várjuk!

Emilio Calvi játékosan tiszteleg.

– Rendben van, kapitány! Rajtam nem fog múlni a dolog! Megígértem: megyek!

Körülülik a nagy ebédlőasztalt. Elfogyasztották Leonida néni ünnepi ebédjét, sűrűn koccintgattak vendégük, új barátjuk egészségére, Helga asszony narancsai is ott pompáznak már a gyümölcsöstálon, amikor Szíriusz kapitány szólásra emelkedik.

– Kedves Emilio!… Mert ezután már csak így hívlak….

– Köszönök, vagyok nagyon megtisztelve.

– Átestél az ismerkedésen, megmutattuk neked kis birodalmunkat, a 23-as kupolavárost…

Pinton közbekotyog:

– …mert többre nem volt időnk!

– Úgy van, mert többre nem volt időnk. Elmondtuk alaposan részletezve Csillaglány szereplését a Holdon, nem lettél beteg Leonida szoljankalevesétől, töltött tökjétől, blincsikijétől… itt az ideje, hogy megtudd, mit kérünk tőled!

A kis olasz felugrik.

– Bianco! Bianco!

Kocsis János óva inti őt:

– Könnyelmű ember vagy, doki. Lehet, hogy a bőrödet viszed vásárra.

– Akkor is bianco! Amit a ti bőrötök kibírja, azt enyim is kibírja. Amiben ti vagytok benne, én is vagyok benne!

Felharsan erre a Négyek Tanácsa lelkes éljenzése.

– Éljen Emilio bácsi! Éljen!

Calvi doktor kipirul.

– Segítek, amit tudok. Mi állunk a jó oldalon. Az az ember… Mi is neki neve?

– Hoi-To.

– Köszönök… Hoi-To… ki tudja, mit ellenetek tervez! Talán az egész emberiség ellen! Le kell őt leplez! Meg kell akadályoz!… És azt a kedves kislányt megment! Elhozni onnan a veszedelemtől!… Tudom is, mit csinálom! Kislány apjának mondtam, hogy két hét elmúlva újra kell látnom beteget. Ő küld értem gravitaxi…

Liuna remekmívű agyában ugyancsak szorgoskodnak a szürke agysejtecskék. Pillanatok alatt elkészül a terve.

– Emilio bácsi! Tessék úgy intézni a dolgot, hogy egyedül maradhasson Csillagocskával. Mondja azt, hogy le kell neki egészen vetkőznie, és szégyelli magát…

– Jó ötlet! – veszi át a szellemi stafétabotot Szíriusz kapitány. – Ha ez sikerül, súgd meg neki, hogy érte megyünk. És kérdezd meg tőle a sziget nevét!

– Értek minden, teljesítek minden. Most megyek haza. Gravitaxi jön értem három nap múlva… hétfő, kedd, szerda. Visz kislányhoz. Csütörtök jövök vissza. Péntek videfonálok nektek ide a Holdra.

Péntek.

– Nem tudtam, hogy ma nagygyűlést tart a Négyek Tanácsa, és éppen minálunk – tréfálkozik Leonida néni –, különben készítettem volna tejszínhabos kakaót, sütöttem volna kalácsot.

– Nem lehet minket becsapni! – rikkant jókedvűen Berci, aki a finom ételek és italok lelkes barátja. – Látom, ki vannak készítve a csészék, és érzem a friss kalács csodálatos illatát!

– Te szemfüles éhenkórász, hát mindent észre veszel! Na, üljetek le, azonnal behozom… De mondjátok meg lelketekre, miért jöttetek így testületileg és egyszerre? Talán történt valami?

Liuna szemrehányóan néz a kedves öregasszonyra.

– Leonida néni!… Hiszen péntek van!

– Jó, jó, tudom, hogy péntek, van. Szerencsétlen nap…

– Reméljük, hogy ma szerencsés péntek lesz! Hát nem tetszik emlékezni?… Ma videfonál Calvi doktor!

– Ó, ó! Rövid eszem, hova teszem!… Hát vénül az ember, hiába!.. .Pedig fel is írtam a konyhanaptárba: péntek, jönnek a gyerekek! Na, hozom az uzsonnát….

– Ne hozza! Majd utána isszák meg. – Szíriusz kapitány lépett be e szavakkal a szobába. – Roberto jelezte, hogy hamarosan kapcsolja Papeetét. Gyertek be hozzám… maga is, Leonida!

Nem kell kétszer mondani. Elfoglalják szokásos helyüket, ki párnán, ki szőnyegen, ki a karosszék támláján, és megbűvölten figyelik a videfont. Az egyelőre hallgat…

Leonida néni megkérdezi:

– A professzor mért nincs itt?

– Édesapámnak haza kellett mennie, valami fontos ügye adódott az egyetemen. Azt ígérte, hogy holnapután visszajön…

Kicsi haranghangok!

– Pszt!… A videfon!

Roberto jelentkezik:

– Kapcsolom Papeetét.

Sípoló a hang, életlen a kép, de ő az! Calvi doktor!

– Vagyok Emilio bácsi!

– Itt Szíriusz… Pontos vagy, Emilio! Remélem, jó hírt mondasz… Itt vagyunk valamennyien.

– Nagyon jó hír mondok! Ilolo van makkegészséges. Üzenet átadva… Ilolo majdnem kibújta örömében bőréből! Várja titeket, de kéri, legyetek nagyon óvatosak. Megpróbál még tájékoztatni, fog üzenni tinéktek, addig nem csinálni semmi! A sziget van Marquises-szigetcsoport benne, övé neve Nuku-Hiva…

– Szegény kislányom… – sápítozik Leonida – végre tudjuk, hol tartják rabságban!… Nuku-Hiva… de ronda név!

Lenhajú Ainónál, Hold Állam főkönyvtárosánál tartják a megbeszélést.

– Nuku-Hiva a Marquises-szigetcsoport legnagyobb szigete… – Aino asszony tart beszámolót. – Alaposan utánakeresgéltem. Marquises közigazgatásilag Ausztrália államhoz tartozik. Az Egyetemes világlexikon azt mondja róla: 2360-ig mintegy 15 szigetén tízezer ember élt, fajilag tiszta polinézok. Kókuszdiót, kávét, vaníliát termeltek. 2360 nyarán a pontos dátumot nem ismerjük vulkánkitörések a szigetek nagy részét megsemmisítették. Mindössze három sziget élte túl a katasztrófát: Nuku-Hiva, Hiva-Oa és Eiao. Az életben maradt lakosság Eiao szigetén telepedett le. Számuk 2470-ben 1800.

Viktor Szíriusz úgy véli, hogy az itt élő bennszülöttek választhatták uralkodójukká Hoi-Tót. Ki tudja, milyen ezerágú, bonyolult örökösödési törvény alapján.

Pierre vitatkozni kezd:

– Mindez csak lehet, de nem bizonyos. Valahogy nem illik a képbe a váratlanul jött iszonyú gazdagság. Ha voltak is arany- és gyémántkincsek, a szigeteket elsüllyesztő nagy világrengés azokat minden bizonnyal megsemmisítette.

– Vagy feltárta.

Ezt a kurta megjegyzést Aino asszony tette. Rácsodálkoznak.

Ő azonban felmutat egy kis, kopott könyvecskét.

– Polinéziai népmesék. Van közöttük egy, amelyik a nagy Poukapouka istenről szól. Ez különösen érdekes. Egy részletét felolvasom: „Először jött a Nagy Morgás, azután jöttek a Sodró Hullámok. Fejüket habtaraj takarta. Majd következtek a Nagy Kövér Fekete Felhők, fekete eső hullott belőlük. Legutoljára megjelent Poukapouka Isten. Fejéből lángot lövellt, mely kápráztató vörös fénnyel vonta be a Nagy Kövér Felhőket, testén izzó vérpatak csurgott alá, s felégetett mindent, mi útját állta. Hegycsúcsok repültek levegőbe, Óriási Sziklák süllyedtek el, öreg Barázdált Falak omlottak alá. Barlangpalota nyílt meg, feltárva kincseit: aranyat, ékszert, gyémántot! Poukapouka Isten jóságos volt barna népéhez…”

Kocsis professzor reagál a példamesére.

– Előfordulhatott, hogy régi földmozgások betemetett barlangjait egy újabb vulkanikus földlökés feltárta, ismét láthatóvá tette. Ezek között lehetett kincsesbarlang is. E tájon évszázadokig virult a kalózkodás. Meséltem nektek egy aranykehelyről, mely Hoi-To tulajdona volt…

Pierre készséggel elismeri:

– Igen… meggyőztetek. Így is történhetett…

Liuna sóhajtozik:

– De jó volna már biztosat tudni! Csak telnek a napok, s közben Csillagocska élete veszélyben forog. Mikor indulunk a kiszabadítására?

– Bocsássatok meg, amiért véleményt nyilvánítok – kezdte mondókáját Lenhajú Aino –, holott nem ismerem a történteket olyan alaposan, mélyrehatóan, mint ti, de azt hiszem, nem ilyen egyszerű a kérdés. Ezt a kis Ilolót nagyon szeretem, bájos, értékes ember. De nem csak az ő kiszabadításáról van szó. Ha jól informáltak, az a manilai tudós, az a Hoi-To, ismeretlen és félelmetes hatalommal rendelkezik. Gyűlölködő, talán nem is épeszű… talán az emberiség léte ellen tör. Képzeljétek, ha valamilyen csellel megjelentek Nuku-Hiva szigetén, és megszöktetitek vagy elraboljátok a lányát, haragjában mit fog tenni?!… Ugye félelmetes elgondolni is?

– Igazad van, Aino. Nem ismerjük, csak sejtjük Hoi-To erejét.

Az a kevés, amit eddig kimutatott belőle, földi mértékkel alig mérhető. Meggondolatlanul nem zúdíthatjuk a Világállamra Hoi-To gyűlöletét… Ha majd a tervezgetést a tettek váltják fel, elsőnek, valamilyen útonmódon, őt kell ártalmatlanná tennünk!…

Adam Renard lakásán megszólal a videfon jelzőharangja. Helga asszony éppen A füge termesztése a Holdon című értekezését írja. Átszól a másik szobába a fiának: – Pierre! Légy szíves, nézd meg, ki keres. Ha nem nagyon fontos, később visszahívom.

– Igenis, édesanyám! – ugrik az udvarias fiú, és felveszi a videfon beszélőjét. – Adam Renard lakása.

Kellemes női hang jelentkezik:

– Itt a Manilai Videfon Központ. Emilio Calvi főorvos úr megbízásából egy hangszalagot játszom be önöknek, ha kívánják.

Pierret elkapja valami tevékeny, lázas izgalom.

– Kívánjuk, természetesen kívánjuk! Csak egy perc türelmet kérek, szeretném magnóra venni. Bekapcsolom a készüléket!

A központ udvariasan visszaszól:

– Tessék nyugodtan előkészíteni mindent. Pontosan három perc múlva kezdem az adást.

Pierre villámgyorsan kapcsol… a magnó már felvételre kész… aztán átugrik édesanyja dolgozószobájába: – Anyu! Szenzációs újság! Calvi doktor… tudod, az a papeetei orvos, aki Ilolót kezeli, valami magnóüzenetet küld videfonon!… Hagyd a fügéidet, gyere, hallgasd te is!

Az izgalom Helga asszonyra is átragad.

– Megyek azonnal!… Kár, hogy nincs itthon apád. Szíriusz kapitányt kellene felhívni…

– Nincs már rá időnk… a videfon!

– Itt a Manilai Videfon Központ. Lejátszom a hangszalagot. Ötös… négyes… hármas… kettes… egyes… zéró…

És megszólal a hangszóróból Csillaglány!

„Ilolo vagyok, ti Csillagocskának neveztetek. Betegnek tettettem magam, ezért még egyszer meglátogatott Calvi doktor. Ő viszi el ezt a hangszalagot. Eljuttatja hozzátok. Segítségért könyörgök. Segítsetek rajtam és apámon! Ő a világ legzseniálisabb tudósa, de sajnos beteg, nem épelméjű. Félelmetes hatalommal rendelkezik, iszonyú fegyver van a birtokában. Percek alatt az egész Földet, Holdastul, mindenestül fel tudná perzselni!… Apámat ártalmatlanná kell tenni, meg kell gyógyítani… Legyetek nagyon óvatosak! Minden vasárnapon az erőművek és a sugárzó erődök teljes személyzete – 77 mérnök és technikus – Eiao szigetére látogat a családjához. Ilyenkor kettesben maradok apával. Éjjel leszállhattok a sziget északi csúcsán, de csakis zajtalan géppel. A légikikötőt irányfények jelzik… Vége.”

A manilai videoközpont alkalmazottja kedvesen csicsereg: – Kívánják még egyszer hallani?

Pierre komoran válaszol:

– Köszönjük: nem. Felvettük.

Néhány perc múlva megérkezik Szíriusz kapitány, Kocsis professzor, Perez Casteiro, Roberto Namora, előkerül Berci, Liuna és Pinton, majd kissé megkésve Lenhajú. Aino és Leonida néni is. Szóval együtt van mindenki. Pierre lejátssza nekik Ilolo üzenetét…

Utána mélységes, fekete csend…

Majd Liuna suttog… alig hallani:

Beteltek az idők! Halott a Föld örökre,

egy zokogásba fúlt halálhörgés után!

Sötét, visszhangtalan, szélcsendes éjszakán

lebeg, mint puszta roncs, némaság van körötte…

[Jules Laforgue Gyászinduló a Föld halálára]

Pinton megkérdezi:

– Ezt is te írtad?

– Nem. Hatszáz évvel ezelőtt egy dél-amerikai költő.

Pierre méltatlankodik:

– Li, kérlek, te a legdrámaibb pillanatokban előráncigálsz egyegy verset, csak hogy fitogtasd irodalmi jártasságodat! Egyéb se hiányzik nekünk! Halott a Föld!…

Helga asszony a kislány védelmére kel: – Fiam, ne bántsd. Liunát! Nagy bajban mindenki másképp reagál. Az ő érzékeny lelkében megjelenik egy költemény néhány sora, ami nagyon is ide illik… én viszont egyszerűen megrettentem. Erőművek!… Sugárzó erődök!… Leszállni éjjel, zajtalan géppel a pokol szikláira!… És annak az embernek iszonyú fegyver van a birtokában!… Édes gyermekeim, mibe keveredtetek?!… Szíriusz kapitány! Igaz lehet mindez?!… Mi itt békében élünk, ananászt nemesítünk, termővé varázsoljuk a Hóidat, és akkor ránk törhet szörnyű sugarával egy… egy őrült?!.. .

Viktor Szíriusz igyekszik megnyugtatni a felzaklatott asszonyt.

– Szerencsénkre „belekeveredtünk” a dologba, talán idejében… és meg tudjuk akadályozni a rémtettet.

Helga Renard riadtan tiltakozik:

– Megakadályozni?!… A fiamat nem engedem! A gyerekeket nem engedem! Nem vehetnek részt ebben a szörnyűségben !

Pierre bátran védi a maga igazát:

– De anyu!… Ez a mi ügyünk! Ezt mi derítettük fel! A végén nem maradhatunk ki belőle!

Az asszony egyre izgatottabb.

– Ezt már sokszor hallottam! Mindig ezt mondjátok: „A mi ügyünk! Nem maradhatunk ki belőle!…” És egyszer majd nem jösztök vissza!

– Jaj, Helga néni! Miket tetszik beszélni! – Ezt Liuna mondja. – Hiszen a tervezett akció teljesen veszélytelen!

– Tervezett akció… és veszélytelen?! Szíriusz kapitány! Igaz ez? Terveznek valamilyen akciót, és az veszélytelen?

– Nem, nem igaz. Nagyon is veszélyes. Életveszélyes. De a gyerekeknek igazuk van: ez az ő ügyük, joguk van jelen lenni, amikor megkíséreljük elhárítani a bajt. Bízom benne, hogy sikerülni fog, és megígérem, hogy ha velünk jönnek, nagyon vigyázunk rájuk.

Pinton határozottan kijelenti:

– Én is megyek!

Berci letorkolja:

– Maradj csöndben, csöppség! Az akció nem gyereknek és nem lánynak való. Te és Liuna szépen itthon maradtok. De kárpótlásul kaptok egy rendkívül fontos feladatot. Roberto Hírköz intézetében székeltek majd, és tartani fogjátok velünk a rádiókapcsolatot. Minden percünkről beszámolunk, ígérem.

Pinton tiszteleg.

– Rendben van, elfogadom a megbízatást!

Liuna mosolyog.

– Természetesen én is elfogadom. Eszem ágában sem volt veletek menni.

Helga asszony látja, hogy a félelmesnek ígérkezett akció kezd játékká zsugorodni.

– Drága gyermekeim, ti úgy osztozkodtok a graviplán ülőhelyein, mintha sétarepülésre készülnétek. Hogy ki megy, ki marad, azt Szíriusz kapitány, Kocsis professzor és Perez Casteiro fogja eldönteni…

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben vakítóan csillog a sima, végtelen víztükör

Martim Gomes kormányzó fogadja öreg barátját.

– Viktor, Viktor, mibe akarsz belesodorni?! Azt kívánod, hogy ne jelentsem a Világkormánynak a dolgot. Bízzak mindent rátok: egy graviplánra, három felnőttre, két fiatal fiúra és egy kiskutyára!… Ha csak a fele igaz annak, amit feltételeztek, olyan veszély fenyegeti a Földet, amilyen még soha! Legalább száz szupergraviplánnak kellene részt vennie egy koncentrikus támadásban nem volna szabad semmit sem kockáztatnunk!

Szíriusz kapitány határozottan, keményen válaszol: – Ez lenne a legszörnyűbb, legoktalanabb kockázatvállalás. Hoi-To egy ekkora felvonulást biztosan megneszelne, fogadna minket, és irgalmatlanul elpusztítaná valamennyi szupergraviplánunkat! Higgyél nekem, Martim! Akciónkat gondosan előkészítettük, mindenre számítottunk, a legteljesebb titokban tartottuk, és Ilolo velünk van. Bízom abban, hogy meglepjük Hoi-Tót. Elfogjuk, ártalmatlanná tesszük, semlegesítjük birtokba vesszük, és az emberiség javára fordítjuk Nuku-Hiva félelmetes energiamennyiségét. Ha tervünk mégis csődöt mondana, mozgósíthatod a Világállam teljes fegyveres erejét. Elszenesedett tetemeinket hozzátok haza a Holdra…

A kormányzó döbbenten bámulja barátját, azután rájön, hogy Szíriusz kapitány „viccelt.”

– Félelmetes a humorod, Viktor!… Na, nem bánom, vállalom a felelősséget. Szabad kezet kaptok. Azt teszitek, amit akartok. De…

Berci türelmetlenkedik.

– Tessék tovább mesélni, Szíriusz bácsi! Hogyan folytatta a kormányzó? Úgy kezdte, hogy de…

– Úgy folytatta: de a gyermekeket nem vihetitek magatokkal. Ez kormányzói parancs!

Derült égből villámcsapás! A Négyek Tanácsa dermedten hallgat. Végre Liuna tárgyilagosan megszólal: – Pinton és én nem is akartunk részt venni az akcióban. Vállaltuk volna a holdi kapcsolattartást. De Pierre és Berci kizárása nem sportszerű! Fellebbezni fogunk.

Pierre elkeseredetten felnevet.

– Kihez? Nem mondanád meg?… Most nem fellebbezhetsz a kormányzóhoz! Legfeljebb Szent Leonidához?!

Liuna belátja: valóban nincsen fellebbviteli fórum.

Berci – ölében a műpulival – hosszasan hallgat. Csibész selymes szőrét simogatja, fülét vakargatja… aztán megvonja vállát.

– Ha nem, hát nem – mondja bárányszelíden –, a kormányzó bácsinak igaza van. Ebben a rajtaütéses támadásban minden megtörténhet. – Leteszi Csibészt a padlót borító szőnyegre. A kiskutya azonnal Szíriusz bácsi heverője alá bújik.

– Na, én el is megyek. Ti nem jösztök?

Pinton azonnal jelentkezik: – Én igen.

Liuna is csatlakozik: – Igazad van. Ha nincs az akcióhoz közünk, miért maradjak!

Pierre nem mozdul.

– Nagyon csodálkozom rajtad, te híres Kocsis Berci, hogy ilyen gerinctelenül lemondasz, és nem harcolsz a jogaidért!

– Széllel szemben? Ugyan minek?!… Gyere inkább te is. Itt nincs semmi keresnivalónk!

Pierre megdöbbenve észleli magán, hogy szót fogad a barátjának. Feláll, illedelmesen köszön, és távozik.

A szobában hárman maradnak: Szíriusz kapitány, Kocsis professzor és Perez Casteiro. Most Leonida lép be, megrakott tálcával.

– Egy kis villásreggelit hoztam… – Meghökkenve néz körül. – Hol vannak a gyerekek?

Kocsis professzor adja meg a választ: – Megsértődtek, faképnél hagytak bennünket.

– Megsértődtek?… Gyerekek a felnőttekre?!… Ki hallott ilyet!… Próbáltam volna „megsértődni” lánykoromban kaptam volna az apámtól!… Most mi lesz ezzel a rengeteg finom, zaftos virslivel?

Szíriusz kapitány csitítja méltatlankodó házvezetőnőjét: – Hagyja csak itt, majd mi hárman megesszük.

– Maguk hárman?! Kötve hiszem. De hát csak tessék! Váljék egészségükre!

Aznap este Liuna szerényen meghúzta a harangocskát Szíriusz kapitány háza kapuján. Leonida nyit ajtót.

– Te vagy az, kislányom? Viktor Szíriusz nincs itthon. Elmentek együtt, mindhárman: a professzor és Pinton apukája meg a gazdám. Súgtak-búgtak egész nap!

– Nem baj, Leonida néni, csak Csibészért jöttem. Délelőtt, amikor mi távoztunk, ő itt maradt.

– Csibész? Nem is láttam… Na gyere, keressük meg!

Könnyen megtalálják. A műpuli Szíriusz kapitány hatalmas karosszékében ül, és boldogan csóválja a farkát.

– Itt van a kis huncut! Nézd, hogy örül neked.

– Csibész! Ide hozzám! – parancsolja Liuna, és a kutya már repül is az ölébe.

– Sajnálom, hogy délelőtt nem vártátok meg a virslit… Azt mondta Viktor Szíriusz, hogy megsértődtetek.

– Ó, dehogy! Szíriusz bácsi félreértette a helyzetet. Nekik nagyon fontos megbeszélnivalójuk volt, amihez semmi közünk. Ezért illedelmesen eltávoztunk…

Csibész Pierre ágyán fekszik. Pár perce hozta haza Liuna.

– Most, hogy együtt vagyunk mind a négyen, talán leszel szíves és megmagyarázod délelőtti furcsa viselkedésedet! – fordul Pierre Bercihez. – Talán megijedtél? Inadba szállt a bátorság? Lemondtál Csillagocska megmentéséről?!… Díszes alak vagy!

Berci helyett Liuna válaszol:

– Ne beszélj butaságokat, Pierre! Berci viselkedett valaha is gyáván? Inkább az jellemző rá, hogy meggondolatlanul merész. Sokszor az érzelmei befolyásolják, és nem az esze!

– Eddig én is ezt hittem… de ahogy ma meghunyászkodott, az minden volt, csak nem bátorság!

Liuna gúnyosan mosolyog.

– Valóban nem volt bátorság… okosság volt. Csak te nem vetted észre. Berci nem akart könyörögni, nem akart vitatkozni, mert Berci tervez valamit… Nyisd már ki a szád, te málé! Jól mondom?…

Berci keleti udvariassággal mélyen meghajol Liuna előtt.

– Selamat helalyr, Merni! [Jó napot, úrnőm (maláj)] Fogadja csodálatomat!… Logikája éles, mint a dzsungelkés!

Pierre dühbe gurul.

– Ide figyelj, te hős magyar! Lehet, hogy tévedtem, és nem vagy gyáva. De szemtelen annál inkább! Hagyd abba ezt az óceániai bohóckodást, és mondd meg világosan, mit. tervezel.

– Légy nyugodt, idejében megtudod. Előbb hallgassuk meg Csibész tájékoztatóját.

Pierre elámul.

– Te… te Csibészt… tudatosan… hírszerzési céllal…

– Bizony, tudatosan, hírszerzési céllal hagytam ott Szíriusz bácsi lakásán. Miközben simogattam: vételre állítottam, aztán beküldtem a kapitány heverője alá.

Pinton tapsol örömében.

– Berci! Ezt ügyesen csináltad!… Akkor most megtudhatjuk, miben állapodtak meg apáék!…

Megtudták. A felvételen Kocsis professzor kezdte a beszélgetést:

– Sajnálom a gyerekeket. Én a fiamat szívesen magammai vinném. Hasznát vennénk útközben.

– Nekem Pierre kimondottan hiányozni fog. Jobb híradós, mint én vagyok.

(Pinton lelkesen kiabál: „Hallod, mit mondott az apu!” Pierre savanyú arcot vág: „Erkölcsi diadal. Köszönöm, nem erre vágyom.”)

– Mi a véleményed, Viktor?

– Ugyanaz, mint a tiéd, János. Ha időnk engedné, kiállnék a fiúk mellett, meggyőzném a kormányzót. Erre azonban gondolni sem szabad. A veszély óriási! És vasárnapig már csak négy napunk van! Éjjel-nappal készülődnünk kell. Még egy hetet nem várhatunk, ki tudja, hogy az az őrült mit cselekszik?!… De mi a véleményed a fiadról?

– Elég különösen viselkedett. Gyanúsan szelíd volt. Nem ilyennek ismerem.

– Én sem. Remélem, nem tervez valami őrültséget. Például azt, hogy graviplánt szerez, és megelőz minket!

– A Holdon ilyen nagy teljesítményű, csillagjáratú S-graviplán most csak egy van, a Pénelopé. Testvérgépét, az Aphroditét szervizbe vitték. Üzemképtelen. A Pénelopénak nem férkőzhet a közelébe senki. A 8-as űrkikötőben őrzik.

(Liuna felkiált: „Ayam Kiti!” Berci bólint: „Igen, Ayam Kiti…”)

– Azt hiszem, Viktor, nyugodtak lehetünk, a te híres barátaid, köztük a fiam is, nem zavarhatják meg terveinket. És bevallom őszintén, örülök, hogy a Holdon maradnak biztonságban. Féltem és szeretem őket…

(„Drága János bácsi! Mi is szeretünk téged!” – ez Liuna vallomása.)

– Akkor térjünk a tárgyra! Az akció parancsnoka természetesen te leszel, János.

– Vállalom.

– Pilótánk pedig Perez Casteiro. Perez barátom, a Pénelopét te ismered legjobban.

– Rendben van.

– Én szükség esetén a fegyvereket kezelem. Támadok vagy védekezem.

– Támadó fegyvereket nem viszünk! Védekeznünk azonban kell. Elsősorban Casteiro elektromos erőterére gondolok.

– Ezt a gondolatodat gyorsan vesd el, Viktor. Az én erőterem aligha nyújt védelmet Hoi-To félelmetes erejű sugaraival szemben. Ha itt lenne az a piros hajú, okos kislány, azt kérdezné: „Csúzliva megyünk Napóleon ágyúi ellen?!”

(„Ezt kérdeznéd, igazán? – kíváncsiskodik Pinton. – Li kedves, ki volt az a Napóleon?” „Maradj csendben, figyelj!”)

– Mit szólsz ehhez, János? Elektrodinamikában te vagy szaktekintély!

– Casteirónak igaza van. De nézzük csak, milyen lehetőségünk marad?… Szerintem kétféle módszerrel próbálkozhatunk, ősi, nyers erővel: azaz meglepjük, lefogjuk, megkötözzük azt az embert, mielőtt csodafegyverei valamelyikével megsemmisítene minket Ez az egyik. A másik módszer: a lézerrács.

– Lézerrács? Az micsoda? Hallottál már erről, Viktor?

– Hallottam, Perez. A lézerrács Kocsis János új talámánya. Ez a masina egy tetszőleges magassági pontból lézersugarak alkotta, sűrű lézerrácsot bocsát ki magából a talaj irányába. Ily módon izzó lézerkúp keletkezik, amelyen senki és semmi át nem hatolhat. A rács porrá égetné. Ezzel egy személyt vagy kisebb csoportot a másodperc törtrésze alatt el lehet fogni. Az egész készülék nem nagyobb, mint egy közepes kézibőrönd. Energiaforrását magában hordja… Jól mondtam, János?

– Kitűnően. Legfeljebb azzal egészítem ki, hogy eddig csupán két mintapéldány készült belőle. Egy-egy lézerketrec üzemideje két óra.

– Viszünk tehát két lézerketrecet. Továbbá: felderítés céljábol egy repülő „bogarat”, 100 méter mikrovezetékkel.

(Pinton kíváncsi: Mi az a repülő bogár? Pierre gyorsan megmagyarázza: Egy akkora mikrofon, mint egy légynek a feje… persze te életedben még legyet sem láttál! Na, a repülő bogár, mondjuk, 2 milliméter átmérőjű pici korong, távirányítással repülni is tud. Vezetéke 0,01 milliméter, azaz egy szőke hajszálnál tízszer vékonyabb. 20 méter távolságig érzékel.)

– A Pénelopé menet közben élesen sivít. Ezzel célunkat észrevétlenül megközelíteni képtelenség.

– Perez, a zajszintjét nem tudnád csökkenteni?

– Sajnos nem. De magunkkal vihetünk egy háromszemélyes kis mentő koleoptert. Ez teljesen zajtalanul száll fel és le. Miközben a Pénelopé mint bázis stacionárius relatív mozdulatlanságban, kellő messzeségben a Földtől hátvédünk marad, mi a koleopterral tökéletesen hangtalanul kiköthetünk a szigeten.

(Liuna bevallja: „Ez a stacionárius relatív mozdulatlanság sok nekem. Megmagyarázzátok, hogy mit jelent?” Pierre vállalkozik rá: „De csak később. Most hallgassuk Csibészt!”)

– A koleopter már a graviplánban van?

– Nem. Szombat estére készülnek el kötelező felülvizsgálatával. Ez olyan rutinellenőrzés. Szombaton éjjel a főszerelő átviszi a 8-as űrkikötőbe, és beállítja a Pénelopé hátsó raktárterébe. Annak fedélrésze nyitható, onnan a koleopter stratolhat.

– Akkor hát minden rendben van. Vasárnap reggel indulhatunk!…

Pierre bűntudattal, becsülettel belenéz Berci bogárfekete szemébe.

– Ne haragudj… nem voltam eszemnél. Szégyellem magamat… Bocsáss meg!

– Nem történt semmi, Pierre-kém. Most csak az a kérdés, hogy…

A fiú izgatottan barátja szavába vág: – Ne folytasd, kérlek! Természetesen mindenben benne vagyok! Elfogadom a tervedet, azaz szombaton éjjel elrejtőzünk a koleopterban! És azután lesz, ami lesz!…

Liuna megdicséri Pierret:

– No lám, tudsz te okosan is viselkedni. Most itt az alkalom, hogy elmagyarázd, mi is az a stacionárius relatív mozdulatlanság.

– Kérlek, roppant egyszerű! Ha egy Föld körül mozgó testet (ez esetben a graviplánt) oly módon állítunk be, hogy annak mozgási iránya megegyezik a Föld forgási irányával, sebessége pedig a Föld forgási sebességével, akkor az a test a Földhöz viszonyítva állandóan egy helyben állni látszik. Ez a stacionárius állapot.

– Valóban roppant egyszerű – nyugtázza a választ Liuna –, bár egy kicsit még gondolkoznom kell rajta… No de térjünk vissza témánkhoz. Szerencsénk, hogy a Pénelopé éppen a 8-as űrkikötőből indul. Ugyanis Ayam Kiti…

– Stop! Megállás! – rendelkezik Berci. – Ayam Kitit nem keverjük bele a dologba. Ha kitudódnék, derékba törne a pályája. Fog ez menni nélküle is! Első feladatunk kinyomozni, hol tárolják jelenleg a koleoptert.

Pinton jelenti másnap, hogy édesapjától megtudta: a koleopter a CSZM Casteiro Szkafander Művek nagy garázsában várja a felülvizsgálatot.

– És nem őrzi senki!

– Nagyszerű! – örül Berci a hírnek. – Ismerem ezeket a kis mentő pillangókat. A vezetőfülke mögött van a raktártere, abban szűkösen megbújhatunk ketten.

Pinton kész haditervet ad elő.

– Szombaton, a délutáni műszak után mi négyen minifurgonnal a 212-es kupola városba utazunk, apa gyárához. Mivel harmadik műszakot nem tartanak, a gyárban ilyenkor nincsen senki: egyetlen éjszakai portás őrzi. Természetesen nem lopózhatunk be, mert a portás bácsi észrevenne minket. Másképp csináljuk. A gyárkapu közelében szép kis játszótér épült a gyári gyerekeknek. Van rajta egy játék vár, bástyával, lőrésekkel. Abban meghúzzuk magunkat. Onnan látni fogjuk, mikor távozik a koleoptert felülvizsgáló mérnök. Akkor majd én és Li odamegyünk a portás bácsihoz, beszélgetünk vele, majd kitalálunk valamit… például azt, hogy iskolai feladat: dolgozatot kell írnom azokról, akik Hold Állam éjszakai nyugalmát őrzik…

Pinton meggyőző erővel magyarázza: – Tetszik tudni, portás bácsi, dolgozatot kell írnom azokról, aki Hold Állam éjszakai nyugalmát őrzik. Ezért jöttem… Tessék nekem erről mesélni!

A portás – Samuel Dingwall nyolcvanéves nyugállományú skót műszerész – rosszallóan csóválja a fejét.

– Pintonka, Pintonka!… Ilyen késő éjszaka nem volna szabad egyedül mászkálnod. Tudják a szüleid?

– Nem vagyok egyedül, portás bácsi. Liuna Steff elkísért… Gyere be, Li!

Liuna belép az üvegfalú portásfülkébe.

– Tetszik látni! Liuna nagylány! Ő vigyáz rám… És nappal különben sem kereshetem fel azokat, akik éjjel dolgoznak, mert akkor nekik aludniuk kell.

– Hát ez igaz – ismeri el Samuel Dingwall. – Így már más. Na miről meséljek?

– Portás bácsi – szólal meg a lány –, mielőtt mesélni tetszene, tessék rajtam segíteni. Elestem, és felhorzsoltam a lábamat…

Mutatja. Valóban: karcolások és kis vérpöttyök éktelenkednek a térdén.

– Ejnye… ejnye… No, gyere be a szobámba. Azonnal fertőtlenítjük és bekötözzük.

Elindul, Liuna követi. Pinton utánuk kiált: – Portás bácsi! Én addig vigyázok a gyárra!

Az öreg kapuőr komótosan nevet.

– Nem jár erre a madár sem!

(Samuel Dingwall fiatalságát Skócia legészakibb vidékén, az Orkney szigeteken töltötte, ahol millió és millió vízimadár fészkel. Ott ragadt rá ez a szólásmondás. A XXV. századi Holdon madarak egyáltalában nem élnek.)

Pinton a zsebéből kis világító végű ceruzát kotorász elő. Fényjelet ad Pierrenek és Bercinek.

Odabenn a portáslakásban Liuna kényeskedik: – Jaj! Félek!… Csípni fog!… Tessék vigyázni!… Jaj!

Múlnak a másodpercek… múlnak a percek…

A két fiú besurran a CSZM gyárba. Hátukon kis zsák, abban a legmodernebb CSZM szkafander…

Vasárnap kora reggel a 8-as űrkikötőből félelmetes dübörgéssel, éles sivítással startol a Pénelopé csillagközi S-graviplán.

Fedélzetén három tiszteletreméltó és világhírű férfiúval. A hátsó raktártérben elhelyezett kis mentő koleopter két iszonyúan álmos, zsibbadt végtagú, reszketve összebújó potyautast rejteget. A raktártérben 0 Celsius-fok a hőmérséklet. A potyautasok fáznak.

Már három teljes órája tart az út.

– Hi… hi… hideg van – vacogja Pierre.

– Mondtam, hogy bújjunk bele a szkafanderekbe. Akkor nem fáznánk… – morog Berci.

– Ki gondolta, hogy a raktárteret nem fűtik.

– Fűtik, de csak fagypontra. Itt főleg élelmiszert szoktak tárolni. Ha nem fűtenek, már régen nem élnénk!

Pierre megdöbben.

– Te ezt tudtad?

Berci bevallja:

– Tudtam… de sajnos megfeledkeztem róla. Most fázhatunk…

Ebben a pillanatban közvetlen közelükben hangszóró harsan: – Pierre! Berci!

Utána riadt, néma csend. Majd nagy sokára Pierre szólani próbál, de csak értelmetlen, egytagú hangok születnek a gégéjében: – E… ez… Szí… ri… ka… pi… vo… volt…

A hangszóró azonnal válaszol:

– Bizony, Szíriusz kapitány volt! Két potyautas! Bújjatok elő! Vége a büntetésnek! Eleget fáztatok.

Berci dadogva kérdezi:

– Há… hát Szíriusz bácsi ha… hall minket?

– Minden szavatokat!

– És te… tetszett tudni, ho… hogy itt vagyunk?

– De tudtam ám!

Pierre tépelődik:

– Liuna vagy Pinton… elárult volna? Az nem lehet!

Most Casteirót hallják:

– Az valóban nem lehet! Az a piros hajú kislány és az én fiam nem besúgó!

– De nem ám! – harsogja Viktor Szíriusz. – Na bújjatok már elő! Nyugodtan kijöhettek. A raktártérben van levegő. Az utasfülke ajtaja nyitva.

Előmásznak. Siralmasan néznek ki. Pierre szólal meg előszőr: – Szíriusz bácsi, kérem… most mi történik velünk?… Visszavisznek?

A kapitány szigorúan, keményen beszél: – Arra nincs időnk! Éjfélre el kell érnünk Nuku-Hiva szigetét!

– Vagy letesznek Párizsban?

– Arra sincs időnk. Több óra időveszteség lenne.

Pierre tanácstalan. De Berciben éled valami remény.

– Akkor… lehetséges, hogy magukkal visznek?…

– Mi mást tehetnénk? – és már mosolyog Szíriusz kapitány.

– De… de a kormányzó tiltó parancsa…

– Édesapád indulás után azonnal beszélt a kormányzó úrral, és meggyőzte őt. Engedélyezte, hogy velünk jöhessetek.

Pierre csak hitetlenkedik:

– De honnan tetszettek tudni, hogy a graviplánon vagyunk? Hiszen mukkanni sem mertünk!

Perez Casteiro elégedetlenül csóválja a fejét.

– Ejnye, Pierre Renard rádiós tiszt! Ön megfeledkezik erről a kis műszerről! – és rámutat a Douglas-féle önsúlymérőre. – Abban a percben, amikor emelkedni kezdtünk, tudtam, hogy 114 kiló túlsúly van a fedélzeten.

Berci felrikkant:

– Hallottad?! Pierre Renard rádiós tiszt?!… Hallottad? 60 kiló vagyok én, 54 kiló te, az összesen 114!

A boldogan kiabáló gyereket az apja inti csendre.

– Kocsis Bertalan segédpilóta! Viselkedjék rendesen!

Szíriusz kapitány parancsokat osztogat: – Rádiós tiszt! Segédpilóta! Azonnal foglalják el szolgálati helyeiket!… Jelentsenek!

– Igenis! – harsogja a két boldog fiú. – Pierre Renard rádiós tiszt és Kocsis Bertalan másodpilóta a szolgálatot átvettük!

A Pénelopé csillagközi S-graviplán ekkor lépett be az exoszférába, háromezer kilométernyire a Föld felszínétől.

Casteiro utasítja Bercit.

– Sebességet csökkenteni! Tízezer kilométer per óra!

Berci ügyesen és buzgón végzi a munkáját.

– Csökkentettem. Tízezer kilométer per óra.

– NukuHiva adatait tápláld be a vezérlőbe!

A fiú két perc múlva jelenti:

– Nuku-Hiva sziget földrajzi fekvését betápláltam az automata vezérlő irányítójába. Ugyancsak betápláltam a Föld tengely körüli forgását, valamint a Naphoz viszonyított elmozdulását. Az irányító visszaigazolt mindent, és ráállt a pályára.

– Magasságot, sebességet tartjuk.

– Magasságot, sebességet tartjuk.

Nyugat-keleti irányban haladnak, megközelítően az Egyenlítő síkjában. Alattuk, viszonylag közel, a Föld félelmetes, sötét, domború teste, fölöttük a fénylő Hold, mögöttük a lemenő Nap vakító lángcsíkja koszorúzza a nyugati horizontot.

Berci az infravörös kereső képernyőjét figyeli. Felülről bemászik valami fényes folt.

– Jelentem, Afrika fölött, az Ukereve-tó magasságában járunk.

Szíriusz kapitány hamiskásan mosolyog.

– Pierre fiam, éppen ideje lenne, hogy tájékoztasd helyzetünkről a Holdat, helyesebben Martim Gomes kormányzót.

– Igen… igenis… azaz…

Viktor Szíriusz rácsodálkozik.

– Mi az, fiú? Nehezedre esik?

– Bevallom… szégyellem magam. Nem lehetne úgy, hogy én felhívom, és Szíriusz bácsi beszél?

– Nem lehet! Te vagy a rádiós tiszt… Talán nincs semmi mondanivalód a kormányzónak?

Pierre hallgat egy sort, lenyel egy izgalomgombócot, majd férfias határozottsággal azt mondja: – Van mondanivalóm!

Máris kapcsolja az adót.

– Itt Pénelopé… itt Pénelopé… Hívom a Holdat… hívom a Holdat…

Roberto Namora azonnal jelentkezik: – Itt Hold… itt Hold… Központi Híradástechnikai Intézet…

Roberto Namora…

– Jóholdat, Roberto!

– Jóholdat, Pierre! Te vagy az? Hát megkerültetek?!… Két elveszett, kóbor lovag! Röpdöstetek valahol az űrben?… Már elsirattunk titeket…

– Légy szíves, ne csúfolkodj! Szolgálatban vagyok!

– Szolgálatban? Az más!… Tessék parancsolni, rádiós tiszt úr!

– A kormányzósági palotát kérem!

– Adom, potyautas úr, azonnal adom!

És hallani lehet a kapcsolás kis kattogásait.

Liuna kedves hangja szólal meg:

– Kormányzósági palota…

– Li, jelentkezett a Pénelopé. Beszéljetek.

– Itt Pénelopé… itt Pénelopé…

Liuna kitörő örömmel válaszol:

– Pierre! Te vagy?!… Minden rendben?… Nincs semmi bajotok?

– Nincs. Rendben átvettük a szolgálatot. Közép-Afrika fölött haladunk… A kormányzó bácsival szeretnék beszélni.

– Adom azonnal.

Kis szünet.

(Pierrenek dobog a szíve: tak… tak… tak…) – Itt Martim Gomes.

(No, Pierre! Most csak becsületesen, bátran!… tak… tak… tak…)

– Ko… kormányzó bácsi… tisztelettel jelentem… a magam és Kocsis Berci… Berci nevében… hogy nagyon sajnáljuk… igen, sajnáljuk, ami történt… bocsánatot kérünk… illetve nem tehetünk róla… lelki kényszer… igenis, lelki kényszer… amiatt tettük… vagyis… ugyanis…

A kormányzó nevet.

– Értem, fiam. Szépen, összefüggően elmagyaráztad. Annál is inkább értem, mert 74 évvel ezelőtt, amikor olyan idős voltam, mint ti, én sem engedelmeskedtem a szülői parancsnak, éppúgy, mint ti, és megszöktem, mint ti, elrejtőztem egy lunabuszon, és potyautasként érkeztem a Holdra!… Én akkor megúsztam két hatalmas atyai pofonnal, más semmi bajom nem történt… Vigyázzatok magatokra ti is. Épen, egészségesen szeretnélek titeket viszontlátni!

Pierrenek sírás fojtogatja a torkát.

– Igenis… köszönjük… épen, egészségesen…

A kományzó erélyesen közbeszól:

– Rádiós tiszt! Van jelentenivalója?

– Van! Tisztelettel jelentem, hogy tervszerűen, zavartalanul haladunk. Most hagytuk el az Ukereve-tavat.

– További jó utat kívánok! Köszönöm. Vége.

– Vége…

Kocsis János a hátulsó üléssorban csöndesen megjegyzi: – Ez sikerült. Nagyszerű ember a ti kormányzótok.

Berci mint visszhang ismétli: – Bizony nagyszerű ember!…

Már az Indiai-óceán fölött röpülnek, mintegy 500 kilométeres közelségben a Földhöz. Ez a titokzatos termoszféra, az 1000 Celsius-fok körüli Pokoli Hőség birodalma. A derék Pénelopé léghűtői ugyancsak dolgoznak. Casteiro csökkenti a sebességet ötezer kilométer per órára. Most majd hosszú ideig nem jelez az infravörös kereső szárazföldet. Víz… víz… víz… legalább két teljes órán keresztül, amíg el nem érik Szumátra szigetét…

Szumátrát hat perc alatt átrepülik… északra tőlük egy távoli világváros fényei világítják meg az acélfekete ég alját: az ötmillió lakosú Singapore… Aztán a Dél-kínai tenger, majd Borneó (tíz perc)… Celebesz és a Maluku-tenger (újabb tíz perc)… Szigetek százai, ezrei, tízezrei…

Berci jókora térkép fölé hajolva bosszankodik: – Ej!… Sziget sziget hátán! Nem győzöm őket azonosítani!… Megvan! Ez a Manokwari!… Hű de messze vagyunk még! Tizenegyezer kilométer!… Casteiro bácsi, nem mehetnénk egy kicsit gyorsabban? Még ránk virrad! Hiszen napkelte felé haladunk!

Casteiro türelmesen magyaráz.

– A termoszférában nem gyorsulhatunk jobban. Hűtésünk nem engedi. De nem kell aggódnod. Helyi idő szerint éjfél után két órával érkezünk Nuku-Hiva fölé…

Éfél után két óra.

A Pénelopé harmincezer méter magasságban, a Földhöz viszonyítva mozdulatlanul, egy helyben áll.

Berci nagy gonddal szemléli az infravörös kereső képernyőjét.

– Látom mind a hármat. NukuHiva pontosan a célkeresztben van. Tőle északnyugatészakra Eiao, délkeletre Hiva-Oa. Egymás közötti távolságuk 200-200 kilométer. Nuku-Hiván jelzőfények villognak. A két másik sziget tökéletesen sötét…

Szíriusz kapitány nagy elismeréssel állapítja meg: – Akciónk első fázisát sikerrel teljesítettük. Perez barátom, ez a Pénelopé asszonyság remekül vizsgázott. Most következik a második fázis. A graviplán, Casteiróval és Pierre-rel a fedélzetén helyben marad. János barátom, Berci és jómagam a koleopterba szállunk leereszkedünk Nuku-Hiva repülőterére. Állandó rádiókapcsolatot tartunk a Pénelopéval. Vegyük számba felszerelésünket és fegyvereinket. A két lézerrácsot és a három bénítópisztolyt a koleopterban helyeztük el. Nektek itt hagyunk két bénítót. János, te hozod magaddal a repülő bogarat. Induljunk!… Bízzunk abban, hogy odalenn csak apa és lánya tartózkodik…

Elhelyezkednek a koleopterban.

Casteiro benyomja az indító automata gombját. A Pénelopé méltóságteljesen kinyitja műanyag fedelét – most olyan, mint egy óriási vízicsíbor mely repülni készülvén, széttárja kemény szárnyfedőit. A koleopter kecses ugrással valósággal kipattan a graviplánból. Aztán sebesen ereszkedni kezd a pislogó jelzőfények felé…

Harminc kilométer zuhanás! Az antigravitonok működnek, mégis úgy érzik mindhárman, hogy súlytalan testüket valami borzasztó erő húzza lefelé, a biztos megsemmisülésbe!… Aztán az utolsó két kilométeren fékeződik az esés… fokozatosan libegéssé válik.

Alattuk Nuku-Hiva szigete. Tiszta bazaltszikla. Vulkanikus kúpos képződmények, a holdfényben tisztán kivehető hullámtaraj-szegéllyel. Berci látja, hogy a sziget teljes területére, hegycsúcsra, szakadékba, völgybe, meredek hegyoldalakra beton épületóriások százait emelték. Hatalmas betonkockák, égnek meredő betonhengerek, tornyok, bástyák, kövér hangártetők, hegyes betonkúpok és betongömbök… mintha játszadozó istenóriások építőkövei hevernének itt, egymásra hányt, szörnyű zűrzavarban! Nagy, zárt kapuk és keskeny ablaknyílások. Aztán világosan kiválik egy óriási, sima téglalap, irányfényekkel a szélein: ez a repülőtér. Egyetlen különös formájú légi jármű kókadozik az egyik sarkában. Különben teljesen üres…

A koleopter halkan, puhán leereszkedik a beton közepére.

(Megérkeztünk – gondolja Berci. – Vajon visszafelé is megtesszük az utat… vagy itt marad a testünk, nehezen azonosítható nyomokban…)

Nem mozdul semmi. Nem hallani semmit. Csak a reflektorok pislognak szabályos rendben, színeiket váltogatva…

Berci suttogva szól:

– Betolakodtunk halott ókori istenek hajdan volt birodalmába…

Szíriusz kapitány lehelethalkan válaszol: – Nagyon is élő erők működnek itt! Minden képzeletet felülmúló ez az építkezés!… Berci! János! Cipőt cserélünk, vastag gumitalpút veszünk fel… zajtalanul kiszállunk…

A telihold fényesen süt.

– Vajon ők hogyan közlekednek? – kíváncsiskodik Berci.

– Biztosan nem úgy, mint mi – vélekedik Kocsis profeszszor.

– Liftek, mozgólépcsők, föld alatti mozgójárdák hordozzák az itt dolgozó embereket.

Szíriusz csendre inti őket:

– Pszt! Utánam! Halkan… és gyalog!

Elöl Szíriusz kapitány lépked, kezében a repülő bogárral, övébe a bénítópisztolyt dugta… mögötte Berci, nála a másik pisztoly… legvégül Kocsis János, hátán a lézerketrec táskája.

Mintegy száz métert haladnak, amikor nyílás nélküli betonfalhoz érkeznek. Lapos tetejére csigalépcső vezet…

Ekkor… valahonnan, valamelyik épület belsejéből emberi hangok szűrődnek ki!

– Pszt! – figyelmeztet Szíriusz kapitány, majd elindul óvatosan fel a csigalépcsőn.

Kocsis János és fia követi.

A lapos tetőt simára sikálta szél és eső. Kis kürtőféle emelkedik az egyik sarkán, nyilván szellőztetőnyílás, és abból fény szűrődik. Óvatosan megközelítik, és már hallják is tisztán: alulról, a kürtőn keresztül jön a hang, ingerült beszédfoszlányok… férfi és nő között!

Szíriusz kapitány előkészíti a repülő bogarat. Bekapcsolja. A pici mikrofon, maga után húzva mikronméretű vezetékét, repdesni kezd, majd gazdája irányításával leereszkedik a kürtőiig.

Szíriuszék a huzal innenső végéhez három füldugót rögzítenek, azon keresztül minden szót kristálytisztán hallanak…

Ezt hallják a füldugókban:

– Megkövetelem! Az apád vagyok, és neked engedelmeskedned kell! Ez a törvény! Hoi-To törvénye!

– Nekem nem törvényem! Ez lehetett a Végi polinéz törzs törvénye, de nem az enyém!

(„Ilolo és az apja!” – suttogja Berci. „Azonnal hívom Pierre-t! – mondja a kapitány. – Itt Szíriusz!… Itt Szíriusz…” „Itt Pénelopé! ” „Pierre, jól figyelj! Bedugaszolom az URH-ba a repülő bogár vonalát. Beszélgetést fogsz hallani: Ilolót és az apját. Azonnal közvetítsd a Holdra! Roberto vegye szalagra az egészet!”)

– A polinéz király lánya vagy! A törvény téged jobban kötelez, mint az egyszerű alattvalókat!

– Én egyetlen törvénynek engedelmeskedem: a lelkiismeretem törvényének, az igazságnak!

– Lelkiismeret?! Igazság?!… Micsoda buta, ósdi elvek! Romantikus, kispolgári limlom! Nem erre oktattalak. Az uralkodó minden eszközt felhasználhat célja elérése érdekében!

– Ez Machiavelli tanítása a Fejedelemben!

– Honnan tudod?!

– Liuna mondta a Holdon.

– Liuna, Liunaaa!… Már megint arra a holdi népségre hivatkozol?!… Férgek! Rovarok! Eltaposom őket!… Igen! Eltaposom, ahogy a te Machiavellid ajánlotta!… Hehehe!…

– Apám… apám…

– Ne siránkozz! Nem méltó hozzád! Királylány vagy! Királynő leszel, a Föld királynője!… Teérted van minden! Munkám, életem, hatalmam, erőm! Anyád szépségét viseled a testeden, anyád szellemét hordod az agyadban! Anyád helyett te leszel királynő!

(Szíriusz bácsi! Ez az ember bolond…)

– Megparancsolom, hogy most, azonnal foglald el helyed az akciócellában! Kisugározlak a Holdra, és a még hiányzó öt objektumot leközvetíted! Megértetted?!

– Nem teszem meg!

– De megteszed!... Akkor az egész Hold pontosan becélozva előttem fekszik… és én elkezdhetem!

– Nem! Nem!… Nem csinálom tovább! Félrevezettél! Becsaptál! Gyermekkorom óta azzal hitegetsz, hogy boldoggá teszed az emberiséget! És én hittem neked! Engedelmeskedtem. Félrevezető szövegeket tanultam. Begyakoroltam, hogy idegen bolygó küldöttének nézzenek. Elhitettem velük hazug szólamaidat barátságról, egymás segítéséről, emberszeretetről… és te mit tettél?! Az űrkikötőben, az űrhajó érkezésekor kis híján elpusztítottál sok száz ártatlan férfit, nőt, gyermeket! Ha nem sikerül megállítanom azt az űrhajót… Borzalmas volt!

– Hehehe!… Jó kis zenebonát kevertem! Mi?… Csak egyetlen századmásodpercre irányítottam rájuk sugaram első fokozatát, a legszelídebbet… és elszippantottam minden elektromosságot! Hehehe!… Nagyszerű volt! Féltek, reszkettek, nyöszörögtek, gyáva kukacokká változtak!

– Hazudsz! Bátrak voltak! Hősök!

– Jó, legyen: hősök voltak. De ha te… igen, ha te nem jársz túl roppant ügyesen az eszemen, pár pillanat múlva a te bátor hőseidnek már csak a hamuját szitálhattad volna… Hehehe!… Nem haragudtam érte, büszke voltam rád. Hiszen Hold Állam díszpolgára lettél! Te, a Nagy Életmentő!… Roppant mulatságos volt… És most szépen bevonulsz az akciócellába. No… légy jó kislány… apukád szépen kér…

– Már nem vagy az „apukám”. Az emberiség ellensége vagy. Vedd tudomásul, nem engedem bántani a holdbéli embereket! Az életem árán is megmentem őket!

– Ó, te együgyű nőszemély! Mit fáj neked az a pár ezer holdlakó?! Utamban állnak, el kell pusztulniuk!… Hidd el, nem haragszom rájuk, nem gyűlölöm őket… egyszerűen én vagyok a kiszabott sorsuk, a végzetük. Ilolo kedvesem, tudod, egyszer kiszámítottam, még a manilai egyetemen, hogy a Föld összes kísérleti laboratóriumában az ember évente körülbelül ötmillió fehéregeret és tengerimalacot öl meg, nemes célok érdekében! A Holdon mindössze tízezer ember él… tízezer fehéregér! Semmiség!

– Te… te szörnyeteg!

– Hehehe!… Szörnyeteg, mondod. No jó. Nem bánom, kiválaszthatsz tízet, a legkedvesebb barátaidat… ne mondd, hogy fukar vagyok: legyen húsz… legyen száz! De eggyel se több! Ezeket megmentheted, elszállíthatod. De a többinek, egy bizonyos napon, egy bizonyos pillanatban el kell égnie! Egyszerre megsemmisítem sugaraimmal a Hold valamennyi objektumát! Öt másodpercig fog tartani: felizzik és hamuvá omlik minden és mindenki!… Akkor villámgyorsan átteszem székhelyemet a Holdra, és onnan halálsugaraimmal igába kényszerítem az egész Földet! Én a világ királya leszek! Te a világ királynője!… Hehehe! Képzeld, kislányom, milyen mulatságos lesz: az emberek riadtan futkosni fognak, mint feltúrt bolyban a hangyák!… Jó, mi?

– Apám, vedd végre tudomásul, hogy nem leszek cinkostársad gonosz terved végrehajtásában!

– Gonosz terv?… Cinkostárs?… Úgy? Szóval te is bűnösnek tartasz? Beálltál az ellenségeim táborába!

(„János! Készítsd elő a lézerketrecet! Minden pillanatban szükségünk lehet rá!”)

– Nem, nem, apám. Én szeretlek. Tudom, hogy a világ valaha élt legnagyobb tudósa vagy! Emberek milliárdjait tehet. néd boldoggá, ha úgy használnád az erődet, ahogyan ígérted!… Azt mondtad: „Átveszed a hatalmat, de egy csepp versem fog folyni!”

– Hohó! Nem is! Nem is! Egyetlen csepp vér sem fog folyni! Mert akit a sugaram elkap, abban a pillanatban porrá ég!

– Ez őrület!… Apám! Ez őrület!

– Őrület?… Tehát én őrült vagyok!… Azt mondod te is, hogy őrült vagyok!… Tévedsz! Téved a világ! Téved mindenki! Az én elmém kristálytiszta! ők az őrültek! Ők! ők!… De leszámolok velük! Leszámolok!… Ilolo! Azonnal menj be az akciócellába!

– Nem!

– Te!… Te!… Megöllek!

– Apám!

– No jó. Nem öllek meg. Gondolkozzunk csak logikusan: ha megölnélek, ki lenne a királynő? Na ugye! Tehát nem öllek meg. Aranytrónusra ültetlek, aranykoronát teszek a fejedre… hiszen te vagy az én egyetlen kicsi lányom… Ilolo… Ilolo… elringatlak… suttog a bambusz, fú a szél… tarajos hullám partot ér… elefánt ballag, messze jár… Ilolo alszik, csendes már… Ne… mégse! Ne aludj el, kislányom, amíg nem teljesíted a kérésemet… tudod, azt az apróságot, hogy leközvetíted az utolsó öt kupolavárost. Értsd meg, kedvesem… értsd meg már végre, hogy csak akkor tudom elkezdeni a sütögetést… hehehe… ha egyszerre, valamennyit… mind a kétszáztizenkettőt… Ugye érted, kislányom?

– Nem! Nem! Nem! Nem tudsz rá kényszeríteni!… Tudd meg, hogy elmondok mindent Szíriusz kapitánynak!

– Te!…Teeee!… Sátán!!!

– Jaj!… Jaj!… Ne bánts!… Segítség! Ne bánts!

(„Gyorsan! Le a lépcsőn!” „A túloldalon ajtó nyílik a teraszra! Várj! Ne menj!… Ilolo a teraszra menekült! Az apja utána rohan!… Innen felülről jobban elkaphatjuk!”)

– Apám!… Ne bánts!

– Áruló!… Megszegted a törvényt! A törvény ítélkezni fog!… Én vagyok a törvény! Én ítélkezem!… Ítéletem…

(Fénycsíkok izzanak, villámok cikáznak, mennykövek dübörögnek, tűz sistereg, csattan… és csend.)

Fénycsíkok izzanak, villámok cikáznak, mennykövek dübörögnek, tűz sistereg, csattan… és csend.

A teraszon, embernél magasabb madárkalitka formájú fényketrecben kuporog Hoi-To. A sűrű fényrács vakítóan világít.

Szíriusz kapitány zengő hangja messzire hallatszik az éjszakában.

– Ne mondja ki az ítéletét, Hoi-To professzor, mert megbánja! Ön a Hold Állam foglya!… Hozzá ne érjen a lézerrácshoz, mert éget!… És áthatolhatatlan!

Hoi-To, egy szót sem szól. A kuporgásból felemelkedik, szembefordul a lányával, és hosszan, meredten nézi. Ilolo Szíriusz kapitány mellé húzódik.

– Jaj… Szíriusz bácsi… jaj…

– Nyugodj meg, kislányom! Most már semmi bajod nem eshet. Elviszünk innen.

– De… apával mi lesz?

A kapitány részvéttel nézi Csillagocskát.

– Ugye tudod, hogy közveszélyes őrült.

Ilolo szomorúan lehajtja a fejét.

– Tudom…

– Majd vigyázunk rá… nem bántjuk. Pár percre el kell kábítanom, nehogy ellenállás közben megsérüljön. Kap egy csillapító injekciót is… és bezárjuk egy üres helyiségbe. Értesítjük a legközelebbi kórházat, onnan érte jönnek. Én is velük leszek… elvisszük… gondosan fogják ápolni.

Hoi-To még mindig a lányát nézi. Amióta a tűzketrec foglya, le nem veszi róla a szemét. Végre megszólal: – Te hoztad őket ide?

Ilolo csöndesen sírni kezd.

– Igen… hogy megmentselek téged és az emberiséget.

– Sikerült.

Most teljesen tiszta, parancsoló a hangja: – A százkettesbe zárjatok!

Ilolo megborzong, reszket, mint a szélfútta falevél.

– Apa… ne!

Hoi-To keményen rárivall:

– Hallgass! Ne ellenkezz!… – Szíriusz felé fordul. – Kérem, uram, ön, ha jól sejtem, Szíriusz kapitány.

– Az vagyok. Bocsásson meg, a körülmények úgy alakultak, hogy nem volt időm bemutatkozni.

– A körülmények… vagyis ez a ketrec. Értem. Nem tesz semmit, formaságokkal nem törődöm. Arra kérem önt, hogy a 102-es szobába zárjanak. Ennek az épületnek az alagsorában, a legalsó szinten megtalálják. Teljesen üres kis cella. Erős acélajtóval, amelyet belülről nem lehet kinyitni. Ha teljesíti a kérésemet, akkor megparancsolom a lányomnak…

– Apám! Könyörgök, ne!

– Megparancsolom!

Ilolo alázatosan összehúzza magát.

– Igenis, apám. A százkettesbe.

Kocsis professzor most jött csak le a tetőről.

– Nekünk teljesen mindegy, hol helyezzük el. Persze azért legyen benne egy kényelmes fekhely. Kap egy enyhe nyugtatót, aludni fog…

Hoi-To jól megnézi a beszélőt.

– Ember! Én magát valahonnan ismerem!

A professzor udvariasan meghajol.

– Kocsis János a nevem. Tizennyolc évvel ezelőtt találkoztunk Párizsban.

– Megvan! – örvendezik Hoi-To, és most úgy társalog a lézerketrecben, mintha tudományos konferencián venne részt. – Eljött az előadásomra, figyelmesen végighallgatott… és nem nevetett ki. Emlékszem. Utána gratulált.

– Zseniálisnak tartottam az elméletét!

Hoi-Tónak felcsillan a szeme.

– És a gyakorlat?!… Ilolo a Holdon, mint térfotó?!

– Csodálatos! Minden tiszteletem az öné!

Hoi-To elgondolkozik. Arcán keserű mosolyra rendeződnek a ráncok.

– Kár, hogy későn találkoztunk. Remekül dolgozhattunk volna együtt. Ez a tüzes madárkalitka a maga találmánya, kolléga úr?

– Az enyém.

– Ügyes… Mit szól a fénysebesség-gyorsítómhoz?

– Hihetetlen!

– Pedig el kell hinnie. – Kacsint egyet. – Magának elárulom: lassítani is lehet!

Kocsis János tisztelettel meghajol.

– Kolléga úr! Bámulom önt!… Szabad valamit kérdeznem?

– Kérdezzen csak. Most már szívesen válaszolok.

– Sehogyan sem tudok magamtól rájönni, honnan nyeri a rendelkezésére álló óriási energiát?

Hoi-To önelégülten magyarázni kezdi: – Egyszerű. A Földnek ezen a pontján legerősebb a vulkáni tevékenység. Láva és tengervíz! Kifogyhatatlan mennyiségben! Érti? E célra barkácsoltam egy kis szerkezetet. Itt dolgozik a lábunk alatt a világ legnagyobb teljesítményű erőműve!

Szíriusz kapitány közbeszól:

– Most kaptam az értesítést. Professzor úr, a legjobb szanatóriumban fogjuk elhelyezni. Hamarosan meggyógyul, és tovább dolgozhat.

Ilolo bátortalanul kérdezi:

– Szíriusz bácsi… apát nem vihetnénk magunkkal?

– Szeretném… gondoltam rá, kislányom. Sajnos nem megy a dolog. A koleopter háromszemélyes. Eggyel több utast, vagyis téged még elbír. De ötöt már semmiképpen. A Pénelopé itt nem tud leszállni, kicsi a repülőtér. Kétszer kellene megtennünk az utat a graviplánunkig és vissza, kétszer bezsilipelni a koleoptert, ez legkevesebb két óra. Közben ránk virradna. Jönnének Eiao szigetéről az emberek, összetűzés támadhatna, harc, halál…. Nem!

Casteiro már beszélt a papeetei kórházzal. Várnak minket. Félóra alatt ott vagyunk, gravitaxival újabb félórán belül visszarepülünk ide: Calvi doktor, két ápoló és én. Elszállítjuk édesapádat…

Hoi-To véget vet a magyarázkodásnak: – Ne akadékoskodj, kislányom. Minden úgy lesz jó, ahogy Szíriusz kapitány tervezi.

Ilolo szeméből könny csurog.

– Apám, meggyógyulsz… meglátod.

– Igen, meglátom, meggyógyulok. Szíriusz kapitány, megígéri nekem, hogy amíg meggyógyulok, vigyáz a lányomra?

A kapitány komoran fejet hajt.

– Igen, megígérem.

– Akkor nincs több beszélnivalónk. – Kocsis Jánoshoz fordul.

– Professzor, tüntesse el ezt a madárkalitkát. Szavamat adom, hogy nem kísérlek meg szökést. És mivel teljesen fegyvertelen vagyok, elkábítani is szükségtelen.

Kocsis János udvariasan válaszol:

– Hiszek önnek, Hoi-To professzor.

Fordít egyet a kapcsolón. Az izzó lézerszálak eltűnnek.

Egyszerre sötét lesz. Csak a lakószoba nyitott ajtaján át hull némi fénysugár a teraszra. Berci azonnal meggyújtja kis kézi reflektorát. Éles fénye Hoi-To arcába világít.

– Fiú! Irányítsd másfelé a lámpádat!… Ilolo, vezesd „vendégeinket” a lifthez!… Parancsoljanak, uraim, fáradjanak a lányom után!… Beszállhatunk a liftbe valamennyien.

Zajtalanul suhan lefelé a lift. Kis felvillanó számok jelzik az alagsori szinteket: 1… 2… 3… 4… 5… 6… A lift megáll, az ajtaja kinyílik: fehérre meszelt falú, sivár, üres folyosóba lépnek ki.

Hoi-To furcsán mosolyog.

– Szíriusz kapitány! Nem fél, hogy csapdába csaltam?

– Nem. Elvesztette a játszmát, Hoi-To, és ezt maga is tudja. Nem lesz a Föld ura, és a lányából nem lesz a Föld királynője. Tudjuk, hogy Ilolo végül is nem vállalta ezt a gonosz kalandot. Az emberiség mellé állt!

Hoi-To ráemeli kis, ferde vágású szemét a hatalmas emberre.

– Úgy?… Szóval mindent tudnak.

– Mindent.

A kis termetű, sárga bőrű ember most szinte barátságosan csevegni kezd:

– Tudja, kapitány, akkor veszítettem, amikor nem számoltam azzal az átkozott dél-európai, mindent túlromantizáló, érzelgős világszemlélettel. Nem számoltam azzal, hogy Ilolo anyja spanyol volt. Elmesélek magának valamit. Ez Manilán történt, fiatal tanár koromban. Az esküvőnk után pár hónappal gyanakodni kezdtem, hogy a feleségemnek titkos útjai vannak, nem őszinte hozzám, rejteget valamit előttem… Szörnyű volt! Leskelődni, nyomozni kezdtem!… Követtem minden lépését… És egyszer tetten értem! Egy állatorvoshoz járt!… A laboratóriumomban felhasznált kísérleti állatok tetemét egy fedeles bádogtartályba gyűjtöttük, és mindennap elégettük, nehogy fertőzzenek. Ő talált köztük egy tengerimalacot, amelyik még mozgott, élt. Titokban elvitte az állatorvoshoz, aki megmentette, meggyógyította!… Érti?! Meggyógyíttatta a tengerimalacot!… Akkor veszítettem!… Ne… ne válaszoljon…

A folyosóról fémajtók nyílnak: 100… 101… 102…

– Ez az. Már itt is vagyunk.

A hatalmas, rozsdamentes acélból készült kilincs ezüstszürkén csillog. Az ajtó belső oldalán nincs a kilincsnek párja.

A kis szoba teljesen üres.

Négy fehérre meszelt fal, sima mennyezet és kőpadló. Ablaka sincs. Egyetlen bútor áll benne, a szoba közepén egy bíbor karosszék.

– Nos, látja, ide bezárhatnak. Innen kijutni nem tudok. Megpihenek ebben a fotelban, amíg értem jönnek…

Ilolo felsír.

– Apa! Itt maradok veled!

Hoi-To tiltakozik:

– Nem engedem! Érted?! Nem engedem!… Kocsis professzor, Szíriusz kapitány! Kérem, vigyék el innen!

Ilolo az apjához rohan. Átöleli.

– Apa!… Megcsókolhatlak?

– Ejnye! De megnehezíted az elválást!… Jól van, csókolj meg. – Simogatja Ilolo fejét. – Élj boldogan, kislányom… Na, most már menjenek!

Szíriusz vigasztalásnak szánja a megjegyzését: – Nem lesz sokáig egyedül. Calvi doktorral én jövök vissza. Egy óra múltán itt leszünk.

– Menjenek! Menjenek! – kiabál gorombán Hoi-To, és leroskad a bíbor karosszékre.

Szedelőzködnek, indulnak.

Hoi-Tónak valami eszébe jut.

– Bocsássanak meg!… Szíriusz kapitány, kérnék még valamit.

– Kérjen. Teljesítem, ha tudom.

– Ó, ez könnyen teljesíthető! Azt a kis URH-készüléket hagyja itt nekem… kölcsön, amíg visszajön értem. Közben szeretnék beszélgetni magukkal, a lányommal…

– Szívesen itthagyom, de attól tartok, nem sok hasznát veszi. Ezek az irdatlan vastag betonfalak leárnyékolják.

Hoi-To büszkén tiltakozik:

– Tévedés! Tévedés!… Nem betonfalak. Nem árnyékolnak. Jóvezető műkőzet! Ez is az én találmányom. Próbálja ki! Hívja fel a graviplánt!

Szíriusz csodálkozva adja ki a parancsot: – No, Berci, hívd őket!

– Itt Berci… itt Berci! Pénelopé jelentkezz! Pénelopé jelentkezz!

Szép tiszta hangon érkezik a válasz: – Itt Pénelopé… itt Pénelopé…

– Adom Szíriusz kapitányt.

– Itt Szíriusz. Minden rendben. Pár perc múlva indulunk vissza. Ilolót magunkkal visszük… Vége.

– No látja! – büszkélkedik Hoi-To.

Szíriusz hangjában tisztelet és elismerés: – Egyre inkább csodálom önt, professzor úr. Kívánom, hogy minél hamarabb teljesen meggyógyuljon, és óriási tudását az emberiség hasznára fordítsa.

– Ámen – mondja rá gúnyosan Hoi-To. – Elég volt a prédikációból, kapitány! Menjenek már a csudába!…

A 102-es szoba fémajtaja becsukódik. Az óriási kilincs nagy csattanással zár…

Talán tizenöt perce van úton a Pénelopé. A délnyugati horizonton már felcsillannak Papeete fényei…

Megszólal a rövidhullámú vevő:

– Hoi-To hívja Szíriusz kapitányt… Hoi-To hívja Szíriusz kapitányt…

– Itt Pénelopé! Adom Szíriusz kapitányt.

– Itt Szíriusz.

– Jó reggelt, kapitány! Hogy utaznak?

– Köszönöm, minden rendben. Keleten az ég alján fényes csíkot látok. Virrad, professzor úr! Virrad!… Bízni kell benne! Igaz, a Földön még minden sötét, fekete… Ön hogy van?

– Köszönöm… Életem legjelentősebb eseménye előtt néhány másodperccel. Kérem, közölje, milyen messzire jutottak.

Ilolo rémülten belesikolt a készülékbe: – Jaj! Apa!… Ne tedd meg!

Hoi-To bosszúsan válaszol:

– Kérem, kapitány, magyarázza meg, ennek az oktalan lánynak: a fizika törvényei szerint nem lehetséges, hogy a kecske is jóllakjék, és a káposzta is megmaradjon!

– Megmagyarázom.

– Akkor most válaszoljon a kérdésemre.

– Berci! Pozíciójelentést kérek!

Bercinek vadul dobog a szíve. Majd kiugrik a helyéből. Ezt a kecskedolgot valaki már mondta… Igen! Szíriusz bácsi!… Emlékezik… „Csibészt nem illik visszaadni, de a képességeire szükségünk lenne. Ezt a kérdést szerintem úgy kellene megoldani, hogy a kecske is jóllakjék, és a káposzta is megmaradjon…”

Akkor megmaradt a kecske is, a káposzta is. Most mi lesz a kecskével?… Mi lesz a káposztával?… Homályos minden… de érez valamit, aminek könyörtelenül be kell következnie!

Szíriusz rászól:

– Megnémultál?

– Nem… bocsánat. Pozíciónk: magasság tengerszint fölött 500 kilométer, távolság Nuku-Hiva szigetétől nyugatra 1000 kilométer.

Hoi-To nyugtázza a vételt:

– Köszönöm. Jó gyorsan haladnak. Akkor már semmi bajuk nem eshet. Ne féljenek, nem atommal csinálom. Nem szennyezem be drága szigeteimet, szépséges tengeremet. Csak hátra kell dőlnöm, a bíbor karosszék támlája kapcsolja az áramkört… néhány tonna régimódi plasztik minden problémát megold.

Ilolo fájdalmasan felsóhajt:

– Apa…

Másodpercekig meredt mozdulatlanság. Csend. Csak a Pénelopé hajtóművei dolgoznak rendületlenül.

Azután Perez Casteiro jelent szárazon, tárgyilagosan: – A keleti horizonton óriási fény villant fel. Több ezer méter magasra csapott a láng. A felhők tűzpirosra színeződtek. Óriási korom- és porfelhő borítja az eget.

Ilolo arca szobormozdulatlan.

Viktor Szíriusz komoran kérdezi:

– Kislányom, te tudtad, hogy a 102-es szobában lehet bekapcsolni az önmegsemmisítőt?

– Tudtam.

A kapitány nem képes azonnal megszólalni. Köszörüli a torkát:

– Khm… khm… Sajnálatos… de talán így a legjobb, neki is, nekünk is. Perez barátom, azt javasolom, forduljunk vissza. Nézzük meg, mi történt Nuku-Hiva szigetével…

Tízezer méter magasságban mozdulatlanul áll a Pénelopé.

A teljes napkorong kibújt már a Csendes-óceán indigókék vizéből…

A koromfelhőt elfújta a hajnali szél.

Északra kis halványszürke pont: Eiao.

Délkeletre kis halvány narancsszínű pont: Hiva-Oa.

Casteiro tompa hangon jelenti:

– Pontosan Nuku-Hiva szigete fölött állunk.

Szíriusz megjegyzi:

– Kitűnő a megvilágítás. Szabad szemmel jól látni mindent.

Kocsis János megkérdezi:

– Mit látsz, Viktor? Mi van alattunk?

Szíriusz szomorúan válaszol:

– Semmi… csak a vakítóan csillogó, sima, végtelen víztükör…

EPILÓGUS

amelyben tulajdonképpen nem történik semmi

Harangoznak a bejárati ajtón, amikor Leonida néni éppen fánkot süt. Forrón gyöngyöző valódi disznózsírban úszkálnak a sötétbarnára piruló, kövér, szalagos tészták. Így szereti Viktor Szíriusz, így szeretik a gyerekek… Hol lehet most az a két könnyelmű fiú?… Hol lehet az a három könnyelmű férfi?… Hogy nem nő be a fejük lágya! Mióta nem látta őket… Mikor jönnek meg végre?… A harang újból szól!… „Jó, jó, nem vagyok süket!”

Leonida lecsapja a szűrőkanalat, siet ajtót nyitni. „Vajon kit várakoztattam meg?”

– Jóholdat, kedves Leonida!

– A… a kormányzó úr!… Bocsásson meg, hogy nem jöttem azonnal. Fánkot sütök éppen.

– Nagyon célszerű művelet. Mert lehet, hogy a hősök éhesek lesznek.

– A hősök?… Miféle hősök?

– Viktor Szíriusz és barátai.

– Viktor?… Hát jönnek?! Nem esett bántódásuk?

– Semmi bajuk. Jönnek mind a hatan.

Hatan?… Leonida hamar megszámolja az ujjain: Viktor, Kocsis professzor, Perez Casteiro, Pierre és Berci… de hiszen ez csak öt!

– Ki a hatodik?

– Természetesen Csillagocska.

– Csilla… Csillagocska is jön?… Hozzák magukkal?

– Hozzák bizony! Minden pillanatban itt lehetnek. A Pénelopé már bezsilipelt a 8-as űrkikötőben.

– Jaj!… Mit tegyek?!… A levesesfazék! A forró víz! Amibe Csillagocska belelógatja a lábát!… Vénül az ember, lelkem kormányzóm, megfeledkezik mindenről!

Martim Gomes rácsodálkozik.

– Micsoda levesesfazék? Micsoda forró víz?… Miről beszél, kedves Leonida?

– Hát nem tudja? Persze, honnan is tudná! Szóval Csillagocska mindig úgy érkezett onnan az űrből, hogy megjelent a konyhámban, mint egy szellem lebegett a tűzhely fölött, és a lába beleiógott a levesbe. Ezt játszotta velem minden alkalommal.

– Kedves Leonida, Csillagocska most nem a konyhába fog megérkezni, a lábát sem lógatja bele semmibe. Harangozni fog a kapun, belép, és azt mondja: „Jóholdat, Leonida néni!”

– A… nem hiszem én ezt, lelkem kormányzóm! Maga be akarja csapni a szegény öregasszonyt. Viktor Szíriusz is ezt mondta, amikor a kislány először jött hozzánk, aztán mégis a konyhába érkezett, a tűzhely fölé, és belelógott a lába a levesembe!

A kormányzó jóízűen nevet.

– Higgyen nekem, Leonida, most másképpen lesz…

Újból szól a kapuharang.

– Jaj! Itt vannak! Itt vannak!.. Mit tegyek?

– Engedje be őket.

– Igen… igenis…

Kicsapódik az előszoba ajtaja, indián diadalüvöltéssel rohan be Pinton, éles csaholással Csibész.

– Uff! Uff!… Vau! Vau!… Győzelem! Vége a Gonosznak!

Utánuk lépked Liuna, csöndesen, illedelmesen.

– Jóholdat, Leonida néni, kormányzó bácsi! Berci videfonált az űrállomásról, hogy egyenesen ide jönnek… Furcsa szagot érzek…

Leonida rémülten felkiált:

– Jaj! Odaég a fánkom! – és fürgén fut ki a konyhába.

Most egy kis nyugalom ereszkedik a szobára. Liuna halkan megjegyzi:

– Hát győztünk, kormányzó bácsi.

– Igen, így is lehet mondani.

– Értem. Győztünk is meg vesztettünk is: – Ez az igazság. Győztünk: a Föld nem pusztul el, az emberiség tovább halad a maga békés útján. De Csillagocska elvesztette az apját, a tudomány elveszített egy rendkívül értékes tudóst, és vele pusztultak nagyszerű találmányai.

Liuna töpreng egy kicsit (ilyenkor kurta, piros hajtincseit csavargatja), majd beszélni kezd… és most nem szól közbe senki: – Édesanyám szokta volt mondani, hogy a NAGY TALÁLMÁNYOK általában nem véletlenül született, egyedi termékei valamely tudós elmének. A társadalmi szükséglet hozza azokat létre, kényszeríti az erre alkalmas szellemet a vajúdásra. Ezért az emberi létet irányító jelentős találmányokat – más-más korban, egymástól függetlenül – néha többen is kitalálták. Az ősember fázott Szibériában, Észak-Amerika földjén, Európában, ezért mindenütt rájött a tűzgyújtás módjára. Feltalálta a tüzet. Terhet kellett cipelnie, hatalmas szálfákat, súlyos kőtömböket: feltalálta a kereket Kínában, Egyiptomban meg a Húsvét-szigeteken is. Kitalálta a papírgyártást a II. században Kelet-Ázsiában és ezer év múlva Olaszországban. Egy ismeretlen kínai vegyész, alig pár száz évvel a nagy Buddha születése után, emberölésre alkalmas fekete port kevert kálium-nitrátból, kénből és faszénből… és megismételte ezt a „jócselekedetet” a XIV. században Berthold Schwarz „atya”, a szent életű szerzetes. Ferde szemű kis emberek fakockákra betűket faragtak, azokat egymás mellé és egymás alá sorakoztatták, festékkel bekenték, kinyomtatták. Így született a könyv. Újra kitalálta ugyanezt három évszázad múlva a derék Johannes Gutenberg mester. Lehet, hogy Hoi-To most elveszett találmányai valaki más agyában fogannak majd újra… Lehet, hogy az én gyermekeimet szolgáló elektromos energia láva-tengervíz nászból születik… Jaj! Bocsánatot kérek! Sokat beszéltem!

A kormányzó nézi nézi a pipacskarcsú kislányt, s közben a szíve megmelegszik. (Nem tudja, honnan is tudhatná, hogy amikor ő már csak egy „adat” lesz Hold Állam történelemkönyveiben, ez a kislány fogja elvágni a szalagot a feltárt és újjáépített nuku-hivai, „Hoi-To Erőmű” felavatásán.) Megkondul – immár harmadszor – a kapuharang.

– Leonida néni! Harangoztak!

– Megyek, lelkem, megyek…

A nyíló ajtó fénykeretében végre Csillagocska áll.

– Jóholdat, Leonida néni!

– Jaj… jaj, lelkem… hát nem a tűzhelyen… mégiscsak itt az ajtóban…

– Ezután már mindig így lesz.

Leonida néni hevesen átöleli a szeretett vendéget, és bőségesen ömlenek meghatottsága termelte könnyei. Aztán hirtelen ijedten felsikolt:

– Jaj!… Magának teste van!… Hiszen maga már nem kísértet!

Most tódulnak be a többiek: Kocsis professzor, Perez Casteiro, Pierre, Berci és Szíriusz kapitány. Vidáman köszöngetnek:

– Jóholdat kívánunk! Itt volnánk valamennyien!

Viktor Szíriusz a házvezetőnőjéhez fordul.

– Kedves Leonida! Bejelentem, hogy megszaporodtunk… Kislányom, mutatkozz be Leonida néninek!

– Ilolo Hoi-To vagyok.

Leonida ijedten rábámul.

– Micsoda?… Ki maga?

– Csillaglány vagyok, de az igazi nevem Ilolo Hoi-To.

Az asszony nagy igyekezettel csücsöríti a száját.

– Ho… to… lo… li… ilo… Szent Leonida! Mikor fogom megtanulni ezt a faramuci nevet!

Nevetést fakaszt a próbálkozása.

– Ilolo Hoi-To! – harsogja Berci. – Roppant könnyű! Tessék csak ide figyelni! Ilolo a személyi neve, mint például nekem a Berci. Gyönyörű név! Csupa muzsika! Ilolo! Ilolo!… Na, szóval ezt tetszik érteni. Hoi-To a családi neve. Az édesapja volt Hoi-To…

Berci hirtelen megakad a mondókájában. Elkomorul. Sötét fátyol ereszkedik a gondolataira, és minden homályba vész.

Nem tudja, hogyan folytassa…

– Az édesapja… ugyanis… azaz…

Szomorú csend.

A kormányzó szólal meg nagy sokára: – Ilolo édesanyja már nagyon régen meghalt. És most elveszítette az édesapját is. Hoi-To professzor, halála előtt, Szíriusz kapitány gondjaira bízta a leányát.

Leonida néni bólogat.

– Értem, lelkem kormányzóm… értem… Csillagocskát Viktor Szíriuszra bízták. Ő meg természetesen énreám fogja bízni… Érik az embert meglepetések. Kilencvenegy éves koromban szép nagylányom született!

Leonida néni kijelentésén mindenki nevet.

Egyedül Ilolo marad komoly, néma, mozdulatlan.

Szemét ellepi a könny. Egy kis csepp kibuggyan, lassan csordogál lefelé a halovány arcon.

Amelyen most – mint a hajnalpirkadat – valami mosolyféle kezd derengeni…

SZÍRIUSZ KAPITÁNY ÉS CORINTA

Szeretettel ajánlom e könyvet Csákányi László barátomnak,
Szíriusz kapitány nagyszerű megszemélyesítőjének.

ELSŐ FEJEZET

amelyben egy videfonbeszélgetéssel kezdetét veszi a cselekmény

Az uszoda üres. Környékén bársonypuha gyepszőnyeg hívogat heverészésre, tarka tulipánok szegélyezik a napozórétet, ahol az igazi Nap igazi, sugarát ultraibolya sugárzók helyettesítik. A százméteres medence tengerkék vizét nem borzolja mozdulat, felszíne meg se rezzen…

Viktor Szíriusz nyugalmazott űrhajóskapitány ifjú barátai, név szerint: Pierre Renard, Liuna Steff, Kocsis Berci és Pinton Casteiro az ugrótorony tövében, nyugágyakon feküsznek.

Mozdulatlanok, csendesek, meg se mukkannak… A gyanútlan néző (ha lenne) azt hihetné, hogy elnyomta őket az álom. Szó sincs róla! Nagyon is ébren vannak. Hallgatásuk oka: sértődöttség. Időnként kibuggyan belőlük egy-egy pöfeteg mondat, mely némileg magyarázza különös viselkedésüket.

Berci most azt morogja:

– Kitoltak velünk!… Ezt nem érdemeltük!…

Pinton folytatja a siránkozást:

– Csak felnőttekkel ne kezdjen az ember!…

Rágódnak egy keveset ezen a vélt igazságon, aztán Pierre megerősíti:

– Jól mondod. Nélkülünk aligha vergődtek volna zöld ágra! Mi kísérgettük hónapokig Csillaglányt! Bebarangoltuk vele egész Hold Államot! Gyanakodni is mi kezdtünk! Csillaglány…

Berci kijavítja:

– Miért nevezed Csillaglánynak? Ilolo Hoi-To az igazi neve.

Liuna felsóhajt:

– Hajaj!… Ilolo Hoi-To… Hol vagy, Ilolo Hoi-To?

– Ez haszontalan költői kérdés – inti a lányt Pierre –, haszontalan és fölösleges, mert te is tudod, hogy Ilolo Párizsban van. Te is ott voltál, amikor Kocsis professzor úr kihirdette határozatát: „Ilolónak tanulnia kell. Szerencsétlen édesapja zseniális tudós volt, de rossz gyermeknevelő. Királykisasszonyként kényeztette. Szegény kislány alig járt iskolába, rendkívül hézagos a tudása, nem ismeri a valós életet. Viktor barátommal megegyeztünk, hogy Ilolo néhány évre hozzánk költözik Párizsba…” „Mit szól hozzá Erzsébet néni?” – kérdezte Liuna. „Örülni fog a kislánynak, amennyire ideje engedi… mert a feleségem keveset tartózkodik otthon. De ne aggódjatok. A Hold Fogadott Leányát jól ellátjuk. Nekem is van egy »Leonidám«, Bori néninek hívják. Távoli rokonom. Házunk és életünk derék kormányzója…”

– Így történt – heveskedik Berci –, és elhurcolták Ilolót!

Liuna mindig ragaszkodik az igazsághoz.

– Nem hurcolták el. Szívesen, boldogan ment – és jól érzi magát Párizsban. Sűrűn videfonál nekünk, és szünidőben hazajön a Holdra. Nem Ilolo távolléte a mi bajunk.

– Nem bizony – erősíti Liuna véleményét Pierre is –, hanem a szigorú szülői parancs: „Nagy izgalmakon estetek át. Idegrendszereteket regenerálni kell. Szabadidőtöket egy ideig az ózonnal dúsított levegőjű 64-es kupolavárosban kell töltenetek. Intenzíven fogtok pihenni!”

A 64-es kupolavárosban dús lombú platánok övezik a sportpályákat, és piros-kék csíkos sátrak rikítanak a fakoronák árnyékában. Az úszómedence mögött fehér toronyépület nyújtózik az iszonyú magasan csillogó, mindent beborító védőkupola felé. Falán örökmozgó időmutató tábla közli:

2480 10 10
SOL-146

ami azt jelenti, hogy a 2480. esztendő tizedik (október) havában vagyunk, a tizedik napon, és 146 óra múlva kezdődik a Nox-időszak.

Tájékoztatásul azoknak az olvasóknak, akik nem járatosak Hold Állam időszámításában, elmondjuk, hogy a Holdon egyfolytában 354 órán át süt a Nap, ez a Sol. Majd következik az ugyancsak 354 órás éjszaka, a Nox. Az órákat visszafelé számolják. Időmutató táblánk szerint tehát 146 óra múlva kezdődik a Hosszú Sötétség. Ez az időbeosztás főként az intézmények, gyárak, üzemek, közlekedés szempontjából jelentős. A Holdon élő mintegy tízezer ember magánéletét alig befolyásolja. 6310 férfi, 3600 nő és 150 gyermek Hold Államban is földi ritmus szerint dolgozik, szórakozik és pihen. A kupolavárosok 14 órás műfény-megvilágítása jelenti számukra a nappalt, 10 órás elsötétítése az éjszakát.

A 64-es kupolavárosban most még nappal van…

A Négyek Tanácsa, azaz ők négyen (Pierre, Liuna, Berci, Pinton), akiknek bátorságát, hősiességét a Világállam valamennyi televizor- és rádióállomása, napisajtója, magazinja és egyéb hírközlő eszköze számtalanszor magasztalta… most intenzíven pihennek!

Berci keseregve lázadozik:

– Pihenni! Mindig csak pihenni!… Utálom ezt a szót!

Pierre megtetézi a maga felgyülemlett indulatával: – Pihenni!… Szíriusz bácsi parancsára napi kétszer egyórás szoláriummal súlyosbítva!

Hirtelen a lány felé fordul.

– Te fáradt vagy, Li?

– Én nem.

– Én sem! – jelentkezik Pinton.

Pierre váratlanul megmozdul. Feláll… nyújtózik… lassan, határozottan a medence felé indul… fellép egy startkőre… és röviden véleményt nyilvánít:

– Marhaság!… Gyerünk a vízbe!

Szabályos „csukát” ugrik. Karcsú teste alig ver hullámot.

– Utána! – rikkant Berci.

A lány és a kisfiú azonnal követi őt. Liuna „csukája” talán még a Pierre-énél is szebb. Berci komikus „talpassal” érkezik a medencébe. Hármuk körül valósággal forr a víz. Ugrálnak, fejre állnak, alábuknak, fröcskölnek, bukfenceznek… mint idomított delfinek a vízicirkuszban.

A kisfiú csak áll a parton, nézi őket.

– Pinton! Gyere be! Ugorj!… Mitől félsz?

– Nem félek.

– Akkor ugorj!

Felharsan a vezénylő tercett:

– Egy!… Kettő!… Hááá-rom!

A gyerek beleveti magát a vízbe. Tervezett fejese nagyot csobbanó „hasasra” sikerül.

– Éljen! Pompás! Na látod!

Pinton nyeli a vizet, prüszköl, levegő után kapkod, de tetszik neki a dolog, büszke a teljesítményére.

– Ki… kimászom. Ugrom mé… még néhányat…

Ebben a pillanatban szólal meg az uszoda üzenetközvetítő hangszórója: „Figyelem! Figyelem! Pierre Renard kedves vendégünket kérjük, fáradjon az 5-ös videfonfülkébe. Pierre Renard kedves vendégünket sürgősen hívják az 5-ös videfonfülkébe.”

Berci kapcsol leggyorsabban.

– Hallod, Pierre? Videfonhoz hívnak!

– Ki a csuda lehet? Pont most, amikor kezdjük remekül érezni magunkat! Hátha nem fontos…

– Ne morogj – figyelmezteti Liuna –, inkább igyekezz! Hátha fontos…

– Jó, jó, megyek – mászik ki Pierre a medencéből –, te… te házhoz szállított lelkiismeret.

És már fut is. Futtában még hátraszól: – Azonnal itt leszek!

Egymás mellett sorakoznak a videfonfülkék. Pierre közeledtére az 5-ös ajtaja zajtalanul nyílik. A fiú belép, megérinti a villogó kapcsolót.

– Itt Pierre Renard. Ki keres?

Jól ismert, kedves hang válaszol: – Kapcsolj képre, fiacskám! Én vagyok… Leonida néni! – És képre kapcsol ő is.

Máskor pirospozsgás, kerek arca most mintha sápadt lenne. Hófehér haja zilált, szája remeg, a szeme riadt.

– Leonida néni! Csak nincs valami baj?

– De, nagy baj van, fiacskám.

Pierre szívét aggodalom szorítja.

– Szíriusz bácsival történt valami?

Leonida néni szaporán magyarázni kezdi: – Nem történt, csak történni fog!… Jaj! Jaj! Alighogy elrendezte annak a gonosz Hoi-Tónak az ügyét, alighogy megmentette szépséges Csillagocskánk életét…

– Leonida néni! Mi is ott voltunk. Berci és az édesapja meg Casteiro bácsi és én…

– Tudom, lelkem, tudom! Ti is ott voltatok, hősök voltatok, borzasztó hősök, alig lehetett elviselni… na szóval egy szusszanásnyi pihenésre sem maradt ideje, máris itt az új baj!… Szent Leonida, segíts!

Kövér könnycseppek gyülekeznek a szemében.

– Drága Leonida néni, árulja el végre, mi az a rettenetes új baj?

– Azt így videfonon nem lehet, fiacskám. Nagy titok, szörnyű titok, kihallgathatják!… Azonnal szedd össze a gyerekeket, és gyorsan jöjjetek ide!… Siessetek!

Pierre buzgón ígéri:

– Természetesen azonnal indulunk… De valamit csak közölhet arról az új bajról.

Leonida töpreng: mondja – ne mondja, aztán dönt.

– Hát jó… valamit mondhatok. Annyit, hogy… hogy ma érkezik Corinta!

Pierre sohasem hallotta ezt a nevet. Elámul.

– Corinta?… Jól értettem?

Leonida válasza: bagolyhuhogás halottak éjjelén.

– Ma érkezik Corinta!… Jól értetted. Segítségre van szükségem, egyedül nem boldogulok vele!… Ha szeretitek Szíriusz bácsit, azonnal gyertek ide!…

Szíriusz kapitány a 28-as kupolavárosban lakik. Ez pontosan 50 kilométernyire van az uszodától. A Négyek Tanácsa minifurgonon 6 perc alatt tette meg az utat. Most ott állnak a cifra kis rokokó palota előtt, mereven bámulják a díszes bejáratot… és egyikük sem meri meghúzni a régimódi harangot. Ki tudja, mi vár rájuk odabenn, mifajta veszélyt jelent ez a név: Corinta?… Corinta, aki ma érkezik a Holdra!…

Berci megelégeli a tétlen ácsorgást.

– Úgy bámuljátok ezt a kaput, mint a borjak.

Pinton azonnal kíváncsiskodik:

– Mik azok a borjak?

– A szarvasmarha (tudományos neve Bos taurus) kisfia vagy kislánya.

Pintonnak nyitva marad a szája.

– Milyen okos vagy! Tudod a tudományos nevét!… És azt is tudod, hogy miért bámulják a kaput?

– Azt nem. Majd Li megmondja.

És természetesen Liunánál kész a kívánt válasz: – Előbb helyesbítsünk: a borjak nem a kaput, hanem csakis az új kaput bámulják. Talán több ezer éves ez a szólásmondás, és minden állattenyésztő nép használja. Édesanyámtól tudom, hogy valamikor, nagyon régen a szarvasmarhát a Földön csordában, szabadon legeltették. Este, amikor hazatértek az állatok, mindegyik felismerte a házat, amelyben gazdája lakott. Maguktól besétáltak a kapun. Még a borjak is. De ha napközben új kaput állítottak a régi helyére, a kisborjú megállt, bámult… bámult… nem mert bemenni.

– Akárcsak mi most – állapítja meg viselkedésük azonosságát Pierre. – No, Pinton „kisborjú”, húzd meg a harangot!

– Jahaj!… – fohászkodik Liuna. – Kérlek szépen, kedves, ismeretlen Corinta, ha lehetséges, ne hozz bajt Szíriusz kapitány fejére!…

Csengő-bongó távoli hármashangzat. Gyorsan nyílik a kapu.

– Végre! Csakhogy itt vagytok!

– Jó holdat, Leonida néni! Megjöttünk!

– Gyertek, gyertek… – tereli őket befelé az asszony. – Foglaljatok helyet ott az asztal mellett, összecsaptam egy kis villásreggelit: pincehideg aludttejet friss krumplislángossal.

– Nagyszerű! Jöhet! – rendelkezik Berci. – Farkaséhes vagyok!

Pierre-nek nem tetszik a sorrend.

– Előbb talán hallgassuk meg, miért olyan nagy baj, hogy az a Corinta a Holdra érkezik…

– Nem, nem, fiacskáim! Előbb egyetek, éhes ember félember. Utána majd elmesélek mindent.

A Négyek Tanácsa 11 perc 48 másodperc alatt elfogyasztott 8 köcsög aludttejet és 14 krumplislángost. A 12. percben Pierre Renard „vezér” formás kis beszédben megköszönte a villásreggelit. Majd így folytatta: – De most már igazán tessék elmondani, kicsoda-micsoda az a Corinta!

Leonida néni keresi az „illedelmes” szavakat.

– Corinta… az egy nő… egy nőszemély… olyan rosszfajta… értitek…

Pinton közbekotyog:

– Én nem értem.

Berci letorkollja:

– Ráérsz megérteni. Ezt az előadást 18 éven felülieknek tartják.

– Honnan tetszik tudni, hogy éppen ma jön? – érdeklődik Liuna.

– Onnan, hogy tegnap videfonált a Földről, Párizsból. „Az LB-10-es lunabusszal érkezem Sol-140-kor.”

– Azaz öt óra múlva – pontosít Berci.

– Kérte Viktor Szíriuszt, hogy legyen segítségére a Holdon. És ez a megkergült öregember azonnal virágot rendelt, és kiment a nő elé a XVII-es űrkikötőbe!

Liuna most egy kényes kérdést próbál tapintatosan körüljárni: – Tessék megengedni… ezek az adatok… vagyis tények, mármint az LB-10-es lunabusz meg a Sol-140-es érkezés, meg a virágrendelés, meg minden… ezek milyen úton jutottak Leonida néni tudomására? Szíriusz bácsi közölte, vagy… vagy másképpen?

A kapitány öreg őrzőangyala elpirul, mint egy gyerek, akit tetten érnek. Nem mer a kislány szemébe nézni. Ujjai az abrosz rojtját babrálják,

– Hát igen… másképpen… azazhogy… az úgy volt…

Tétova, puha arca hirtelen megkeményedik.

– A Prokyonra! Megmondom! Nem szégyellem! Ki vigyázna erre a könnyelmű öregemberre, ha nem én!… Hát igenis leselkedtem, hallgatóztam! Hívták videfonon. Kihallatszott a konyhába Viktor Szíriusz rendkívül izgatott hangja. Mire én titokban bekapcsoltam a külső készüléket. Láttam Corintát a képernyőn, és hallottam minden szavát!… Igen, én láttam és hallottam!… És azt is hallottam, amikor a kapitány a XVII-es űrkikötő virágszalonját hívta, és három szál rózsát rendelt… három szál piros rózsát!… Aztán foghegyről odavetette nekem: „Leonida, nem ebédelek itthon, ne várjon.” És elment… Gyerekek, nagy baj van, nagyon nagy baj van!

Pierre szólásra emelkedik.

– Tisztelt Négyek Tanácsa! Összegezzük a hallottakat. Szíriusz bácsinak videfonált egy földi ismerőse, egy nő, hogy ma érkezik a Holdra, és a segítségét kérte, így történt?

– Így, így… – bólogat a komor Leonida – pontosan így.

– Szíriusz bácsi udvariasan eleget tesz a kérésnek, kimegy az űrkikötőbe, néhány szál virágot is vesz, megvárja az ismerősét, aki talán még sose járt a Holdon, útbaigazítja, elkíséri a szállására, és kész. A kapitány ilyen szívességet életében legalább ezerszer teljesített… Drága Leonida néni, nem értem, mi ebben a nagy baj.

Az asszony vészjóslóan válaszol:

– Te, fiam, nem értheted, mert nem ismered Corintát!

– Ez való igaz, egyikünk sem ismeri. Éppen ezért azt javasolom: tessék minket tájékoztatni, ki is az a Corinta.

Leonida szóra nyitja a száját, de nem jön ki hang a torkán.

Elsápad, és egy fotelba roskad. Liuna azonnal melléje kuporodik, és simogatja a munkától megviselt, ráncos, öreg kezeket. Érzi a kislány, hogy nem az ügyetlenül fogalmazott, panaszos szavak felszínén, hanem valahol mélyebben, térben és időben távolabb kell keresni a ki nem mondott igazságot. Halkan, szinte suttogva kérdezi:

– Fáj?

Az ősz hajú öregasszony csak a szemével válaszol egy hálás igent.

– Nem baj, fájjon…. mégis beszélni kell róla. Megosztozunk rajta, szívébe fogadja ki-ki a maga részét… és elmúlik minden rossz…

Mély csend öleli őket… aztán Leonida arcára megnyugvás simul.

– Jól van, elmondok mindent. Nem lesz könnyű, mert ez jó néhány embernek a legszemélyesebb magánügye, de belátom, tudnotok kell… ők négyen moccanni sem mernek. Leonida nekifohászkodik.

– Corinta… teljes neve Corinta Moreno, úgy tudom, most Mallorca szigetén lakik, Palma de Mallorca városában. Gyönyörű spanyol nő! Szíriusz kapitány ifjúkori nagy szerelme! Barcelonában történt… Viktor Szíriusz huszonöt éves volt, Corinta húsz… Gonosz, önző, haszonleső, aki kegyetlenül összekuszálta a fiatal férfi életét. Előbb magához kötötte, azután ellökte magától!… A kapitány őmiatta nem nősült meg soha!

Liunán a sor, hogy ismét megkérdezze: – Ezt honnan tetszik ilyen határozottan állítani? Talán Szíriusz bácsi mesélte?

– Nem kellett senkinek sem mesélnie… – kőből faragták ezeket a mondatokat – mert én akkor Viktor Szíriusz édesanyjának, Anna Andrejevnának a nevelt lánya voltam. Árva parasztlány. Náluk laktam. Segítettem a háztartásban, az ő életüket éltem, és 15 éves voltam. Viktorral mintha testvérek lettünk volna…

Liuna halkan megismétli:

– Mintha testvérek lettek volna…

Leonida nem figyel oda, mert elönti már a visszaemlékezés keserűsége, égeti a harag.

– Akkor jött ez a nő! És tönkretett, elpusztított mindent, ami szép volt! Felforgatta a nyugalmat, az életünket! Boldogtalanná tett mindenkit!… És most újra megjelenik!

(Döbbent csodálkozás bénítja a Négyek Tanácsát. Pierre arra gondol: úgy tűnik, szegény Leonida néni eszét megzavarta ez a halottaiból föltámadt féltékenység. Berci egy pillanat alatt kiszámolja, hogy… nem, ez lehetetlen, képtelenség! Liunát felkavarja a megsejtett messzi múlt tragikuma, öt évvel később, élete első megjelent novellájában fogja feldolgozni a témát: Mindhalálig címmel. Pinton is számol, de sokkal lassabban…) Végül ő szólal meg:

– De Leonida néni, talán mégsem fenyegeti Szíriusz bácsit ugyanolyan veszedelem, mint régen. Hiszen, ha nem tévedek, ez a Corinta néni kereken 96 esztendős!

– Nem tévedsz, de ne szólj bele a nagyok dolgába – torkolja le a kisfiút Pierre. – Megegyeztünk, hogy ez az „előadás” 18 éven felüli!

– Jó, jó… de Corinta néni mégiscsak 96 éves!

Váratlanul Leonida száll be a vitába: – Kilencvenhat! Az nem számít! – bizonygatja szenvedélyesen. – Ennél a nőnél nem számít!… Értsétek meg végre: láttam! Élesen, tisztán láttam a videfon képernyőjén! Gyönyörű! Fiatal! Olyan, mint hetvenhat évvel ezelőtt! – Köténye zsebéből régi papírfotót ráncigál elő.

– Ide nézzetek! Megtaláltam… tessék! Higgyétek el, semmit sem változott! Ilyen volt akkor… ilyen most is!

Berci elragadja a képet. Nézi csodálattal, aztán elismerése jeléül fütty ént egyet.

– Ejha! Ez igen! Ez nő a javából!… De drága Leonida néni, ne tessék azt állítani, hogy nem változott! Az képtelenség! Valaki nem lehet 96 évesen 20 éves!

Leonida visszaszerzi a fényképet, gondosan elrejti, majd megnyomva minden szót, lezárja a vitát.

– De lehet. Mert Corinta az ördög cimborája. Corinta boszorkány…

Libasorban vonulnak be a Renard-villába.

– Jóholdat, édesanyám!

– Jóholdat, kisfiam!…

Berci összevágja a bokáját, és szertartásosan meghajol.

– Jóholdat kívánok!

– Jóholdat, Helga néni! – Liuna köszön így.

Pinton kilép a sorból.

– Kézit csókolom…

Helga asszony ránevet a kisfiúra.

– De szertartásos vagy, Pintonkám!… Hol tanultad?

A gyerek büszkén kivágja:

– Édesanyám történelmi filmjeiben, a tizenkilencedik században köszöntek így a férfiak a nőknek!

Berci csattogva tapsol.

– Bravó! Pinton mint kultúrtörténész! Ez Liuna jótékony hatása!

Liuna harciasan kiáll a maga igazáért: – Te csak hagyd békén a kultúrtörténészeket! Leonida néni azzal vádolja Corintát, hogy az ördög cimborája. Kérdezem: tudod-e, hogy Bernard Shaw-nál ki az „ördög cimborája”?

A fiú hányavetin válaszol:

– Még azt sem tudom, kicsoda Bernard Shaw.

A lány három szigorú szótagba foglalja lesújtó véleményét: – Bar-bár vagy!

Berci nem sértődik meg. Nevet.

– Mindjárt te leszel barbár!… Lássuk csak, tudod-e, ki volt az a felvilágosult király, aki a világon először iktatta törvénybe, hogy boszorkányok nincsenek?

Liuna pár másodperces töprengés után meghajol.

– Elismerem, én is barbár vagyok, mert nem tudom. De sejtem, te kis magyar, hogy csak magyar király lehetett.

Berci megadja magát.

– Telitalálat! Nyertél! Könyves Kálmán leteszi előtted fegyverét.

Helga asszony fejcsóválva hallgatja a fiatalok szellemi bukfenceit.

– Gyerekek, bevallom: nem értem, miről beszélgettek, ördög cimborája és boszorkány és Könyves Kálmán…

Pierre szolgálatkészen megmagyaráz mindent: – Édesanyám, Leonida néni tömte tele a fejünket ezzel a babonás maszlaggal. Azt állítja, hogy Szíriusz bácsit iszonyú veszély fenyegeti. A Sol-140-es lunabusszal vendége érkezik a Földről, egy 96 éves hölgy, aki olyan gyönyörű, mintha ifjú hajadon lenne, Leonida néni szerint az illető az ördög cimborája, vagyis boszorkány.

Berci befejezi a tájékoztatót:

– Ezt egyikünk sem hiszi. De nem tudjuk, mit tegyünk.

Helga asszony tanácsa egyszerű, kézenfekvő: – Nézzétek meg azt a nőt.

– Nem szívesen mutogatnánk magunkat az űrállomáson – vallja be Liuna –, Szíriusz bácsi még azt hinné, hogy leskelődünk utána.

Hold Állam flórájának felelős gondozója egyetlen szavával megoldja a „bonyolult” kérdést:

– Csacsik! Megfeledkeztetek a Lunabusz Képszolgálatról?

Pinton „kisborjú” előtt vadonatúj kapu meredezik.

– Lunabusz… képszolgálat?… Az mi?

Pierre bezzeg tudja.

– Lunabusz Képszolgálat!… Ó, én szellemi fogyatékos!… Az ötös csatorna közvetíti a lunabuszok érkezését!… Köszönjük, drága okos anyukám!… Kocsis Berci tagtárs, mennyi a pontos idő?

– Jelentem: Sol-140.10… azaz tíz perc múlva Sol-140.

– Tehát még van tíz percünk!… Irány a toronyszoba! Berci, fuss előre, kapcsold be a nagy képernyőt!…

Berci babrálja az élességállítót.

– Vasgyúró, ne piszkáld!… Tökéletesen éles a kép, tiszta a hang.

– Jó, jó, nem bántom. Két perc múlva kezdődik!

Liuna ajkbiggyesztve megjegyzi:

– Tudjuk. Nekünk is van szemünk.

– Azonnal megszólal a szignál!

– Tudjuk. Nekünk is van fülünk.

A lunabuszműsor szignálja ebben a pillanatban valóban megszólal: rakéta süvítése „úszik át” klarinétglissandóba.

Bercit nem zavarják Liuna fullánkos válaszai. Lelkesen tovább konferál:

– Most az aranyos Rosa Mariny következik!…

És Rosa Mariny – platinaszőke szexbombának álcázva – tényleg megjelenik a képernyőn.

– Ez neked „aranyos”? Több rajta a festék, mint a ruha!

A Négyek Tanácsa vezére leinti őket: – Csend legyen!… Most nem a rákent maszat a fontos, hanem amit mond!

Az „aranyos Rosa” – jól iskolázott profi egykedvűséggel – ezt mondja:

– A pontos idő: Sol-140. A Lunabusz Képszolgálat műsora következik. Az LB-10-es rendszámú lunabuszjárat ezelőtt öt perccel megérkezett a Földről. Kapitánya szerint az átkelés zavartalan volt. A gép 102 személyt és közel ezer tonna teherárut hozott a Holdra… Most kapcsoljuk a várócsarnokot, ahol hamarosan feltűnnek az utasok.

A váróterem – fehér márványpadozatával, fekete oszlopaival – megjelenik a képernyőn. Pierre tájékoztatja barátait: – A műsor innen kezdve néma. Hold Államban tudta és belegyezése nélkül senkiről sem szabad hangfelvételt készíteni.

A szemfüles Pinton felkiált:

– Megvan!… Nézzétek!… Szíriusz bácsi ott áll a bejárat közelében! Három szál piros rózsát szorongat…

– És a leszállóakna ajtaját figyeli meredten…

Liuna mondja ezt… és úgy érzi, valami nincs rendben. Pierre buzgólkodik.

– Várjatok, kinagyítom.

Szíriusz bácsi alakja egyre jobban közelít… végül a feje betölti az egész képernyőt.

Liuna keservesen kínlódik, szavakba foglalná, amit érez.

– Ha tudná, hogy… hogy figyeljük… hogy leskelődünk… haragudna. Azt hiszem, szégyellem magam…

Pierre „vezéri kinyilatkoztatással” igyekszik megnyugtatni: – Az ő érdekében tesszük… és örökre titok marad.

Berci fölrikkant:

– Nyílik az ajtó! Jönnek az utasok!

– Bercikém, ezt mindannyian látjuk.

A fiút nem zavarja Liuna rosszallása. Lelkes „helyszíni közvetítését” nem lehet megállítani.

– Látjátok? Zömében férfiak jönnek… fiatalabbak, idősebbek, de férfiak. No, néhány nő is érkezett… ott furakodik egy őszes néni! Talán ő lesz az!… Nem, nem… Akkor az a molett hölgy? … Víz! Víz! Kupac unoka várja!

Pinton kíváncsiskodik:

– Bercikém, miért mondtad, hogy víz, víz? Itt nincs semmiféle víz.

– Ne zavarj, gyerek! Majd Liuna megmagyarázza. Most inkább figyelj! No, végre egy csinos barna! Leonida néni azt mondta, hogy fiatalos külsejű… sajnos ez is víz!

– Víz, víz… – szajkózza Pinton.

– Jéghideg víz! Csókolózik egy fiúval… Ajaj, tagtársaim, ritkulnak az utasok… férfi… öreg bácsi… még két férfi… No mi az? Corinta lemaradt volna?

Liuna átveszi a közvetítést:

– Nem maradt le. Nézd csak ott… az a platinaszőke szépség, aki csábosan billegeti magát…

– Tévedsz, Li, a nő nincs egyedül! Elegáns, barna bőrű férfi kíséri…

– Csak kísérte! Mert éppen elköszönnek egymástól. Bizonyára csak futó lunabusz-ismerkedés volt. A platinaszőke körülnéz, meglátja Szíriusz kapitányt, elindul feléje…

Berci elismeréssel nyugtázza a lány újabb győzelmét: – Ördögöd van, Li! Honnan a csudából jöttél rá, hogy ő az, akit keresünk?

Pierre közbeszól, megmagyarázza:

– Nem látod, te oktondi, hogy pontosan olyan, mint Leonida néni régi fényképén!

– Azám! – ámuldozik Berci. – Kísértetiesen azonos! Ő az, semmi kétség!… És Szíriusz bácsi is közelít hozzá!

Liuna türelmét vesztve rájuk szól: – Most igazán csöndben maradhatnátok!

A fiúk azonnal engedelmeskednek, és csak nézik, nézik, hogy ők ketten karnyújtásnyira egymástól megállnak. Berci nem bírja sokáig szó nélkül. Suttogva kéri: – Hozd közelebb, Pierre… egészen közel… A mindenségit! De szép ez a nő! És aligha több húszévesnél!… Azazhogy annyinak látszik. Királynői termet!… Finom metszésű, okos arcél!… Corinta!… Corinta Moreno!… Nézzétek!…

Liuna leinti: Pszt! Látjuk.

Corinta most megsimogatja Szíriusz kapitány arcát. Le lehet olvasni az ajkairól, azt mondja: „Viktor”. Szíriusz kapitány kicsit szomorkás mosollyal megöleli a szőke tündért – aki, úgy látszik, mégiscsak boszorkány –, és így válaszol: „Corinta… drága”. És megcsókolta a homlokát. És átnyújtja a három szál piros virágot.

Liuna áhítattal nézi őket.

– Találkoztak… és milyen szépek…

Viktor Szíriusz és Corinta Moreno egymást átkarolva indul a kijárat felé… Nyílik előttük, csukódik mögöttük az ajtó.

Pinton váratlanul kimondja a valamennyiük tudatában lapuló gondolatot:

– Szegény Leonida néni!…

Sürgős és rendkívüli értekezletet tart a Négyek Tanácsa: – Csendet kérek! Megnyitom az ülést! – fontoskodik Pierre. – Mai értekezletünk egyetlen napirendi pontja: Corinta Moreno. Összegezzük, mit tudunk eddig a Hold titokzatos vendégéről…

Berci röptiben elkapja a mondat végét.

– Szerintem vajmi keveset. Szerencsésen megérkezett a Holdra. Nagyon szép. Tudjuk róla, hogy 96 éves, de húsznak gondolnád. Személyazonosságát régi fényképe alapján állapítottuk meg.

Liuna folytatja a leírást:

– Szinte hihetetlenül fiatalos külsejét Leonida néni természetfölötti erőnek tulajdonítja. Ördöggel cimboráló boszorkányok művének. Mivel az efféle primitív hiedelmek erélyesen visszautasítandók, fel kell tételeznünk, hogy Palma de Mallorca városában szuper fejlett a kozmetikai sebészek tudása. Ki tudja, hány ezer ráncát varrták fel, hány száz bőrátültetést végeztek rajta, hány tízezer órán át fogyasztották, mennyit gyömöszölték és masszírozták szegény Corinta nénit, hogy megőrizze fiatalsága látszatát.

Pierre véleménye szerint:

– Meg kell róla tudnunk mindent. Leggazdagabb hírforrásnak Leonida néni látszik, de minden állítását át fogjuk préselni a babonaság, az elfogultság és a féltékenység szűrőin.

Liunának nem tetszik a dolog.

– Mondd, Pierre, muszáj?

– Mit muszáj?

– Muszáj megtudnunk róla mindent?… Nem szeretek senkinek a múltjában vájkálni. Főleg nem a Szíriusz bácsiéban. A múlt az ember legszemélyesebb magánügye. Édesanyám mesélt egy nagyon régi mondáról, a Kékszakállú herceg váráról, a hetedik szoba titkáról…

– Bocsáss meg, kedves Li, filológiára most nincs időnk. Legközelebb szívesen meghallgatom, annál is inkább, mert véleményeink tulajdonképpen egyeznek. Én is tiszteletben tartom embertársaim magánéletét. De Szíriusz kapitány élete, múltja nem magánügy. Közérdek, hogy megóvjuk őt a veszélytől, amely esetleg leselkedik rá. Leonida néni babonás öregasszony, de rémlátásaiban van valami, amire igenis oda kell figyelni. Adva van egy ifjúkori, balul sikerült szerelem. A fiatalok útjai szétválnak… hetvenhat évig nem látják egymást. Hetvenhat évig!… Tudod, milyen rettenetesen hosszú idő hetvenhat év? Fél emberöltő! Ötször belefér az eddigi életed!… És akkor videfonál a nő, kedvesen fecseg, egy kis szívességet kér, valami elintéznivalója akadt a Holdon, milyen pompás lenne, ha a hajdani rajongó fiú kalauzolná, segítené!… No, eddig rendben is van minden. Ilyesmi nem gyakran, de előfordul. Ha megjelent volna egy fogatlan, öreg anyóka, nem aggódnék egy cseppet sem. De kilibeg a lunabuszból egy ragyogó fiatal nő… és abban a minutumban ellentmondások, titkok tömege tornyosul elénk!

Vegyük sorjában szemügyre őket… Első titok: ha ez a Corinta az igazi 96 éves Corinta (márpedig az, bizonyítja Leonida néni és Szíriusz bácsi felismerő viselkedése), hogyan tudott ilyen fantasztikusan fiatal maradni?… Második titok: az a hetvenhat év előtti romantikus diákszerelem nem lehetett olyan feneketlenül mély, hogy háromnegyed század után vulkáni erővel újra kitörjön. Márpedig Corinta az űrkikötői találkozáson úgy viselkedett, mintha szerelmes lenne a 101 éves Viktor Szíriuszba!… Harmadik titok: Szíriusz bácsi kamaszos udvarlása! Virágot vesz, rohan a nő fogadására, csodálja, átöleli, homlokon csókolja! Az a Szíriusz kapitány, aki egész életét és minden tudását az emberiség szolgálatába állította. Valószínű-e, hogy 101 éves korában egy őrült pillanatban ilyen könnyen elveszítse tartását, levesse az egyéniségét egy kitenyésztett dísznő miatt? Nem! Nem valószínű!… Akkor miért cselekedett úgy, mintha a visszatért hűtlen szeretőt újra befogadná a szívébe?

Miért?… Sorolhatnám még a titkokat, de fölösleges. Ennyi éppen elég, hogy okkal gyanakodjunk. Nos, szóljatok hozzá.

Berci jelentkezik.

– Abból a kevésből, amit Corintáról eddig tudunk, kitűnik, hogy Leonida néni gyűlöletének van alapja. Tehát mi az első és legfontosabb teendőnk?

Kórusban visszakérdezi a Négyek Tanácsa: – Na mi?

– Legfontosabb teendőnk: megtudni minél többet Corinta Moreno múltjáról és jelenéről!

Pierre helyesel, majd a piros hajú kislány felé fordul.

– Liuna, halljunk téged is!

– Belátom, hogy igazatok van. Rejtélyes erők működnek, rejtélyes céllal. Nyafogásra most nincs időnk. Én is azt mondom: sürgősen fel kell derítenünk mind a hét szoba titkát!

Pinton izgatottan érdeklődik:

– Miféle szobákról beszélsz?… Kedves Li, légy szíves, mondd meg!

Pierre szigorú „vezérré” változik.

– Liuna! Megtiltom!… Majd ha végére jártunk ennek a Corinta-ügynek, akkor elmesélheted, ígérem, mi is meghallgatunk. Most azonban más dolog vár ránk!… Nyomozók! Munkára fel!

MÁSODIK FEJEZET

amelyben Corinta körül sűrűsödik a homály

Hotel Galilei, ez a neve Hold Állam egyetlen szállodájának. A 41-es kupolaváros őspark jellegű környezetében ékeskedik a tiroli vadászkastélyt utánzó háromemeletes épület. Zavartalanul ellátja a Hold idegenforgalmát, pazarul berendezett lakosztályai tágasak: előszoba, szalon, dolgozóhelyiség, hálószoba, öltöző- és fürdőszoba van majdnem mindegyikben. A vadásztrófeákkal teleaggatott földszinti étterem a Központi Konyháról hozatja kitűnő étel- és italkülönlegességeit. A szálloda személyzete mindössze kilenc fő. Vezetője Jónás igazgató, akinek senki sem tudja a családi nevét. Ő egyszerűen a „híres Jónás” vagy „direktor Jónás” vagy „Jónás bácsi”, a kedves vendég minden kívánságának teljesítője. Két fiatal portás serénykedik a keze alatt: Peter és Micky. (Micky most éppen Ázsiában utazgat; nemrég nyerte el az Sz-Sz-K ösztöndíját. Hat hónapon keresztül a Szibiria Szállodaipari Központ száz luxushoteljét tanulmányozhatja.) A konyhában egy ügyes szakácsnő tálalja a csőpostán, tartályhengerekben érkező fogásokat. Két pincér szolgálja fel… Ez eddig hat. Emeletenként egy-egy szobaasszony, az ugyebár kilenc. (A lakosztályok takarítása, az ágyneműk, fürdőköpenyek, lepedők és törülközők cseréje teljesen gépesítve van.)

Pierre a Hotel Galilei bejárata előtt töpreng: bemenjen, ne menjen?… Aztán csak nekidurálja magát. Nyílik előtte a hall hatalmas plexiajtaja, és a szerkezet halk dallamot csilingel. Jónás igazgató a recepcióban bóbiskol. A muzsikára fölriad: örömmel látja, hogy az érkező személy nem új vendég, hanem csak a Renard gyerek. Születése óta ismeri és szereti Pierre-t.

– Jóholdat, Jónás bácsi!

– Neked is, Pierre fiam.

– Erre akadt dolgom. Gondoltam, benézek…

– Okosan tetted.

– A recepcióban tetszik dolgozni?

– Helyettesítem Mickyt, aki valahol Szibiriában utazgat. Tegnap kaptam tőle egy üdvözlőlapot. Honnan is? Várj, megkeresem… Ez az! Nézd! A Bajkál-tó partján épült új Angara Hotel!… Negyvennyolc emeletes tündérpalota… Hogy tetszik?

Pierre átveszi és illedelmesen megcsodálja a képeslapot.

Közben ujjával véletlenül megérint egy kis piros pontot. A lap beszélni kezd: „Kedves Igazgató Úr! Itt minden gyönyörű! Jól vagyok. Sokat gondolok magára. Hálás tanítványa: Micky.”

– Ügyes találmány – mondja a fiú –, de nem helyes, hogy Micky helyett Jónás bácsinak kell dolgoznia.

„Direktor Jónás” mosolyogva tiltakozik: – Nem kell dolgoznom helyette. Tegnap megérkezett az új portásfiú. Most éppen az R-csoporthoz küldtem, jelentkezni…

Az R-csoport Hold Állam Rendfenntartó Csoportja. Kizárólag védekező és bénító fegyverekkel ellátott 500 főnyi karhatalom, parancsnoka Gruber ezredes. Szállásuk a 40-es kupolavárosban van. Munkakörükbe tartozik a Holdra érkező idegenek ellenőrzése, ők felelnek azért is, hogy a kupolavárosok zsilipkamráit, amelyek a Hold felszínére nyílnak, csak az arra hivatottak használják…

„Direktor Jónás” folytatja:

– Különben nincs semmi munka. Üres a hotel. Egyetlen vendégünk van, egy spanyol hölgy, a 109-esben.

Pierre megjátssza a kiskakast.

– Csinos, fiatal?

„Direktor Jónás” csóválja a fejét.

– Ejnye, ejnye! Már te is, Pierre fiam?

A Négyek Tanácsának vezére gáládul lesüti a szemét, és dadogni kezd.

– Ne… nem úgy go… gondoltam.

Az igazgató nevet.

– Sose pironkodj. Maholnap férfi leszel. Éppen ezért válaszolok a kérdésedre. De nagyon furcsát fogsz hallani. A hölgy csinos… nem, nem csinos… nagyon szép… és nagyon öreg!

– Az hogyan lehetséges?

– Nem tudom, ne kérdezd, de ez a színtiszta igazság!

(Pierre jól ismeri „direktor Jónás” gyengéjét: ez jólértesültségének a fitogtatása. Errefelé tereli a beszélgetést.) – Jónás bácsi ne tudná!

– Hát… tudom, amit tudok. No, elmondom, hogyan történt. Tegnap is én voltam szolgálatban. Megérkezik a nő, nagyon elegáns, szőke szépség, egyedül. Azt mondja: szobát foglaltak neki. Megnézem… rendben van. Peter bejegyezte. Mutatja a Holdra lépési engedélyét: Corinta Moreno… lakik Mallorca szigetén… özvegy… asztrofizikus (ez igen!) 96 éves… Micsoda? 96 éves? Felkapom a fejem, megnézem alaposan. „Bocsásson meg, asszonyom, itt valami elírás történt. Ez a kilencvenhat…” Ő kedvesen rám mosolyog, és azt mondja: „Nem elírás. Sajnos 96 éves vagyok. Talán nézzen meg jobban…”

– És Jónás bácsi megnézte jobban?

– Meg, egészen közelről, a kezét meg az arcát. Ezer és ezer hajszálvékony ránc barázdálja… száraz és öreg a bőre. Később megfigyeltem: a járása, a mozgása is fáradt, nehézkes. Ha leült, körülményesen áll fel. Talán fájnak a térdei. Távolról gyönyörű fiatal. Közelről összefoltozott vénség.

Elhangzott Pierre jelentése a Hotel Galilei új lakójáról, és a Jónás bácsival folytatott eszmecseréről.

– Túl sok újat nem tudtunk meg – elégedetlenkedik Berci. – Azt eddig is sejtettük, hogy a Galileiben lakik.

– Most már tudjuk is – szögezi le Liuna –, és az öreg pletykafészek „direktor” meséje figyelmet érdemel. Megerősíti Corinta korát, a 96 évet. Egy szállodaigazgató jó emberismerő, ítéletében bízni lehet.

Berci kegyesen beleegyezik:

– Rendben van, bízzunk benne. Elhisszük, hogy Corinta 96 éves. Ezzel azonban még semmire se mentünk. Valamerre tovább kellene lépni…

– Merre? – kotnyeleskedik Pinton.

– Ez a kérdések kérdése! Merre?… Ki tudja?

– Én tudok valamit – jelentkezik Pierre. – Igaz, jelentéktelen csekélység, de egy kicsike lépés talán futja belőle.

Berci biztatja:

– Akármilyen kicsike, add elő!

– Előadom. Tegnap este édesapám szóba hozta: „Hallom, Viktornak valamilyen vendége érkezett a Földről.” „Igenis – válaszoltam –, egy nő.” „Hogy hívják?” „Corinta Moreno.”

Akkor apa elgondolkozott egy kicsit. „Hallottam már valahol, valakitől ezt a nevet. Úgy rémlik, jelentős személyiség az illető… Igen, igen… már emlékszem! Pár nappal ezelőtt már a televizor is bemondta, hogy nyugalomba vonul a Világállam kulturális minisztere. Hírét vettem, hogy Berci édesapja, Kocsis János lesz az utódja. Felhívtam János barátomat, megkérdeztem, igaz-e. Nevetett. Remélem, nem igaz – mondta. – Úgy tudom, Corinta Moreno az egyetlen komoly jelölt… No, ennyit tudok Corinta Morenóról.”

Berci felugrik, gesztikulál.

– Galvani békacombjára! Lehet, hogy te és az apukád csak ennyit tudtok, de az én édesapám nyilván sokkal többet! Mi tehát a teendő?

Kórusban fújják a tagok:

– Fel kell hívni Kocsis professzort Párizsban!…

Kocsis János, a Párizsban működő Európai Központi Egyetem fizika tanszékének professzora pár perc múlva jelentkezik.

Rámosolyog a fiára.

– Jóholdat, fiam! Eszedbe jutottam?

– Igenis, édesapám… azaz tulajdonképpen csak azért zavarunk, mert kérdezni szeretnénk valami fontosat.

– Ez a többes szám a Négyek Tanácsát jelenti?

– I… igen.

– No, akkor csak rajta! Kérdezz, fiam! Ha tudok, válaszolok.

– Biztosan tudsz, mert Adam bácsi azt mondta, hogy tőled hallotta… vagyis hogy te említetted, és akkor nyilván ismered…

– Ne keríts ekkora feneket a dolognak. Kit kell ismernem?

– Corintát… Corinta Morenót.

A kicsi képernyőn világosan látni, hogy Kocsis professzor csodálkozik… megdöbben… hallgat is egy darabig, aztán komolyan visszakérdez: – Mi közöd neked Corinta Morenóhoz?

Berci zavarában keresi a szavakat.

– Nem nekem… nem én… hanem mi, négyen… szeretnénk tudni, hogy ki ő. Milyen ember? Mit csinál? Hol él?

– Ti Corinta Moreno után nyomoztok?

– Hát… úgy is lehet mondani. Mindenesetre szeretnénk tudni róla minél többet.

Kocsis János aggódva inti fiát:

– Nehogy valami szamárságot tegyetek. Corinta Moreno világhírű tudós, a Spanyol Akadémia Asztrofizikai Intézetének elnöke, Európa egyik legjobb asztrofizikusa…

– Ismeri őt édesapám?

– Személyesen nem, még sohasem találkoztunk. De tudományos munkásságát figyelemmel kísérem.

– Tessék mondani, igaz, hogy Mallorca szigetén lakik, és 96 esztendős?

– Fontos ez?

– Nagyon fontos!

– Megnézhetem…

Eltűnik a képernyőről, de hamarosan visszatér egy könyvvel.

– Martin… Meiler… Moreno! Igaz. Palma de Mallorcán lakik, és valóban 96 éves. Parancsol még valamit a Négyek Tanácsa?

– Nem… köszönjük. Semmi mást nem kérünk.

– Akkor hát jóholdat, gyerekek…

Elsötétül a képernyő. Kocsis professzor kikapcsolta a készülékét.

Hallgatnak.

Nagy hallgatások után általában Liuna szólal meg elsőnek: – Világhírű asztrofizikus… az Asztrofizikai Intézet elnöke… és valóban kilencvenhat éves. Mondjátok meg nekem, mit keres ez a szupernő a Holdon?

Nem tudja megmondani senki… Liuna Steff jelenti katonásan: – Ma reggel meglátogattam Leonida nénit. Szíriusz bácsi már nem volt otthon. Kora hajnalban elment valahová. Leonida dúlt-fúlt mérgében. „Ennek a tökéletlen vénembernek elment az esze! Éjjel-nappal elmászkál hazulról, és nem mondja, mikor jön meg! Főzöm neki az ebédet, úgy marad érintetlenül!… Újra megbabonázta az a nő!… Szent Leonida, mit tegyek?!”

Próbáltam vigasztalni, de ő csökönyösen egyre azt hajtogatta: „Meglátod, rossz vége lesz a dolognak! Fekete macskával álmodtam az éjjel!” Ezek után komolyra fordítottam a szót: „Leonida néni! Életünket és jövőnket nem babonás álmok kormányozzák, hanem mi magunk: munkával, ésszel!” Erre előkotorászott egy darab papírt, a kezembe nyomta. „Tessék! Itt a fekete macskára a bizonyíték!” Egy levél volt Szíriusz bácsitól.

Leonida néni ma reggel a konyhaasztalon találta. Elhoztam, olvassátok…

Kedves Leonida! Holnap este vacsoravendégünk lesz.

Régi ismerősünk, emlékezik rá biztosan: Corinta Moreno. Blincsikit ígértem neki. Kérem, gondoskodjék, hogy minden kifogástalan legyen.

Viktor

Megkérdeztem, hogy ezek után mit fog csinálni. „Mit csinálok, mit csinálok?… Természetesen blincsikit csinálok, kifogástalan minőségben!” Jelentésemet befejeztem.

– Nagyszerű jelentés volt! Gratulálok, Li! – tapsol Berci. – Végre megmozdult valami!… Hej, ha ott lehetnék azon a vacsorán! Mondjuk, mint szúnyog berepülnék az ablakon…

– Lehetetlenség, kedves Berci, tanultuk az iskolában, hogy szúnyog nem él a Holdon – tiltakozik Pinton.

– Nem komolyan gondoltam, Pintonkám. Vágyálom volt.

Pierre szólásra emelkedik.

– Tisztelt tagtársam! ígérem, valóra váltom a vágyálmát. Ott leszünk azon a vacsorán!…

Másnap délelőtt Pierre beszámolóját hallgatják.

– Ma rútul félrevezettem Leonida nénit. Reggel meglestem, amikor a Központi Csarnokba indult, és „véletlenül” találkoztam vele. „Leonida néni! Örülök, hogy nem kerültük el egymást! Fontos mondanivalóm lenne… de tessék csak nyugodtan elintézni a dolgát, szívesen megvárom, amíg vissza tetszik jönni…” Egyedül voltam a házban. Az ebédlőben elrejtettem egy lencse nagyságú kémmikrofont, a padláson pedig az öklömnyi adót. Tisztelt tagtársak! Annak a ma esti vacsorának minden szavát hallani fogják!

(Pierre Renard ebben az időben a Hírközlési Szakiskola szín jeles növendéke volt. Jó barátja a nála csak pár évvel idősebb Roberto Namorának, a Központi Híradástechnikai Intézet fiatal mérnökének. Tőle kapta kölcsönbe a minimikrofont és az URH-adót.) A Négyek Tanácsa izgatottan várja az estét…

Mint jó házigazdához illik, Pierre udvariasan fogadja vendégeit: Parancsoljatok helyet foglalni. Liuna a fotelba. Pinton az ágyamra ülhet, Berci, te ide mellém a padra. Maradjatok csendben. Bekapcsolom kémrádiónkat Viktor Szíriusz lakásába!

Néhány torz reccsenés, egy-két fütty után élesen, tisztán hallatszik a közvetítés: valami csattog, fém a fémhez ütődik.

Csatt-csatt-csatt…

– Mi ez? – érdeklődik Pinton.

Liuna tudja.

– Leonida néni habot ver, miként dédanyáink tették hajdanában: rézüstben, habverővel. Nálunk otthon édesanyám a konyhában megnyom egy gombot, és bőven ömlik a csapból a hűtött tejszínhab.

Csatt-csatt-csatt…

Aztán felhangzanak Leonida néni mérges indulatszavai: – Gyere csak!… Gyere csak!… Gyere csak (csatt-csatt-csatt)… gyere csak, Corinta, vacsorázni! … Jól ismerlek!… Akkor kerültél Barcelonába, ahol Anna Andrejevna, Viktor és én… ahol mi laktunk (csatt-csatt-csatt)… vitt volna el az ördög!

Pinton csodálkozik:

– Nem értem. Kivel beszélget Leonida néni?

– Nyilván senkivel – suttogja Liuna –, habot ver, és önmagával beszélget.

– Figyeld csak!

– (Csatt-csatt-csatt)… Viktor már kiképzett űrpilóta volt… az asztrofizikai tanszék tanársegédje (csatt-csatt-csatt)… Bár ne mentünk volna abba az átkozott Spanyolországba!… De nyilván így döntöttek a pokolbéliek (csatt-csatt-csatt)… Te befurakodtál az életünkbe!… Szép voltál, jaj, nagyon szép voltál!… Ott billegetted magad nálunk mindennap (csatt-csatt-csatt)… Kérted Viktort, hogy segítsen, tanítson… Ravasz bestia voltál!… Gyönyörű bestia! (csatt-csatt-csatt)… Magadba bolondítottad, megszédítetted, elvarázsoltad!… Viktor naiv volt, ártatlan (csatt-csatt-csatt)… Beléd hullott, mint lepke a lángba…

Pinton mindent szeretne tudni. Liunához fordul.

– Miféle lepke, miféle lángba?

– Ezt nem tudom. Majd megkérdezzük édesanyámtól.

– (Csatt-csatt-csatt)… mint lepke a lángba!… Na, ez elég kemény… készen van.

Most Szíriusz bácsi hangját hallják a hangszóróból: – Leonida!… Hol van, kedves Leonida? Megjöttünk!

Leonida múltat idéző tragikából azonnal átlényegült szíves háziasszonnyá.

– Jaj!… Szent Leonida!… Itt a vendég, és még nincs készen semmi!… Viktor Szíriusz, ki ne hozza a konyhába!… Micsoda szégyen! Ki ne hozza… Jaj! Hát mégis!

Bizony már a konyhában vannak.

– Leonida! Édes Leonida! Hát igazán te vagy a kis Leonida? Gyere, hadd öleljelek meg!

Leonida néni rémülten tiltakozik.

– Ne… ne… lisztes lesz a ruhája!

– Csak nem fogsz magázni! … – Corinta rosszallása őszintének tetszik. – Hiszen barátnők voltunk! Tegeződtünk! Nem emlékszel?

– Igen, persze tegeződtünk… Lisztes lesz a ruhád!

Corinta mézédes szirénhangon idézi a múltat: – Viktor drága, emlékszel, amikor először jártam nálatok, a kis Leonida éppen édesanyádnak segített, pamutot gombolyítottak. Kék-fehér pettyes ruhácskája volt, két vastag aranyszőke hajfonata… Olyan kedves volt, olyan csinos… Emlékszel, Viktor?

Szíriusz bácsi készségesen ráhagyja: – Hogyne emlékeznék.

Pedig biztosan rég elfelejtette. Corinta fokozza műlelkesedését:

– Kicsi Leonida! Olyan voltál, mint illatos vadvirág a réten!

– Én?… Illatos virág?… Ugyan, ne mondjon ilyeneket! Hiszen egyszerű kis rosztovi parasztlány voltam… műveletlen. Maga meg gyönyörű volt…

– Te – figyelmezteti Corinta.

– Hogyan? Mit mond?

– De nehezen érted meg! Megállapodtunk, hogy tegeződünk. Te voltál gyönyörű! Így mondd! Hadd halljam!

– Te voltál gyönyörű, Corinta, akárcsak most!… Te semmit, de semmit nem öregedtél!… Igazam van, Viktor Szíriusz?… Olyan, mint húszesztendős korában!

A vendég szerénykedik.

– Jaj, ne beszélj bolondságokat! Vénasszony vagyok… Csak éppen tartom még magam valahogyan. Idén leszek kilencvenéves.

– Kilencvenhat – helyesbíti Leonida.

– Igen… persze… aranyos vagy. Lám, ezt pontosan tudod. Kilencvenhat…

– De szakasztott úgy nézel ki, mint akkor! … Ez természetellenes! Ez varázslat!… Hogyan csinálod, Corinta?… Fölötted megállt az idő!

Szíriusz kapitány feddőn közbeszól: – Ejnye, Leonida, már megint előhozakodik a babonáival! Ne haragudj rá, Corinta.

– Dehogy haragszom! Olyan kedves – bűbájoskodik a vendég –, és olyan jól áll neki. A kis Leonida babonás!… Sose felejtem el, egyszer rajtacsíptem: az imakönyvében egy hajtincset rejtegetett, azt csókolgatta. Annak a tincsnek a színe hasonlított a te hajadéhoz. – Nevet kegyetlenül. – Kicsi csacsi Leonida! Nem is lenne rossz, ha meg lehetne állítani az időt. Viktor, feltalálhatnál egy olyan gépet, amelyiknek csak annyit kellene mondani: „Te gép, most nagyon boldog vagyok! Állítsd meg az időt!”

Leonida elmélázik.

– És az idő megáll… és örökre úgy marad…

Hirtelen megszólal „házvezetőnő” énje.

– Kérem, Viktor Szíriusz, menjenek be. Meg van terítve. Viszem a vacsorát.

De Corinta nem mozdul a konyhából.

– Érdekes!… Viktor, ti nem tegeződtök Leonidával?

Szíriuszt meglepi a kérdés.

– Mi… nem is tudom… hol így, hol úgy…

Leonida azonban ellentmond. Határozottan, keményen: – Mi nem tegeződünk. Fiatalkoromban árva nevelt lány, valójában ápolónőféle voltam náluk. Aztán, amikor Spanyolországból hazamentünk, dohánygyári munkásnő lettem. Később iskolába jártam, tanultam, és Viktor Szíriusz mellé kerültem, ő volt mindig a főnök, én a beosztottja. Most már csak afféle öreg házibútor vagyok. Nem tegeződünk… No, üljenek asztalhoz.

Szíriusz kapitány menteni igyekszik a látszatot: – Leonida, kérem, természetesen maga is velünk vacsorázik, úgy, mint régen…

– Úgy, mint régen… Anna Andrejevna ült az asztalfőn, Viktor a jobbján, én bal kéz felől… „Hozd be, kislányom, a levest…” Szoljankaleves volt… – Leonida hangja, mintha követ kővel súrolnának. – Nem vacsorázom magukkal. Nem vagyok éhes.

Corinta kérése simogat:

– Leonida… Viktor engem úgy hívott meg, hogy hárman leszünk. Kérlek…

– Az más. Akkor elfogadom. Beviszek még egy terítéket.

Liuna kihasználja a „pótteríték” okozta csendet. Véleményt nyilvánít:

– Szegény Leonida néni! Kerékbe törik a büszkeségét. Sajnálom nagyon…

Berci másként látja a dolgokat.

– Egy cseppet sem sajnálatra méltó. Jól odamondogat Corintának. Mindenesetre a hallottak alapján megállapíthatjuk, hogy a hölgy a valódi, régi Corinta.

– Pszt!… Figyeljünk!

Nagy széktologatás.

– Foglaljanak helyet… Tessék, vegyenek… vegyél, Corinta! Szoljankaleves… blincsiki is lesz!

– Igazi szoljankaleves!… Blincsiki!… Ezer éve nem ettem!

Leonida kiigazítja az évek számát.

– Nem ezer, csak hetvenöt.

Corinta nevetése művinek tűnik.

– Te… te… kicsi Leonida! Kegyetlenül jó a memóriád! De a levesed még jobb! Sokszor ettem nálatok…

– Anna Andrejevna nagyszerűen csinálta. Én is tőle tanultam.

Corintát mintha elhódítanák a régi ízek.

– Akkor is szoljankalevest ettünk, mikor arra a vizsgára készültem. A csillagok sugárzásának intenzitását és összetételét tanultuk. Nehezen ment a fejembe. De te, Viktor, akkor már „bölcs” tanársegéd voltál. Értettél és tudtál mindent. A buta kobakomba belekalapáltad… és sikerült levizsgáznom.

Leonida tisztán, érthetően kimondja: – 2404-ben, Juan del Yeso professzor úrnál!

A hangszóróból hosszú ideig semmiféle hang nem hallatszik.

Pierre izgatottan suttog:

– Juan del Yeso… ezt a nevet még nem hallottuk. Gyorsan jegyezzétek fel!

– Megtörtént – jelenti Berci.

– Vajon miért némultak el? – kérdezi Pinton.

– Úgy látszik, Leonida néni föladta nekik a „leckét” – vélekedik Berci.

Corinta buzgó altja széttöri a csendet: – Leonida! Te tudod, ki volt Juan del Yeso?

– Én mindent tudok. Viktor Szíriusz, maga is tudja, ki volt Juan del Yeso?

Szíriusz kapitány keményen, szinte durván válaszol: – Leonida! Mi ez? Tetemrehívás?… Hogyne tudnám, ki volt Juan del Yeso! Tanárom, parancsnokom és legjobb barátom egészen 2411-ig, amikor…

Nem fejezi be a mondatot.

Corinta könnyedén megkérdezi:

– Mi történt 2411-ben?

Leonida élesen válaszol:

– Te persze nem emlékezel. Hogyan is emlékezhetnél. Akkor már elhagytad Spanyolországot, külföldön éltél.

– Párizsban laktunk. Mi történt 2411-ben?

Szíriusz kapitány bársonypuha baritonja most mintha keményebben kopogna:

– Corinta! Te valóban nem tudod, mi történt 2411-ben?

– Drágám… igazán nem. Illetve, gondolom, sok minden… de arra nem emlékszem, hogy velünk kapcsolatban valamilyen jelentős esemény történt volna…

Leonida rekedten kérdezi:

– Elmondjam, Viktor Szíriusz?

– Elmondhatja. De csak a száraz tényeket, röviden.

Az asszony, mint egy gép, érzelem nélküli, szikkadt, csupasz mondatokat rak egymás mellé:

– 2411-ben, június hóban, Viktor Szíriusz ifjú másodosztályú űrhajós orvos egymaga hazahozta a négyszemélyes PK-101-es bolygóközi felderítő kiscirkálót az Európai Központi Űrkikötőbe. Társa és parancsnoka, Juan del Yeso, a híres kozmogónus és asztrofizikus, Viktor testi-lelki barátja az úton rejtélyes körülmények között meghalt. Azt mondták: baleset áldozata lett.

A fiatal Viktor Szíriusz élete kockáztatásával a Földre vezérelte az űrhajót és parancsnoka jéggé fagyott holttestét… Tessék, elmondtam.

Röpke szünet után Corinta – némi csodálkozást mímelve – tiltakozik:

– Én erről nem értesültem. Akkor, mint már említettem, Párizsban éltem a második férjemmel. Szegény Juan del Yeso az első férjem volt…

Még ugyanezen estén történik. A vacsorának már vége, de a Négyek Tanácsa rendületlenül ott kuporog Pierre toronyszobájában. Mintha mázsás súlyok bénítanák testüket, szellemüket. A „lehallgatószolgálat” túlságosan jól sikerült, csőstül ontotta a múlt gubancos rejtelmeit.

– Ennek a várnak nem hét, de hetvenhét szobája van – kesereg Liuna.

– És egyetlen ajtaja sem tárult fel igazán – folytatja a képletes beszédet Pierre.

Berci a vastag, puha szőnyegen hasal.

– Vezérem, tegnap még három titokról szónokoltál. Vizsgáljuk csak meg mindhármat. Az első: Corinta és kora. Öreg, vagy nem öreg?… Megtudtunk róla valami bizonyosat? Nem!

Liuna szerényen megjegyzi:

– De igenis megtudtunk. Leonida és Corinta „háborúja” ott folytatódott, ahol 75 év előtt megszakadt. Indulataikat valódinak érzem. Leonida néni hiszi, hogy a régi Corintával hadakozik, Corinta pedig sok apró jellel bizonyította, hogy ő az igazi. Gondolok a szoljankalevesre, Leonida pöttyös ruhájára, két vastag hajfonatára.

Berci tagadóan rázza a fejét.

– Ezek nem bizonyítékok, csak feltevések. Mondod, hogy Leonida hisz Corinta valódiságában, ezért az ellenszenve őszinte. És ha téved?… Attól a hite és az ellenszenve még őszinte maradhat! És Corinta apró jelzései sem bizonyítanak semmit. Ügyesen elhelyezve csupán a valóság látszatát kelthetik. Ki emlékszik bizonyosan arra, hogy 76 évvel ezelőtt egy meghatározott napon milyen ruhát viselt? Pöttyöset?… Minden 15 éves lánynak van legalább egy pöttyös ruhája… Az első titok tehát titok maradt. De nézzük a másodikat! 76 évig tartó szerelem létezhet-e?

Liuna közbeszól:

– „John Anderson, szívem, John…”

– Nem ismerem a te szíved Johnját! – vág vissza Berci.

– Nem is tételeztem fel rólad – magyarázza tanárosan Liuna –, de talán Robert Burnsről hallottál valamit. Nagy költő volt. Ő írta az Anderson házaspár sírig tartó szerelméről szóló szép verset.

– Hohó! Győzelem! – rikkant diadalmasan a fiú. – Egy tisztes házaspár szeretheti egymást a sírig. De egy önző dísznő, akinek a tanársegéd csak addig kellett lépcsőfoknak, amíg le nem vizsgázott, utána (Leonida néni szavait idézem) ellökte magától és sürgősen férjhez ment a professzorához, aztán attól is elvált, mert tudjuk, ugye: volt egy második férje Párizsban (lehet: volt harmadik meg negyedik is!). No, szóval nem hihető, hogy ez a világhírű 96 éves elnök anyóka átruccanjon a Holdra, hogy újra elcsábítsa a 101 éves űrkapitány apókát. Ez még mesének is gyenge.

Pinton beleszól a „nagyok” vitájába: – Akkor miért jött a Holdra ez a Corinta néni?

– Bravó, Pinton! Ez a kérdések kérdése! – Pierre szájából hangzott el a dicséret. – Itt van az eb elhantolva! De meg ne kérdezd, hogy milyen eb, és miért hantolták el, mert nem tudom. Majd Liuna megmondja…

Berci makacsul folytatja témáját: – Nézzük a harmadik titkot: mit érez Szíriusz bácsi? Neki igazán ismernie illik a valódi Corintát! Vajon felismerte?… Vagy csak úgy tesz, mintha felismerné?… Megjátssza a szerelmes öregurat, hogy kiugrassa a nyulat a bokorból?

Pinton azonnal lecsap az új zsákmányra: – Milyen nyulat, milyen bokorból?

Tiltón emelkedik Pierre vezéri keze.

– Nem engedélyezem! Liuna, válaszold meg levélben.

– Értem – nyugszik meg a döntésben a kisfiú –, levelet fogok kapni Litől, mert most nem térhetünk el a tárgytól. A tárgy az a titok, ami Corinta néni körül gomolyog. Tudomásul veszem, hogy a nyúlról meg a bokorról nem beszélhetünk. De vajon miért nem beszélünk arról a furcsa nevű Yeso bácsiról, aki Corinta néni első férje volt. Róla sem szabad?

– Góóóól! Egy null Pinton javára! – harsogja Berci.

(A labdarúgás a XXV. században még mindig a legkedveltebb tömegszórakoztató sportok egyike. Hold Államban ugyan nem játsszák, de a földi televizor-nagyadók közvetítik a nemzetek közötti mérkőzéseket.)

Berci lelkesedése nem csillapodik.

– Ez a Pinton gyerek belebotlott a megfejtésbe! Del Yeso a rejtély kulcsa!

– Hohó! Elragadtak a csikók, kitűnő magyar barátom! – tiltakozik Pierre. – Megmagyaráznád, miként képzeled? A 69 éve elhunyt Juan del Yesónak mi köze lehet Corinta mostani Holdra utazásához?… Na, szólalj meg!

Berci jó darabig magában pusmog, aztán beismeri: – Nem tudom… butaságot mondtam. De valamit mégiscsak tennünk kellene, hogy megközelítsük az igazságot!

– Teszünk is – nyugtatja meg a vezér. – Holnap reggeltől szigorú megfigyelőszolgálatot tartunk. Ha szükséges, álruhát öltünk. Meg kell tudnunk, mit keres Corinta a Holdon!

– Meg kell tudnunk! – harsogja a Négyek Tanácsa.

Nyolc perce kapcsolta ki a LEK (Luna Energia Központ) Hold Állam „nappali” világítását. A sötétítőredőnyöket is leeresztették…

(Még Sol-időszakban vagyunk, odakint kegyetlenül süt a Nap.) Kékes félhomály borul a 41-es kupolaváros kusza ősparkjára, épületeire. A Hotel Galilei valamennyi ablaka sötét, csupán a főbejáraton szűrődik ki némi fény, bizonyítva, hogy a recepcióban ébren vannak.

A park sűrűjéből tücsökciripelés hallatszik…. Jó tíz méterről másik tücsök válaszol…

(Tudvalevő, hogy a Holdra semmiféle élő állatot betelepíteni nem szabad. Ez szigorú egészségügyi szabályrendelet. Annak idején Csibészt is majdnem karanténba zárták, míg ki nem derült, hogy nem élőlény, hanem remekbe készült robotműpuli. Az olvasó bízzék csak továbbra is Hold Állam karhatalmi alakulatának megvesztegethetetlenségében – huszonhét betű! –, és a világért se gondolja, hogy valódi élő tücskök ciripelnek. Két összeesküvő áltücsök muzsikálja a megbeszélt jelszót: cirip… cirip…)

Berci és Pinton – ők az áltücskök – találkozik az illatos babérbokrok takarásában. Berci suttogva jelent: – Átadom a szolgálatot!

Pinton lehelethalkan, de katonásan: – Átveszem a szolgálatot!… Láttad őt?

– Láttam – mondja a lelépő megfigyelő –, jó negyedórája, hogy hazaérkezett. Szíriusz bácsi kísérte el a szálló kapujáig. Ott átölelték egymást, és homlokcsókkal búcsúztak.

Pinton izgatottan érdeklődik:

– Szíriusz bácsi nem ment be hozzá?

– Nem. Hátraarcot csinált, és eltávozott a minifurgon állomása felé. Éppen akkor záródtak a kupola redőnyei, kezdődött az alvásidőszak.

– Téged nem vettek észre?

Berci büszkén mutatja.

– Nem látod, hogy zöld kezeslábasban vagyok… és az arcomat is zöldre festettem! Beleolvadtam a babérbokorba!

Pinton tovább kérdezősködik:

– Azután… történt még valami?

– Semmi szokatlan. Corinta felment az első emeleti lakosztályába. Emlékezhetsz, Pierre mondta, hogy a 109-es az övé. Bekapcsolta a világító falakat, becsukta az ablakot, közben kihajolt egy pillanatra, majd behúzta a kék selyemfüggönyt is. Láthatod, még mindig világos van nála.

Pinton elmélázik egy kicsit. Berci rászól: – Mi az? Te nem figyelsz?

– Jaj, bocsánat, ne haragudj – mentegetőzik a váltótárs –, nagyon is odafigyeltem, csak valami eszembe jutott… Tudom, arról az ablakról beszélsz, amelyik még mindig világos, és a kék függöny mögött talán már ágyban fekszik Corinta…

Berci megerősíti a feltevést:

– Nagyon valószínű. Amikor az ablakot becsukta, már hálóköntöst viselt.

Pintont elfogja a vadászizgalom. Magában motyog, mintha sorszámokat emlegetne:

– Egy… kettő… három… négy… öt…

– Mit számolsz?

– Az ablakokat az első emeleten. Emlékszel, amikor a lakóházunk épült, anyával és apával néhány hétig mi is itt laktunk a Hotel Galileiben.

Berci nem érti, mi köze ennek Corintához, de ami tény, az tény.

– Nagyon jól emlékszem. Jártam is nálatok. A 109-es lakosztályt béreltétek.

Pinton nyomatékkal folytatja:

– Azt, amelyben most Corinta lakik. Mondtad az előbb, hogy a 109-es az övé.

– Pierre-t így tájékoztatta Jónás igazgató.

– Ez biztos?

– Egészen biztos.

Pinton most kijátssza az aduit:

– Figyelj, Bercikém! A 109-es lakrésznek három ablaka nyílik ide a parkra: a hálószoba, a dolgozó és a szalon. Balról számítva a második, a harmadik és a negyedik. Az az ablak, amelyik még mindig világos, amelyikben hálóköntösben láttad Corintát, az sorrendben az ötödik ablak. Tehát nem a 109-es lakosztály ablaka!

Berci megdöbben.

– Biztos ez, Pinton?… Nagyon fontos, hogy ne tévedjünk!

Egészen biztos?

Pinton rábólint.

– Mint Sol után a Nox. Corinta most nem a saját szobájában tartózkodik, nem a saját ágyában alszik! Mit szólsz hozzá, Bercikém?

– Azt szólom hozzá, hogy hűha! Mert Pierre azt is mondta, hogy az egész szállodában Corinta az egyetlen vendég. Mit keres Corinta éjjel egy idegen, üres hotelszobában? …

HARMADIK FEJEZET

amelyben szó esik bizonyos Piros Pontokról is

Elhangzott Berci nagy horderejű kérdése: „Mit keres Corinta éjjel egy idegen, üres hotelszobában?„ És elhangzott Pinton válasza is: „Most törhetjük a fejünket.” Sajnos nem törték, és ez sarkalatos hiba volt. Ha tovább csévézik cselekményünknek ezt a szálát, hamarosan eljutottak volna a megoldásig. De nem tették, mert közben Liuna hosszan beszélgetett édesanyjával, Lenhajú Ainóval, Hold Állam főkönyvtárosával… és elmondott neki mindent. Ezzel új útra tért a nyomozás. Aino asszony töpreng.

– Corinta… Corinta Moreno… ismerem a nevét… Könyvtárunk katalógusában is előfordul jó néhányszor. Több jelentős asztrofizikai tanulmánya jelent meg, ha jól emlékszem, az intersztelláris anyag sűrűségéről és felhőmozgásáról. De, gondolom, ez titeket nem nagyon érdekel.

– Valóban nem, anyukám, nem is értünk hozzá. Mi Corintát, az embert keressük, a nőt, az asszonyt, a kapcsolatait…

Lenhajú Aino mosolyogva egészíti ki a felsorolást: – A szerelmeit…

– Igen, a szerelmeit. Azt hisszük, ez az út vezet a Corinta-probléma megoldásához. Tisztán akarunk látni! Mert lehet, hogy Szíriusz bácsin segítenünk kell… persze úgy, hogy ő maga észre se vegye.

– Értem, kislányom. Kinyitogatnátok Corinta Moreno „várának” valamennyi ajtaját… és szeretnéd, ha ebben segítenék.

– Igen… de másképpen, mint a Casteiro-ügyben tettük. Akkor egy feltételezett vérbosszút kellett minden eszközzel megakadályoznunk, nem lehettünk kíméletesek. Most egy réges-régi diákszerelem késői, groteszk feltámasztása okoz gondot, mert sok részletét homály fedi. Lehet, hogy irigység, féltékenység a mozgatóereje, lehet, hogy olcsó vígjátéki zűrzavar kerekedik belőle. Tapintatosak leszünk. Semmi másra nem vagyunk kíváncsiak, csak Corinta múltjának egy kicsiny szakaszára: Barcelona, 2404, Corinta Moreno egyetemi hallgató, húszéves…

Lenhajú Aino, Liuna bölcs anyukája óriási halom 70-80 éves újsággal, folyóirattal, képes magazinnal várja a Négyek Tanácsát.

– Jóholdat, gyerekek!

– Jóholdat, Aino néni!

– Jóholdat, anyuka!

– Örömmel látom, hogy ismét tevékenykedik a Négyek Tanácsa. Nagy fába vágtátok a fejszéteket?

Pinton rácsodálkozik Aino nénire: – Milyen fejszét, milyen fa…

– Stop! Egy hanggal se többet! – Pierre vágta ketté a kíváncsi kérdést. – Aino néni, könyörgök valamennyiünk nevében, tessék kielégíteni ennek a zöldfülű kultúrtörténésznek a tudásszomját, mert nem hagy bennünket élni! Ez már a harmadik problémája.

– Igen, pontosan a harmadik, amire nem kapok senkitől megnyugtató választ – igazolja Pinton is –, az első: belehullott, mint lepke a lángba, a második: kiugratta a nyulat a bokorból, a harmadik…

– A fejsze és a fa! Tudjuk! – zárja a sort Liuna. – Édesanyám, szépen kérünk, előbb foglalkozz velünk, tájékoztass, hogyan fogjunk hozzá a kutatáshoz, azután vedd kezelésbe ezt a nyelvtörténész-tojást!

Lenhajú Aino megsimogatja a kisfiú tüskehaját.

– Rendben van. – Majd a többiek felé fordul. – Sok mondanivalóm nincs. Ti nem először böngésztek nálam. A kikészített anyag a 2404-es esztendővel kezdődik. Pár évre rá már színes, térhatású, beszélő magazinok is léteztek. Ekkor kezdődött a Piros Pont korszak. A keresőautomata minden kötet megfelelő oldalánál, ahol Corinta neve előfordul, egy kis fehér papír jelet helyezett el… No, lássatok neki! Jó munkát, gyerekek!… Te pedig, Pinton, gyere velem…

Legalább száz kötet, mindegyikben öt-hat papír jel… A legfelső vékonyka könyv (inkább füzet) a Barcelonai Tudományegyetem Asztrofizikai Tanszékének évkönyve a 2404-2405-ös tanévről.

– Pierre, Berci – örvendezik Liuna az első sikernek –, nézzétek, mit találtam!

Az elsőéves növendékek névsorában ott díszeleg Corinta Moreno neve, közepes tanulmányi eredménnyel. Tanszékvezető tanár: Juan del Yeso.

Berci kikapja Liuna kezéből a könyvecskét.

– Van benne még egy jelzés!… Az egyetem oktatói között, az asztrofizikai tanszéken tanársegéd Viktor Szíriusz!

A könyvhalmaz túlsó feléről most Pierre ujjongását hallani: – Nagyszerű adatot találtam! Gyertek, nézzétek!

Egy pillanat alatt ott teremnek. Kulturális Magazin, Madrid, 2405. Színes fotó, de csak kétdimenziós. Valamilyen laboratóriumban készülhetett a kép, három sárga köpenyes személyt ábrázol: balról Corinta, jobbról Szíriusz, középen egy ötven év körüli, komoly, szemüveges férfi.

– Felolvasom az aláírást – mondja Pierre. – „Képünk Juan del Yesót, a világhírű spanyol tudóst ábrázolja, akit a Világállam Tudományos Akadémiája az égitestek keletkezéséről és az élet alakulásáról írt, most megjelent nagy jelentőségű művéért tiszteletbeli taggá választott. A professzor jobbján kedvenc tanítványa: Corinta Moreno, balján tanársegéde és munkatársa: Viktor Szíriusz látható.”

Liuna gyönyörködve nézi őket.

– Szíriusz bácsi… milyen fiatal! Corinta gyönyörű! És del Yeso professzor kétezernégyszázötben… (Liuna „belegondol” az események szaporodó mozaikkockáiból lassan kirakódó képbe. Megborzong, a szíve hevesen ver. Rádöbben, hogy ő: Juan del Yeso még nem tudja… de ő: Liuna Steff már tudja, hogy ennek a nagyszerű tudósnak mindössze hat éve van hátra az életből. Hat év múlva jéggé fagyott, kőkemény testét durva vászonba csomagolva az a fiatalember hozza haza az űrből, aki most a balján áll… Úgy látszik, mégsem lesz ebből a réges-régi diákszerelemből vígjátéki zűrzavar…)

Pierre-nek gyakorlati megoldások járnak az eszében. Liunához fordul.

– Azt hiszem, meg kell kérnünk anyukádat, hogy okos masinájával a Juan del Yesóra vonatkozó dokumentumokat is kerestesse ki. Nyilvánvaló, hogy Szíriusz kapitány, Corinta és del Yeso professzor sorsa valahogy összefügg… De már jönnek is!

Pinton és Aino asszony közelít.

– Tudom a lepkét és a lángot, a nyulat és a bokrot, a fejszét és a fát! Aino néni olyan érdekeseket mesélt!

– Nagyszerű, Pintonkám! Most egy ideig csendben maradsz, ugye?

– Lapítani fogok, mint dinnye a fűben! – és csengő szopránja csilingel egy kacagásfutamot. – Mit szólsz hozzá? Ezt is most tanultam!

– Nagyszerű! – dicséri meg a kisfiút Liuna, majd édesanyjához fordul. – Izgalmas dolgokat találtunk, anyukám, de… de lenne egy nagy kérésünk. Talán nem terhelünk vele túlságosan. Rájöttünk egy lényegesnek tűnő összefüggésre. Azokra az írásokra és képekre is szükségünk lenne, amelyek…

– …amelyek Juan del Yesóról szólnak – fejezi be Aino a mondatot.

Berci csodálkozik:

– Hogyan tetszett kitalálni?

Lenhajú Aino megmagyarázza:

– A számítógép szoros kapcsolatot jelzett Corinta és Juan del Yeso között. Már kikészíttettem vele az erre vonatkozó dokumentumokat is. Ott… az a másik halom könyv, világoskék papírjelekkel…

Pierre álmélkodik:

– Liuna, édesanyád a világ nyolcadik csodája!

Pinton nem hagyja ki az alkalmat: – Ezek szerint a világnak azelőtt hét csodája volt?

A Négyek Tanácsának három „idősebb” tagja unisono zengi: – Aino néni majd felvilágosít!

Pinton belenyugszik.

– Lássuk hát a del Yesóról szóló cikkeket – válogat Liuna a temérdek anyag között. – Ez a Hispánia Magazin című folyóirat már háromdimenziós színes képeket közöl, de még néma. A szövegét olvasni kell: Nézzük csak… 2406. október 20… Mit találtam!… Esküvőt ábrázoló kép! A vőlegény Juan del Yeso, a menyasszony Corinta! A szöveg szerint: „A híres tudós és tehetséges munkatársa, nászútra a fiatalasszony szülőföldjére, Mallorca szigetére utazik.”

– Ez a „tehetséges” munkatárs a harmadéves Corinta! – jegyzi meg csípősen Liuna. – Tehetségesen tudott férjhez menni.

– Megmagyaráznád, kedves Li, hogyan érted ezt?

– Szívesen, Pintonkám. Úgy értettem, hogy Corinta nem a tudása révén lett del Yeso munkatársa, hanem…

– Tudom! Tudom! A szépsége miatt!

– Így is lehet mondani.

Pierre jelentkezik újabb „zsákmánnyal”.

– Figyelem! Ugyanennek a magazinnak két héttel későbbi számában egy fiatal, szépreményű tudós távozásáról írnak.

– Szíriusz kapitány!… Kitaláltam? – kérdezi Liuna.

– Mint mindig. Igen, Viktor Szíriusz, az asztrofizikai tanszék szépreményű adjunktusa… (Nicsak! Közben adjunktus lett!) Szóval: adjunktusa… búcsút mondott az egyetemnek.

Nyilatkozata, szerint orvosi és asztrofizikusi tudását a jövőben aktív űrhajósként kívánja kamatoztatni.

– Gyönyörű fogalmazás… de hazug! – állapítja meg Berci. – Az igazságot Leonida néni mondta ki: „Gonosz, önző, haszonleső nő volt Corinta. Kegyetlenül összekuszálta Viktor Szíriusz életét.

Előbb magához kötötte, azután ellökte magától…” Szegény Szíriusz bácsi! Állítólag ezért nem nősült meg soha életében. Bánatában űrhajós lett…

– Amiből neki és az emberiségnek óriási haszna származott – szögezi le Pierre az igazságot.

Liuna eltöpreng Pierre szavain. Aztán elkezdi mondani a magáét, halkan, egyszerűen. Ilyenkor a többiek odafigyelnek. Érzik talán, hogy most nagy pillanatok részesei. Szemük láttára érik egyéniséggé egy alig tizenöt éves kislány…

– Érdekes, hogy néha a gonosz lelkű ember becstelen cselekedete, irigysége, intrikája milyen szerencsésen avatkozik bele a rejtett tehetség életébe. Kilendíti őt a nem szeretett kényszerpályáról, és elölről kell kezdenie mindent. De mert véletlenül éppen a neki megfelelő helyre sodorta a durva erőszak, megtalálja hivatását! … Ha Corinta 76 évvel ezelőtt Szíriusz bácsihoz megy feleségül, és hűségesen kitart mellette egy életen át, akkor a kapitány ma talán mint a Spanyol Akadémia öregecske nyugalmazott professzora hat gyermeküktől származó néhány tucat csillogó orrú dédunokáját pesztrálná, mosdatná, etetné… és kevéske szabad idejében Palma de Mallorca mólójának moszatos kövein guggolna makrélára horgászva… De hagyjuk a „volna-lenne” szavakra épített légvárakat. Ragaszkodjunk a tényékhez. Találtatok még valamit?

Berci jelentkezik.

– Nagyon is! Három évvel később az egész világsajtó felhördült!

Pierre-nek nem tetszik Berci túldramatizált stílusa.

– Ejnye, ejnye… felhördült! Milyen furcsa szavakat használsz.

– Az eseményekhez illőt. Tessék: Barcelonai Kurír, A Spanyol Ember, Akadémiai Értesítő, Űrtudomány, Madridi Hangos Újság… Soroljam tovább? Valamennyi lap arról cikkezik, hogy Spanyolhon büszkesége, a világhírű tudós professzor, a zseniális feltaláló: Juan del Yeso… visszavonul! Tudományos kutatómunkáját abbahagyja, egyetemi tanszékvezető-tanári állásáról lemond, laboratóriumát feloszlatja, találmányai fejlesztését beszünteti, szabadalmai használatát letiltja…

Liuna szorongva kérdezi:

– Mi történhetett ezzel a nagyszerű emberrel?

– Kérdezzük meg tőle magától, hátha elárulja – ugratja őket Pierre.

Pintonnak tátva marad a szája.

– Hogyan kérdezzük meg, hiszen nincs itt!

Pierre tanári modorban válaszol:

– A teste valóban nincs itt, de a hangja itt van. Ó, ti ugrifüles kutatók! Hát nem látjátok, hogy a Madridi Hangos Újságot tartom a kezemben… a világ legelső beszélő hírlapját! Nézzétek csak ezt a nagybetűs felszólítást az első oldalán: NE FÁRADJON AZ OLVASÁSSAL! TEGYE UJJÁT A PIROS PONTRA!

Pinton hitetlen:

– Aino néni, ez az újság valóban beszél?

– Igen, beszél. A Piros Pont korszakában csinálták.

Berci részletesebb tájékoztatást szeretne kapni.

– Tessék mondani, azóta zavartalanul működik? Hiszen több mint 70 éve készült. Nem merült ki az energiaforrása?

– Számítógépünk a kikeresett hangosan beszélő újságokat, könyveket automatikusan megvizsgálja. Ha energiája kimerült, azonnal feltölti.

Pinton könyörögni kezd:

– Aino néni! Tessék mesélni a Piros Pont korszakáról!

– Hiszen tanultátok az iskolában.

– Én még nem tanultam. Pierre-ék pedig már biztosan elfelejtették. Tessék elmondani, milyen volt az a Piros Pont korszak?…

Liuna is jelentkezik.

– Édesanyám, mi is csatlakozunk Pinton kéréséhez! Most kezünkbe kerül néhány ilyen beszélő újság; azt a keveset, amit tanultunk róluk, kiegészíthetnéd.

Pierre és Berci is bejelenti:

– Csat-la-ko-zunk! Csat-la-ko-zunk!

Lenhajú Aino megadja magát.

– Jól van, gyerekek, elmondom röviden, amit tudok… A Madridi Hangos Újság a maga korában nagy szenzációt keltett, és hónapok alatt az egész világsajtó követte példáját. A XXV. század első évtizedének vége felé az újságok már csak csalogató főcímekből, térhatású színes képekből és piros pontokból álltak.

„Ne fáradjon az olvasással! Tegye ujját a Piros Pontra!” Előbb az újságok, magazinok „beszéltek”, azután a könyvek is. A verskötetekből maga a költő szavalta a verseit, a regények 100-150 művészi, színes, háromdimenziós képet tartalmaztak, és minden oldalon egy piros pontot. Kitűnő színészek olvasták fel a regény szövegét. Aztán az iskolai, főiskolai tankönyvek is „megszólaltak”. Az emberi agyvelőkön elterpeszkedett a „jóravaló restség”, kezdték elfelejteni az olvasást. Félig kiürültek a főiskolák és az egyetemek, nem képeztek elegendő mérnököt, orvost, tanárt. A gyerekek nem akartak olvasni. „Tegye ujját a Piros Pontra!”… Hét-nyolc év múlva felborulás fenyegette az egész iskolai oktatást. Úgy látszott, hogy a Piros Pont elpusztítja az emberi értelmet… A Világállam kormánya 2415-ben végre betiltotta a beszélő sajtótermékek előállítását, és kötelezővé tette az olvasástanulást. Lassacskán helyreállt a rend, újabb találmányok feledtették a beszélő újságokat, könyveket…

Berci közbekotyog:

– De hiszen ma is léteznek hangos nyomtatványok! Pierre mondta, hogy Jónás bácsi kapott egy beszélő levelezőlapot valahonnan Szibiriából.

– Ez azért lehetséges, mert később módosították a tilalmat. Játékok, postai küldemények, szórakoztató magazinok „beszélhetnek”. Az olvasni még nem tudó kicsinyek meséskönyvei is hangosan mondják a mesét, de a képek mellett ott kell állnia a nyomtatott szövegnek is. Ily módon a gyerekek sokkal hamarabb megtanulnak olvasni.

– Akkor tulajdonképpen minek nem szabad beszélnie? – érdeklődik Pinton.

Lenhajú Aino felsorolja:

– Tankönyveknek, tudományos és ismeretterjesztő műveknek, szépirodalomnak és napisajtónak.

Pierre okoskodik:

– Azt hiszem, hogy a napisajtót ma már nem érdekli ez a tilalom. Ha engedélyeznék számára a beszédet, akkor is néma maradna. A modern elektronikus hírközlés a Naprendszer minden pontjára, ahol ember él, a másodperc törtrésze alatt eljuttatja híreit, tudósításait. A hangos újság, mivel előállítása lassú, nehézkes folyamat, minden aktualitásról lemaradna.

(Megkísérlem elmagyarázni a XX. századi kedves olvasónak, milyen volt a Piros Pont korszakában egy beszélő újság szerkezete. Anyaga nem papírból, hanem 0,1 mm vastagságú fehér mylarból készült. A Madridi Hangos Újság 24 mylarlapot, tehát 48 mylaroldalt tartalmazott. Oldalainak mérete 300x400 mm volt. A lap mindkét oldalára lehetett képet is, hangot is rögzíteni. Először a színes, plasztikus képeket és főcímeket vitték fel rá fotoelektromos úton, majd a hang rögzítése következett. A rögzített mágneses hang 1 mm átmérőjű, vízszintesen kígyózó alakban betöltötte az egész oldalt. Leegyszerűsített ábrázolása ilyen:

A 300x400 mm-es oldalon a kígyóvonal 280x380 mm méretű téglalap alakú területet töltött be. Hossza 106 400 mm. A leolvasó impulzus sebessége 100 mm/sec volt, egy egész oldal hangja 17-18 percig tartott. Az alappéldány elkészítése rendkívül munkaigényes… A beszélő újság nem volt új találmány. A miniatürizált elektrotechnika minden alkotórészét már évszázadok óta ismerte. Csak a felhasználás módja volt tetszetős újdonság.)

– Nekünk most kapóra jön, hogy rátehetjük ujjunkat erre a Piros Pontra – szónokol Liuna –, és hallhatjuk Juan del Yeso hangját. A riport címe: ELHATÁROZÁSA VÉGLEGES?…

Indítom!

(A címoldalról a professzor komor arcképe mered rájuk, színesen, plasztikusan. Fején az ősz hajszálak ugyancsak megsokasodtak. Szoborszerűen szembenéz a hallgatóval, tekintete szigorú, boldogtalan. A kissé kopott, több mint hetvenéves mylarlap beszélni kezd!… Kicsit alapzajos, enyhén torz, de minden szava tökéletesen érthető.) – A Madridi Hangos Újság munkatársa vagyok. Tisztelettel köszöntöm professzor urat. Lapunk hallgatói számára kérek öntől interjút.

– Megbeszéltük… kérdezzen.

– Úgy hírlik, hogy professzor úr olyan elhatározásra jutott, melynek jelentősége messze túllépi a „magánügy” határait. Az ön személye „közüggyé” emelte, és mint ilyen, számot tarthat a világsajtó érdeklődésére. Ezek előrebocsátásával tisztelettel megkérdezem: igaz-e, hogy szakítani óhajt minden eddigi tudományos munkásságával, nevelői hivatásával, és a jövőben más foglalkozást kíván űzni?

– A hír igaz.

– Válaszolna arra a kérdésre, hogy mi lesz az a más foglalkozás?

– Nem titok. Aktív űrpilóta leszek. Az is voltam. Harminc évvel ezelőtt képeztek ki, és egy bolygóközi felderítő űrhajón több évig szolgáltam. Most folytatom ott, ahol akkor abbahagytam.

– Kérem, professzor úr, bocsásson meg, hogy vitába szállok önnel: az egész emberiség nevében megvétózom elhatározását!

– Nagy szavak, barátom!

– De igaz szavak. Feltételezem, hogy ön űrpilótának is kiváló volt, és ha elhatározásán nem változtat, kiváló lesz…

– Jó közepes voltam. A gyomrom rakoncátlankodott néha, ezért kellett abbahagynom. Most, remélem, rendesen fog viselkedni. Azt mondják, az űrkoszt azóta tökéletesen azonossá vált a földi étrenddel.

– Mielőtt lapunk ötvenmilliós hallgatótábora nevében megindokolnám vétómat, engedje meg, hogy egy példázattal éljek.

– Kérem. Időm az öné.

– Fél évezreddel ezelőtt a gyáripar és a közlekedés még használta a szénfűtéses gőzgépeket, mozdonyokat…

(– Jó, hogy nem az ősembernél kezdi! – furcsállja Pinton. – Fél évezred!… – Maradj csendben! – inti őt Pierre. – Figyelj!) – Professzor úr! Köztudomású, hogy a gyémánt a szénnek jellegzetes atomrácsú, a szabályos rendszerben kristályosodó változata. Igen nagy nyomáson és magas hőmérsékleten válik ki a bázisos magmákból…

– Bocsásson meg, hogy félbeszakítom. Megkérdezem: ön érti is, amit mond, vagy csak bemagolta? Például: tudna valamit mondani az atomrácsról?

– Nem tudok semmit, professzor úr, de nem is tartozik ide. Egy példázatba kezdtem… ha megengedi, folytatom.

– Kíváncsi vagyok rá, csak folytassa.

– A gyémántot, úgy olvastam, megfelelő hőfokon el lehet égetni. Professzor úr! Az ön jövendő foglalkozása az értékeknek olyan mérhetetlen pazarlása lenne, mintha őseink gőzkazánjaikat gyémánttal fűtötték volna!

– Hm… érdekes a hasonlat, és nagyon megtisztelő… (Érezni a hangján, hogy Juan del Yeso az egész interjú alatt most először elmosolyodik.)

– Nemcsak érdekes, nemcsak megtisztelő, de igaz is!

– Nono, egyetlen körülménnyel nem számol. Végső esetben… igen, végső esetben, amikor élet, életek, mindenki élete függ attól, hogy a gőzkazán le ne álljon, ki ne hűljön, ócskavassá ne váljék: gyémánttal is érdemes fűteni!… Lefordítva e parabolát, meg kell mondanom, hogy körülményeim annyira megváltoztak…

– Családi körülményei?

(A professzor felemeli a hangját. Kemény, határozott lesz.) – Nem engedem, hogy ebbe az ügybe a családomat belekeverjék! Nem a családomról van szó! Munkásságom, kutatásaim körülményei változtak meg! Kísérleteim közben eljutottam egy olyan pontig, ahonnan tovább nem folytathatom. Nem engedi a lelkiismeretem, a becsületem. Mondjuk ki: az emberiség kárát látná!

– Ezt egy kissé részletesebben nem magyarázná meg, professzor úr?

– Nem! Sem magának, sem másoknak!… Kérem, írja meg… persze, maguk nem írnak, csak beszélnek!… nos, akkor közölje „hallgatóival”, hogy elhatározásom végleges.

(Most egy idegen női hang szólal meg:) – Az interjút Pedro Fabrico készítette.

Liuna leveszi ujját a piros pontról.

– Hajaj… úgy érzem magam, mintha beléptem volna egy kedves kis szobába, a szoba veremmé változnék, a verem barlanggá tágulna, egyre mélyebbé, sötétebbé, félelmetesebbé… „Kísérleteimet nem folytathatom!… Nem engedi a lelkiismeretem, a becsületem!… Az emberiség kárát látná!…” Mit jelentenek ezek a mondatok?

Pierre bizakodó.

– Kutassunk csak tovább, talán megtudjuk… Ohó! íme!

Ugyanennek a lapnak pár héttel későbbi számában hasonló beszélgetés jelent meg Corintával. Mit mond a feleség? a címe. Itt van ez is a címoldalon. Corintáról egy gyönyörű térfotó!

Ékszerek a nyakán, a keblén, a fülében, a hajában, az ujjain! Egész ékszerüzlet!… Jól mehet a hölgynek!

Liuna elmélázik a képen.

– Hány éves is ekkori… 2409-ben vagyunk. Huszonöt. Ahogy elnézem, és megállapítom, hogy még mindig nagyon szép, azt is észreveszem, mintha érettebb lenne… A Fiastyúk fiaira! Idősebbnek látszik, mint a mi 96 éves Corintánk a Holdon!… Bizonyára gondjai vannak…

– Ezt azonnal megtudjuk – buzgólkodik Berci –, mert ujjamat a piros pontra teszem!

(Az öreg napilap engedelmesen beszélni kezd.) – A Madridi Hangos Újság riportere vagyok. Tisztelettel köszöntöm a hallgatót!… Itt ülök Corinta Moreno asszony pompásan berendezett mallorcai otthonának fogadószalonjában, és üdvözlöm a ház gyönyörű úrnőjét!… Professzor asszony! Lapunk ötvenmilliós hallgatótábora nevében interjút kérek öntől…

(Pinton nem állja meg szó nélkül: – Ez ugyanaz a riporter, aki del Yeso bácsival is beszélt! Folyton az ötvenmilliós hallgató tábort emlegeti!… – Psszt…)

– Nem vagyok professzor asszony. Talán egyszer az leszek. Most még korai… nem illet meg a cím. Kérem, szólítson egyszerűen Corintának.

– Örömmel… Corinta, ön férjének nemcsak felesége, de tudományos munkatársa is. Újabb, nagy jelentőségű kutatásaiban segítsége, találmányainak részese. Megkérdezem: helyesli a professzor úr visszavonulási szándékát?

– Nem helyeslem.

– Próbálta őt lebeszélni róla?

– Mindent elkövettem, de Juan del Yeso hajthatatlan.

– A professzor úr azt állítja, hogy kísérletei közben olyan pontig jutott, ahonnan tovább már nem léphet. Veszélyeztetné az emberiség létét. Mi erről a véleménye?

– Ostobaság! Del Yeso minden kísérlete, minden találmánya az emberiség üdvét szolgálja.

– Akkor mégis miért mondta ezt a professzor úr?

– Talán, hogy elleplezze az igazi okot.

– Érdekes!… Tehát létezik egy másik ok is, egy igazi ok. Corinta asszony, nem árulhatná el hallgatóinknak az igazi okot?

– Tegnap még nemet kellett volna mondanom. Ma délelőtt kaptam egy örvendetes hírt, s ez felment a titoktartás alól.

– Nagyszerű! Felteszem tehát újra a kérdést: valójában miért akar visszavonulni dél Yeso professzor úr? Miért lesz ismét űrpilóta?

– Talán szabadulni akar eddigi életétől… és tőlem.

– Ez meglepetés számomra!… önök között tehát megromlott a kapcsolat?

– Elváltunk. Már két hónapja elváltunk, csak nem hoztuk nyilvánosságra. Új vőlegényem válópere hosszabb időt vett igénybe. Ma tudtam meg, hogy kimondták a válást. Most már nincs miért titkolóznunk. Párizsba utazom, és férjhez megyek…

(Liuna dermedten nézi: ördögi asszony! Első lépcsőfok Viktor Szíriusz volt, második lépcsőfok Juan del Yeso. Most eggyel megint feljebb lép. Vajon ki a harmadik? Talán megtudjuk…)

– Lapom hallgatói nevében szívből gratulálok.

– Köszönöm.

– Szabad megkérdeznem a boldog vőlegény nevét?

– Nem szabad. Csak az esküvő után.

– Akkor legalább annyit, hogy szakmabeli? Fizikus? Tudós?…

– Nem, dehogy! Gazdasági szakember. A Világállam kormányának jelentős személyisége. De máris túl sokat mondtam…

(És ekkor befejezi az interjút az ismert női hang:) – A beszélgetést Pedro Fabrico vezette.

A Négyek Tanácsa csöndben emészti a hallottakat. Végül Pinton szólal meg:

– Corinta néni igazán jól tudott férjhez menni!

Berci megveregeti a kisfiú vállát.

– Pinton „apóka”, te egyre bölcsebb leszel.

– Ne komolytalankodjatok – szól rájuk Pierre. – Észrevettétek, hogyan egyeznek a terminusok? Corinta férjhez megy másodszor, és Párizsba költözik. Ez 2409-ben történt. A férje valami „nagymenő” lehet, a Világállam kormányának jelentős személyisége, minek következtében Corinta a világ fővárosában rangos helyre tornázta fel magát. Karrierjének határa már csak a csillagos ég!… 2411-ben meghal Juan del Yeso. Ennek a tragédiának világvisszhangja volt. Mit mondott Corinta azon a vacsorán, amit lehallgattunk?… Szíriusz bácsi kérdezte: „Corinta! Te valóban nem tudod, mi történt 2411-ben?” Nem tudta. Leonida néni megmondta, hogy akkor halt meg Juan del Yeso. Corinta néni csodálkozást mímelt: „Én erről nem értesültem. Akkor Párizsban éltem a második férjemmel.”

Liuna vádol:

– Nem igaz, hogy nem tudott róla! De szemet behunyni, fület befogni kényelmesebb volt!

Pinton javaslattal áll elő:

– Keressük meg, ki volt Corinta második férje!

Pierre fontolgatja a választ.

– Nem hiszem, hogy ez lenne a helyes továbblépés. Gondolkozzunk… Mit mondott del Yeso professzor? „Kísérleteim közben eljutottam egy olyan pontig, ahonnan tovább nem folytathatom… Az emberiség kárát látná.” És mit mondott Corinta? „Del Yeso minden kísérlete az emberiség javát szolgálta.” No lám! Ellentmond egymásnak a két nyilatkozat. Kinek hisztek? Del Yesónak vagy Corintának?

A válasz egyöntetű:

– Del Yesónak!

– Nagyon helyes! Del Yesót tartom én is szavahihetőbbnek. Hagyjuk Corinta asszonyt és Jelentős Személyiség második férjét, élvezzék zavartalanul mézesheteiket a régi magazinok beszélő lapjain. Mi keressünk inkább arra magyarázatot, miért halt meg az első férj.

– Egyetértek – mondja Liuna –, de szeretném, ha nem szenzációhajhász pletykalapok szennyesét vizsgálgatnánk, hanem valamilyen komoly, hivatalos közleményt.

– Keressétek meg az Űradmiralitás hivatalos lapját, az Űrhajózási Közlönyt – javasolja Lenhajú Aino –, a gép biztosan kikészítette.

Nekiesnek a folyóirathalomnak.

– Itt van! Megtaláltam! – jelentkezik a fürge Berci. – Világoskék papírjel: VIKTOR SZÍRIUSZ VALLOMÁSA JUAN DEL YESO TRAGIKUS HALÁLÁRÓL. Természetesen ez is „hangos”. Piros pont virít az újság minden oldalán!

Körülveszik Bercit, aki fontossága tudatában felemeli kezét, kinyújtja mutatóujját, megcélozza a piros pontot… és nyilatkozik:

– Azonnal megtudjuk, mi történt 2411-ben…

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben megtudjuk, mi történt 2411-ben

Női hang szólal meg, érzelem nélkül tájékoztat: – Az Űrhajózási Közlöny jelen volt az Űradmiralitás vizsgálóbizottságának azon a tárgyalásán, amelyen Viktor Szíriusz vallomást tett Juan del Yeso utolsó útjáról és halált okozó balesetéről. A kihallgatást Petrova főügyész asszony vezeti. Most ő kérdez:

– Viktor Szíriusz, kérem, mondja el nekünk annak a napnak lehetőleg pontos történetét, amikor a szerencsétlenség bekövetkezett. Tájékoztatásul közlöm önnel, hogy mi meghallgattuk és ismerjük PK-101-es bolygóközi felderítőhajójuk „fekete dobozának” teljes szövegét. Inkább helyzetkiegészítésekre vagyunk kíváncsiak.

Viktor Szíriusz válaszol:

– Értem… Utunk 57. napján történt. Kis felderítőhajónk személyzete, mint bizonyára tudják, csak két főből állt. Juan volt a parancsnok, én a beosztott mindenes.

Petrova asszony megjegyzi:

– Ezek a hajók, úgy tudom, négyfős vezetésre épültek.

Viktor Szíriusz válasza:

– Valóban, a személyzet rendes körülmények között négy főből állt. Juan del Yeso parancsnok kívánsága volt, hogy erre a próbaútra csak ketten menjünk.

Petrova asszony beletekint az előtte tornyosuló aktahalomba, majd így szól:

– Megállapítom, hogy az iratokhoz csatolva fekszik Juan del Yeso írásbeli kérelme a kétszemélyes utazás engedélyezésére vonatkozóan. Az engedélyt megkapta… Viktor Szíriusz, ön szívesen vállalta ezt a rendkívüli feladatot? Nem aggódott?

Viktor Szíriusz válasza:

– Nem. Juan nemcsak parancsnokom, de tanárom és barátom is volt. Szellemi és fizikai képességei magasan az átlag fölé emelték. Bizonyos voltam benne, hogy a feladatot simán teljesítjük.

Petrova asszony kéri:

– Most térjen vissza az 57. nap eseményeire. Kezdje reggel nyolc órától…

Szíriusz kapitány egy pillanatig gondolkozik.

– Felderítő útjainkon általában megtartottuk a földi időbeosztást. Reggel 8-kor adtuk át egymásnak a szolgálatot. Ilyenkor együtt reggeliztünk, egy félórácskát beszélgettünk, azután a leváltott elment pihenni… Ezen a napon nem így történt. Juan zavartnak, rosszkedvűnek látszott. Közölte, hogy alig egy órája vette a központunk hívását. Módosították a programunkat, sürgős sugárzásmérést kérnek, amit ő kíván elvégezni.

– A „fekete dobozból” tudjuk, hogy ön ez ellen tiltakozott.

– Igen. Féltettem Juant. Fáradt, rosszkedvű és álmos volt. Ez a sugárzásmérés a PK típusú bolygóközi felderítőkön meglehetősen bonyolult feladat. A jókora műszerrel ki kell zsilipelni az űrbe, és legalább ötezer méterre el kell távolodni az űrhajó testétől, amely tömegével befolyásolná a mérés pontosságát. Felajánlottam, hogy én végzem el… Juan del Yeso azt mondta: „Nem. Ez az én dolgom! Te maradsz az űrhajóban. Ez parancs!” Igen. Pontosan így, ilyen kemény hangon mondta. Természetesen engedelmeskedtem. Utasított még, hogy négy óra hosszat ne zavarjam. Ugyanis sugárzásméréskor URH-kapcsolatot sem lehet tartani, az is befolyásolja az eredményt. Általában előre megegyeztünk, hogy mikor kezdjük el a visszacsévézést. A munkát végző űrhajós szkafanderében 6 órára elegendő sűrített levegő és fűtés van…

– Ilyen sugárzásmérést az út során máskor is végeztek?

– Elég gyakran. Hol ő, hol én… Nos, Juan 9 óra 15 perckor kizsilipelt. Rendkívül gondosan eregettem utána a hosszú, pehelykönnyű, puha, de magas szakítószilárdságú biztosítózsinórt… A csévélőgép 5000-nél automatikusan megállt.

– Ön ekkor mit tett?

– Beállítottam a csévélő önindítóját 13.15-re. Ez a kért négyórai munkaidő határát jelentette. Aztán végeztem a dolgomat.

– Nem aggódott?

– Nem. Ezen az utunkon már legalább hússzor zsilipeltünk. Annak minden fázisát jól ismertük. A szabályokat betartottuk…

– Folytassa, kérem!

– 13.15-kor jelzett az időmérő. Beindítottam a vissza csévélőt. Ekkor…

– Mit tapasztalt ekkor?

– Úgy tetszett nekem, hogy kisebb tömeget húzok vissza. A visszacsévélésnek van egy bizonyos rezgésszámú sípoló hangja. Mintha ez a hang most valamicskével magasabb lett volna. Emelkedett a rezgésszáma. Tehát gyorsabban húzott a gép. Sejtettem, hogy valaminek történnie kellett… A csévélőt a legnagyobb sebességre állítottam. Nyolc perc múlva Juan már a zsilipkamrában volt. Újabb nyolc perc múlva magától kinyílt a kamra belső ajtaja, de Juan nem lépett ki. Jéggé fagyott teste a kamra padozatán feküdt. És a sugárzásmérő műszer nem volt sehol. Ezért volt gyorsabb a csévézés…

– Kérem, igyekezzék a legpontosabban visszaidézni, hogy ezekben a percekben mit érzett, és mit cselekedett.

– A megdöbbenés okozta sokkot, mely valósággal megbénított, néhány másodperc alatt legyőztem. A tisztelt bizottság bizonyára tudja, hogy orvosi képesítéssel is rendelkezem, hibernológiából kandidáltam. Megvizsgáltam a testet. Megállapítottam, hogy a klinikai halál legalább három órája állt be. Oka: a szkafander fűtése ki volt kapcsolva. Talán, ha akkor és ott kórházi feltételek állnak rendelkezésemre, Juant életre tudom kelteni. Sajnos az adott körülmények között tehetetlen voltam. Jelentettem a földi központnak a történteket. Utasítottak, hogy azonnal térjek vissza, és a parancsnok tetemét igyekezzem mélyhűtött állapotban tartani.

– Mint tudjuk, ez sikerült önnek.

– Űrhajónkon volt egy mínusz 50 fokos tartály. Szegény barátom éppen elfért benne… A PK-101-est negyven nap alatt visszavezettem a Földre.

– Önt, Viktor Szíriusz, ezért a teljesítményéért kitüntették, előléptették, és az egész világ ünnepelte. Juan del Yesót azonban sajnos a legkiválóbb orvosoknak sem sikerült életre kelteniük… Köszönjük önnek, hogy megjelent bizottságunk előtt, és segítségével a tragédia néhány homályos pontja megvilágosodott. Eltávozhat.

Viktor Szíriusz azonban, úgy látszik, nem szándékozik elmenni.

– Tisztelt bizottság! Engedelmükkel… volna még mondanivalóm. Szót kérek.

– Az elnök a szót megadja. Kérem, beszélhet…

– Két különös körülményre szeretném a figyelmüket felhívni. A puszta tényeket közlöm. Azok bizonyító erejének kivizsgálása és a következtetések levonása az önök dolga. Az első tény: Juan del Yeso szkafanderének fűtőszerkezete a tragikus napon kifogástalanul működött. Határozottan állítom, hogy a kizsilipeléskor be volt kapcsolva. Viszont amikor a megfagyott testet behúztam a kamrába, a fűtés nem működött. Később megállapítottam, hogy a szerkezet hibátlan. Azért nem fűtött, mert kikapcsolták. Ki kapcsolta ki?… A második tényállás: alkalmam volt érintkezésbe lépni földi irányítóközpontunkkal. Azt állították, hogy a kérdéses napon ők a PK-101-től semmiféle külön sugárzásmérést nem kértek. Bizonyítják pontosan vezetett naplójukkal, hogy az 57. napon nem folytattak velünk beszélgetést. Ki kérte a külön sugárzásmérést?… Ezt kívántam még előadni.

– Tisztelt elnök úr! A Viktor Szíriusz által felvetett újabb vélelmezések megvizsgálására bizonyításkiegészítés elrendelését kérem. A tárgyalás elnapolását javasolom.

Elnök a tárgyalást elnapolta.

Berci összehajtja és leteszi az Űrhajózási Közlönyt.

– Kételkedem, hogy valaha is folytatták ezt a tárgyalást. Szíriusz kapitány kellemetlen „tényei” messzire vezethettek.

Liuna ellentmond.

– Messzire is meg nem is. A fűtést elzárni, a hamis URH-üzenetet kézbesíteni legkönnyebben Szíriusz bácsi tudta volna…

Pierre tiltakozik:

– Őrültségeket beszélsz! Csak nem gondolod komolyan, hogy Szíriusz bácsi ölte meg Juan del Yesót!

– Ezt valóban nem gondolom – csillapítja a felháborodott fiút Liuna. – Csupán arra akartam felhívni a figyelmeteket, hogy az előadott két gyanús körülménnyel elsősorban önmaga ellen szolgáltatott bizonyítékot.

Pinton halkan megjegyzi:

– Vagy másvalaki ellen.

– Vagy másvalaki ellen… Hm!… – töpreng Pierre. – Pintonkám, parázsba nyúltál.

– Tudom! Tudom, hogy mit jelent! Olyasmit mondtam, amiből bajom származhatik!

Pierre bölcsen megállapítja:

– Úgy van. Lehetséges, hogy ez volt a véleménye a vizsgálóbizottságnak is. Ők sem akartak parázsba nyúlni. Az ügy szépen „elaludt”…

Liuna kimondja, amit a többiek csak gondolnak: – Most már kezd érdekelni, ki volt Corinta Moreno második férje, a Világállam kormányának „jelentős személyisége”?

– Elragadott a fantáziád – inti őt Pierre. – Nem valószínű, hogy a szálak olyan messzire vezetnek. Keressünk, kutassunk tovább, hátha találunk valami valószerűbb magyarázatot.

Berci diadalmasan kiabál:

– Megvan!… Találtam!… Azaz, lapul itt egy folyóirat, benne fehér jelzés. Nézzük csak! A címe: A Spanyol Asszony. Dátuma: 2420. szeptember 12. Tehát kilenc évvel később! Gyönyörű kép Corintáról, alatta hatalmas betűkkel: „HAZATÉRT…” Ujjam a Piros Ponton!

– Corinta Morenót, hírneves hazánkfiát, a kiváló tudóst a Barcelonai Asztrofizikai Társaság elnökévé választotta. A világhírű szépasszony kijelentette, hogy hazatér Spanyolországba, és ott kívánja folytatni, ahol annak idején első férje, a kilenc éve elhunyt Juan del Yeso abbahagyta.

Liuna gúnyos ajkbiggyesztéssel kíséri mondanivalóját.

– A hölgy tehát elfogyasztotta második férjét is, a Jelentős Személyiséget. De úgy látom, nem maradt egyedül. Egy ismeretlen, fiatal és feltűnően csinos férfi húzódik meg a kép hátterében.

Pierre elgondolkozik.

– Ezzel befejeztük volna?

– Nem, nem! – tiltakozik Pinton. – Én találtam még valamit!… Igaz, hogy negyvenegy évvel későbbről… 2461-ből.

Berci „kegyesen” érdeklődik:

– No lássuk, mi akadt legifjabb buzgó barátunk horgára? Mutasd…

Kiveszi kezéből az újságot – az Admiralitás hivatalos lapját –, és lapozgatni kezdi…

– Érdekes, ezen már nincs rajta a piros pont, ezt már újra olvasni kellett. No nézzük csak: „Emlékeztetjük önt egy ötven évvel ezelőtti szomorú eseményre…”

Berci váratlanul elhallgat. Rámered a betűkre. Aztán fortissimo felcsattan a hangja: – Te mázlista vak tyúk! Szemet találtál, tudod-e?

Pinton rábólint.

– Tudom. Vak tyúk is talál szemet. Aino néni elmagyarázta. Amikor félezer évvel ezelőtt a tyúk még háziállat volt, a gazdasszony búzaszemmel vagy árpaszemmel etette…

Berci felüvölt:

– Ne magyarázd! Tudjuk!… Pierre! Liuna! Ez a drága, zöldfülű gyermek megtalálta a legfontosabbat! Minden titkok nyitját… Figyeljetek! „Emlékeztetjük önt egy ötven évvel ezelőtti szomorú eseményre, a nagy tudós és kiváló űrhajós – Juan del Yeso – tragikus halálára. Viktor Szíriusz, a bátor ifjú kozmonauta, aki a szerencsétlenség után a kis felderítő járművet és parancsnoka holttestét sikeresen visszahozta a Földre, kihallgatása után néhány nappal nagy fontosságú levelet juttatott el a vizsgálóbizottság elnökéhez. A bizottság akkor úgy döntött, hogy a levél tartalmát 50 évig nem hozza nyilvánosságra. Az 50 év eltelt, és lapunk a közlésre engedélyt kapott…”

Pierre buzgón bólogat.

– Most már minden világos. Szóval ezért „aludt el” az ügy. Add ide! Olvasom tovább!

– Mért olvasnád te tovább? Pinton találta meg, nekem adta át, én kezdtem olvasni, én is folytatom!

– Én vagyok a Négyek Tanácsa vezére, ez nagy fontosságú irat, az én ügykörömbe tartozik, tehát én fogom felolvasni!

– Én ugyanolyan jól tudok olvasni, mint te, és semmiféle ügyköri előjogodat nem ismerem! Tehát vedd tudomásul…

Liuna emelkedik szólásra. Csendesen csak ennyit mond: – Ne veszekedjetek. Sem te, Pierre, sem te, Berci… kérem az újságot: én fogom felolvasni.

A fiúk elcsendesednek. Berci engedelmesen nyújtja az Űrhajózási Közlönyt…

(Harminc év múlva, 2510-ben, amikor Liuna már második éve a Világállam elnöke, ugyanilyen halkan fogja mondani Madagaszkár és Mocambique miniszterelnökeinek: „Ne veszekedjetek. A csatornavitát és a Comores szigetek bányászati jogát én fogom eldönteni.” A két miniszterelnök fejet hajt és elcsendesedik…)

Liuna olvasni kezd:

– „Tisztelt Bizottság! Hazaérkezve otthonomba édesanyám azzal fogadott, hogy Juan barátom elutazásunk előtt egy csomagot bízott rá, amit hazaérkezésem után kellett nekem átadnia. A csomagban egy pingvint ábrázoló márványból faragott szobor volt, és egy nekem címzett levél. A levelet felbontottam, elolvastam. Tartalmát senkivel nem közöltem. Mellékelten megküldöm önöknek, mint legilletékesebbeknek, azzal, hogy használják legjobb belátásuk szerint.”

– És a bizottság úgy döntött, hogy ötven évre „befagyasztja” Juan del Yeso levelét… – morfondíroz magában Pierre. – Kezdem sejteni, mi lehetett benne…

– Én is… – mondja szomorúan Liuna. – De folytatom. Itt van a levél fotókópiája, Juan del Yeso keze írásával. „Drága barátom, Viktor! Együtt vágunk neki az útnak, de egyedül fogsz visszatérni. Önként távozom az élők sorából. Elég volt… Az emberiségnek jobb, ha meghalok. A pingvin legyen a tiéd. Nagyon vigyázz rá… Juan…”

Csend…

Pinton nyöszörög halkan:

– Levél… levél… szörnyű levél…

Liuna szeméből egy könnycsepp csordul.

– Ajaj… az emberiségnek jobb, ha meghalok… a pingvinre nagyon vigyázz…

Pierre komolyan mondja:

– Azt hiszem, ez a két mondat mindent megmagyarázna… ha értenénk.

Pinton fontoskodva kijelenti:

– Ez a rejtély kulcsa.

Liuna némi gondolkodás után jóváhagyja ezt a megállapítást.

– Lehet… lehetséges. Ha ismernénk a megfejtését, rájönnénk, miféle varázserővel rendelkezik Corinta néni, hogy egyszerre fiatal is meg öreg is. Miért jött a Holdra, mire akarja rávenni Szíriusz kapitányt… Egyszóval megtudnánk mindent!… De sajnos nem tudunk semmit…

Másnap ismét együtt ül a Négyek Tanácsa. Kókadozva, tétlenül.

– Megfeneklett a szekér, se előre, se hátra.

Ezt az ősrégi népi hasonlatot Liuna alkalmazta a XXV. század jelen helyzetére. Pinton már nyitotta a száját, hogy megkérdezze, mi a szekér, miért feneklett meg… amikor megszólalt a videfon hívó jele.

Liuna mozdul egy kicsit.

– A videfon… Mit tegyek, Pierre?

– Te vagy hozzá legközelebb. Légy szíves, vedd fel.

Liuna jelentkezik:

– Renard lakás.

– Te vagy az, kislányom? Kapcsolj képre.

– Szíriusz bácsi! – ragyog fel Liuna Steff. – Jaj, de örülök! Végre meg tetszett kerülni!

A kapitány a tenyérnyi képernyőről rácsodálkozik a piros hajú kislányra.

– Hát elvesztem?

Liuna megzavarodva kapkod.

– Nem, dehogy! Nem úgy gondoltam… Csak régen nem láttuk Szíriusz bácsit… majdnem egy hete…

– Hiányoztam nektek?

– Jaj… nagyon!

– Jóváteszem a bűnömet. Kedves vendégem érkezett a Földről… váratlanul. Nyolcvan év előtti kolléganőm.

Liuna kiböki:

– Igen, tudjuk: Corinta néni.

Szíriusz összeráncolja a homlokát.

– Corinta „néni”…? Ti ismeritek?

– Ó, nem, dehogy! Csak Leonida néni említette futólag. Mondta, hogy még Spanyolországból tetszenek ismerni egymást…

Szíriusz kapitánynak egy villanásnyi időre elkomorul az arca… aztán mosolyt erőszakol magára.

– Értem. Leonida pletykált. No nem baj… Szóval Corinta „néni” hallotta híreteket, olvasta kalandjaitokat, szeretne találkozni veletek. Ezért, ha ráértek, arra kérlek: ma délután uzsonnázzatok nálunk.

A Négyek Tanácsa spontán hurrát kiált.

– Hallom, ott vagytok valamennyien.

– Igenis!

– Megszavaztátok közfelkiáltással?

Berci boldogan bizonykodik:

– Ott leszünk, Szíriusz bácsi!

– Még valamit, Berci fiam! Corinta kéri, hogy Csibészt is hozzátok magatokkal. De ne áruljátok el, hogy robot!… Rendben?

– Visszük… és nem áruljuk el!

Megszólal a Szíriusz-ház kapuharangja. Leonida siet ajtót nyitni.

– Jóholdat, Leonida néni!

Az öttagú kórusból kicseng Pinton éles szopránja és Csibész ritmikus vau-vauja.

– Gyertek! Gyertek! – lelkendezik a háziasszony. – Már megterítettem uzsonnára. Viktor Szíriusz elment azért a vén boszorkáért. Mindjárt itt lesznek.

Liuna nem állhatja meg, hogy ki ne mondja: – Leonida néni csak nem tud megbékélni Corinta nénivel.

– Én? … Megbékélni ezzel?!… Hogy képzeled, kislányom!

– De hát… tessék mondani: csinál Corinta néni valami rosszat? Bántja Leonida nénit? Árt Szíriusz bácsinak?

Leonida néni kihúzza magát, gúnyos mosolyra rántja a száját, és rosztovi lánykorának színjátszóköri hangját idézve, királynői pátosszal válaszol:

– Ez?… Most?… Olyan mézesmázos, olyan simulékony, mint az angolna! És ibolyaszerény! Hízeleg, kérdezősködik, kíváncsiskodik! Csupa bűbáj!… Már több mint egy hete reggeltől estig le nem megy Viktor Szíriusz nyakáról! „Viktor, drágám… édesem… szívecském!” Ennek a tökéletlen vénembernek meg tetszik ez a hazug ajnározás!…

Liuna elérkezettnek látja az időt, hogy feltegye a legfontosabb kérdést:

– Leonida néni, tessék őszintén válaszolni: mit tetszik gondolni, ő valóban a 96 éves régi Corinta?

Leonida hallgat egy sort. Most egy csöppet sem királynői, inkább fáradt öregasszony. Aztán halkan vallani kezd: – Tudod, kislányom, nem vagyok én olyan tudatlan, babonás, falusi vénség, mint amilyennek néha látszom. Igaz, kevés iskolát végeztem, de Viktor Szíriusz mellett sokat láttam, tapasztaltam. Néha jár a szám, emlegetem az ördögöt meg az angyalokat, a szenteket és a boszorkányokat… de bevallom neked, bebarangoltam az egész Naprendszert, és még eggyel sem találkoztam! Nem hiszek bennük. Csak úgy mondogatom… hogy a gazdám nevessen. Szeretem, ha nevet. Még ma is pontosan úgy nevet, mint húszéves korában… De ezzel a Corintával nem tudom, hogy vagyok. Mert ő minden porcikájában olyan, mint régen volt. A teste, a mozgása, a hangja… Az arcát és a nyakát millió ránc barázdálja, alig látható, pókhálóvékony ráncok. Ki tudja, milyen újmódi kozmetikai kezelés emlékei? … Ilyenkor hiszem, hogy ő az igazi. Néha meg mond valami szamárságot, ami nem úgy volt… a múltkor például azt állította, hogy együtt nyaraltunk Alicante városában. Nem szóltam egy szót se, csak ránéztem, és másról kezdtem beszélni. Mert soha életemben nem jártam Alicantéban!… És képzeld, kislányom, másnap panaszkodik nekem: „Múlnak az évek, és az ember egyre szórakozottabb, feledékenyebb lesz. Bizony, drága Leonidám!… Emlékszel, szívem: tegnap említettem, hogy Alicantéban együtt nyaraltunk… Nahát, akár hiszed, akár nem, éjjel eszembe jutott, hogy nem Alicantéban, hanem Almeriában töltöttük azt a felejthetetlen nyarat!…” Hát igen. Azt a nyarat valóban Almeriában töltöttük együtt! Akkor bolondította magába Viktor Szíriuszt!…

Megszólal a kapuharang. Leonida azonnal buzgólkodni kezd.

– Itt vannak!… Megyek, fogadom őket…

Szisszenve surran tokjába a tolóajtó.

A Négyek Tanácsa megbabonázva, mozdulatlanul egymás mellé sorakozott… és gyönyörködnek a látványban. Az ajtónyílás fényudvarában ott áll a szálfamagas, fehér hajú, fehér szakállú kapitány mellett egy álomszép nő!… (Ilyen közelről még nem látták Corintát!)

Szíriusz bácsi töri meg a csendet: – Jóholdat! Szervusztok, gyerekek!

Zengő válasz érkezik:

– Jóholdat, Szíriusz bácsi!

A kapitány most úgy viselkedik, mintha egy szépségkirálynő főudvarmestere lenne.

– Corinta, drágám, bemutatom neked legjobb barátaimat, ifjú harcostársaimat, ő a megfontolt, bölcs Pierre… Ez a piros hajú kislány a mi okos Liunánk… Ez a helyre legény Kocsis Berci, holdmérnök lesz belőle…

Pinton hirtelen előlép.

– Szíriusz bácsi, engem ne tessék bemutatni. Majd én…

– Rajta! – biztatja Szíriusz.

– Pinton Casteiro a nevem. Én és az anyukám fagytunk meg az űrben… de Szíriusz bácsi feltámasztott minket!

(Liuna később azt állította, ha kellett, megesküdött rá, hogy amikor Pinton a „megfagytunk az űrben” mondatot kiejtette, rémület villant Corinta szemében. De hamar összeszedte magát. Legelragadóbb kellékmosolyával válaszolt.) – Casteiro… igen… Conchita Ibanez és a kisfia!… Nemrég történt, ugye?… két-három éve… olvastam a magazinokban. – Megsimogatja Pinton kócos kobakját. – Nagy tisztelője vagyok édesanyád művészetének…

– Vau! Vau!

A türelmetlen Csibész jelentkezik.

– Rendben van, ne tolakodj – nevet Szíriusz kapitány –, te is sorra kerülsz: Csibész, magyar puli!

– Gyönyörű kutyus! – lelkesedik Corinta. – Gyerekek! Olyan boldog vagyok! Legyünk jó barátok!

A javaslatot a Négyek Tanácsa háromszoros hurrával fogadja.

Corinta pedig kedveskedése cukorsüvegére ráönt még egy kanálka szirupot.

– Legszívesebben megcsókolnék most mindenkit!

Liuna megragadja az alkalmat.

– Corinta néni! Tessék megengedni, hogy megcsókolhassam az arcát… mindannyiunk nevében!

(Liuna szerint most másodszor villant valami riadalom Corinta szemében.)

– Megengedem, gyere…

Helga asszony a kertkapuban várja a gyerekeket.

– Jóholdat, Helga néni!

– Jóholdat nektek is!… Nos, hogy sikerült az uzsonna?

Berci jelenti:

– Leonida néni tejszínhabos csokoládéja és mazsolás kuglófja a szokásos remekmű volt.

– Édesanyám nem Leonida néni csokoládéja után érdeklődött – helyesbíti Pierre a választ –, hanem a titokzatos Corinta személye érdekli.

Berci ragaszkodik jelzőjéhez.

– Corinta néni is remekmű! Gyönyörű, karcsú, fiatalos, rugalmas! A rossz nyelvek, azaz Jónás igazgató és Leonida néni azt állítja, hogy csupa ránc a bőre. Én nem láttam azon egyetlen ráncot sem.

– Mert nem nézted meg közelről!

Berci heveskedik:

– Alaposan megnéztem. Az én szemem olyan, mint a sasé!

Pinton közbekotyog:

– Berci mesélte, hogy Magyarországon még szabadon élnek rétisasok…

Pierre szigorúan leinti.

– Most nem a magyarországi rétisasokról, hanem Corinta ráncairól van szó! Igenis állítom, hogy Corinta arca csupa ránc!

Helga mosolyog a hevesen vitatkozókon.

– Két szögesen ellentétes állítás. Liuna, feltűnően csöndes vagy. Nem vállalkoznál igazságtételre? Döntsd el, ráncos-e Corinta arca vagy nem.

Liuna egyetlen szóval válaszol: – Ráncos.

– Könnyű mondani – kiabál Berci. – Bizonyítsd be!

– Bebizonyítom.

– Talán idehozod Corintát, és megkéred, hogy nagyítóval nézegethessük a bőrét?!

Liuna nyugodtan, halkan válaszol: – Corintát nem hozom ide, de elhoztam a ráncait.

Megdöbbenve merednek rá. Helga asszony óvatosan megkérdezi:

– A ráncait mondtad!… Meg tudod magyarázni, kislányom… vagy-talán tréfáltál?

Liuna kacag egy gyöngysornyit.

– Nem bolondultam meg, ne tessék félni. Csak az történt, hogy míg a fiúk izgatott kíváncsisággal várták a találkozást, én készültem is rá egy kicsit. Figyeljetek, elmondom… Természetesen én is hallottam hírét a nevezetes ráncoknak. Elhatároztam, hogy olyan közelről szemlélem meg azokat, amennyire csak lehet. Vittem magammal egy mikrokamerát, akkora az egész, mint egy dió, és egy centiméter közelről tízszeresen nagyít… és szopogattam a számban egy lassan olvadó selyemcukorkát. Ez az utóbbi segédeszköz vált be…

Pierre felkiált:

– Sejtek valamit! Az arccsók!

– Bizony, az arccsók. Az ajkaim ragadósak lettek az olvadó cukortól. Három-négy cuppanós „puszit” adtam Corintának, a számat jól az arcához szorítottam… aztán igyekeztem eltűnni a közeléből. A fürdőszoba tükrében megpillantottam azokat a hajszálfinom, testszínű szálacskákat, amelyek az ő arcáról az én ajkaimra ragadtak. Ebbe a kis zsebkendőbe csavartam, hogy el ne vesszenek. Tessék, íme: a ráncok!… Óvatosan vegyétek kézbe.

Pierre nézegeti a zsákmányt.

– Összefüggő hálózat… a szál átmérője talán egyszázad milliméter…

Berci buzgólkodik.

– Itt egy nagyító! Ezzel vizsgáld!… Mi a csuda lehet ez?

Helga asszony Liuna mosolygó szemeit nézi.

– Azt hiszem, ez a kislány már régen tudja.

– Tudod? – támadnak rá a fiúk. – Ha tudod, akkor miért nem mondod?

– Nem hagytok szóhoz jutni.

– Csend legyen! – vezényel Pierre.

– Liunáé a szó.

– Édesanyámmal átnéztünk néhány kozmetikával és sminkkel foglalkozó magazint. Könnyen ráakadtunk. „Baucisol” a neve. Filmgyári gépi műránc. Ezzel rútítanak fiatalból öreget. Tubusban árulják. A gép a beállított átmérőben a kívánt testrészre nyomja. Az anyag megtapad, percek alatt megszárad, a sima bőrt összehúzza, beráncolja. Minden színben, vastagságban és minőségben kapható.

Most nem kell vezényelni a csendet. Gomolygó gondolatok némaságba burkolnak mindent.

Nagy sokára Pierre fogalmazza meg az első értelmes mondatot:

– Tehát tárgyi bizonyíték van a kezünkben, hogy a Corinta néven jelentkezett hölgy nem az, akinek kiadja magát. Nem 96 éves akadémikus tudós, hanem ismeretlen fiatal nő ravaszul megöregítve. S mivel kísértetiesen hasonlít az igazi Corinta régi képeihez, valószínűleg annak unokája vagy dédunokája… bár lehet idegen hasonmás is.

Most Liuna teszi fel a legfontosabb kérdést: – Vajon Szíriusz bácsi is rájött már erre az igazságra?

Helga asszony úgy gondolja: minden bizonnyal…

– A kapitány van olyan okos és találékony, mint mi valamennyien együtt. De ez az igazságnak csak egyik fele. Viktor Szíriusz talán azért játssza továbbra is az elkápráztatott, hiszékeny öregurat, hogy rájöjjön az igazság másik felére: kik és miért küldték a Holdra az ál-Corintát?

Berci azonnal véleményt nyilvánít: – Hogy kik küldték, azaz inkább: ki küldte, arra szerintem pofonegyszerű a válasz…

Pintonban a „filológus-bestia” minden pillanatban ugrásra kész:

– Miért egyszerű a pofon?

– Hohó! Erre most nem válaszolunk – rendelkezik Pierre –, de hogy ki küldte, próbáld kitalálni te!

– Pofonegyszerű! – nevet a kisfiú. – Minden bizonnyal az igazi öreg Corinta!

– Bravó! Látod, milyen pofonegyszerű a „pofonegyszerű”! De nem ilyen kézenfekvő a kérdés folytatása: miért küldte?

Most Liuna kezd hangosan töprengeni: – Miért… miért?… Csak sötétben tapogatózunk… Elsősorban talán azt kellene megállapítanunk, hogy napközben mivel tölti az idejét ez a platinatündér? Hogyan viselkedik, mi érdekli?

– Leonida néni mesélte – mondja Pierre –, hogy mindenkihez kedves, kíváncsiskodik… sokszor meglepő apróságok után. Izgalomba hozzák a régi fényképek…

Berci közbeszól:

– Teszem azt a ma délutáni uzsonnán…

Pierre félbeszakítja:

– Ne fáraszd magad, Vasgyúró. Csibész titokban felvette az egész beszélgetést. Édesanyámnak lejátsszuk… Csibész! Ide!

A műpuli udvariasan vakkant kettőt-hármat, és Pierre ölébe ugrik. És mert beszédre van állítva, szép formásan jelentkezik is.

– Pa-ran-csolj, ré-gi gaz-dám, mit csi-nál-jak?

– Leforgatjuk a délutáni felvételt. Bal fülecskédet megcsavarom… orrocskádat megnyomom… indíts!

Egy kevés „tekercselés”, és némi kattanások után megszólal Corinta hangja:

– Azt ígérted, Viktor drága, hogy nézegethetünk régi fényképeket.

– Azonnal, kedves… Pierre, fiam, húzd ki a felső fiókot, óvatosan hozd ide…

– Várjanak egy cseppet, Viktor Szíriusz! Előbb leszedem az asztalt. Azok az ócska, poros fotók összepiszkítják a damasztabroszomat!… Köszönöm, Liunám… hagyd, kiviszem egyedül. Elmosogatok gyorsan…

– Szívesen segítek…

(Liuna konferálja az eseményeket: – Leonida néni és én kimentünk a konyhába.)

– Eltűnt a házisárkány! Hozd, fiam, a képeket!

– Máris hozom… Tessék!

– Na nézzük… 2404…

– Nini! Itt van Corinta néni! Pont olyan, mint most!

– Nagyon udvarias vagy Pintonkám. Akkor 19 éves voltam, most sajnos 96…

– Gyönyörű szőke lány, hosszú hajjal!

– Corinta drága, a gyerek igazat mond. Gyönyörű szőke lány voltál, hosszú hajjal. Világcsoda, hogy ma is az vagy!

– Drága Viktor, legalább te vedd észre, hogy tele vagyok ránccal! Ezt már semmiféle műtét nem tünteti el!…

(Liuna közbeszól: – Ekkor jöttem vissza a szobába.)

– Gyere, Li, csuda érdekesek ezek a képek!

– Nekem is mutassátok!

– Mi az, kislányom? Leonida kitessékelt a konyhából?

– Leonida néni rosszkedvű.

– Azt hiszem, én idegesítem az öreglányt. Pedig valaha barátnők voltunk. Nézzétek csak: ez itt Leonida… ez én vagyok… és kettőnk között Viktor!

– Szíriusz bácsi! Ez a másik kép kit ábrázol?

– Mutasd… Ő hajdani tanárom és barátom.

– Corinta néni! Tetszett őt ismerni?

– Kit?… Juant?… Igen, persze.

– Juan del Yeso Corinta néni első férje volt. Már régen meghalt.

– Bocsánatot kérek, nem tudtam…

– Nem haragszom, kedves. Nem tudtad… Madonna mia! Mifelénk még így mondják: „Madonna mia!” Milyen iszonyú régen volt! Már több mint hetven éve!

– Tessék nézni, mit találtam!… Ez a fotó sokkal később készülhetett. Szíriusz bácsinak már őszes rajta a szakálla. Az íróasztala mellett ül és dolgozik… Nicsak! Ez az öröknaptár ma is megvan! Az írómappa is!… De ez miféle szobor?

– Egy furcsa madár.

– Nem madár, hanem pingvin.

– A pingvin is madár. Igaz, repülni nem tud, csak úszni, de azt annál jobban! A latin neve: Impennes.

(Liuna ekkor ismét közbeszól:

– Pierre, állítsd meg a lejátszást. Pierre megnyomja Csibész orrát.

– Parancsolj… megtörtént.

– Helga néni! Most tessék jól figyelni! Corinta szemmel láthatóan izgatott lett, valósággal lázba jött… Indíts, kedves Pierre!

– Igenis. Megnyomom az orrocskát!)

– Jól értettem, gyerekek? Azt mondtatok: pingvin?

– Corinta néni, ha Liuna azt mondja, hogy pingvin, és tudja a latin nevét is, akkor az holtbiztosan pingvin! Tessék neki elhinni!

– Elhiszem, persze. Megnézhetem a képet?

– Tessék parancsolni…

– Igen… valóban… a pingvin! A márványpingvin!

– Úgy tetszik róla beszélni, mintha ismerős lenne. Mintha már tetszett volna valahol látni.

– Igen… igen… azt hiszem, láttam! Talán… nagyon régen… Vagy nem láttam?… Honnan tudjam, hogy pont ezt láttam vagy nem láttam!… Viktor! Ez kétségbeejtő! Az ember megöregszik, és mindent elfelejt!

– Nyugodj meg, drága! Ne izgasd magad egy vacak szobor miatt. Valóban láttad. Ez az a pingvin, amely éveken át dísze volt Juan del Yeso professzor íróasztalának. Tőle kaptam ajándékba, mielőtt utolsó közös utunkra indultunk… Azonban jobb, ha nem beszélünk róla. Látom, idegesít az emléke…

– De… de… csak beszéljünk! Majd fegyelmezem magam. Szeretek merengeni a múlton, visszagondolni a fiatalságomra… Milyen csodálatos volt az a néhány esztendő!… A lángeszű Juan del Yeso! Az ő közelében élni!… Ez a pingvin felidéz mindent… minden órát, minden percet…

– Drága Corintám, ha örömöt okozok vele, szívesen neked ajándékozom.

– Mit? A képet vagy a szobrot?

– Amelyiket választod. Akár mind a kettőt.

– Akkor… a kép maradjon nálad… én a szobrot kérem.

– Drágám! Máris a tiéd! Csak… csak meg kell keresni, mert nem tudom, hol van. Leonida majd megmondja.

– Nem! Nagyon kérlek, Leonidának egy szót se! Tőle ne kérdezd!

– Miért ne kérdezzem meg?

– Ne kérdezd meg! Keresd magad! Esetleg én is segítek… vagy a gyerekek, ha megkérjük őket…

– Tisztelettel jelentem, a Négyek Tanácsa boldogan segít Felforgatjuk az egész házat!

– Azt nem! Akkor Leonida észreveszi, hogy keresünk valamit.

– Corinta néni… kérdezhetek?

– Kérdezz, kislányom.

– Corinta néni fél Leonida nénitől?

– Félek. Leonida gyűlöl engem. Ha megtudja, hogy Viktor a pingvint nekem akarja adni, képes rá: eldugja, megsemmisíti!

– Corinta néni egyszer már elvett valami nagyon értékeset Leonida nénitől?

– Te piros hajú kislány, neked borzasztó sok eszed van!

– Szóval… el tetszett venni.

– Igen… elvettem…

– Ezért nem üldögél Szíriusz bácsi Palma de Mallorca mólójának moszatos kövein. Ezért nem horgászik makrélára…

(Csibész jelenti:

– A fel-vé-tel-nek vé-ge.)

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben kitudódik, kik horgásznak makrélára Mallorcán

Martim Gomes, Hold Állam kormányzója videfonon hívja Helga Renard-t.

– Jóholdat, kedves Helga! Kapcsolja be a plasztivizort, mert Nox-340-kor érdekes eseményről tudósít a Hold Híradóban a kedves Rosa Mariny. De legyenek ott a gyerekek is… tudja, a Négyek Tanácsára gondolok…

Rosa Mariny platinaszőke haja káprázatosan csillog, mosolya elbűvölő. Ott ülnek mindannyian a nagy képernyő előtt.

Izgatottan várják az „érdekes eseményt”. Rosa már jó tíz perce beszél, de még „semmit” nem mondott. Na talán most…

– Párizsból jelentik. Megoldódott a Világállam kulturális miniszteri tárcájának régóta húzódó válsága. Mint ismeretes, Charles Turner úr, 100 éves korára hivatkozva, még augusztusban lemondott a kulturális minisztérium további vezetéséről, és kérte, hogy mielőbb jelöljék ki utódját. A szóba került személyek közül a neves asztrofizikus tudós: Corinta Moreno – reá jellemző őszinteséggel – így utasította vissza a felkérést: „Csöbörből vödörbe kerültök, ha a távozó százéves vénség helyébe egy kilencvenhat éves másik vénséget alkalmaztok. Keressetek egy tehetséges fiatalt!” A Világállam Sajtóközpontja ma a déli órákban jelentette, hogy az utódot megtalálták. A Világállam elnöke felajánlotta Kocsis János professzornak, az Európai Központi Egyetem fizika tanszéke vezetőjének a kulturális miniszteri tárcát. Kocsis professzor a megbízatást elfogadta, azzal a kikötéssel, hogy diákjaihoz nem lesz hűtlen, tanszéke vezetését továbbra is ellátja. Kocsis János magyarországi születésű, 54 éves világhírű tudós…

Rosa Mariny tovább beszél, de ez a Renard-ház plasztivizornézőit már egyáltalában nem érdekli. A máskor nyugodt Pierre hatalmas ugrással Berci nyakában terem, átöleli, maga alá teperi, közben teli torokkal üvölt: – Gratulálok, Vasgyúró! Éljen Kocsis János! Éljen az apukád!

Liuna, Pinton, Berci lelkes ordítozása, Helga néni ujjongása és Csibész éles csaholása fergeteges zsivajjá fokozódik.

Mikor aztán egy kissé magukhoz térnek, Helga Renard felteszi az ilyenkor „szokásos” kérdést:

– Örülsz neki, Kocsis Berci?

– Igen is, nem is. A Világállamnak lesz egy jó minisztere, nekem nem lesz apám. Eddig is ritkán láttam, de ha segíteni kellett, rá mindig számíthattunk. Ezután talán még videfonon sem hívhatom fel…

– Pedig most lenne csak igazán szükségünk a támogatására! – kesereg Pierre. – Édesapám és Perez bácsi tegnap elutaztak, valahol Afrikában „tárgyalnak”… és ebben a Corinta-ügyben Szíriusz bácsihoz mégsem fordulhatunk. Ha megtudja, hogy a múltját kurkásszuk, megharagszik ránk. Jogosan.

Liuna nagy lelki nyugalommal fogalmazza meg a legközelebbi feladatot:

– Márpedig valakinek el kell utaznia Mallorca szigetére.

Csodálkozó szemek merednek rá.

– Mit beszélsz?… Pont Mallorca szigetére?… Most?… És ugyan miért?

– Serkentsétek munkára kis szürke agysejtjeiteket! A Holdon „kedves” vendégünk, egy ál-Corinta éli világát. Még nem tudjuk, mi célból játssza az öreg Corinta szerepét, de nyilván megbízásból teszi. Bemagolta a hajdani Szíriusz-Corinta kapcsolat minden legapróbb részletét. Alaposan kitanították. Kicsoda?… Ugyanaz, aki a Holdra küldte. Ez egyetlen ember lehet…

Pierre „leszögezi”:

– Ezt már megállapítottuk: az igazi Corinta Moreno!

– Úgy van! Az igazi Corinta, az igazi öreg hölgy! Akinek a szemébe kell néznünk!

Berci meghökken.

– Úgy gondolod, hogy a Négyek Tanácsa utazzék Mallorcára?

– Semmiképpen sem. Corinta (az öreg) alaposan tájékozódhatott Szíriusz bácsi mostani életéről, mielőtt Hold Államba küldte hasonmását. Ez az ál-Corinta „mindentudásából” is kiderül. A Négyek Tanácsa és Csibész percek alatt lebukna.

Mallorca szigetére olyan férfiúnak kell utaznia, akinek nem közismertek holdbéli kapcsolatai, és tekintélyes személyiség, hogy Corinta asszony bizonyosan fogadja. Akinek kíséretében közülünk is feltűnés nélkül szerepelhetne valaki…

Pinton kimondja:

– Ne kerülgesd, mint macska a forró kását… (ezt még tavaly tanultam), bökd ki végre, hogy Kocsis János bácsira és Bercire gondolsz!

Pierre-nek alaposan lelohad a kedve.

– Kocsis János miniszterre? Bajos dolog… Először fel kellene hívni…

Berci mint a visszhang ismétli:

– Először fel kellene hívni… ha mernénk.

– Merjed! Elvégre a fia vagy!

– Igen… igen… elvégre… de ő ma lett miniszter… alkalmatlan a pillanat… biztosan ezer dolga van… egész hadsereg titkár és titkárnő őrzi a nyugalmát…

– Szóval nem mered felhívni! Te gyáva cenk!

Pinton rögvest érdeklődik:

– Li kedves, mi a cenk, és miért gyáva?

A piros hajú lány szigorúan válaszol: – Most nem érek rá veled foglalkozni, írd fel, majd elmagyarázom. Sürgősen videfonálnom kell a Világállam kulturális miniszterének!…

Kocsis miniszter íróasztalán jelez az egyik videfon.

– Miniszter urat sürgősen keresik…

Kocsis János a titkárnő szavába vág:

– Senkinek nem vagyok itt. Mondja meg neki, hogy két éjszaka egyhuzamban üléseztünk… alszom. Kapcsolja az államtitkár úrhoz.

Á titkárnő engedelmes, gyors és pontos.

– Igenis, miniszter úr. A Hold videfonhívását az államtitkár úrhoz…

– Micsoda?… Kinek a hívását?

– A Hold hívja a miniszter urat.

– A Holdról kicsoda?

– Nem árulta el a nevét. Egy nagyon fiatal, piros hajú, csinos kislány… szeplős is…

– Kérem, azonnal kapcsolja ide!

– Igenis.

Kocsis Jánosnak egyszerre frissen cseng a hangja: – Halló!… Halló!… Pulykatojás, te vagy az?… Lássam a képed!

Megjelenik a képernyőn Liuna mosolygó arca.

– Kézit csókolom, János bácsi…

– De szertartásos vagy… Jóholdat! Hogy vagytok?

– Köszönjük, egészséges mindenki.

– A fiam?… Hogy tanul?

– Kitűnően. Büszke lehet rá János bácsi.

– Jó hallani… Hát te?

– Köszönöm, én is megvagyok… Szívből gratulálok János bácsinak. A fiúk is…

– Nincs mihez. Újabb nagy gond a vállamon. Remélem, nem ezért hívtál fel?

– Nem, nem… Féltjük János bácsi egészségét. Agyondolgozza magát. Hogy tetszik lenni?

– Kutyául, kislányom, kutyául! Most veszem át ezt a csődtömeget. Itt száz éve alig történt valami. Most felújítjuk, rekonstruáljuk, átszervezzük, átépítjük… Álmos vagyok, és fáradt. Különben semmi bajom.

– Pihennie kellene néhány napot… valami csendes helyen… mondjuk, egy szigeten…

– Nem butaság, amit mondasz. Most volna is rá időm. Tíz napig az építészek lesznek itt az urak. Megbeszéltem velük mindent. Rám itt most egy darabig semmi szükség, De nincs kedvem egyedül kóborolni a világban.

– János bácsi okos és szép felesége, a drága Erzsébet néni most hol van?

– Hol lehet egy régész? Nagyon messze. A régészek mindig nagyon messze vannak. A te drága Erzsébet nénid most éppen Karéliában túrja a földet. Öreg csontokat találtak. Söprögeti róluk a homokot… Mi újság a Holdon?

– Berciéknél, a Holdmérnöki Szakiskolában kicserélik a fűtőcsöveket. Egy hét rendkívüli szünetet kaptak. Jaj de érdekes, hogy véletlenül most Berci is ráérne! Meglátogathatná az édesapját!

– Az édesapját?… Ja, úgy… engem! Az kedves lenne…

– És együtt elutazhatnának… mondjuk, Mallorca szigetére!

– Mallorcára?… Miért éppen Mallorcára?

– Csak úgy mondtam… Szép sziget… Ilyenkor meleg, késő nyári az időjárása.

– Ott mit csinálnánk?

– Palma de Mallorca mólójának moszatos kövein üldögélnének… sütne a nap… és makrélára horgásznának…

– Te pulykatojás… gyermekkoromban otthon a Rábában horgásztam utoljára.

– Palma de Mallorca kikötőjében ősszel hemzsegnek a makrélák!

– Te kislány, úgy beszélsz Mallorcáról, mintha jól ismernéd.

– Sose jártam ott, nem ismerek senkit, engem sem ismer senki. Úgy tudom, János bácsit sem ismerik ott.

– Engem? Mallorca szigetén?… Nem valószínű. Hacsak véletlenül nem vetődik arra Párizsból valaki…

– Az nem lenne baj. Az a fő, hogy nem ismeri az öreg hölgy.

– Kicsoda? Az öreg hölgy? Miféle öreg… Ó! Tudom már, hogy kiről beszélsz!

– Akkor ne tessék kimondani a nevét!

– Te pulykatojás!… Ti még mindig az öreg hölgy ügyével bíbelődtök?

– Bíbelődünk? … Harcolunk, János bácsi, teljes erővel harcolunk!

– Liuna! Lehetséges, hogy titeket a legkevésbé sem érdekel az én fáradtságom, pihenésem, egészségem? Lehetséges, hogy azért kell makrélára horgásznom, mert a Négyek Tanácsa így határozott?… Válaszolj!

– Is-is, miniszter úr. János bácsit nagyon szeretjük… de a segítségére is szükségünk lenne.

Pár másodpercnyi csend után elhangzik a nagyszerű válasz: – Jó, rendben van. Talán így még kellemesebb lesz ez a kis pihenés. De két feltételem nekem is van: pulykatojás és Csibész.

Azaz legyen csak kéznél makrélahorgászás közben a te eleven eszed és a műpuli számítógépe is.

Másnap Liuna „megemlíti” Leonida néninek, hogy hétvégén ő és Berci Európába utazik. Kocsis miniszter vendégei lesznek.

Harmadnap a Világállam kormányának hivatalos lapjában a személyi hírek között ez a rövid közlemény jelenik meg:

„KOCSIS JÁNOS, új kulturális miniszterünk hétvégi szabadságát családja körében egy horgásztanyán tölti.”

Három ember ül a parti köveken, és horgászik. Tarajos hullámfiak nyaldossák a régi móló moszatos bazalttestét.

Mögöttük az egykori királyi palota és a La Seo-székesegyház romjai meredeznek az ultramarinkék égboltozat felé, amelyen fehér kumuluszokat hajt a déli szél. Vijjogó sirályok cikáznak a fényben fürdő levegőben…

Palma de Mallorca hajdani belvárosát a 2421-es nagy földrengés pusztította el. Nem építették újjá. A város néhány kilométerrel arrébb költözött, Palma Nova lett a centruma. A régi Palma most idegenforgalmi látványosság, romváros, ahová turisták, és pusztuló kikötő, ahová a horgászat szerelmesei járnak…

A hosszú hallgatást Kocsis János töri meg: – Van kapásod, kölyök?

Berci csak a fejét csóválja: nincs, nincs… Liuna hirtelen felujjong:

– Hopp!… Megvan!… A harmadik!

Berci azonnal „közvetíti” az eseményt: – A piros hajú hölgy már harmadik hatalmas ragadozóját ejti el. Tizenkét centiméteres, félelmetes mélytengeri sügére valóságos mesebeli szörnyeteg!

– A sárga irigység beszél belőled!

Berci zsinórját most valóban rángatja valami.

– Kapásom van!

– Vágj be! – vezényel Liuna.

Loccsanás. A bot vége erősen karikára hajlik.

– Megvan!

– Hűha! Jókora lehet! Húz ám tisztességesen!

– Adj neki zsinórt… Fékezz!… Tartsd erősen!… Ha mutatja magát, pipáltasd meg!

Tanács akad bőven.

– Ez már az enyém! – jelenti ki büszkén a győztes.

Liuna csupa sporttársi igyekezet

– Szákoljak?

– Igen, de ügyesen!… Mélyebbre merítsd… úgy… Most emeld!

A hal közel félméteres. A szivárvány minden színében pompázik.

– Jaaaj mekkora!… Gyönyörű!

Berci rémülten kiabál:

– Vigyázz!… Mit csinálsz?!

Hatalmas loccsanás, és egy rabságából szabaduló, minden bizonnyal még hosszú életű, menekülő makréla bizonyítja a szákoló gyakorlatlanságát.

– Elmegy! – jajdult fel a horgász.

– Ez bizony elment – szögezi le a szák ügyetlen kezelője.

– Te… te… te…

Liuna erélyesen rászól:

– Légy szíves, ne sértegess!… Gondolatban se!

A fiú majdnem sírva panaszkodik az apjának: – Tetszik látni, milyen!… Csak nővel ne kezdjen az ember!…

Kocsis miniszter rábólint.

– Ez bölcs beszéd volt, Bertalan. Nos, egyelőre abbahagyhatjuk. Ez a mázlista pikkelyes azóta hírül vitte, a maga közösségébe, hogy gonosz ellenség garázdálkodik a parton. Itt egy ideig senki sem fog halat.

– Hal nincs – állapítja meg Liuna –, de a díszlet csodaszép! Igaz, miniszter úr?… És amíg a szem ellát, sehol egyetlen lélek. Vagyis a hely rendkívül alkalmas fondorlatos terveink szövögetésére.

– Tehát bevallod, hogy nem pihenni hoztál ide, hanem tervet szövögetni!

– Tudta azt János bácsi, jobban, mint én!

– Attól kezdve tudtam, hogy emlegetni kezdted az „öreg hölgyet”. Hiszen nemrég faggatott a fiam is Corinta Morenóról, aki itt lakik ezen a szigeten. Sose találkoztunk, de hallottam róla egyet-mást. Nem igazi nagy tudós, de roppant erőszakos öregasszony. – Ránéz a kislányra, és komolyan kérdezi: – Ellenségünk?

Liuna kedves fintort vág.

– Mire hazaindulunk, tudni fogjuk!…

A Hotel San Miguel recepciójában videfonon beszélget az ügyeletes titkár:

– Halló!… Halló!… Palma Novát keresem!… Halló!… Ezek már megint alusznak… Halló!… Na végre!… Kapcsolja, kérem, az Asztrofizikai Intézetet… Asztrofizikai Intézet?… Itt a Hotel San Miguel… Kérem Corinta Moreno elnök asszony titkárságát… Köszönöm… Titkárság?… Itt a Hotel San Miguel titkársága. Szállodánkban lakik a Világállam kulturális minisztere, Kocsis János úr. Az ő megbízásából érdeklődünk, hogy holnap délelőtt 11 órakor tiszteletét tehetné-e az elnök asszonynál?… Szabadságát tölti itt a kisfiával… Nem, semmi hivatalos ügy. Tisztelgő látogatás… Igen, várok… Igen, itt vagyok… igen… igen… Köszönöm, jelenteni fogom…

A titkár házi vonalra kapcsol.

– A titkárság beszél. Miniszter úr?… Jelentem: Corinta Moreno elnök asszony szívesen látja miniszter urat. Holnap délelőtt fél tizenegy órakor az Asztrofizikai Intézet jachtja szállodánk kikötőjébe érkezik miniszter úrért és a kisfiáért… Igen, ismerem. Régi típusú atommeghajtású katamarán. A neve: Pingvin…

Baia de Palma parti vizeit sebesen hasítja a Pingvin katamarán.

Előttük a tükörsima, sötétkék Mar Mediterraneo, mögöttük a komor Poniente-hegység… s az egészre ráborul a felhőtlen ég szemet vakító félgömbje. Nyugszékeken hevernek a kicsiny fedélzeten. A hajó két hosszú, habos hullámfarkot húz maga után.

– Egészen ügyes jószág ez a Pingvin.

Ez Berci elismerése.

Liunának más jut az eszébe.

– Pingvin a fényképen Szíriusz kapitány íróasztalán, pingvinről ír a búcsúlevelében Juan del Yeso, Pingvin a hajó neve, amely a hajdani feleség fellegvárába szállít minket… Mindenütt pingvin!

– „A pingvinre vigyázz!” – idézi Berci a búcsúlevél szavait. – Miért kell vigyázni a pingvinre?

Liuna megjegyzi:

– Egyre valószínűbbnek tűnik, hogy valamiféle PINGVIN áll a rejtély középpontjában…

– Pszt! Jön egy matróz! – figyelmeztet halkan Berci. – Pompás hajócska ez a katamarán! Nemsokára meg kell érkeznünk!… Kérem, uram, ott azok a fehér házak…

– Igen, az Palma Nova. Fönt a hegycsúcson pedig az intézetünk…

Ekkor kibújik az egyik nyugágy alól Csibész. A matróznak mosolyog szeme-szája.

– Szép kutyájuk van. Erre mifelénk nagyon ritka. Ismerem a fajtáját: magyar puli. Magam is ebtenyésztő vagyok. Itt a szigeteken sok a kutyabarát… Ilyen szép, erős példányt puliban még nem láttam.

Berci úgy gondolja: ha füllentés, legyen kövér!

– Arany nyakörvet nyert a párizsi Európa-bajnokságon!

– Meg is érdemelte – lelkesedik a matróz.

– Mikor érkezünk meg… úgy értem, Palma Nova kikötőjébe? – tekergeti ügyetlenül a kérdést Liuna.

– Tizenöt perc múlva partra tesszük önöket. Hamarosan találkoznak Mamma Corintával…

Kecsesen meghajol, mint egy torreádor.

– Un buen viaje!…

Palma Nova kikötőjéből lassú „libegő” szállítja őket az Asztrofizikai Intézet palotájába. Tovaúszik alattuk a napfényben ragyogó fehér város, ezer és ezer virágoskert, citromfaligetek és a hegyre kígyózó szerpentin út.

– Mesevilágba érkeztünk! – örvendezik Liuna. – Már csak a jó tündér hiányzik.

Rövidesen előkerül az is. Alig pár percet kell várakozniuk a babérfákkal szegélyezett, fehér márványteraszon, amikor… amikor betolják tolószékben Corinta Morenót, a Spanyol Tudományos Akadémia Asztrofizikai Intézetének elnökét, ősz hajú, összezsugorodott, lábatlan kis öregasszonyt.

(Kocsis János agyában egyszerre világosság gyullad. Igen! Erre emlékezett! Talán tíz éve történt: Corinta laboratóriuma kísérletezés közben felrobbant. Körülötte emberek haltak meg. Neki összeroncsolódott mindkét lába, amputálni kellett. Ezen az áron életben maradt.)

(Berci az első megrendítő pillanatok után erőt vesz magán. Kiszikkadt csontváz-rémséget lát maga előtt, aki kegyetlen, gonosz szemekkel vizslatja váratlan vendégeit.)

(Liuna, ölében Csibésszel, egy rég olvasott versre gondol. Nem emlékszik rá, ki írta, de mintha a zárószakasz ezt az asszonyt idézné:

Megrongyolt köntösű vénséges néne így lészen dolgoknak vége

sírok közt imbolygó nyikorgó batár halál és halál és halál és halál…)

[A vers írója a korán elhunyt dalmát költőnő: Latina Drvar (2350-2420). A vers címe: Az utolsó lélegzetvétel]

Ekkor Corinta Moreno megszólal. Hangja sipít, recseg, mint egy régi fonográf…

(Bercit egyszer elvitte az édesanyja egy budapesti múzeumba, ahol azt a XIX. századi fonográfot őrizték, amellyel Kodály Zoltán – Liuna biztosan tudja, ki volt – népdalokat gyűjtött. Sipított, recsegett az ócska viaszhenger hangja.)

Ekkor Corinta Moreno megszólal: – Üdvözlöm, miniszter úr!… Jöjjenek közelebb, nem bántom magukat. Öreg, fogatlan ragadozó vagyok, már nem tudok harapni… – Nevet hozzá, mintha csontok kopognának. – Üljenek le. Bemutatom hűséges kísérőmet, Johannes Cramer urat, aki igazgatóhelyettese ennek az intézetnek. Tíz éve tologatja a székemet. Azelőtt a vőm volt…

Kocsis János meghajol.

– Mély tisztelettel üdvözlöm, asszonyom! Emlékszem a szörnyű balesetre…

Corinta folytatja a mondatot:

– …amelynek áldozatul esett a lányom, az unokám és a két lábam. Tudja, minden tökéletesen egyezett, azt hittem, hogy megoldottam a feladatot. A következtetésem helyes volt…

egyetlen képlet híján. Tévedtem. Megfizettem érte… De beszéljünk másról. Maga nagy szívességet tett nekem, hogy elvállalta ezt a miniszterséget. Heteken keresztül erőszakoskodtak, hogy költözzem Párizsba, a kormánypalotába. Képzeljen el engem a tolókocsimban mint kulturális minisztert! – Nevet. A csontok újból kopognak. – Maga kitűnő miniszter lesz. Nagy hírű tudós, fiatal, tetterős férfi.

– Egyszerű tanárember vagyok.

Corinta keményen rászól:

– Ne szerénykedjék! Tudom én jól, mit ér maga. Maga meg én… Korábban kellett volna születnie, Kocsis János. Mi ketten magunk alá gyűrtük volna az egész világot!… – Ismét kopognak a csontok. – Ne figyeljen rám, összevissza fecsegek mindent, örülök, hogy megismertem. Szeretném tudni, ki tisztelt meg látogatásával, a tudós vagy az államférfi?

– Egyik sem. A makrélára horgászó turista, aki örül, hogy fogadták.

– Nem hiszem! Nem hiszem!… Vallja be, maga azt akarta megtudni, hogy élek-e még. És hogy meddig élek… Igaz?

Kocsis János udvariasan „veszi a lapot”.

– Legyen, bevallom. És megnyugodva távozom, mert látom, hogy életkedve töretlen, szelleme ragyogó… De hadd pótoljam mulasztásomat: bemutatom a fiamat.

– Kocsis Berci vagyok.

Corintának megenyhül a nézése.

– Szép gyerek… A kislány a testvére?

– Nem. Jó barátom leánya. Együtt nevelkednek a fiammal.

– Liuna Steff a nevem.

– Érdekes neved van.

– Édesapám osztrák, édesanyám finn.

Corinta rávicsorít a kislányra. Ez nála mosoly.

– Jó keveredés. Gyönyörű a hajad színe, gyermekem. Soha ne engedd befesteni… Ha nekem ilyen hajam lett volna!… Én fiatalkoromban spanyol fekete voltam, de platinaszőkére festettem. Van egy platinaszőke dédunokám, Párizsban él… a tíz hónapos kislánya itt nyaral nálam…

Ebben a pillanatban Csibész kiugrik Liuna öléből, és vad csaholással száguldozni kezd a teraszon. Liuna kétségbeesetten utánaveti magát.

– Csibész!… Csibész! Azonnal gyere vissza!… Ide hozzám, Csibész!

Kocsis János restelkedik egy sort: – Bocsánatot kérek… Mondtam, ugye, hogy ne hozzuk magunkkal!… Berci, segíts Liunának! Kerítsétek elő!

– Igenis… Csibész!

Corintát látszólag nem zavarja ez a közjáték.

– Tüzes kiskutya. Milyen fajta?

– Magyar terelőpuli – válaszolja Kocsis professzor –, hazámban még tenyésztik.

– Persze! Hiszen ön magyar!… Jártam Budapesten, amikor még járni tudtam. Kozmogónuskongresszust tartottak abban a nagyon régi, gótikus épületben a Duna partján.

– Az a Parlamentünk – tájékoztatja az elnök asszonyt a miniszter –, neogót, közel hatszáz éves. Ez volt az első műemlék-középület, amelyet elektronbesugárzású savkatalizátorral tartósítottak. Ezer év múlva is állni fog.

Liuna és Berci közben átkutatta a szomszédos termeket.

– Édesapám, nem találjuk sehol.

– Elnyelte a föld! Talán kiszökött a palotából.

Johannes Cramer ekkor szólal meg először. Magas tenor hangja van:

– Ebből a palotából nem lehet kiszökni, ötvenméteres szakadék veszi körül minden oldalról… De ne aggódjanak. Meg fog kerülni, és hazaküldjük a Hotel San Miguelba. Ugye, ott laknak?

– Köszönjük… Ott.

Corinta búcsúra nyújtja csontvázkezét.

– Sajnos vissza kell vonulnom. Az orvosom ennyit engedélyezett. A kiskutya miatt öt perccel túlléptük az időt.

Kocsis János szertartásosan meghajol.

– Bocsássa meg nekünk a kutya neveletlenségét. Köszönjük, hogy fogadott. Magunkkal visszük személyiségének varázsát.

Corinta még egyszer hallatja kopogó nevetését.

– Ejnye, miniszter űr! Nem elég, hogy álszerény és ködösít, még hazudós is! Személyiségem varázsa… Tudja, mikor volt a személyiségemnek varázsa? Nem! Ne válaszoljon!… No, örülök, hogy beszélgettünk. Távozzanak békével… Johannes, kérem, toljon be a szobámba…

Legalább három órája otthon vannak már szállodai lakosztályukban, de Csibész még nem adott életjelt magáról.

Berci kis adó-vevőjén folyamatosan hívja: – Csé-17 jelentkezz!… Csé-17 jelentkezz!…

Liuna megkérdezi:

– Miért hívod Csé-17-nek?

– Apa ezt a hívójelet programozta Csibészbe. Ha netán az Intézet lehallgatná beszélgetésünket, ne tudja, kik vagyunk. Csé-17 jelentkezz!… Csé-17 jelentkezz!…

Kis torz sípolás hallatszik a készülékből.

– Ez ő lesz!… Megpróbálok ráállni…

A ritmikus sípolásból szavak formálódnak, egyre tisztábban, egyre értelmesebben:

– Itt Csé… Itt Csé ti-zen-hét… Csé ti-zen-hét je-lent-kezem…

– Végre! Csé-17, hol vagy?

– Út-ban ha-za-fe-lé a ten-ger-par-ti sé-tá-nyon. Kö-rül-be-lül fe-le-út-ján…

– Nem tudnál jobban sietni?

– Tud-nék… de sok er-re-fe-lé a kis-ku-tya… hát-rál-tatnak…

Berci mérgesen megrója:

– Ne törődj velük!

– Bocsáss meg, nem le-he-tek ud-va-ri-at-lan.

Liuna nevet.

– De igenis, légy udvariatlan! Csak nem fogsz igazi kiskutyáknak udvarolni! Szedd a lábad! Siess!

– En-ge-del-mes-ke-dem: nem fo-gok ud-va-rol-ni… Sie-tek…

Simogatják, becézik a műpulit. Liuna ölbe veszi.

– Édes Csibészkém, kifáradtál?

Kocsis János „helyesbíti” a kérdést: – Csibész nem fárad ki soha. Csibész legfeljebb piszkos lett.

Majd megtisztítjuk alkohollal. Előbb azonban halljuk a beszámolóját!

Liuna intézkedik:

– Tartsd az orrocskádat… úgy… megnyomom.

– Auuuu!

– Csibész! Tudjuk, hogy nem fáj!

– Már ját-sza-ni sem sza-bad!… Hát jó, ak-kor nem auuuu!… Je-len-tem, hogy a-mi-kor megszök-tem, el-búj-tam az ö-reg hölgy dol-go-zó-szo-bá-já-ban, egy szé-les ke-re-vet a-lá. Ké-sőbb be-tol-ta a fér-fi a nőt, ak-kor úgy he-lyez-ked-tem, hogy a be-szél-ge-té-sü-ket fel-ve-hes-sem.

– És felvetted? – kérdezi izgatottan Berci.

– Ter-mé-sze-te-sen. Csavard meg a bal fü-le-met, legré-geb-bi kis-gaz-dám!

Megcsavarja… Kezdődik a lejátszás.

– Johannes… gyanakszom.

– Kire gyanakszol, Mamma?

– Mit keresett itt ez a miniszter?

– Mondta. Itt tölti a hétvégét, udvariassági látogatás.

– Johannes, te ezt elhitted neki?

– Miért hazudott volna?

– Te évről évre butább leszel!

– De Mamma!

– Ki volt ez a két gyerek?

– Az egyik az ő fia… kimondhatatlan keresztnévvel. Valami Birce vagy Brrici…

– Berci… Kocsis Berci.

– Ha tudod, mért kérdezed, Mamma?

– A másik, az a piros hajú?

– Annak tisztességes német neve volt: Steff. Az édesanyja finn.

– Liuna Steff.

– Mamma! Hát ezt is tudod?

– Mindjárt megtanulod te is, Johannes! Keresd csak meg José tegnapelőtti jelentését.

– Keresem, Mamma. Nálam rend van. Tessék.

– Olvasd!

– Igenis… „Kedves Mamma! Örömmel jelentem, hogy Corinta végre ráakadt a pingvinszoborra. Illetve csak a nyomára. Fénykép bizonyítja, hogy pár éve még Szíriusz kapitány íróasztalát díszítette. Valahol elkallódott a házban. A kapitány Corintának ajándékozta, most már csak meg kell keresni. A kutatásba a gyerekek is bekapcsolódtak…”

– Állj meg! Miféle gyerekek?

– Honnan tudjam, Mamma?

– Johannes! Hozd ide a Szíriusz-dossziét!

– Igenis, Mamma. Nálam…

– Tudom. Nálad rend van… Add a kezembe!

– Parancsolj, Mamma… de ne idegeskedj. Árt a szívednek. A doktor megmondta…

– Csönd! Tartsd a szád!

– I… igen… igenis.

– Csillag… Csillaglány eltűnése után a kapitány és bátor ifjú barátai… a Négyek Tanácsa… Itt van! Megvan!… A pokolba velük!… Olvasd, te hígagyú!

– Kő… Kocsis Berci… Li… Liuna Steff… Mamma mia! Valóban ők voltak! Itt jártak, kémkedtek!… És te szóba hoztad a párizsi Corintát!… Ezek után lehet, hogy sejtik a tervedet!

– Akkor nem lesznek hosszú életűek! Nem kímélek senkit! Már csak egyetlen lépés választ el attól, hogy én legyek a Földkéreg Ura! A képletnek a pingvinben kell lennie!

– Elhiszem neked, Mamma. De hogy került a pingvin a Holdra?

– Johannes! Johannes! Emlékezz Juan del Yeso búcsúlevelére: „A pingvin legyen a tiéd. Nagyon vigyázz rá…”

– Azám! Ő ajándékozta Szíriusznak a pingvint!… De hiszen, ha ezek hazautaznak, és megmondják, hogy a Holdon levő Corinta nem te vagy, akkor Szíriusz rájön a cselre, és nem adja neki a pingvint…

– Nem utaznak haza!

– A hotel titkára jelentette, hogy szombaton indulnak.

– Johannes! Majd te elintézed a dolgot. Megparancsolom! Elindulhatnak … de nem érkezhetnek meg!

HATODIK FEJEZET

amelyben jelentős szerepet játszik egy gravitaxi

Berci nyújtózik egy nagyot, ásít is hozzá, majd túljátszott nemtörődömséggel kinyilatkoztatja: – Attól tartok, veszélyben forog az életünk.

Liuna aggódik:

– És te ezt csak így mondod?… Egy cseppet se félsz?

– Mi, magyarok (atyám és én) nem vagyunk félős természetűek. Volt egy népi hősünk, aki szarvánál ragadta meg a dühödt bikát.

– Költeményben könnyű hősnek lenni. De mit csinálsz akkor, ha „Mamma” Corinta netán meghív vacsorára, a teraszon terítenek, vacsora után az ötven méter magas várfalról mutogatják a gyönyörű kilátást… s közben véletlenül meglök valaki?… Na, mit csinálsz akkor?

– Egyszerű! Nem megyek el a vacsorára! – és jót nevet a sikerült beugratáson.

Kocsis János a fiához fordul.

– Ne humorizálj! Liunának igaza van, tartanunk kell Corinta haragjától. Ez a nő már nem teljesen épeszű: a világ leghatalmasabb asszonya akar lenni, de mi keresztezzük a terveit. Bizonyára megvannak a maga eszközei arra, hogy megsemmisítsen bennünket. Nem a várfalra gondolok… Apropó, várfal! Csibész, te hogy tudtál lemászni rajta?

– Se-hogy. Egy i-de-ig a ke-re-vet a-latt la-pul-tam. Majd a-mi-kor az ö-reg hölgy a há-ló-szo-bá-já-ba vo-nult, ki-lo-póz-tam a te-rasz-ra. Ott egy ha-tal-mas márvány-vá-zá-ban búj-tam el. Ké-sőbb jött a Jo-han-nes ne-vű em-ber, két szörnyű vér-eb-bel. En-gem ke-res-tek. A ku-tyák ott szi-ma-tol-tak kö-rü-löt-tem…

Liuna rémüldözik:

– Szörnyű veszélyben forogtál, Csibészkém!

– Sem-mi-fé-le veszély-ben nem fo-rog-tam. A vér-e-bek nem ta-lál-hat-tak meg, mert ne-kem nincs ku-tya-sza-gom! Ha-ma-ro-san el-ta-ka-rod-tak. Pár perc múl-va lá-tom, hogy nyí-lik a te-rasz kor-lát-já-ba é-pí-tett a-u-to-ma-ta a-cél-aj-tó. Jön föl a li-be-gő ü-re-sen. Si-ke-rült ész-re-vét-le-nül el-búj-nom az ü-lés a-lá. Az-tán jött a sza-kács-nő, a pi-ac-ra ment vá-sá-rol-ni. Le-ho-zott!…

– Kitűnő! Csibész a központi agyát használta! – dicséri a műpulit Kocsis János. – Használjuk mi is a mienket!

Liuna jelentkezik.

– Megpróbálom, János bácsi. Corinta hat órája beszélgetett velünk. Johannes Cramer azóta feltehetően mozgósította sötét erőit. Figyelnek minket, készülnek lecsapni. Lehet, hogy kapcsolatot kerestek a Holdon ügyködő ifjú Corintával is, hogy megbizonyosodjanak kilétünkről. Tudják már azt is, hogy Kocsis miniszter jóbarátja Szíriusz kapitánynak.

– Eddig helyes az okoskodás, leányom. Van valami elképzelésed arról, milyen módon tud társalogni az öreg Corinta a holdbéli Corintával?

Berci közbeszól:

– Neki nincs… de nekem van. Én ugyanis tudom, hogy az ál-Corintának cinkostársa van a Holdon! Az illető a Hotel Galileiben lakik. Megfigyeltük Pintonnal…

Liuna azonnal megtalálja az összefüggést: – Ez lesz az a titokzatos „José”, aki a jelentéseket küldi Corinta működéséről!

– Bravó, gyerekek!… És ezzel lezárul a kör.

Berci kissé riadtan kérdezi:

– Lezárul?… Esetleg már lezárult?

– Igen – válaszol az édesapja –, esetleg már lezárult. Azaz lehet, hogy már figyeltetnek minket, és nem jutunk ki egykönnyen a szállóból.

– Juj de izgalmas! – borzong Liuna. – A folyosón egy mallorcai bérgyilkos leselkedik!

– Ez nem valószínű. Az elnök asszony minden bizonnyal finomabb eszközökkel dolgozik. Véres nyomot nem hagy maga után.

Berci a plasztikinók krimiműsoraiban is járatos.

– Például szerencsétlenség ér minket!… Közlekedési baleset!

– Látod, ez sokkal valószínűbb. Rögvest ki is próbáljuk!… – és a videfonon nyomkodja a hotelportás hívószámát.

Azonnal jelentkezik egy géphang:

– Recepció.

– Kocsis János vagyok. Szeretnénk a gyerekekkel kirándulni a hegyekbe. Hívjon egy megbízható gravitaxit.

– Igenis, miniszter úr. Tíz perc múlva be lehet szállni a tetőteraszon…

Ők már percek óta a tetőterasz csupa plexi várócsarnokában tartózkodnak, amikor az azúrkék égboltozaton feltűnik egy gyorsan közeledő kis piros masina.

– Az lesz a miénk! – örvendezik Berci.

Nem volt nehéz kitalálni. Rajtuk kívül nincs több utas.

– Gyönyörű kis gép! Sugárhajtású, de a fel- és leszállását gravitonok végzik. Ugye, édesapám?

– Pontos a meghatározásod. A tarragonai új GTC gyárban készülnek. Rendkívül megbízható, fürge közlekedési eszközök.

Nyílik a gravitaxi ajtaja. Sötét bőrű, dús hajú, szakállas-bajuszos, láthatóan baszk származású pilóta köszönti őket: – Buenos dias! Maguk hívtak gravitaxit?

– Kocsis János a nevem.

– Az, az… Kosszisz… Akkor jó, szálljanak be.

– Inkább maga szálljon ki.

A pilóta csodálkozik:

– Miért szálljak ki, kérem?

– Majd megtudja. Szálljon ki! – Kocsis János erélyesen beszél.

A pilóta makacskodik.

– Nem szállok ki. Maguk szálljanak be!

Kocsis miniszter hangja élesen csattan: – Csibész! Kergesd ki a gépből! Rajta!

Csibész vad morgással, ugatással, vicsorítással a pilótafülke ajtaja előtt terem, szétveti a négy lábát, égnek mereszti a farkát, üvölteni és beszélni kezd: – Vau! Vau! Ta-ka-rodj ki a gép-ből!… Vau! Vau! Mars ki, mert meg-öl-lek és meg-esz-lek… Vau! Vau!

A pilóta elsápad, félelmében reszket.

– El diablo!… Ez a kutya beszél!… Esto lo satanico! Ne engedjék ide! Kiszállok! Kiszállok!…

Mászik le a lépcsőn.

– Vigyék arrébb ezt az ördögöt!

– Ne féljen. Ha engedelmeskedik, nem bántja.

– Engedelmeskedem, kérem, tessék parancsolni, mit tegyek?

– Álljon a fal mellé, és ne mozduljon!

– I… igenis…

– Csibész! Vigyázz rá!

Csibész fontossága tudatában boldogan ugat.

– Vau! Vau!… Vi-gyá-zok rrrá!

– Átvizsgálom a gépet – mondja Kocsis János, és eltűnik a gravitaxi vezetőfülkéjében.

Berci az ugrásra kész Csibész nyakörvét fogva szemmel tartja a pilótát, aki a kevésbé félelmetes Liunát próbálja szóra bírni: – Señorita… én jó ember vagyok… igazi jó ember… négy gyermek apja… Könyörgök, árulja el: maguk géprablók? Elviszik a taximat.

Eltart néhány másodpercig, amíg a kislány felfogja, mit mondott a rémült ember.

– Hallottad, Bercikém? Azt hiszi, hogy géprablók vagyunk! – A vezetőfülke ajtajához lép. – Géprabló bácsi! Talált valamit?

Kocsis János benne van a tréfában.

– Eddig semmit, géprabló kisasszony.

A pilóta hallotta a beszélgetésüket. Feljajdul:

– Ay Diós!…Mit keres a géprabló úr?… Nincs a taximban semmi!

– Nincs?!… De bizony van! Megvan!… Berci, Csibész, kísérjétek ide a pilótát!

– Gé… gé… géprabló úr…

– Hagyja már abba, maga szerencsétlen! Nem vagyunk géprablók, utasok vagyunk, akik megfizetik az útját! Ha életben maradunk!… Ide figyeljen! Nézzétek ti is!… Manipuláltak a magasságmérőn! Ha a gép eléri az ezerméteres magasságot, a fémmutató rövidre zárja az ideforrasztott két kicsi pólust. Szemmel alig láthatók… Innen hajszálvékony kábelek az utastérbe vezetnek. Ebben a kis dobozban van a robbanóanyag!… Ezer méternél egyenesen a halálba repültünk volna!

– Nem én tettem! Nem én tettem! – üvölti kétségbeesetten a vezető.

– Senki sem vádolja azzal, hogy maga tette. Maga velünk együtt meghalt volna!

A kemény baszk koponyába lassan férkőzik be a valóság.

Megérti a dolgokat… letérdel… veti a kereszteket…

– Santa Mária madre Jesu!… Ezer méter magasban meghaltam volna!… Négy gyermekem van, három lány, egy fiú… Köszönöm az életem, uram… köszönöm az életem…

Pinton lélegzet-visszafojtva hallgatja a történetet.

– Borzasztó izgalmas! Rettenetes kár, hogy nem lehettem ott!… Meséljétek tovább!

Berci a soros mesemondó.

– Édesapám és a hálálkodó pilóta, akiről most már tudtuk, hogy az előkelő Monasterio névre hallgat, ezután centiről centire átvizsgálták a gravitaxit. Mindent rendben találtak.

Liuna átveszi a mesestaféta botját.

– János bácsi akkor kikérdezte Monasteriót, hogy azon a napon milyen fuvarokat teljesített. Egyetlen fuvarja volt a reggeli órákban. Délfelé utasították, hogy vigye a gravitaxiját a központi javítóműhelybe. „Miért? Valami üzemzavara volt a gépnek?” – kérdezte János bácsi. „Nem, uram, nem volt annak semmi baja – válaszolta a vezető –, magam is csodálkoztam a parancson.”

Majd elmondta, hogy a szervizből egyenesen értünk küldték a Hotel San Miguel tetőteraszára. Mi következik ebből?

Pierre nem sokat töpreng.

– Az, hogy a pokolgépet a központi javítóműhelyben szerelték a taxiba.

– Mi is így gondoltuk. János bácsi még hozzá is tette: „Gyerekek, azt tanácsolom, szedjük az irhánkat, nehogy még egy orgyilkost ránk uszítsanak!” Valamennyien beszálltunk a gravitaxiba, és pontosan 35 perc múlva megérkeztünk Párizsba. Ott két napig szigorúan rejtőzködtünk. Még az orrunkat se dugtuk ki az utcára…

Berci közbeszól:

– Édesapám ezzel azt akarta elérni, hadd higgye a mallorcai gonosz Corinta, hogy gyilkos terve sikerült.

Liuna folytatja az izgalmas történetet: – Közben János bácsi videfonon beszélt Hold Állam kormányzójával. Martim Gomes titokban értünk küldte saját külön graviplánját. Éjszaka hagytuk el rejtekünket, szálltunk be a gépbe, senki sem láthatott meg minket. A Holdon az elsötétített kormányzói űrkikötőbe érkeztünk, onnan Bercit, engem és Csibészt lefüggönyzött minifurgonokkal szállítottak haza.

Szüleinken kívül nem tudta senki, hogy megérkeztünk. Azóta szobafogságban vagyunk, nehogy a „mi” Corintánkkal összefussunk. Apa ügyesen elrejtőzött a Holdon – fejezi be Berci a mesét.

A kis Pinton érzi, hogy még nem tud mindent. Valaki vagy valami még hiányzik… Aztán rájön!

– Megvan! Tudom már!… Monasterio bácsi! Hol van Monasterio bácsi?

Berci válaszol:

– Amikor Párizsba érkeztünk, édesapám megmagyarázta neki, hogy most azonnal nem mehet vissza Spanyolországba. Egy ideig neki is rejtőznie kellett. Hadd higgyék a merénylők, hogy tervük sikerült, a gravitaxi a benne ülőkkel együtt elpusztult.

Felajánlottuk, hogy velünk jöhet a Holdra. Rémüldözött: „Mi madre! Olyan szörnyű messze?!… Feleségem és négy gyermekem van!” Édesapám megígérte, hogy titokban felhozatja a családját is. „No, no, senor! Nem lehet! Nekem tíz kecském is van, és harminckét narancsfám. Nem hagyhatom el őket!” Hiába volt minden rábeszélés. Makacs volt, mint egy öszvér.

– Visszarepült Mallorcára?

– Nem. Belátta, hogy a biztos halálba menne. Johannes Cramer úr órák alatt megsemmisítené a nem sikerült gyilkos terv koronatanúját. Nagy keservesen megígérte, hogy Párizsban marad. Megvan a címe és a videfon hívószáma. Szent esküvéssel fogadta, hogy onnan ki nem mozdul, amíg tőlünk értesítést nem kap.

– Mikor beszéltetek vele utoljára? – kérdezi Pierre.

– Ma reggel felhívtam – mondja Liuna –, még ott csücsül a rejtekhelyén, de nagyon türelmetlen már. Hiányoznak neki a kecskéi és a gyerekei. Félek, nem tartja be a szavát.

Berci úgy véli:

– Ezzel nagy bajt okozna nekünk is, magának is.

Pinton jelentkezik.

– Bocsánat, még valamit kérdeznék. Előbb mondtad, hogy édesapád ügyesen elrejtőzött a Holdon. Megmondhatod, hol tartózkodik?

– Nektek elárulhatom: ahol senki sem keresheti. Martim Gomes kormányzó bácsi vendége…

Martim Gomes szeretettel átöleli és hátba veregeti öreg barátját, Szíriusz kapitányt.

– Jó holdat, Viktor! Köszönöm, hogy hívásomra eljöttél. A gyerekek már várnak. Mind a négyen.

– Micsoda? Liuna és Berci hazaérkezett, és nem jelentkezett nálam?!… Csapdába csaltál, Martim!

A kormányzó nevet.

– Soha veszedelmesebb csapdába ne essél! Na, gyere beljebb, öreg barátom… Gyerekek! Vendéget hoztam.

A Négyek Tanácsa örömrivalgással fogadja Szíriusz kapitányt.

– Jóholdat, Szinusz bácsi! Jóholdat!

– Szervusztok! Jóholdat!…

Előkerül Kocsis miniszter is.

– Viktor!… Örülök, hogy látlak!

Szíriusz kapitány meghökken.

– Hát te is itt vagy, János?… Akkor ez komoly összeesküvés.

– Komoly bizony. És temiattad.

– Hogyhogy énmiattam? – De már mosolyog a szeme. – Kezdem érteni! Ifjabb és idősebb barátaim összegyülekeztek, hogy fejemre olvassák a bűnöm, hogy megóvjanak az ördög kísértésétől, hogy helyes vágányra térítsék szenilis agyam kisiklott kerekét! – Jóízűen nevet. – Ó, kedveskéim! Végtelenül szeretlek titeket, és köszönöm a fáradozástokat, de ne aggódjatok. Vénségemre nem ment el az eszem. Nem habarodtam bele feltámadt ifjúkori szerelmembe, Corintába. Nem hülyültem meg. Tudok különbséget tenni százéves öregasszony és fiatal nő teste között, még ha tele is ragasztja az arcát műránccal… Igaz ugyan, hogy ez a mai holdbéli Corinta úgy hasonlít a nyolcvan év előttihez, mint tojás a tojáshoz, és igaz az is, hogy jólesik a szememnek és a szívemnek nézni őt, mert narancsillatú ifjúságomra emlékeztet… de higgyetek nekem: az a hajdani szenvedély, mely akkor a legfontosabbnak tetszett, egy bajokkal és örömökkel, sikerekkel és kudarcokkal zsúfolt hosszú élet vége felé nem több, mint egy egészséges tüsszentés. Engem veszélytelenül szórakoztat rájönni arra, mit keres a Holdon ez a lány, miért játszik ilyen bolondos játékot, miért tanulta meg a nagyanyjától hajdani kapcsolatunk legapróbb eseményeit…

Liuna tiszteletteljes hangon kijavítja: – Bocsánat… nem nagyanyjától, dédanyjától.

Viktor Szíriusz rácsodálkozik a piros hajú kislányra.

– Miért mondod, hogy dédanyjától?

– Mert tudom, hogy a dédanyja. És tudunk mi mást is.

A kapitány már nem nevet, nem is mosolyog. Gond felhőzi a tekintetét.

– Mit tudtok még?

Liuna kezdi a felsorolást:

– Tudjuk azt, hogy Corinta… az igazi öreg Corinta, ez a szörnyűségesen gonosz, kiaszott, lábatlan csontváz, aki az egész világot gyűlöli…

Szíriusz megfékezi a vádak áradatát: – Állj meg!… Miért mondod, hogy lábatlan?

– Azért, mert tíz éve…

Kocsis János elhallgattatja.

– Bocsáss meg, kislányom, ez így nem lesz jó. Ki kell terítenünk a kártyáinkat, és szép sorrendben be kell vallanunk mindent. Kezdje Pierre azzal, hogy Leonida néni videfonált neki az uszodába: „Nagy baj van, gyerekek, veszély fenyegeti Szíriusz kapitányt. Ma érkezik Corinta a Holdra!” No, Pierre, kezdd el!

Pierre nekidurálja magát.

– Hát az úgy volt, Szíriusz bácsi, hogy Leonida néni videfonált: „Nagy baj van, gyerekek… Ma érkezik Corinta a Holdra…”

És folytatja, folytatja… Folytatja Berci, folytatja Liuna, folytatja Pinton, folytatja Kocsis János… aztán ismét Berci a soros:

– Édesapám és a hálálkodó Monasterio bácsi ezután centiről centire átvizsgálták a gravitaxit. Mindent rendben találtak.

A történet végére Liuna teszi a pontot.

– Erre valamennyien beszálltunk, és 35 perc múlva megérkeztünk Párizsba… Itt a vége, fuss el véle!

Kis csönd után Kocsis János szólal meg: – Nem kimondottan veszélytelen a te „szórakozásod”, Viktor. Corinta Moreno életútját erőszakos halállal elpusztult emberek sírjai szegélyezik. Ez a hatalomra törő, elvetemült asszony most talán élete „főművére”: legnagyobb gonoszságára készül. Bevallom, nem tudom, csak sejtem. És azt is csak sejtem, hogy ennek a rémregénynek, tudtodon kívül, te vagy ártatlan főszereplője!

Viktor Szíriusz beleegyezően bólint.

– No jó. Akkor hát nem bohóckodom többé. – A kormányzóhoz fordul. – Kérlek, Martim, hozasd fel a páncélszoba 255-ös fiókjában őrzött hangszalagot.

– Intézkedem.

– Köszönöm. Tehát fordítsuk komolyra a szót. János, te nyilván sejted, hogy ez a furcsa, groteszk cselekménysor: a lány, aki fölött látszólag megállt az idő, a vénember (én), akit az első szerelem emlékével igyekeznek behálózni: nem bohókás, idilli pásztorjáték, hanem félelmetes sorstragédia. Te csak sejted, de én most már tudom, hogy az… és elmondok mindent. Bár nem kimondottan gyermekfüleknek való a történet.

Pinton, mint gyermekfül-tulajdonos, azonnal jelentkezik.

– Aino néni, Liuna anyukája arra tanított, hogy az igazság megismerését nem lehet elég korán elkezdeni.

– Lenhajú Aino okos asszony, fogadj neki szót, és jól nyisd ki a fülecskédet! Nos, nagyon röviden: ifjúkoromban szerettem Corintát… szerettük egymást. Azzal hitegetett, hogy a feleségem lesz. Már a lakásunkat és az esküvőnket tervezgettük, amikor rájöttem, hogy kihasznál, rútul becsap. Csak a tanársegédre volt szüksége, hogy könnyebben átvergődjék a vizsgákon, de már akkor a híres professzorra, Juan del Yesóra vadászott! Velem a csapdába kötözött élőcsali szerepét játszatta… A vadászat sikeres volt. Corinta Moreno és Juan del Yeso két év múlva házasságot kötött.

Liuna halkan megjegyzi:

– 2406-ban…

Szíriusz kapitány ránéz a kislányra, de nem szól egy szót sem. Folytatja a réges-régi történetet: – Ekkor eltűntem az életükből. Édesanyámmal és Leonidával hazamentünk…

– Még ugyanabban az évben…

– Igen, még ugyanabban az évben! Elképzeltem, hogy Corinta „zseniális” önadminisztrálása és Juan mélységeket feltáró, hatalmas tudása, megfontolt óvatossága és embersége kitűnően kiegészítik majd egymást. Magamban minden jót kívántam nekik, és azt hittem: soha többé nem találkozunk.

– De nem így történt – jegyzi meg a lány –, mert három évvel később, 2409-ben…

Szíriusz megsimogatja a piros hajtincseket.

– Ó, te kis élő kalendárium!… Hát ezt is tudod?

– Tudom.

– Ennyire aggódtatok értem?

– Mert ennyire szeretjük, Szíriusz bácsi.

A kapitány köhint néhányat.

– Jó… elhiszem. De ha tudod, miért mondjam el?

– Azért csak tessék elmondani. Az hitelesebb, mint amit a lapok írtak.

– Legyen kívánságod szerint. Tehát… 2409-ben robbant a szenzációs hír: Juan del Yeso és Corinta Moreno elvált! A férfi szakított a múltjával. Lemondott professzori állásáról, asztrofizikai kutatómunkáját abbahagyta, elhagyta Spanyolországot. Űrhajós lett. Két hónap múlva az Admiralitás épületében találkoztunk. Barátsággal üdvözölt. Megkérdezte, nem dolgoznék-e mellette, örömmel mondtam igent. Aztán kicsúszott számon az otromba kérdés: „Corinta hogy van?” Elkomorult. Éreztem, hogy tapintatlan voltam. Bocsánatért dadogtam, és azt hittem, elrontottam mindent. De váratlanul kedves mosoly fénylett fel az arcán, vállamra tette a kezét, és azt mondta: „Neked jogod van megkérdezni. Elváltunk, ezt bizonyosan hallottad. Azóta férjhez is ment valami sikeres politikushoz…” „Elnézésedet…” Juan rendületlenül mosolygott: „Nem a sikeres politikus volt a válóok. Corinta hűséges volt, amíg érdekében állt. Azért kellett szakítanom vele és a múltammal, mert nem egyezett a véleményünk az emberiség jövőjét illetően.” Igen, ezt mondta szóról szóra: az emberiség jövőjét illetően. Akkor nem értettem…

– Mi most sem értjük – mondja Liuna –, de Szíriusz bácsi biztosan érti már.

– Igen, értem. És néhány perc múlva ti is megértitek.

Liuna ajkát aggodalmas, röpke kis sóhaj hagyja el.

– Ha jaj… Mi fog történni?

– Felhozzák a páncélszobából azt a hangszalagot, amelyet Holdra költözésem napján helyeztem letétbe.

Gomes kormányzó jelzi:

– Már meg is kaptam. Tessék.

– Köszönöm… Pierre fiam, fűzd be a lejátszóba!

– Igenis.

– Folytatom… Juan nagyszerű parancsnok volt, de nem barátkozó, komor, zárkózott egyéniség. Jártuk együtt a Galaktikát. Én mint kozmobiológus (elsőtiszti rangban) igyekeztem méltó lenni hozzá. Szakmai kapcsolatunk kitűnő volt. Félszavakból értettük egymást… de Juan del Yesóhoz, az emberhez, – nem kerültem közelebb, így telt el egy év… Sok apró jelből arra következtettem, hogy nem Corinta hűtlensége, nem valami gyógyíthatatlan féltékenység nyomoríthatja a lelkét.

Néhány elejtett megjegyzése inkább arra vallott: örül, hogy megszabadult a hozzá nem méltó asszonytól. Azt sejtettem, hogy valami súlyos, végzetes titkot hordoz magában, valaminek a tudósa, birtoklása és az ezzel járó felelősség sodorja egyre távolabb a való élettől… Pár hónappal a halála előtt megtudtam mindent…

Liuna Ismét mondja a dátumot:

– 2411-ben…

Szíriusz kapitány behunyja a szemét.

– Igen. A rettenetes évben, 2411-ben… Februárban levelet kaptam tőle. „Kedves fiam, Viktor! – írta. – Arra kérlek, hogy halaszthatatlanul fontos közérdekű ügyben keress fel otthonomban. Mondanivalóm van…” Először jártam nála. Puritán célszerűség jellemezte a lakását. Amikor beléptem, megölelt… igen, megölelt! Akkor éreztem, hogy legalább olyan jó szívvel van hozzám, mint én őhozzá. Leültetett a dolgozószobájában, és azt mondta: „Viktor! Te vagy a világon az egyetlen ember, akiben megbízom.” Tiltakozni próbáltam, mondtam: túlzás, nem érdemlem meg… Leintett. „Ismerlek. Ezért úgy döntöttem, hogy rád bízom annak a titoknak a megőrzését, ami már meghaladja az én erőmet. Nem az életemről van szó, nem is a tiédről, hanem az egész emberiség létéről, megmaradásáról… Nem magyarázom tovább, saját szemeddel fogsz mindenről meggyőződni. Vállalod?”

Pierre megkérdezi:

– Látatlanban vállalta, Szíriusz bácsi?

– Gondolkozás nélkül vállaltam.

– Pedig arról, amit vállalt, nem tudott mást, csak annyit, hogy az egész emberiség léte forog kockán. Talán valamilyen új energia, pusztító fegyver, a Földet paradicsommá vagy pokollá változtató felfedezés… Talán milliárdok érdeke, hogy valóra váljék, és milliárdok érdeke, hogy ne! Ha milliárd élettel mérem, akkor egy-két ember élete semmiség. Egy-két ember: Juan del Yeso és Viktor Szíriusz élete semmiség… Szíriusz bácsinak tudnia kellett, hogy ugyanazt a terhet veszi magára, amit Juan del Yeso már nem bír tovább cipelni.

– Tudtam.

– Tudta azt is, hogy az életébe kerülhet?

– Tudtam.

Pierre pár pillanatig maga elé réved, aztán halkan szól: – Köszönöm…

– Mit köszönsz, fiam?

– Nem fontos… lényegtelen…

Liuna azonban szeret a dolgok végére járni.

– Majd én megmondom! Pierre köszöni a tudatot, hogy ilyen ember is van a világon, mint Viktor Szíriusz! Köszöni a példaképet. Követni fogja.

A fiú nagyon szégyelli magát.

– Ugyan már, Li! Miket beszélsz!… Inkább tessék folytatni, Szíriusz bácsi!

– Már nem sok folytatnivaló van. Bevezetett a laboratóriumba.

Ott egy kis mikrofont akasztott a nyakamba. Akkor vettem észre, hogy neki is van mikrofonja. „Viktor, amit itt ma látni és hallani fogsz, az nem az enyém, nem a tiéd, hanem a jövőé, az emberiségé. Kérlek, hogy mindent mondj mikrofonba, mintha jegyzőkönyvet diktálnál. Én is ugyanúgy teszek…” És bekapcsolta a hangrögzítőt… Pierre fiam, te is kapcsold be a mi lejátszónkat.

– Bekapcsoltam.

– Hallgassátok…

Elindul a gép. Kissé serceg, pattog a több mint hetvenéves felvétel, de a mondott szöveget tisztán lehet érteni…

– Hangfelvétel, készült 2411. február 17-én, Juan del Yeso kozmogónus és asztrofizikus laboratóriumában. Jelen vagyok én, Juan del Yeso, és jelen van Viktor Szíriusz, kozmobiológus, első osztályú űrhajóstiszt. Igazold, Viktor, hogy jelen vagy.

– Igazolom, hogy én, Viktor Szíriusz, jelen vagyok Juan del Yeso parancsnokom laboratóriumában. Igazolom, hogy csak mi ketten vagyunk jelen.

– Viktor, húzódjunk a törhetetlen plexi védőfal mögé. Innen mindent fogsz látni és hallani, de nem eshetik bajod.

– A védőfal mögött helyezkedtünk el.

– Mondd el, mit látsz a terem közepén.

– Körülbelül kétszer-két méteres alapterületű és egy méter magas betonemelvényen szabályos kocka formájú, átlátszó tartályt látok. Valószínűleg hőálló műanyagból készült. Benne színtelen folyadék, talán víz…

– Helyes, valóban víz. Tengervíz, 35 ezrelék sótartalommal. Hány liter lehet?

– Száz literre becsülöm.

– Kitűnő! Pontosan 100 liter. Mit látsz a tartály mellett?

– Fémasztalkán két kődarabot. Leírom: szabálytalan, tojásdad formájúak, férfiököl nagyságúak, az egyik szürke színű, a másik barnás. Valószínűleg bazalt vagy gránit… nem Vagyok geológus.

– Mégis helyesen válaszoltál, kétszeresen helyesen, mert a szürke valóban gránit, a barna pedig bazaltféleség, a neve gabbró. Mindkettő szilikátolvadék. E kőzetek alkotják a szilárd földkéreg közel 100 százalékát. Ezek itt öt-öt kilogramm súlyúak. Mit látsz még?

– Egy manipulátort. Két karja innen a védőfal mögül irányítható.

– Helyes. Most figyelj! A manipulátorral megfogom a gránitdarabot, beleteszem a tengervízbe… így… most a másik kőzetet, a gabbrót… ezt is a vízbe helyezem… Légy szíves, igazold, mit látsz.

– Igazolom, hogy a két kőzetdarab a tartályban levő tengervíz fenekén fekszik. Mivel a tengervíz kristálytiszta, a kőzetdarabok kitűnően láthatók.

– Köszönöm. Mielőtt folytatnánk a kísérletet, vedd fel ezt a nagyon sötét védőszemüveget. Én is felveszem az enyémet…

– Igazolom, hogy mindketten védőszemüveget vettünk fel. Alig látunk.

– Azonnal látni fogsz: bekapcsolok egy nagy fényerejű reflektort. Látsz már?

– Sötéten, de látok. Látom a tartályt, látom a manipulátort.

– Pontosan e kettőt kell látnod. A manipulátor másik karjának a csipeszében mit látsz?

– Egy borsónyi kis fehér golyócskát.

– Figyelj!… Mit tettem?

– A fehér golyócskát a manipulátorral a tengervízbe ejtetted.

– Most, kérlek, jól figyelj! Olyasmit fogsz látni, amit rajtam és rajtad kívül eddig csak egyetlen ember látott! A kis fehér golyócska héját már feloldotta a tengervíz. A benne levő egymilliomod gramm súlyú hasadóanyag most láncreakciót indít meg. Mondd, mit látsz?

– A két kőzetdarab körül, élesen, tisztán látom, forr, gyöngyözik, bugyborékol a víz… A kövek világítani, izzani kezdenek! Iszonyú erejű kékes sugárzás tölti be a helyiséget, a fény a védőszemüvegen át is vakító!… A sugárzás most aranyszínűre változik!… A tartály vize őrült buboréktáncot jár… de nem gőzölög!… Tehát lehet, hogy hideg! … És a kövek… a kövek egyre fogynak, egyre kisebbek lesznek!… Határozottan és jól láthatóan csökken a térfogatuk!… Már csak félakkorák, mint voltak… már csak dió nagyságúak… már csak mogyorónyiak… az arany sugárzás sötétül… bronzos lett… a kövek egyre kisebbek… két borsószem… már csak milliméternyi pontocskák… izzanak… az egyik kialszik… a másik is. Vaksötét van.

– Most várunk egy kicsit. Leveheted a szemüveget… fokozatosan kivilágítom a helyiséget… Most már egészen tisztán látunk. Igazold.

– Kifogástalanul látok.

– Mit látsz? Kérlek, mondd el.

– A tartályban kissé megemelkedett a víz szintje… és eltűnt a két kőzetdarab! Juan! Ez félelmetes! Ez iszonyú!… Juan! Mennyi hasadóanyagot tudsz előállítani?… Egy kilót?…. Egy mázsát?… Válaszolj! Egy tonnát?

– Korlátlan mennyiségben.

– De hiszen akkor… ennek a találmánynak a birtokában el lehet pusztítani az egész Földet!

– A Földet nem, csak a húsz-harminc kilométer vastag szilárd kérgét.

– Mindennel együtt, ami rajta van!… Szörnyű!… Beszórsz egy marékkal a Hudson-öbölbe, és egész New York, húszmillió lakosával, százezer felhőkarcolójával beleolvad az Atlanti-óceánba!

– Igen, beleolvad, ha beleszórok. De nem szórok bele, se én, se te.

– És… és az a harmadik… aki kettőnkön kívül még látta ezt a kísérletet… alig merem kimondani… Corinta?

– Igen, Corinta a harmadik, ő beleszórná… Mint mondtam, nem egyezett a véleményünk az emberiség jövőjét illetően. Ezért váltunk el.

– Együtt dolgoztatok ezen a találmányon?

– Bizonyos fokig igen… Én a lényeges problémákkal foglalkoztam, ő az aprómunkát végezte. De ismerte összességében az egészet, mert én, elkábított szerelmes, mindent megmagyaráztam neki… az utolsó előtti fázisig. A hasadóanyag alkatórészeit még elő tudja állítani, de nem tudja összetételük arányszámát. Ez egy tízjegyű szám. Variációinak tíz a negyediken az összege, azaz százmilliárd! Vagyis ha percenként egy variációt próbálna ki, éjjel-nappal, szakadatlanul, akkor is 190 ezer 476 évre volna szüksége, hogy a végére járjon…

(A hangfelvételben itt jókora szünet következik. Pierre már éppen elzárná a gépet, amikor ismét megszólal Szíriusz kapitány hangja:)

– Ugye, Juan, miközben együtt kísérleteztetek, és te megteremtetted ezt az új csodát, mely tulajdonosa kezében a legborzasztóbb fegyverré válhat, rájöttél arra, hogy Corinta… mondjuk így: „világnézete” más, mint a tiéd.

– Igen, így történt.

– És a hasadóanyag összetételének tíz számjegyű képletét nem adtad oda neki.

– Nem, nem adtam oda.

– Követelte?

– Követelte?… Veszekedett, sírt, ordított, véresre karmolt, harapott, rúgott, kést emelt rám, bérgyilkossal fenyegetett, száz helyen feljelentett… de kibírtam. És sikerült megszabadulnom tőle. Űrhajós lettem, és a Galaktikában csönd és béke fogadott… Boldog voltam, de nem sokáig. Alig telt el egy év, összekapart magának egy úgynevezett „alkotócsoportot”, és újból rám uszította az embereit. Most a férje, ez a nagyravágyó, kis agyú politikus vezeti a támadást. Ó, nem hangosan, nem durván!… Nagyon „úri” módon csinálják. Sajtóban, képernyőn, a minisztériumban, az Admiralitáson, mindenütt ott vannak a bábui, akik a fejüket csóválják, jelentéseket kérnek, atyai tanácsokkal látnak el, bíróságon perlik a tulajdonjogomat, hazafias és nemzeti érdekekre hivatkoznak… Viktor! Bevallom: félek. Nem attól, hogy a kezükbe kerülök, esetleg megkínoznak vagy megölnek, hanem attól, hogy megtalálják az én kicsi, öreg édesanyámat, akit alaposan elrejtettem előlük… de lehet, hogy mégis megtalálják… és akkor, hogy megmentsem őt, mindent nekik adok!… Viktor, ettől félek…

(Kis kattanás hallatszik, itt a hangfelvétel vége.)

Liuna szólal meg:

– Szegény Juan del Yeso!… Milyen nagy tudós volt, és milyen szerencsétlen…

Martim Gomes szórakozottan firkái valamit egy papírlapra, és magában dörmög.

– Hm… hm… hát igen… határozottan világosabbak az összefüggések… de azért valamit még mindig nem értek.

– Mit nem tetszik érteni, kormányzó bácsi? – készségeskedik Liuna.

– Azt, hogy mit keres a fiatal Corinta a Holdon?

– Ó, hát természetesen a pingvint.

A kormányzó felfigyel.

– Azám, a pingvin! Erről nincs valami mondanivalód, Viktor?

– Van. Abban a csomagban, amelyben a pingvin és a búcsúlevél volt (amit beszolgáltattam az Admiralitásnak, és ők 50 év múlva nyilvánosságra hozták), nos, abban a csomagban volt még egy levél, nekem címezve. Pár sor írás, mindössze. Elolvastam, és azonnal elégettem. De minden betűjére emlékszem, így szólt: „Viktor! Nem bírom tovább! Bocsáss meg, hogy kiszállok ebből a kegyetlen játszmából, és minden felelősséggel téged terhellek. Úgy döntöttem, hogy a képletet nem semmisítem meg. Biztonságba helyezem nálad. De úgy, hogy te sem fogod tudni, hová rejtettem. A tízjegyű számnak nem szabad megsemmisülnie! Bízom benne, hogy nálad nem keresik, s az utánunk következő nemzedék még hasznát látja.” Ez minden. Itt van a történet vége…

Pinton tisztelettudóan felnyújtja a kezét, mint az iskolában szokás.

– Kormányzó bácsi, szabad valamit mondanom?

– Szabad, fiacskám.

– Ez a Juan bácsi rettenetesen nagy tudós lehetett… de biztos, hogy életében egyetlen krimit nem látott, nem olvasott. Fogalma sem volt arról, hogyan kell valamit jól elrejteni. Hiszen minden gyerek tudja már régen, hogy a képlet a pingvin hasában van. [Pinton itt a XX. századi olvasókra gondol] Még külön fel is hívta rá a figyelmet: „A pingvinre vigyázz!”

HETEDIK FEJEZET

amelyben a cselekmény kissé elkanyarodik, de hamarosan visszatér medrébe

Hold Állam 18-as számú kupolavárosa Pierre édesanyjának a birodalma. Közel kétszáz éve, hogy ide trópusi fafajtákat telepítettek. Ezek azóta valóságos őserdővé szaporodtak, növekedtek. Helga asszony húsz éve gazdája ennek a csodálatos arborétumnak. Több mint ezer hatalmas fa, ötezer bokor és kúszónövény, öt számjegyű mennyiségben színpompás délövi virág él itt a páradús, meleg levegőjű óriáskupola alatt. A dzsungel közepén meredező legyezőpálmák tövében meleg vizű kis tavacska árasztja kénes leheletét. Ez a mű-gyógyvíz a tanulmányi kirándulásokra ide látogató iskolás gyerekek kedvenc lubickolóhelye. Pierre gyermekkorának meseországa volt a 18-as kupolaváros, de mostanság is szívesen tölti itt szabadidejét…

Majomkenyérfák és pisztáciabokrok sűrű ágai között most is a kénes tavacska felé közelít. De nincs egyedül. Vele tart hű kísérője, Pinton is. Még nem látják a vizet, de jellegzetes szaga már elárulja közelségét… és fröcskölést is hallanak.

– Pszt!… Ez ő!… Fürdik!

Megmerevednek. Löcsbölés, pancsolás, lubickolás… nem vitás: valaki nagyon élvezi a gyógyvizet!

– Lessük meg… – javasolja Pinton.

A plasztikinóban tanult indiánkúszással zajtalanul, az aljnövényzet takarásában látatlanul közelítik meg a dúsan párolgó tavat. Léggyökerek függönye mögül kukkantanak ki… és meglátják azt, akit keresnek!

A kövér Peter ül nyakig a vízben!

A kövér Peter nemrégiben töltötte be huszonötödik életévét.

Első portás a Hotel Galileiben.

A kövér Peter jóbarátja a Négyek Tanácsának, és hódoló tisztelője Szíriusz kapitánynak.

Mindez elegendő ok arra, hogy megijesszék őt.

Fülsiketítő üvöltéssel rontanak elő a sűrűből: – Uíííííí!…Uíííííí!…

Áldozatuk valóban megrémül, gumiüléséről belefordul a vízbe. Prüszkölve, krákogva kapaszkodik vissza.

– Megőrültetek?!

Pierre már nagyfiú, ő tegeződik Peterrel.

– Csak üdvözöltünk.

– Csak üdvözöltük Peter bácsit!

Ezt természetesen Pinton mondja, és még hozzáteszi: – Harag nincs?

Peter már nevet.

– Rakoncátlan csikók vagytok!

– Tulajdonképpen mit csinálsz itt? – érdeklődik Pierre.

– Láthatod: fürdöm. Időnként kínoz a lumbágó. Szíriusz kapitány tanácsolta, hogy hetenként kétszer áztassam meg magam ebben a vízben. Megszerezte Helga Renard-tól, azaz pardon: kedves édesanyádtól az engedélyt. Szépen javulok… áldom is érte!

– Kit áldasz? Édesanyámat vagy Viktor Szíriuszt?

– Mind a kettőt!… Ti nem fürödtök?

– Tulajdonképpen nem volt szándékunkban – mondja Pierre –, de a meghívás annyira csábító, hogy már dobom is le a ruhámat!

– Én is! – csatlakozik Pinton.

Két szép formájú test: egy karcsú nagyfiú és egy vékonyka gyerek fejest ugrik a kékeszöld meleg vízbe. Letelepednek Peter mellé.

– Rég nem találkoztunk. Mit csináltok, hogy vagytok? – kérdezi a hotelportás.

Pierre „panaszkodik”.

Pinton „sóhajt”… azaz ravaszul bevezetik a Berci-Liuna páros szobafogsága miatt rájuk hárult feladatot.

– Semmi érdekes… unjuk magunkat. Nálatok sok a vendég?

– Alig-alig… Néha két-három ellenőr a Földről és az a tökéletlen öreg hölgy.

– Miféle tökéletlen öreg hölgy?

– Biztosan hallottátok már hírét. Szíriusz kapitány vendége. Corinta… Corinta Moreno. Azt mondják, rettenetes nagy koponya! Az első emelet kilencben lakik.

Pinton azonnal közbeszól:

– Emlékszel, Pierre, ahol mi is laktunk a szüleimmel, amíg a házunk épült. Nagyon kellemes lakosztály. Három ablaka a parkra néz.

– Persze, emlékszem… Peter, miért mondod, hogy az öreg hölgy tökéletlen?

– Már hetek óta a vendégünk, de még mindig eltéved. Kétszer is láttam kijönni a tízesből.

– A tízesből? – ámuldozik Pierre.

– Igen, ami az ő lakosztálya mellett van. Kérdeztem: „Keres valakit?” Azt válaszolta: „Bocsánat, eltévedtem. Olyan egyformák az ajtók.”

– És te elhitted, hogy eltévedt?

Pinton közbekotyog:

– Miért ne hitte volna el? Igaz, Peter bácsi? Hiszen a tízes üres. Nem lakik benne senki.

A derék Peternek vele született tulajdonsága, hogy agyában a fogalmak az átlagosnál lassabban rendeződnek. Most rácsodálkozik Pintonra.

– Miért mondod, hogy üres?

– Hát nem üres?

– Nem… Theophile lakik benne.

A két fiút meglepi a közlés.

– Theophile? Az kicsoda?

– Theophile vagy ahogy röviden nevezzük: Theo az új másodportás. Tudjátok, hogy Micky Szibiriában élvezi az ösztöndíj örömeit. Küldtek egy helyettest. Párizsból jött. Nagyon rendes, csendes, szorgalmas ifjú ember.

Pinton kíváncsiskodik:

– És tessék mondani, hogy került a tízesbe?

– Hogy került a tízesbe?… Még nem mondtam?

– Nem.

– Hát úgy, hogy a harmadik emeletet, ahol a személyzet lakik, felújítják. Most a másodportás lakása került sorra. Theo pár hétre a tízesbe költözött. Az egy kis egyágyas szoba.

Pierre és Pinton sokat jelentően egymásra néznek. Peter észreveszi a gúnyos pillantást, és kivételesen gyorsan reagál.

– Ne gondoljatok semmi rosszra!

– Nem gondolunk – nyugtatja meg Pierre.

– De igenis látom, hogy gondoltok! Pedig a híres tudós hölgy és Theo között nem lehet semmiféle olyan kapcsolat!

– Milyen kapcsolat? – kérdezi Pinton.

– Te még kicsi vagy, nem értesz hozzá. Olyan, amilyenre Pierre gondol! Na, kimondom: érzelmi kapcsolat. Corinta Moreno 96 éves, Theophile pedig 25… Pontosan tudom, én töltöttem ki a bejelentőkártyáikat!

Pierre szigorúan megrovó arcot vág.

– Szégyelld magad, Peter, hogy erre gondoltál!

– Te talán nem?

– Nem bizony. Én arra gondoltam, hátha ezek ketten álnéven, álruhában jöttek ide. Cinkostársak! Kémkednek! Vagy közönséges tolvajok!

Peter megdöbben, aztán felderül az arca.

– Na nem! Az nem lehet!… Hold Államban nincsenek tolvajok. Nincs miért lopni. Mindenkinek megvan mindene… És kémkedni?… Kémkedni se lehet. A Világállamban nincsenek kémek. Az egész Föld és Hold egyetlen állam. Ahhoz, hogy kémkedjék valaki, legalább két állam szükséges, amikor is az egyik kíváncsi a másik titkaira, a másik meg az egyikére.

Pierre sajnálkozva magyarázza:

– Ó, te szegény, naiv első portás! Azt hiszed, hogy csak a Földön létezik állam és ember? A mi Galaktikánkban legalább tízmillió olyan típusú bolygó kering, mint a Föld, amelyeken az élet keletkezhetett és kifejlődhetett. És az idegen csillagrendszerekben ezermillió égitesten virulhat a miénkhez hasonló magasrendű élet! Hátha ezek valamelyike küldte ide, földi embernek álcázva, az ügynökeit!

Peter agya ezt már nehezen tudja befogadni.

– Azt mondod, hogy idegen lények kémei?

Pierre tiltakozik:

– Egy szóval sem állítottam! Nem szokásom vádaskodni, amíg meg nem győződöm a vád alaposságáról.

– Hogyan győződhetnénk meg? Szóljak direktor Jónásnak?

– Nem, nem! Csak azt ne! Jónás bácsi telepletykálná a Holdat!… És ha mégis ártatlanok, csúnya botrány keveredne belőle.

Peter riadtan kérdezi:

– Akkor mit tanácsoltok?

– Az volna helyes, ha egy kicsit nyomoznál a kilétük után. Nagyon diszkréten, nehogy a fülükbe jusson. Mondjuk: körülnéznél a szobáikban, hátha valamilyen nyomra akadsz. Megbizonyosodnál, hogy földi emberek-e vagy idegen lények.

– Én?… Én nyomozzak a szobáikban?… De hiszen ez törvénytelen… magánlaksértés! Jaj, nem értek én ehhez! Két bal kezem és két bal lábam van! Biztosan tetten érnének!

– Légy ügyes. Olyankor csináld, amikor biztos vagy benne, hogy hosszabb ideig távol vannak.

Peter könyörgésre fogja a dolgot: – Pierre! Pinton! Kedves barátaim!… Ti ehhez sokkal jobban értetek. Ti ebben nagymesterek vagytok. Nem segítenétek nekem?… Szépen kérlek…

Pierre savanyú képet vág.

– Nem szívesen sértünk mi sem magánlakást. De a te kedvedért… baráti szívességből…

Már másnap este videfonál Peter.

– Itt az alkalom! Az öreg hölgy Szíriusz kapitánnyal ma koncertre megy az Amfiteátrumba, utána a kormányzó úrnál vacsoráznak. Theophile szabadnapos, bejelentette, hogy a klubban tölti az estét. Éjfélkor jön meg, akkor kell engem leváltania.

Egy óra múlva találkoznak a hotelt körülvevő park sűrűjében.

– Pszt… itt vagyunk!

– É-én i-is… – válaszol reszketve Peter.

– Elmentek?

– Sz-Szíriusz kapitány negyedórája já-járt itt, elvitte az öreg hö-hölgyet… és Theo is lelépett már délután.

– Mi van direktor Jónással?

– Fájt a feje, gyógyszert vett be, korán lefeküdt… Én vagyok az ügyeletes.

– Akkor gyerünk! – vezényel Pierre.

Besurrannak a szállóba. A hall teljesen üres.

– Corinta Moreno az egyetlen vendégünk.

– Direktor Jónás hol lakik?

– A harmadikon.

– Nem lephet meg minket? Nem jöhet le közben?

– Ha ő egyszer elalszik, reggelig horkol – mondja Peter, és nyújtja a kulcsokat. – Tessék… Ez a kilences… ez a tízes. Én lenn maradok a recepcióban.

– Helyes – rendelkezik Pierre. – Majd mi körülnézünk odafenn!

Corinta lakosztályában hamar végeznek. Ruháit, fehérneműit példás rendben tartja. Az öltözőasztalon rengeteg krém, kenőcs, festék, púder… és (no lám!) egy kis automatikus adagolódobozból érintésre előbújó műráncok! Megtalálták a Holdra lépési engedélyét is: Corinta Moreno 96 éves asztrofizikus, mallorcai lakos nevére kiállítva. Egyéb semmi…

– Ez sovány zsákmány – kesereg Pinton.

– Itt nem is reméltem többet – nyugtatja Pierre. – Gyerünk a titokzatos Theophile úr szobájába!

Férfirendetlenség fogadja őket. Levetett ruhadarabok szerteszét hevernek. Az ágy vetetlen… férfipizsama… és női hálóköntös!

– Ez igen! – lelkesedik Pinton. – Mégis van közöttük olyan kapcsolat!

Mire Pierre titokzatosan kijelenti: – Ne ítélkezz elhamarkodottan. Majd kiderül, milyen kapcsolatban vannak.

Az íróasztalon iratok.

– Itt az ő Holdra lépési engedélye is… Theophile Andre, 25 éves, nőtlen, vendéglátóipari szakmunkás, lakása Párizs…

Pierre kinyitogat minden ajtót, kihúz minden fiókot.

– Nicsak! Itt egy fénykép!… Corinta és egy férfi!

Pinton csodálkozik:

– Nézd! Corinta milyen fiatal! Milyen szép!

– Ez a mi Corintánk igazi arca. De ez a férfi… mintha már láttam volna valahol… Megesküszöm, hogy így állt akkor is Corinta mellett!

– Mutasd csak… Jóképű ember. – Hirtelen elönti őt a felismerés izgalma. – Megvan! Megvan!… Ez az alak… ezzel az alakkal együtt utazott Corinta a Holdra! Együtt szálltak ki! Láttuk a televizorban.

Pierre is ráismer.

– Igazad van! A Lunabusz Képszolgálat műsorában láttuk. Elegáns, kreol bőrű férfi. Akkor azt hittük, hogy futó úti ismeretség. Most viszont tudjuk, hogy…

Pinton rávágja:

– Cinkostársak!

Pierre jóváhagyja:

– Igen. Minden bizonnyal cinkostársak is… De keressünk csak tovább!

Gondos kutatásuknak meglett a jutalma. Pierre a fürdőszobában, a lepedők és köpenyek mögött talál egy kis „félredobott” bőrtáskát. Alig nagyobb, mint egy közepes méretű könyv. De olyan súlyos, mintha tömör ólom lenne. Amint felemeli, látja, hogy alatta papírboríték lapul. Előbb azt vizsgálja meg. Két személyazonossági könyvecske van benne.

– Pinton! Ide süss!

Az első oldalon Corinta fényképe és a neve: Corinta Dreux, 22 éves, foglalkozása: színésznő. Férjezett. Férje neve: José Arconada… Van egy tíz hónapos kislánya, neve: Corinta.

– Végre! Ez értékes zsákmány!… Nézzük a másikat!

Amint kinyitják, a lunabusz utasának fotója néz velük farkasszemet, azaz Theophile. Igazi neve: José Arconada, 25 éves, foglalkozása: egyetemi adjunktus. Nős. Felesége neve: Corinta Dreux.

Pierre elméláz:

– Dreux… Dreux… tehát így hívták Corinta Moreno unokájának a férjét, a mi Corintánk apját…

Aztán kóstolgatja a másik nevet: – José… José Arconada… José… José! Ebben az ügyben már szerepelt egy José. Ki mondta azt, hogy José?!

Pinton szerényen megjegyzi:

– Én emlékszem egy Joséra. Kocsis János bácsi mesélte, hogy az öreg Corinta Mallorca szigetén emlegetett valami… Nem! Nem így volt!… Abban a beszélgetésben, amit Csibész hangszalagra vett, mondta Corinta annak a Johannes nevű embernek, aki tologatja őt, hogy „José jelentette a Holdról”…

Pierre megöleli Pintont.

– Pintonkám! Micsoda memóriád van! Zseni vagy! Csodálatos vagy!… José jelentette a Holdról!… Igen! Ez az! José jelentette a Holdról!… Azonnal beszélnem kell Robertóval!… Hívd a házi vonalon a recepciót, Petert!

Pinton fürgén teljesíti a parancsot.

– Peter bácsi? Adom Pierre-t.

Peter ijedten kérdezi:

– Csak nincs valami baj?

– Nincs. Ne reszkess! Minden a legnagyobb rendben van. Ők ártatlanok… majd beszámolok róla. De most azonnal hívd fel videfonon Roberto Namorát a Híradástechnikai Intézetben…Igen, most azonnal!

Peter rémüldözik:

– Hogy képzeled?… Éjszaka van… Alszik! Nem érne rá reggel?

– Nem! Reggel már késő! Élet-halál függ tőle! Most azonnal kell hívnod!

– Értem… élet-halál. És ha jelentkezik, mit tegyek?

– Kapcsold ide a tízesbe.

– Igen… igenis… megpróbálom.

Lassan múlnak a percek… három… négy… öt… még semmi.

Biztosan ez a mafla Peter ügyetlenkedik… Na most… hét… nyolc… kilenc…

Megszólal a videfon hívójele.

– Itt Pierre.

Álmos hang válaszol:

– Itt Roberto. Csak nem történt valami baj, hogy ilyenkor hívsz? Kapcsolj képre!

Mindketten képre kapcsolnak. Roberto kócos, és nagyokat ásít, Pierre szeme izgatottan csillog.

– Nem történt semmi rossz, de szükségem van rád! Azonnal! Nagyon fontos!

– Hol vagy?

– A Galilei Szállóban, első emelet tíz. Kérlek, azonnal jöjj ide!

– Ezt komolyan kívánod?

– A legkomolyabban!… Szíriusz bácsi érdekében!

– Szóval megint nyakig vagytok valamilyen ügyben!

– Nem nyakig. Már ellepett! Siess!… És még valami! Légy szíves, hozz magaddal egy 3/1-es lencsemikrofont, a szükséges erősítővel.

– Jó, igyekszem. Félóra múlva ott vagyok…

Eltelt a félóra. Ülnek a tízes szoba kényelmetlen, álvadász stílusú, faragott karosszékeiben.

– Nos, halljuk – szólal meg Roberto –, miért hívtatok?

Pierre előmutatja az ólomsúlyú kis bőrtáskát.

– Ezért.

Roberto kézbe veszi… csodálkozik… a csodálkozásból döbbenet lesz.

– Hol szerezted?

– Helyesen kérdeztél, valóban szereztem, azaz törvénytelenül jutottam hozzá… itt, ebben a szobában.

Roberto Namora lefejti a készülék bőrtokját. Remekbe készült kis adó-vevő kerül napvilágra. (A napvilágra kerül kifejezés csak a Földön és csak nappal helyes. Jelen esetben a Holdon vagyunk és éjszaka. Nox-időszak van, és már jól benne járunk az esténként kötelező elsötétítésben. A Hotel Galileiben éjjel a falak világítanak, sugározzák a szükséges fénymennyiséget. Helyesen tehát így lenne: kerül falifényre.) A kis szerkezet különbözik minden eddig ismert típustól.

– Láttál már ilyet, Roberto?

– Láttam. UIS-sugárzó. Zseniális új találmány, még csak néhány mintapéldány készült el belőle. Én is kaptam egyet. A Világállam Interplanetáris Kutatóintézetével köt bennünket össze.

Láthatatlan ultraibolya fényhullámokkal működik. Képet és hangot sugároz, lézerszerű szoros irányításban. A kibocsátott 0,2 mm átmérőjű adósugár, megtéve a Föld-Hold távolságot, 500 mm átmérőjűvé tágul. Ekkora területű körön belül vehető. Természetesen csak ha rálátásban van. Az adó érzékeli a két égitest elmozdulás irányát és mennyiségét. Automatikusan korrigálja, vagyis az adóállomás a vevőt sugaraival valósággal fogva tartja. Az UIS-sugárzók adását idegen személy nem hallgathatja le… gyakorlatilag.

Pinton azonnal megkérdezi:

– Tessék megmondani, Roberto bácsi, mit jelent a gyakorlatilag kifejezés? Gyakorlatilag nem, elméletileg igen?

– Pontosan eltaláltad! Lehallgatható, s a hordozott képe „lenézhető” az UIS-sugárzónak, – ha egy olyan vevőkészüléket, mint ez, a sugár útjában bárhol elhelyezünk. A sugár azonban láthatatlan… Tudjátok, hogy ennek a vevőnek hol van az adóállomása?

– Tudjuk. Mallorca szigetén, Palma Nova városában, az Asztrofizikai Intézet székházában.

– Akkor kössétek össze képzeletben a székházat a Hotel Galileivel. Ezen a körülbelül 400 ezer kilométer hosszú és az űrön áthaladó egyenesen mindenütt lehallgatható és látható az adás, ha tudod, hol van a sugár, ha oda tudod vinni a vevőt, és követni tudod a Föld-Hold forgások és keringések okozta sugárelmozdulásokat, a Galaktika és a többi csillagrendszerek helyváltoztatásáról nem is szólva.

Pierre-nek végszóra kész a válasza: – Mivel nem tudom, hol a sugár, nem tudom odavinni a vevőt, nem tudom követni a forgások és keringések okozta elmozdulásokat: nem tudom lehallgatni az UIS-adást. De ha te voltál szíves, és hoztál egy 3/1-es lencsemikrofont, hozzá az erősítőjét, és azt elrejtjük ebben a szobában, akkor e félezer éves ósdi híradástechnikai eszközök segítségével mégiscsak hallani fogjuk, mit beszélgetnek az UIS-sugárzó egyik végén.

Roberto Namora összevonja a szemöldökét.

– Nem nyújtok segítséget ahhoz, hogy idegen emberek magánéletébe kíváncsian beleturkáljatok.

– Ezt tudom és helyeslem. Ilyesmit nem is kérnék tőled. Most sajnos nincs arra időnk, hogy elmondjam neked részletesen a dolgok állását elejétől a mai napig, mert (mint Peter mondja) magánlakot sértve, illegálisan tartózkodunk ebben a helyiségben. Lakója nemsokára hazajön, tetten érhet minket. Ezért csak egyetlen rövid részletet mondok el neked abból a tömény gonoszságból, amire rájöttünk, ami ellen harcolunk. öt napja történt, hogy Mallorca szigetén Kocsis János miniszter kirándulni vágyott a hegyekbe, s ezért gravitaxit kért a hotelportástól. A jármű hamarosan megérkezett, hogy felvegye utasait: Kocsis minisztert, Berci fiát és Liuna Steffet. A gravitaxiban időzített pokolgép volt elrejtve, úgy beállítva, hogy ezer méter magasságban robbanjon! Ezt a gravitaxit az UIS-sugárzó adóállomásának „köztiszteletben álló” tulajdonosnője küldte…

Roberto rémülten kérdezi:

– És Kocsis professzor, Berci, Liuna?…

– Öt nap óta semmi hír róluk. Eltűntek. Feltételezik, hogy a Cord de Poniente valamelyik mély szakadékában élettelenül feküsznek. Állítólag keresik őket, de nem találják…

Roberto felháborodva kérdőre vonja a fiút: – És ezt te csak így, szinte mosolyogva mondod?!… Kocsis professzor!… Berci!… És az a nagyszerű kislány!…

– Nyugodj meg. Azt mondtam: feltételezik… nem mi, hanem ők! Az orgyilkosság értelmi szerzője, Corinta Moreno úgy tudja, hogy valamennyien elpusztultak! Rajta kívül aggódik még a Hotel San Miguel igazgatója, akinek bizonyára jelentették már, hogy Kocsis miniszter és gyerekek a hegyekbe tett kirándulásról nem tértek vissza. Aggódik a Mallorcai Fuvarozási Vállalat eltűnt értékes gravitaxija miatt. Aggódik Monasterio pilóta felesége, 3 lánya, 1 fia, 10 kecskéje és 32 narancsfája, mert nem jött haza a „padre”. Lehet, hogy pár nap múlva, ha kipattan a szenzáció, aggódni fog értük az egész világ… csak mi nem, mert mi tudjuk, hogy kutyabajuk. Itt vannak a Holdon, gondosan elbújtatva… Nos, adod a 3/1-es lencsemikrofont?

Roberto egyszerre csupa buzgalom.

– De adom ám! Öt perc alatt felszerelem! Majd nálunk, a Hírközben rendezzük be a vevőt, és állandó inspekciót tartunk, hogy egyetlen szavát se veszítsük el a „köztiszteletben álló” tudós orgyilkos hölgynek!

– Nagyszerű! A tétlen szobafogságra ítélt Bercit és Liunát titokban átszállítjuk hozzád. Ők lesznek az állandó megfigyelők…

Martim Gomes vacsoráján már az utolsó fogást kínálják. A menü mangólevessel kezdődött, utána naranccsal töltött jércét tálaltak, befejezésül ananászkrémet tejszínhabbal. A társalgás élvezetesen élénk volt. A kormányzó híres magyar tokaji bora (Kocsis János ajándéka) egy kicsit már a fejekbe szállt…

Mindössze négyen ülik körül a kerek ebédlőasztalt, amely ezüsttel és meisseni porcelánnal van terítve. A kormányzó jobbján Szíriusz kapitány, balján az ál-Corinta Moreno, míg szemben vele a kormányzóné foglal helyet. A felszolgálást két udvarias pincér varázslatos gyorsasággal végzi. Az ételeket-italokat természetesen Ottó Steff Központi Konyhája szolgáltatta.

A kedves, bőbeszédő kormányzóné viszi a szót: – Bevallom, drága Corintám, hogy rettenetesen irigyellek! Csodálatos életed lehetett! Izgalmakkal, harcokkal, sikerekkel teli. A Világállam fényes fővárosában éltél, hódolók vettek körül… Ne! Ne tiltakozz! Hiszen még ma is gyönyörű vagy! Kilencvenhat évesen!… Én a magam hetven évével öregasszony vagyok melletted!

Corinta mégis ellentmond:

– Rajtam talán csak több a festék, a kozmetikum és a reparáció, de az igazán fiatal te vagy, Izabell drágám!… Ó, ha én még egyszer fiatal lehetnék!…

– Mit csinálnál másképp? – kérdezi Szíriusz kapitány.

– Mit?… Talán jobban felkészülnék a házasságaimra. Az első férjem, szegény Juan, forrófejű, hirtelen haragú, könnyen befolyásolható ember volt. Csodálatos tudós, de kiismerhetetlen egyéniség. Becsületes, puritán, de makacs… Nem a saját karrierjét, nem is az enyémet építette! A közösség, az emberiség, ez volt a vesszőparipája…

(A jól informált kormányzóné most azt gondolja: ezt a „mocskos” szöveget alaposan betanulta a nő!) A kormányzó mosolyog.

– Ennél szebbet aligha mondhatott volna Juan del Yesóról.

Corinta azonnal korrigálja előbbi elszólását. Egy kibuggyanó könnycseppet töröl le az arcáról.

– Nagyon szerettem… Én voltam a hibás, hogy elromlott a házasságunk…

A kormányzóné kedvesen érdeklődik: – No és a második férjed?

Corinta sóhajt:

– Ő… önző volt és felszínes. Régi francia arisztokratacsalád leszármazottja: Saint-Pool márki… Nem lehetett vele élni! Pedig gyermekünk is született… Három év múlva mégis, elváltunk.

Visszavonultam Mallorcára. A tudománynak éltem, és a kislányomnak…

– Világhírű tudós lettél, drágám! Spanyolország büszkesége!…

– Igen… Mallorcán szeretnek az emberek.

Most, hogy Mallorca szóba került, a kormányzó elérkezettnek véli a pillanatot…

– Mallorca!… Azám!… Ma egy bizalmas érdeklődés érkezett a Világállam kormányától, Palma Novát említik benne. Ön, elnök asszony, bizonyára tudja, hogy Palma Novának van-e valami köze Palma de Mallorcához…

Corinta készségesen válaszol:

– Hogyne! A 2421- és nagy földrengés romba döntötte Palma de Mallorcát. Nem építették újjá. A közeli Palma Nova lett a sziget új fővárosa. Ide költöztek a közintézmények, a hivatalok. Itt létesítette a Spanyol Tudományos Akadémia modern Asztrofizikai Intézetét, amelynek elnöke vagyok… Negyedmillió lakosa van ennek a szép kis városnak.

A kormányzóné „kíváncsisága” kielégíthetetlen. Most a férjéhez fordul.

– Martim, milyen bizalmas értesítést kaptál? Elárulhatod?

– Igen, miért ne. Annál is inkább, mert ezzel kapcsolatban kérni szeretnék valamit kedves vendégünktől.

– Örömmel állok rendelkezésére, kormányzó úr. Miről van szó?

– Nem miről… kiről. Egy közös barátunkról, Kocsis Jánosról.

Corinta szemében kis riadtság villan, de gyorsan uralkodik magán.

– Kocsis professzorról, az új kulturális miniszterről? Mi történt, vele?

A kormányzó nyomatékos lassúsággal válaszol: – Reméljük, semmi rossz. A minisztériuma érdeklődött, nem tudunk-e hollétéről. Ugyanis gyakran jár a Holdra. Itt nevelkedik a fia…

Corinta aggódó arccal figyel.

– A kis Berci. Ismerem.

– Igen, a Berci fiú. Okos, talpraesett gyerek… Nos, a minisztérium azt állítja, hogy Kocsis barátom a fiával és Liuna Steff-fel a múlt héten Mallorca szigetére utazott hétvégi pihenőre.

Beszéltek a szállodával, ahol laktak, azok úgy informálták őket: már ötödik napja, hogy gravitaxival kirándulni mentek a hegyekbe. Azóta nem tudnak róluk…

Corinta arca a műráncok alatt szürkévé fakul.

– Hogy tetszik mondani… Kocsis professzor… és Berci… és a kedves Liuna… Mallorca szigetére utaztak… és ott eltűntek?

Martim Gomes kijavítja:

– Nem azt mondtam, hogy Mallorcán tűntek el, hanem hogy Mallorcáról gravitaxival elindultak, és azóta nem tud róluk senki.

Corintának a hangja most idegenszerűen kemény: – Nem keresték őket?

– Talán… érdeklődtek itt-ott, de szervezett keresés még nem volt. Éppen erre akarom önt megkérni, elnök asszony. Bizonyára ismeri a Palma Nova-i illetékes hatóságokat, a rendfenntartókat, a sziget kormánybiztosát. Az ön tekintélye…

– Nem kell folytatnia, kormányzó úr. Ugyanis én vagyok a sziget kormánybiztosa is… – Csodálatos gyorsan vált a hangja. Már ismét a 96 esztendős Corinta beszél: – Viktor drágám, későre jár, túl sokáig terhére voltunk a kormányzó úréknak. Ne tartóztass, kedves Izabell… köszönjük a vendéglátást, elmegyünk. Kocsis miniszter ügyében azonnal intézkedni akarok. Most rögtön felhívom a mallorcai rendfenntartók parancsnokát!

Elmentek. Távozásuk után nyílik a kormányzó dolgozószobájába vezető ajtó. Belép Kocsis János, aki látta és hallotta az egészet.

Rejtett színes kamera közvetítette a képet és a vacsoraasztal virágdíszébe bújtatott minimikrofon a hangot.

– Gyere, gyere, János! Halljuk, hogy tetszett a mi kis amatőr színjátszásunk? – fogadja őt a kormányzó.

– Milyen voltam? – kérdezi a kormányzóné. – Elég undokul kíváncsi?

Kocsis mélyen meghajol.

– Elragadó! Meggyőző!

– Mi a véleményed erről a Corintáról?

Kocsis elgondolkozik.

– Biztos, hogy nem tudott az ellenünk forralt merényletről. Olyan rémült és kétségbeesett volt az arca, annyira meglepte a dolog, hogy kiesett a szerepéből. Valóságos gyereklány lett. „Hogy tetszik mondani?”… ezt dadogta.

A kormányzó hozzáteszi:

– És akkor a rekedt, öreg hangja is erőteljessé, világossá változott.

Kocsis hallgat egy sort, aztán töprengve azt mondja: – De szeretném tudni, hogy az a mallorcai gonosz öregasszony mivel tudta rávenni ezt a kedves, fiatal nőt, hogy eljátssza ezt a becstelen, buta szerepet?!…

A Négyek Tanácsa teljes létszámban együtt van már a Híradástechnikai Intézet kísérleti termében, ahol Roberto felszerelte a Hotel Galileiben elrejtett 3/1-es minimikrofon vevőjét.

Peter videfonál:

– Hazaérkezett Corinta Moreno asszony.

– Köszönjük.

Azonnal felhívják a kormányzói palotát. Pierre tájékoztatja János bácsit a Hotel Galileiben végzett „törvénytelen” házkutatás szenzációs eredményéről. Viszonzásul Kocsis János elmeséli a vacsora eseményeit.

– Meggyőződésünk, hogy a holdbéli Corinta nem tudott dédanyja megkísérelt merényletéről. Berci fiam! Most legyetek nagyon éberek! Corinta most találkozni fog a férjével, és amint tehetik, azonnal felhívják a „dédikét”…

Közbeszól Liuna:

– Roberto már kiszámította, hogy körülbelül egy óra múlva, azaz pontosan Nox-131 óra 17 perckor kerülünk Mallorca szigetével rálátásba. Már előkészítettük a hangrögzítő berendezést is. Természetesen felvesszük az egész Csé-Csé-Csét!

– Mi az a Csé-Csé-Csé?

– Berci találta ki: Csalfa Családi Csevegés!

Elérkezett a pillanat. Berci hangosan számol: – Nox-131 óra… 20 perc… 19… 18… 17…

Nem történik semmi.

– Mi az? Késik a dédike?… – Tovább számol: – 12… 11… 10… 9… 8…

Sípolás hallatszik a hangszóróból.

– Itt vannak – súgja izgatottan Berci –, indítsd a hangrögzítőt!

– Beszélhetsz hangosan – nevet Roberto –, ők nem hallanak minket, csak mi őket.

(A fiatal Corinta hangját közvetíti a lencsemikrofon.) – Dédike! Kezét csókolom. Mi vagyunk: én és José. (Az öreg Corinta kegyetlenül rikácsol:)

– Nem tudsz rendesen bejelentkezni?! Mi az, hogy én vagyok…

– De dédike…

– Jól van, hagyjuk. Megvan végre az az átkozott pingvin?

– Nincs… Szíriusz kapitány keresi.

– Kapcsolj képre, hadd lássalak!… Hogy nézel ki? Sápadt vagy, és karikás a szemed. Ennyire nem kell eltúlozni az öregséget! Megparancsoltam, hogy mindig szép és kívánatos légy!… Mitől vagy ilyen feldúlt?

– Dédike! Ma megtudtam valamit!

– Beszélj!

– Ismered Kocsis Jánost, az új kulturális minisztert?

– Hogy ismerem-e? Miért kérded?

– Gomes kormányzó mondta, hogy a fiával és egy holdbéli kislánnyal Mallorcán töltötte a hétvégét…

(Súlyos, kemény válasz érkezik. Egyetlen szó:) – Tudom.

– Dédike! Tudod azt is, hogy Kocsis professzor jó barátja Szíriusz kapitánynak?

– Tudom!

– Ha véletlenül meglát téged, ha netán találkoztok, megtudja, hogy te vagy az igazi Corinta, nem én…

– Már találkoztunk. Tudja.

– Tudja?… Mi lesz, ha elmondja Szíriusz kapitánynak? Ha hazajön…

– Nem megy haza.

– Dédike! Miért mondod, hogy nem jön haza?!… Talán hallottad te is, hogy eltűnt, hogy keresik…

– Nem megy haza. Baleset érte őket. Lezuhant a gravitaxi.

– Jaj!… Szörnyűség!

– Ne hisztériázz! Mások is jártak már szerencsétlenül. Például az anyád és a nagyanyád!

– Dédike… megtalálták őket?

– Nem. Egy szakadékban feküsznek összeroncsolva, holtan!

(Most idegen férfihang szól közbe:) – Mamma, kérem, legyen óvatos…

– Ne szólj közbe, Johannes! Miért legyek óvatos? Ki mer reám kezet emelni?! Ki meri azt állítani, hogy én tettem el őket láb alól?! Különben is te intézted az ügyet!

– Mamma, maga parancsolta.

– Ha gyáva sakál vagy, mért engedelmeskedtél?…

– Dédike!… Jaj!… Te tudtad …te akartad…

(Most új hang szólal meg: lágy lírai tenor, de felháborodásában, rémületében meg-megcsuklik:) – Gyilkos, gonosz öregasszony!… Végeztünk!… Nem csináljuk tovább!… Nem leszünk a cinkostársai!… Becsapott! Hazudott!… Azt mondta, hogy csak tréfa… kis bolondos játék… a végén mindent bevallhatunk Szíriusz kapitánynak, és nevetni fogunk…

– Fogd be a szád, José! Én parancsolok! Kocsis Jánost és a két kölyköt eltávolítottam, mert az utamba álltak! José! Corinta! Ne feledjétek, nem babra megy a játék! A pingvin, a benne elrejtett képlettel kell! Minden áron kell!… Figyelmeztetlek! A legkisebb Corinta, a ti gyermeketek, aki olyan kedvesen tudja már gügyögni: mam-ma, itt van nálam! Ha nem engedelmeskedtek, egy napon közel talál menni a nagy terasz széléhez, a libegő végállomásához, ahol nincs korlát, és véletlenül nyitva marad az ajtó… és ötven méter a szakadék… és beleszédülhet!

– Jaj! Dédike! Ne! Ne!… Mindent megteszünk!

– Mondja José is! Halljam!

– Mindent… megteszünk…

– Akkor most megparancsolom: vége mindenféle kíméletnek! Vége a finomkodásnak! Ha az a hülye vénember nem emlékszik, hová tette a pingvint, vegyétek elő Leonidát! Neki tudnia kell, hol van! Ne kíméljétek! Szorongassátok meg a nyakát! Fenyegessétek, hogy megölitek őt is, Szíriusz kapitányt is! Raboljatok! Gyilkoljatok!…

(Már olyan rekedten üvölt, hogy alig lehet érteni.)

– Jól van, dédike… jól van! Megteszünk mindent!… Rabolni fogunk! Gyilkolni fogunk…

(Kattan a készülék. Vége.)

Másnap délelőtt a Központi Híradástechnikai Intézetben lehallgatják a beszélgetést. Ott van a kormányzó, Kocsis miniszter, Szíriusz kapitány és a Négyek Tanácsa teljes létszámban. Amikor a végéhez érnek, a borzalom csendje üli meg lelkűket. Majd nagy sokára megszólal Roberto Namora: – Kedves öreg néni… mi?

Kocsis János megöleli a fiatal rádióstisztet.

– Köszönjük, Roberto. Nagy szolgálatot tettél nekünk.

– Kötelességem, miniszter úr…

– Állj! Egyszer már megegyeztünk, hogy János bácsi!

– Parancsára, miniszter úr! Tehát: kötelességem, János bácsi. Továbbra is figyelni fogom a hölgyet. Rajongok az ilyen kedves, szelíd vénasszonyokért…

Pinton kíváncsiskodik:

– Most mit fogunk tenni?

Liuna kész a válasszal:

– Azt hiszem, segíteni fogunk ennek a szegény kis Corintának, hogy gyilkosság nélkül minél hamarabb elrabolhassa a pingvint…

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben mindkét egér gyanútlanul besétál a csapdába

Szíriusz kapitány csodálkozva néz Liunára.

– Nocsak! Mit forgatsz a fejedben?

Liuna Steff komolyan válaszol:

– Szíriusz bácsi, én láttam azt az asszonyt! Láttam a szemét. Gyűlölet sugárzott belőle. Gyűlöli az egész világot, de legjobban a saját családját. Már csak egyetlen lépés választotta el attól, hogy a földkéreg ura legyen… ezt a lépést azonban nem sikerült megtennie. Nem állítom, hogy beleőrült (mert félelmetesen épeszű maradt), de dühös hatalomvágy irányítja minden cselekedetét! Szíriusz bácsi! Ennek a nőnek a tíz hónapos pici Corinta nem több, mint egy szopós bárány, amelyet húsvétra levágnak! A kis Arconada baba élete veszélyben forog! Nagyon gyorsan meg kell találni a pingvint!

Viktor Szinusznak tetszik a piros hajú kislány lángoló igyekezete és vaslogikája.

– Egyetértek veled. Meg kell találni a pingvint, és oda kell adni Corinta Morenónak. De csak a pingvint, a benne levő képlet nélkül! Juan del Yeso az életét áldozta azért, hogy találmánya ne jusson bűnös szándékú, gonosz ember kezébe. Ez kötelez minket is. A zsarolóval nem kötünk alkut. A zsarolót le fogjuk győzni! Ehhez kellene az az átkozott pingvin! … Kerestétek ti is, kerestem én is, nem találtuk. Kérdeztem Leonidától: „Nem tudja, hol van a pingvin?” Csak rándított egyet a vállán: „Pingvin? Fogalmam sincs róla.” A pingvin tehát nincs meg.

– Márpedig pingvinnek lennie kell! Ha nincs meg a régi, csinálni kell egy újat!

A kormányzó felfigyel.

– Mit mondtál, kislányom?

– Azt, hogy csinálunk egy új pingvint. Hiszen tudjuk, milyen volt. Megvan a fényképe.

Pierre helyesli az ötletet:

– Linek igaza van! Hiszen Corinta és José sose látta az igazi, régi pingvint. Ha kissé eltérőre sikerülne a másolat, nem veszik észre. Háromszoros hurrát javasolok Liuna tiszteletére!

Zeng a központi videfonteremben:

– Hurrá! Hurrá! Hurrá!

Kocsis miniszter hűti a hirtelen-forró lelkesedést: – Ne örüljetek túl korán. Ugyanis rendkívül gyorsan kell cselekednünk, mert a mallorcai öregasszony űzi-hajtja az itteni Corintát. Még belehajszolja őket valami bűnös cselekedetbe. Ezenkívül a túszul tartott pici Corinta Arconada élete sincs biztonságban. Tehát azonnal kellene az új szobor! Hogyan lehet a Holdon gyorsan szobormásolatot csináltatni? Ki tudja?

Liuna jelentkezik.

– Én… illetve az anyukám.

Bercinek meggondolatlanul eljár a beszélőkéje. Csúfolódva lármázni kezd:

– Éljen Liuna anyukája, a Lenhajú Aino néni, aki az égvilágon mindent tud!

Édesapja rászól:

– Ejnye, fiam!… Si tacuisses…

Liuna folytatja a háromezer éves bölcs mondást: – … philosophus mansisses! Pinton kedvéért lefordítom: Ha hallgattál volna, bölcs maradtál volna! Mert bizony az én anyukám nagyon sok mindent tud. Tudja például, hogy mit ábrázolnak azok a művészi márvány domborművek, amelyek az új minifurgon-állomások várószobáit díszítik. Az egyik Gagarint, a világ első űrhajósát, a másik Aldrint és Armstrongot, akik elsőként léptek a Hold talajára, a harmadik Simon Nereta urat, a Világállam első elnökét.

Berci még mindig makacskodik.

– Még mindig nem értem, hogyan lesz például Simon Neretából pingvin?

Liuna anyáskodva magyarázza: – Úgy, kicsi fiam, hogy édesanyám személyesen ismeri azokat a neves szobrászművészeket, akik Toyama bácsi műhelyében ezeket a reliefeket készítik. Valamennyien sűrűn látogatják a központi könyvtárt. Ha megkéri bármelyiküket, szívesen elvállalják a szobormásolat kifaragását. Beteszik a fotót a másológépbe, az márványból percek alatt kinagyolja, utána a szobrász kézigéppel finomra csiszolja. Holnapra kész lehet!

A kormányzó tapsol.

– Bravó, Liuna! Rád bízzuk a feladatot!

Pierre már osztogatja is a parancsait: – Li kedves, villámgyorsan felkeresed Leonida nénit, elkéred a fotót… Találj ki valami okosat, hogy miért kell. Utána vágtatsz anyukádhoz, beszéljen valamelyik szobrásszal.

Liuna megfékezi az utasításáradatot: – Stop! Egy szót se többet!… Nem kell részletezned, mindent tudok, ígérem: holnapra elkészül a pingvin. A te lakásodra fogom küldetni, Pierre. Jóholdat!

És elmegy.

Kocsis János elismeréssel szól:

– Elkelne a minisztériumomban néhány tucat hasonló képességű ügyintéző.

Másnap délután a Renard-villában egy küldönc papírdoboz burkolatú csomaggal jelentkezik. Kibontják. A márványpingvin van benne.

– Egészen formás, és határozottan hasonlít az eredetire.

Ezt a megállapítást Szíriusz kapitány teszi.

Liuna alaposan megvizsgálja a vadonatúj „műtárgyat”.

– Túl szép, túl fényes. Az igazi pingvin közel hetven éve hányódik a Holdon. Bizonyára kopott és mocskos lett. Ezt alaposan be kell piszkítani.

– Majd én! Majd én! – jelentkezik lelkesen Pinton.

Pierre megadja rá az engedélyt:

– Rendben van, bemaszatolhatod.

– Hurrá! Hozom a festékeimet!…

Kocsis professzor megállítja.

– Türelem, Pintonkám! A szobor „antikolása” valóban sürgős, jó, hogy rájöttetek. De van ennél fontosabb dolgunk is. Azt kell eldöntenünk, hogyan juttassuk Corintáékhoz a pingvint, hogyan fogják „megtalálni”!

Liuna közbeszól (mert felkészült erre a kérdésre):

– Bocsánat, de megkérdezem: feltétlenül Corintának kell megtalálnia a pingvint? Nem volna egyszerűbb, ha mi adnánk át, mondván: „Vége a komédiának! Tudjuk, ki vagy. Tudjuk, miért jöttél a Holdra. Tudjuk, ki küldött. Tudjuk, miért próbáltad megtéveszteni Szinusz kapitányt! Nesze a pingvin, viheted… és kotródj haza!”

– Gondolom – okoskodik Berci –, azt a variánst kell választanunk, amelyik leginkább biztosítja a pici Corinta azonnali kiszabadulását. Vagyis jobb, ha Corintáék azt hiszik: megtalálták az igazit, amit kerestek! Őszintén örüljenek a sikerüknek! Akkor van némi esélyünk arra, hogy az öregasszony kiadja a gyereket, mielőtt rájön, hogy becsapták. Mert ha gyanút fog, és előbb veszi észre, hogy megcsalták… nem irgalmaz!

Szíriusz kapitány tovább építi a tervet: – Van még egy szempont! Corinta és José tudatosan, előre feltett szándékkal próbált engem megtéveszteni. Törvénysértésre is szövetkeztek. Még nem követték el… de elhatározták, hogy rabolni fognak. Én nem haragszom rájuk, sőt nagyon kedvesek nekem mindketten, de saját érdekükben meg kell őket leckéztetnünk. Azt javasolom, hagyjuk: kövessék el a rablást. Érjük tetten őket!… Ha ezek után megbocsátok, és mégis nekik ajándékozom a pingvint, nem fognak kételkedni valódiságában.

Liuna aggódik.

– Igen… igen… mindezt értem… helyeslem is. Csak a kis Corinta Arconada életét nem látom biztosítva. Tessék elképzelni, Szíriusz bácsi, hogy az öreg, gonosz Corinta kezébe adják a pingvint. Mivel ezt az asztaldíszt valamikor ő ajándékozta Juan del Yesónak, biztosan tudja, hogy rejteküreg van benne. Örömében, izgalmában azonnal meg akarja nézni! Csavargatja a talpát vagy a szárnyát, vagy ő tudja, hogy mit… és az a valami nem csavarodik! Nem is csavarodhat, mert az új pingvinben nincs rejteküreg. Corinta vad dühében ölni fog!

Szíriusz bácsi hümmög egyet-kettőt:

– Hm… hm… igazad van, kislányom, mint mindig. Ki kell találnunk valamit, hogy a gyereket megmentsük…

Berci túlkiabál mindenkit:

– Én már kitaláltam!… Teophile, azaz José, beszél az öreg Corintával. Megvan a pingvin! – újságolja, a videfonban meg is mutatja, de nem tudják Mallorcára elvinni, mert Corinta (az, aki itt van a Holdon) súlyos beteg. Párizsba kell azonnal szállítani.

Viszik a pingvint is. Johannes (tudjátok, az a nagy mélák ember, aki tologatta a széket) utazzék Párizsba, hozza magával a pici Corintát (aki most Mallorcán van), találkoznak, kicserélik a pingvint a gyerekkel…

Pinton nem bírja türtőztetni magát.

– Jó! Jó! Nagyon jó!… Képzeljétek, mit fog kapni szegény Johannes bácsi Corintától, ha kiderül, hogy nincs a pingvinben semmi!

Szíriusz kapitány elismerően bólogat.

– Nem rossz az elképzelésed, Bercikém… talán megvalósítható. De most összpontosítanunk kell minden erőnket és figyelmünket a legközelebbi feladatra: Corintáéknak rabolniuk kell!

Estére hajlik már az idő, amit a Holdon csak az időmérő szerkezetek mutatnak, mert a kupolavárosokban még mindenütt a sárgával kevert kék nappali fények (2-3 m2 nagyságú idomok) világítanak. Még másfél óra… és kezdődik az elsötétítés. A fénylapok behunyják villogó szemüket, csak a szorgalmasan pislogó sötétlila irányjelzők maradnak égve…

Most, amikor Pierre és Pinton a Hotel Galilei felé igyekszik, még ontják ragyogó fényüket a rombuszok, trapézok és deltoidok. A szálloda tárt kapuval fogadja őket. A hallban rózsaszínű félhomály, a recepcióban egyetlen ember üldögél: az új francia másodportás…

Az érkezők derűsen köszönnek:

– Jóholdat kívánunk!

Theophile udvariasan elébük siet.

– Jóholdat kívánok! Parancsoljanak!

– Én Pierre Renard vagyok, ő pedig Pinton Casteiro. Mindketten Peter barátai vagyunk. Ön Theophile, az új portás?

– Theophile a nevem, de általában csak Theónak szólítanak. Mivel szolgálhatok?

– Tulajdonképpen Petert keressük… – mondja Pierre.

– Felszólhatok a szobájába, itthon van. Lehívjam?

– Megköszönnénk…

Theo fürgén nyomkodja a házividefon hívógombjait. Álmos hang jelentkezik:

– Itt Peter. Miért hívsz?

– Vendégeid érkeztek. Pierre Renard úr és Pinton Casteiro úr. Kérik, hogy fáradj le.

– Azonnal megyek…

Pinton izgatottan súgja Pierre fülébe: – Hallottad? Azt mondta: Pinton Casteiro úr!

Pierre visszasúgja:

– Ettől te még tökmag maradsz!… – Majd hangosan: – Tulajdonképpen félig-meddig hivatalos ügyben keressük. Ha tudom, hogy Peter alszik, önnel is megbeszélhettük volna. Igaz, hogy ő már tud a dologról…

Halkan búg a lift, zajtalanul nyílik az ajtaja.

– Már itt is van…

Kilép az első portás kicsit rendetlenül öltözve.

– Jóholdat!… Mit hoztatok?

Pierre lelkendezve újságolja:

– Képzeld, megkerült! És most már megrendezhetjük azt az estélyt, úgy, ahogy megbeszéltük: itt a Galileiben, a kisszalonban. Ott elférnek, ugye, ötvenen?

– Kényelmesen – válaszolja Peter. – És mikor rendeznétek?

– Pontosan még nem tudjuk… de hamarosan. Ugyanis a szobor meglehetősen ramaty állapotban van. A Holdmérnöki Szakközép fizikai szertárában találta meg egy fiú, aki segített keresni. Szegény pingvin borzasztóan néz ki. Vastagon ráülepedve mindenféle mocsok, összekarcolva, a talapzata is megsérült…

Theophile, aki eddig fülelve hallgatta a beszélgetést, most váratlanul közbeszól:

– Bocsássanak meg, ne haragudjanak… Jól értettem? Egy pingvinszoborról beszélnek?

Pierre „szívesen”, bőbeszédűen ad felvilágosítást: – Igen, egy pingvinszoborról. Valamikor régen Szíriusz kapitány kapta ajándékba egy hetven éve elhunyt híres barátjától. Ő aztán a Holdmérnöki Szakközépnek ajándékozta. Ezt azonban alaposan elfelejtette. Most itt tartózkodik a Holdon Szíriusz bácsinak egy kedves, ifjúkori ismerőse… De hiszen ön ismeri! Itt lakik a Galileiben. Corinta Morenóról beszélek.

– Természetesen ismerem Moreno asszonyt… de neki mi köze a szoborhoz?

Pinton veszi át a magyarázkodást:

– Persze, a bácsi nem érti!… Corinta néni meglátta a szobrot egy fényképen, és megtetszett neki. Szíriusz bácsi igazi „régi vágású gavallér” (ezt Leonida néni szokta mondani róla), és azonnal neki ajándékozta… mármint Corinta néninek… mármint a szobrot. Tetszik érteni?… Akkor derült ki, hogy senki nem tudja, hol van a pingvin! Jó, mi?… Azóta valamennyien keressük. Most Kocsis Berci egyik iskolatársa megtalálta a saját iskolájuk szertárában… mert Kocsis Berci nincs itthon, valahol Európában utazgat az édesapjával meg Liunával… az egy kislány innen a Holdról. Már régen meg kellett volna érkezniük, de valahol késnek. Azért kértük meg a barátját, hogy segítsen keresni, és ő meg is találta. Tetszik már érteni?… Elkérte az igazgatótól, és elvitte Pierre lakására…

– Azaz hozzám – veszi vissza a szót Pierre. – Pinton kissé zavarosan és hosszadalmasan magyarázta, de lényegében igazat mondott. A szobor valóban igen rossz állapotban van. Restaurálásra szorul. Az a tervem, hogy beszélek Toyama bácsival, megkérem, hogy a márványfaragó műhelyben hozzák rendbe. Ha megtisztítják, felpolírozzák, olyan lesz, mint az új! Úgy adjuk át az estélyen Szíriusz bácsinak, aki természetesen át fogja nyújtani a kedves Corinta néninek.

Theophile most buzgólkodni kezd az íróasztalán. Előjegyzési könyvet vesz elő.

– Mikor is kívánják tartani az ünnepséget?

– Beletelik nyolc-tíz nap, amíg a szobrot rendbe hozzák. Mondjuk… két hét múlva.

Theophile buzgón jegyez.

– Két hét múlva… úgy… Mikor óhajtja átvinni a szobrot a műhelybe?

– Holnap… nem, holnap szünnap van… holnapután reggel. De miért kérdezi?

Theophilnek gyorsan vág az esze.

– Arra gondoltam, hogy csináltatok az ünnepi asztalra élővirágból egy kis emelvényt, azon helyeznénk el a szobrot. Ez nagyon mutatós lenne!… Ha megengedné, feljegyezném a szobor méreteit, a talapzat szélességét, a magasságát…

Pierre-nek „tetszik” a dolog.

– Nagyszerű ötlet! Nagyon köszönöm! Igazán kedves, hogy így törődik az ünnepség sikerével. De a méreteket nem tudom.

– Csak a kötelességemet teljesítem – szerénykedik a második portás. – Szabad megkérdeznem, mikor mehetnék át, megmérni a szobrot?

– Holnap délelőtt szívesen látom.

– Pontosan Nox-77-kor meg fogok jelenni…

Kocsis János bácsi megsimogatja Pinton égnek meredő szőke haját.

– Ügyesen dolgoztatok, gyerekek. Reméljük, az egér besétál az egérfogóba.

A kisfiú rácsodálkozik a miniszterre.

– Az egér nevű kis rágcsáló állatot ismerem. Láttam állatkertben. De nem tudom, mi az egérfogó. Az egérnek meg kell valamit fognia?

– Nem az egérnek kell megfognia, hanem az egeret fogja meg az egérfogó. Érted?

– Mért fogja meg az egeret?

Kocsis János nevet.

– No, ez nem nekem való! Liuna kislányom, magyarázd meg.

– Igenis… Pinton! Figyelj!… Valamikor a Földön rengeteg egér élt. Milliárd és milliárd. Helyenként több volt az egér, mint az ember!… Temérdek kárt okoztak. Az emberek drótból kis ketreceket készítettek, volt a tetején egy kis bejárati nyílás, egy kis lyuk, ahol az egér be tudott bújni, de nem tudott kijönni! A ketrecbe finom füstöltszalonna-darabkát helyeztek, amit az egér nagyon szeret. Az volt a csali. Namármost…

Pinton boldogan folytatja:

– Namármost az egér érezte a szalonna illatát, bebújt a drótketrec lyukán, megette a szalonnát… de utána nem tudott a ketrecből kijutni. Megfogta az egérfogó!… Nagyszerű! Tehát van az egér, van a drótketrec: az egérfogó, és van a szalonna: a csali! Tudom már! Tudom! Az ember sok egérfogót csinált, sok egeret megfogott, a végén elfogytak az egerek, ma már csak az állatkertekben élnek…

Berci átveszi Pinton nevelését:

– Most következik a hasonlat! A toronyszoba, ahol én és Pierre lakunk: az egérfogó. A pingvin a toronyszobában a szalonna… már csak az egér hiányzik, hogy besétáljon.

Pierre nagy meggyőződéssel állítja:

– Be fog sétálni, ne féljetek!… Ma délelőtt már itt járt a Theo nevű egérke. Méricskélte a szobrot, de közben a szeme folyton másfelé vizslatott. Megszemlélt minden ablakot, megkérdezte minden ajtóról, hogy hová nyílik. Amikor eltávozott, meglestem. Sokáig itt kóválygott a házunk körül. Terepszemlét tartott. Roppant ügyetlenül csinálta…

– Bocsánat, gyerekek, fontos hírem van! – szakítja félbe Kocsis János a „Theo egérke”-témát. – Ma reggel nálam járt Roberto barátotok. Jelentette, hogy Corinta tegnap késő este felhívta a dédanyját. Roberto rögzítette a beszélgetést, és elhozta a szalagot. Tessék, itt van. Pierre, fűzd be, hallgassuk meg.

Pár másodperc múlva már szól a fiatal Corinta kedves, igazi, fiatal hangja:

– Dédike! Megkerült a pingvin!

Most az öregasszony rikácsolása:

– Hol van? Nálatok?

– Nem… még nem. Egy fiú találta meg, rossz állapotban.

– Nem értem! Ki van rossz állapotban? A fiú?

– Nem. A pingvin!… Érted?… Márványcsiszolókkal ki akarják javíttatni.

A mallorcai Corinta valósággal fölsikolt: – Ne!… Ne engedjétek!… A Madonnára! Ne engedjétek! Megsérülhet, elpusztulhat, megtalálhatják… Jaj! Rosszul vagyok!

– Mi van veled, dédike? Beteg vagy?

– Te ne törődj velem! Csak a szoborral törődj!… Johannes! A gyógyszerem!… Vizet is, te barom!… Mindjárt jobban leszek… Corinta! Ide figyelj! Azonnal szerezzétek meg! Lopjátok el vagy erőszakkal vegyétek birtokba… Azonnal!

– Igenis, dédike… nyugodj meg, mindent megteszünk. Hogy van a kislányom?

– Ne érdekeljen a lányod! Csak a pingvin!… A pingvin! A ping… ping… vin…

Rettenetes köhögési rohammal zárul a beszélgetés. Halkan surran tokjába az automata ajtó. Helga asszony lép be, a ház úrnője.

– János! Gyerekek!… Most videfonált Viktor, azaz Szíriusz kapitány, hogy Corinta szeretne ma este meglátogatni minket. Valamit kérni akar. Mondtam, hogy szívesen látom. Jól tettem?

Pierre földig hajol.

– Anyák legszebbike, nagyon jól tetted!

Pinton felujjong:

– Jönnek az egerek! Jönnek az egerek!

– Mit bolondoztok?… Pintonkám, a Holdon nincsenek egerek!

– De bizony vannak. Kettő is!

Helga asszony még mindig valódi egerekre gondol.

– Honnan veszed? Ki mondta?

– Majd meg tetszik látni őket…

– Maradj csendben, Pinton – figyelmezteti szigorúan Pierre a kisfiút –, ne járjon el a szád!

Helga asszony végre rájön, hogy a gyerekek nem a közönséges háziegérről (Mus musculus) beszélnek.

– Ó! Valami titok?… Valami játék?… Kíváncsivá tesztek. Lehet nevetni a végén?

Kocsis János megfontoltan válaszol: – Reméljük. Mit mondott Viktor, mikorra várhatók?

– Rövidesen. Megyek is, összedobok valami kis uzsonnát, nehogy szégyenben maradjak az elnök asszony előtt.

Liuna elfintorítja az orrát.

– „Elnök asszony?”…A Párizsi Theatre Lutetia „művésznője”…

Megszólal a Renard-villa kapuharangja. Kocsis János intézkedik:

– Liuna, Berci és én… mi hárman eltűnünk. Egyelőre holtan fekszünk a Cord de Poniente valamelyik szakadékában. De azt hiszem, még ma „feltámadunk”… Pierre, engedd be a vendégeket!

Tokjába csúszik az ajtó.

Szíriusz bácsi és Corinta „néni” áll a bejárat előtt.

– Szervusz, Pierre fiam!

– Jóholdat, kedves Pierre!

– Jóholdat, Corinta néni, Szíriusz bácsi!

Corinta „bedobja” a 127-es számú helyzetgyakorlat-sablont, amit még a színiakadémián tanult:

– Attól félek, alkalmatlanok vagyunk. Ugye, mondtam neked, Viktor, hogy nem lehet valakikre szinte bejelentés nélkül rátörni…

Pierre rálicitál Corinta sablonjára:

– Szó sincs „szinte bejelentés nélküli rátörésről”! Corinta néni és Szíriusz bácsi bejelentkezés nélkül is mindenkor a legszívesebben látott, kedves vendég. Tessék beljebb fáradni. Azonnal szólok édesanyámnak. Csak mi ketten vagyunk itthon… és a kis Pinton.

Corinta 127-es alakításából kimaradt még egy mondat. Azt most ügyesen elhelyezi:

– Igazán csak egy percre…

Szíriusz karon fogja ál-Corintát.

– Gyere, drágám, nyugodtan… A legjobb barátok vesznek itt körül.

– Igen… valóban… talán a legjobb barátok… A ház úrnője közelít.

– Viktor és Corinta!… Végre, csakhogy látlak titeket!

Kimegyünk a tetőteraszra…

Corinta most a 130. sablont használja: – Drága Helgám, úgy restellem, alighogy belépek, máris kérek valamit…

– Parancsolj, szívem.

– Szeretném egy kicsit rendbe hozni magam. Kezet mosni, és a hajamat megigazítani…

– Ne csacsiskodj, szívecském! Boldogan rendelkezésedre áll az egész házam! Talán menjünk az öltözőszobába… A hallból nyílik az öltöző, innen egy kis előtér, ahonnan egy hátsó kijárat vezet a kertbe, és lépcső visz fel a toronyszobába.

(José mondta Corintának: „A hallból nyílik az öltöző, innen egy kis előtér, ahonnan egy hátsó kijárat vezet a kertbe. Ezt az ajtót kell kinyitnod, hogy bejussak a házba! Az előtérből lépcső visz fel a toronyszobába … ott van a pingvin!”) Helga udvariaskodik:

– Magadra hagylak, drágám, itt megtalálsz mindent, amire szükséged van. A hallban megvárlak.

– Köszönöm, szívem…

Egyedül marad. Gyorsan, idegesen igazítja a haját. Ez olyan alibi mozdulat. Azután az előtér ajtajához lép… sehol senki… Az előtérből kijárat vezet a kertbe… Megvan az ajtó!… A zárban rávicsorog a kulcs… ezt kell csak megforgatnia!… Élete első bűnös mozdulata! A pici Corinta élete függ tőle!… Megforgatja!… Aztán gyorsan vissza a hallba! Itt várja őt Helga.

– A kapitány már a teraszon van. Ott nagyon kellemes ilyenkor…

Automatikusan induló mozgólépcső vezet a tetőre.

– Ülj ide, Corinta drágám, ez jó kényelmes… Viktor, mit tölthetek?

– Ujjnyi bort kérek sok ásványvízzel.

– Pierre, fiacskám, hozd csak ide azt a finom badakszonit! Tölts Szíriusz bácsinak!

Szíriusz jóízűen nevetgél.

– Badakszoni?… Ha ezt Kocsis János vagy a Berci gyerek hallaná, ugyancsak mulatnának!… Magyar bor ez, drága Helgám, úgy kell kiejteni a nevét: ba-da-cso-nyi!

Helga asszony próbálgatja:

– Badas-soni… nehéz kimondani, de roppant jóízű ital, az biztos! Hát neked, Corinta drágám… egy kis vérnarancsot?

– Köszönöm, nagyon jó lesz… Valóban olyan, mint a vér.

Pierre hanyagul megjegyzi:

– Mint az embervér.

Corintának elborul az arca. Megrendülve ismétli a szót: – Embervér?…

– Ejnye! Miért ijesztgeted a mi drága Corintánkat?! – feddi Helga a fiát. – Ne hallgass rá, drágám, szeleburdi gyerek. Szereti a parabolákat…

Újra szól a kapuharang.

– Úgy látszik, vendég érkezik. Menj, kisfiam, nyiss ajtót!

– Akkor mi… akkor mi alkalmatlanok vagyunk… – próbálkozik Corinta a 131-es sablonnal.

– Dehogy! Dehogy!… Bejelentés nélkül csak valaki nagyon jó barát lehet. Talán János…

Valóban Kocsis János érkezik. Széles jókedvvel köszön: – Jóholdat mindenkinek! Hódolatom, Helga asszony! Szervusz, Viktor! Rég láttalak…

Pinton jó hangosan köszön:

– Kézit csókolom, János bácsi! – mintha azt mondaná: „Én is itt vagyok! Tessék engem is üdvözölni!”

– Szervusz, prücsök! – Most „észreveszi” Corintát. – Bocsánat, még nem volt szerencsém…

Corinta nehezen mozdul, a kezét nyújtja.

– Corinta Moreno vagyok Mallorca szigetéről.

Kocsis professzor nagyon mélyen meghajol.

– Tartom szerencsémnek, hogy a dédmama után a dédunokával is megismerkedhettem… Kocsis János vagyok.

(Vannak órák, napok, hetek, olykor évek, akár egy egész élet, hogy az emberrel nem történik semmi. Egyforma üres lomhasággal cammognak: az Idő és Ő. Szürkék, jelentéktelenek, csendesek. Azután elérkezik egy pillanat, amelyben robbanásig feszülnek események, akarások, fájdalmak, rémület és fuldoklás… Jól hallotta?! A dédmama után a dédunokával… De hiszen ez az ember az a Kocsis János, aki meghalt… De nem halt meg!… Él!… Előtte áll!… De meghalt… és Liuna is meghalt… és Berci is meghalt! De ha ő él, akkor talán élnek… talán élnek…)

Viaszfehér az arca, verejtékes a homloka, reszket az egész teste, amikor dadogva formálja a kérdést: – Talán élnek… akkor talán… akkor talán élnek?… Csoda történik!

Kocsis János érti a kérdést! És válaszol:

– Természetesen ők is élnek. Berci és Liuna… a spanyol pilóta is… mindenki él.

– Akkor nem volt igaz… hazugság volt a merénylet?

– Sajnos igaz volt, de idejében észrevettük… elhárítottuk.

Corinta imbolyogva feláll, kívül-belül kóvályog minden, meg kell kapaszkodni valamiben… a nagy ember karjában… a nyelve nem engedelmeskedik… de mégis ki kell mondani!… Ki kell mondani!…

– ÖRÜLÖK!… ÖRÜLÖK!… ÖRÜLÖK!…

Elkezd nevetni, sírni… nevetni, sírni… nevetni, sírni… és elájul.

Kocsis János óvatosan lefekteti egy kerevetre. Viktor Szíriusz kitapintja a pulzusát, meghallgatja a szívét, hideg vízzel megmossa a homlokát.

– Nincs semmi baj, rövidesen magához tér. – Megsimogatja Corinta arcát. – Szegény kislány! Túl meredek útra tértünk. Szükség volt erre?

Kocsis miniszter megjegyzi:

– Az ő érdekükben történik minden. Hogy ne kövessenek el nagyobb bűnt.

– Titokzatosak vagytok – mondja Szíriusz, s azután hozzáfűzi: – Nagyon szeretném, ha ennek a kis Corintának nem esnék semmi bántódása.

Kocsis János válasza nem megnyugtató: – Rajtuk múlik… rajta és a férjén.

– Magához tér!… Vigyázat!

Szíriusz kapitány egy pohár vizet nyújt neki.

– Igyál… egy-két kortyot.

Corinta iszik, aztán megpróbál értelmes mondatokat összerakni.

– Sajnálom… bocsánatot kérek… gyenge voltam… a nagy öröm, hogy élnek… most el akarok mondani mindent… én nem vagyok… én nem az vagyok…

Viktor Szíriusz elhallgattatja:

– Csitt! Ne szólj egy szót se… ne fáraszd magad… pihenj! Mi mindent tudunk.

– Igen… de José… José…

– Mi van Joséval?

– Nem szabad megtennie!… Joséval azonnal beszélnem kell! Felhívhatom?

Pinton udvariasan hozza a videfont.

– Tessék…

Corinta izgatottan hívja a Hotel Galileit.

– Theo… Theophile-t kérem!

– Sajnos nem tudom adni – ez direktor Jónás hangja –, ma szabadnapos, körülbelül negyedórája eltávozott. Tetszik valamit üzenni neki?

Corinta csalódottan sóhajt.

– Semmit… elkéstem…

Ebben a másodpercben, mintha végszóra jelentkeznék, éles berregő csörömpölés repeszti a csendet. Pinton fölrikkant:

– A vészcsengő! Hurrá! A második egér is besétált a ketrecbe!… Gyerünk a toronyszobába!

Vad csatakiáltással elrohan. Le a lépcsőn, a hallba, itt csatlakozik hozzá Pierre, majd a rejtekhelyről előbújt Berci és Liuna is. Vágtatnak, mint megvadult csikók, keresztül az öltözőn, az előtéren, fel a lépcsőn a toronyba… Szíriusz kapitány és Kocsis János némileg lemaradva utánuk… a menetet két nő: Corinta és Helga asszony zárja.

A látvány félelmetes. A bolyhos, fehér szőnyegen egy férfi fekszik hanyatt. Bal karjával magához szorítja a pingvint. Csibész szétterpesztett lábakkal a férfi hasán áll büszkén, diadalmasan, mint hadvezér, aki csatát nyert. És minden mozdulatlan, merev…

Corinta éles sikoltására életre kel a kép.

– Jaj!… José!

Csibész morogni és vicsorogni kezd.

Kocsis János közelebb lép, és rászól a fekvő férfira: – Ne mozduljon!

A férfi nyugodtan válaszol:

– Amint tetszik látni, nem mozdulok.

A fekete kutya ráfekszik áldozata hasára, és beszélni kezd: – Vauuuu!… Ha meg-moz-dulsz, meg-öl-lek!

Az „áldozat” válaszol:

– Mondtam már, hogy nem mozdulok. Tehát nem ölsz meg.

– Te-hát nem öl-lek meg…

Corinta rémüldözik:

– Ez az ördögi lény beszél?!… És te beszélgetsz vele?!

José előbb a kutyához szól:

– Kutya! Ha nem mozdulok, beszélhetek?

Csibész beleegyezik:

– Ha nem moz-dulsz, be-szél-hetsz.

– Köszönöm, kutya. Corinta drágám, nyugodj meg, semmi bajom nem történt, és nem is fog történni, mert ez a kedves kis ebecske úgy van beprogramozva, hogy csak megijesszen és leteperjen. Hálás lennék, ha valaki leparancsolná a hasamról.

Pinton azonnal teljesíti a kérést: – Csibész! Ide hozzám!

A kutya farkát csóválva és vidáman csaholva azonnal engedelmeskedik. Corinta elámul.

– A legkisebb gyerek!… Csodálatos szerkezet! Lángész lehet a készítője!

– Az apukám! – mondja büszkén Berci.

Kocsis János rászól a földön fekvőre: – Álljon fel, fiatalember!… Ki maga?

– José Arconada, a Párizsi Műszaki Egyetem fizikai tanszékének adjunktusa.

És föltápászkodik. Most szemben állnak egymással, a karcsú, középtermetű, ifjú adjunktus és a tekintélyes megjelenésű, hatalmas professzor. Kocsis János nézi csinos „kollégáját”.

– Maga tolvajnak rossz, de fizikusnak jó. Hamar felismerte, hogy Csibész nem élőlény, hanem robotgép.

– Foglalkoztam robotokkal. Volt egy nagyszerű professzorom… de… de hiszen… – José Arconada szeme kerekre tágul, arcán elömlik a felismerés öröme – de hiszen… professzor úr!… Kocsis professzor úr!… De hiszen én az ön tanítványa voltam!… Mindig az első sorban ültem, és a professzor úr úgy szólított fel:„Mi chiquitito Arconada, mondja el a véleményét!”

– És maga mindig el is mondta, okosan, értelmesen… Hogy a csudába adta fejét betörésre?

Szíriusz kapitány határozott mozdulattal leinti a válaszolni készülő Arconadát.

– Ezt majd holnap mondja el nekünk, délután Nox-47-kor, a Martim Gomes kormányzó úr hivatalában tartandó kihallgatáson. Most az általa rám ruházott hatalmamnál fogva letartóztatom José Arconada egyetemi adjunktust és Corinta Dreux színésznőt, előbbi feleségét, mindketten párizsi lakosok, akik alaposan gyanúsíthatok okirathamisítással és lopás kísérletével. Megbízom Pierre Renard és Kocsis Bertalan tanulókat, kísérjék őket haza, a Hotel Galileibe. Letartóztatottak a szállót nem hagyhatják el, senkivel nem érintkezhetnek, a dédmamával sem! UIS-sugárzójukat Hold Állam nevében elkoboztam és elszállíttattam. Holnap a kormányzó mint államunk legfelső bírója ítélkezik fölöttük. Most elmehetnek! …

Másnap délután a kormányzónál. Érkeznek a „bírák” és a „bűnösök”.

– Jóholdat kívánok, kormányzó úr!

– Jóholdat, kormányzó bácsi!

– Szervusz, Martim!

– Jóholdat, János!

– Kézit csókolom, Szíriusz bácsi!

– Jóholdat, professzor úr!

A kormányzó udvariasan tessékeli őket: – No, üljetek le. Foglaljon helyet mindenki. A két „bűnös” ide középre!

Josét meglepi a szíves fogadtatás.

– Szíriusz kapitány azt mondta tegnap, hogy le vagyunk tartóztatva.

– Le is vannak – mosolyog a kormányzó –, de aludtunk rá egyet. Corinta, igazán kedves, hogy otthon hagyta a ráncait, és szépséges fiatal nő képében jelent meg. Kérem, árulja el, tulajdonképpen hány éves?

Pinton tolakodik közbe:

– Én tudom! Huszonkettő!

– Jól tudja a gyerek?

Corinta bólint.

– És maga, fiam? – fordul José felé.

– Jelentem, kormányzó úr: huszonöt.

– Mióta házasok?

– Jelentem, két éve. Tíz hónapos kislányunk van, a neve Corinta.

– Corinta minden mennyiségben!

(Ezt Szíriusz bácsi mondta. Nevetett is hozzá, de kicsit keserűen.)

A kormányzó megkérdezi:

– Hány Corinta volt a családban?

Corinta kezdi a felsorolást.

– Első Corinta a dédike: Corinta Moreno. Második férjétől, Saint-Pool márkitól egyetlen lányt szült. Ő volt a Második Corinta, Johannes Cramer felesége, az én nagymamám. A nagy robbanáskor halt meg. Az ő leánya Harmadik Corinta: Corinta Cramer, az édesanyám. Férje, az édesapám, Emilé Dreux volt, színházi karmester. Édesanyám is a nagy robbanás áldozata lett. Negyedik Corinta én vagyok, és ötödik a pici lányunk: Corinta Arconada…

(Pinton erősen odafigyelt a felsorolásra, mégis az öt Corinta családfája alaposan összekeveredett a fejében. Később addig-addig kérdezősködött, amíg mindent pontosan megértett. Akkor nekiállt, és lejegyezte a Corinták származási táblázatát. Szerző úgy gondolja, hogy Pinton „műve” a tisztelt olvasót is érdekelni fogja, ezért az alábbiakban közli az összeállítást:

AZ ÖT CORINTA CSALÁDFÁJA

I. Corinta Moreno (született 2334-ben) Első férje Juan del Yeso (meghalt 2411-ben) Második férje Saint-Pool márki. Gyermekük: ↓

II. Corinta Saint-Pool (született 2412-ben, Párizs) (Meghalt a nagy robbanáskor, 2469-ben) Férje Johannes Cramer. Gyermekük: ↓

III. Corinta Cramer (született 2437-ben, Párizs) (Meghalt a nagy robbanáskor, 2469-ben) Férje Emilé Dreux karmester. Gyermekük: ↓

IV. Corinta Dreux (született 2458-ban, Párizs) Színésznő. Férje José Arconada fizikus, Gyermekük: ↓

V. Corinta Arconada (született 2479-ben, Párizs)

De térjünk vissza a „Kihallgatásra”.)

Most az ifjúság is bekapcsolódik. Liuna kezdi: – Mondd, kedves Corinta… Ugye, nem haragszol, hogy tegezlek? Hiszen alig pár év köztünk a különbség…

– Tegezz csak.

– Mondd, kedves Corinta, tulajdonképpen hogyan kerültetek a Holdra? És miért?

– Az úgy volt, hogy az idei nyarat Mallorcán töltöttük, a Palma Nova-i fehér márványpalotában. Dédike meghívott mindhármunkat… a picit is. Nagyon jól éreztük magunkat. A dédike elragadóan kedves volt. Nyár végén, amikor már készülődtünk haza, megkérdezte, volna-e kedvünk két-három hétre a Holdra utazni… Nagyon is volt! Úgyse voltunk nászúton! Amikor összeházasodtunk, José éppen fontos kutatói munkát végzett, később jött Ötödik Corinta, így elmaradt a nászút. Mivel a Holdra öt évesnél fiatalabb gyerek nem látogathat, dédike felajánlotta, hogy Ötödik Corinta nála maradhat. Majd ő vigyáz rá…

José veszi át a szót:

– Szóval a dédi azt ígérte, hogy elintézi: néhány hetet a Holdon tölthetünk, ha teszünk neki egy kis szívességet. Elmondhatom, Szíriusz kapitány?

– Persze, mondd csak bátran, őszintén. Mi volt az a kis szívesség, amit kért?

Corinta közbeszól:

– Inkább én!… Dédike bevallotta, hogy szerencsétlen életének csak az az esztendeje volt boldog, amíg Szíriusz bácsival szerették egymást.

Viktor Szíriusz megreszeli kicsit a torkát.

– Ne mondjam? – kérdezi Corinta.

– De… mondd csak.

– Napokig mesélt a kapcsolatukról, mindenről, valósággal megtanította nekem… még ki is kérdezte. Aztán amikor már jól tudtam mindent, arra kért, hogy az ő maszkjában, az ő személyében utazzam a Holdra… A többit tetszik tudni.

– De miért utazzál? Mit kért? Mi volt az a kis szívesség? – faggatja a kapitány.

– A márványpingvin. Azt mondta, hogy Szíriusz bácsitól kapta leánykorában… Szeretné, ha ismét az övé lenne…

– Dédanyád hazudott. Nem tőlem kapta, hanem ő vette az első férjének, Juan del Yesónak. Juan adta nekem.

José csöndesen megjegyzi:

– A dédike máskor is hazudott.

– José sosem bízott a dédikében.

– Nem tetszett nekem ez az egész „játék” vagy „tréfa”, ahogy ő nevezte. Corinta tehetséges, jó színésznő, egyszer még nagy művész lesz belőle. Izgatta a feladat, hogy a saját dédanyját kell megszemélyesítenie!… Beleegyezett. Nem helyeseltem, de vele jöttem a Holdra, hogy vigyázzak rá… De nem hittem egy pillanatig sem, hogy egy leánykori ajándék szobrocska visszaszerzéséért ilyen bonyolult és csalafinta módszert kell alkalmazni! Gyanús volt nekem!… És a dédike egyre türelmetlenebb lett, egyre erőszakosabb. Megbeszéltük a feleségemmel, hogy nem csináljuk tovább. Hazamegyünk, és bejelentjük, hogy a márványpingvin nincs meg, elveszett… Ekkor kezdett minket Ötödik Corintával zsarolni… és ekkor tudtuk meg, hogy a pingvin megkerült!

Szíriusz kapitány bevallja:

– Nem került meg. Csalétek volt. A fényképről másoltatták a gyerekek, hogy csapdába csaljanak titeket. Az igazi pingvin sajnos nincs meg.

Corinta ijedtében dadogni kezd:

– Ma-mamma mia!… Mi… mi lesz a gyermekemmel?!

José arca elborul.

– Sikerült a csapda. Jogtalanul behatoltam egy lakásba, és el akartam lopni egy szobrot. Büntetést érdemlek.

– Én is – vállalja a ráeső részt Corinta. – Cinkostársa voltam. Beengedtem…

A kormányzó tiltakozva emeli a kezét.

– Hohó! Minden attól függ, hogyan fogalmaznak a bírák! Mert ha azt mondom, hogy Corinta vendége volt egy háznak, és kinyitotta az ajtót, hogy a férje is bejöhessen, akkor ez nem bűncselekmény. Az sem bűn, José fiam, hogy segítettél elvinni azt a nehéz szobrocskát, amelyet Szinusz kapitány már napokkal előbb a feleségednek ajándékozott, tehát az ő jogos tulajdona volt. Mit szólsz mindehhez?

José Arconada nagyot lélegzik.

– Kormányzó úr… köszönöm… Nem tudom, mivel érdemeltük meg…

A kormányzó méltóságteljesen feláll. Most olyan, mint egy igét hirdető próféta.

– Nem tudtok ti semmit!… Abban a régi pingvinben egy iszonyatos találmány legfontosabb záróképlete volt elrejtve. Juan del Yeso találmánya, de Corinta Moreno is tudott róla, mert dolgozott a kísérletek idején Juan laboratóriumában. Ám del Yeso inkább meghalt, semhogy Corinta kezébe kerüljön a legutolsó, legfontosabb számsor. Bizony, kislányom! Ha dédanyád ismeri ezt a képletet, tíz évvel ezelőtt nem robbant volna fel, nem hal meg a nagyanyád és az édesanyád… s Corintának megmarad mindkét lába… de millió és millió embert pusztított volna el! És ha most megkaparintaná, városok ezreit süllyesztené hullámsírba, hogy a „Földkéreg Ura” lehessen!…

Corinta rémülten mered maga elé.

– Hát erre ment a játék!

José megrendül.

– Éreztem, hogy nem a szoborról van szó… De ha most eléje állunk, és megtudja, hogy nem hoztuk el a képletet… dühében képes rá: megöli Ötödik Corintát…

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben egy gravitaxi keresztülhúz minden számítást

Elhangzott a pokoli mondat: dühében megöli Ötödik Corintát!…

Negyedik Corinta elsápad, megszédül… Liuna észreveszi, odalép hozzá, átöleli, simogatja.

– Ne aggódj! Nem engedjük! Bercinek van egy nagyszerű terve!… Mondd el, Berci!

– Egyszer már elmondtam. Ha valóban nagyszerűnek tartjátok és elfogadjátok, akkor talán mondja el inkább Szíriusz bácsi.

Szíriusz kapitány vállalja.

– Berci tervét jónak találom. Megfogalmazta az egyetlent, amit tehetünk. Persze a részletek még kiegészítésre szorulnak. Gondolkoztam rajta… elmondom. Roberto Namora visszaállítja a Hotel Galilei 10-es szobájába (ahol José lakik) az USI-sugárzót. Ugyanakkor a szomszédos helyiségben, a 9-esben felszereli az ő USI-sugárzóját, és a két gépet bizonyos fokig összekapcsolja. Bizonyos fokig: azaz mi a 9-esben mindent látunk és hallunk… de nem szólhatunk közbe. És minket a mallorcaiak természetesen nem látnak, nem hallanak. Ezzel ma estére elkészül. Úgy tudom, Nox-36-tól lehet hívni Mallorcát. Corinta, te kimaszkírozod magad súlyos betegnek. Beesett, fekete karikás szemek, lázban égő arc, borogatás a homlokodon… José felhívja a dédit. Örömmel újságolja, hogy megvan a pingvin! Felmutatja neki! Panaszkodik, hogy Corinta súlyos beteg azonnal haza kell szállítani Párizsba. A kórházban már várják. A mentőgraviplán egy óra múlva indul. A pingvint viszik magukkal!… De ilyen körülmények között most egyikük sem utazhat Mallorcára… Itt belép a beszélgetésbe Corinta. Kéri dédikét, hogy azonnal küldje Párizsba Johannes nagypapát, hozza magával a dédunokáját, Ötödik Corintát… Johannesnak majd átadjátok a pingvint… Ha jól eljátsszatok a „jelenetet”, az öreg Corinta elhiszi.

Most Kocsis János kezdi magyarázni a dolgot: – Azt hiszem, ez a csel alkalmas arra, hogy a kicsi Corintát kiszabadítsuk…

– Nem! Nem! – jajdul fel Negyedik Corinta. – Ezt a szerepet José nem tudja eljátszani! Neki nem szabad megszólalnia! A dédi nem szereti Josét, nem bízik benne. Bármit mondana, gyanússá válnék. Elég lesz, ha engem támogat, és tartja a pingvint. Majd én játszom a szerepet kezdettől fogva.

– Helyes, így még jobb lesz – egyezik bele a cserébe Szíriusz kapitány. – Mi a szomszéd szobában a másik USI-sugárzón mindent látunk és hallunk.

Most Martim Gomes emelkedik szólásra.

– Tehát megegyeztünk. Nox-36-kor mindenki legyen a Hotel Galileiben. Corinta és José a sikeres mallorcai beszélgetés után az én graviplánomon azonnal indul Párizsba. Három óra alatt odaérnek…

Pierre bejelenti:

– A Négyek Tanácsa és Csibész szívesen vállalnák a fogolycsere biztosítását. Elkísérnénk őket.

– Engedélyezem – mondja a kormányzó.

Nox-36 a pontos idő. A 10-es szobából José az USI-sugárzón hívja Palma Novát, az Asztrofizikai Intézetet. Roberto Namora bekapcsolja a 9-es lakosztály készülékét. Palma Nova jelentkezik: kivilágosodik a képernyő… fehér márványterasz… sötétzöld babérfák… gyönyörűen süt a nap… a libegő most indul a város felé (biztosan a szakácsnő megy bevásárolni)… a korlát vasrácsa lassan csukódik… de nem zárul be teljesen… jó kétméteres rés marad… (Berci suttogva mondja: – Na, ez, úgy látszik, bedöglött!

– Beszélhetsz hangosan – nyugtatja meg Roberto –, senki nem hallja. A mi USI-sugárzónkat úgy állítottam be, hogy minket nem vesz egyik adó sem, se a képünket, se a hangunkat. Mi mindkét állomást halljuk, de csak a mallorcai képet látjuk. Ezt viszont tudom tágítani és szűkíteni optikai látószögének változtatásával, íme: tágítom. Most az egész terasz benne van a képben.

Szűkítem, íme, az öreg hölgy, tolókocsiban és premier plánban…)

Corinta Moreno rikácsol:

– Corinta!… José!… Miért nem kapcsoltok képre?!

Negyedik Corinta köhög egy iszonyatos sort. Utána alig tud beszélni:

– Azonnal… dédike… Most már látsz minket?

– Látlak. Mi van veled? Hogy nézel ki?

– Az orvos azt mondja, hogy fertőző tüdőgyulladás.

– Pont a Holdon, ahol „állítólag” nincsenek mikrobák!

– Lehet, hogy még a Földről hoztam…

– Van lázad?

– Negyven fok… de nem számít. Dédike! Jó hírem van! José! Hozd közelebb!… Nézd! A pingvin!

(A 9-es szobában látják: az öregasszony apró, gonosz szemébe élet költözik. Felcsillan.)

– A pingvin!… Végre! Megvan a pingvin!… Mutasd! Tartsd közelebb… Igen, ez az!

– Szíriusz kapitány nekem ajándékozta.

– Elég sokáig tartott, amíg megszerezted!… Na, mindegy. Fő, hogy megvan. Azonnal induljatok haza, hozzátok a szobrot!

– Jaj, dédike, nem lehet! – és köhög egy csúnya futamot hozzá. – Az orvos szigorúan megtiltotta!… Nagyon rosszul vagyok!… Várnak engem a párizsi klinikán. Mentőgraviplánt küldtek értem. Minden percben megérkezhet. A beszélgetésünk után azonnal indulnom kell!

– Hogyhogy azonnal indulnod kell?!… És a pingvinnel mi lesz?!… Otthagynátok?!

– Dehogy! Visszük magunkkal!

– Rendben van. Te befekszel a klinikára, José meg repül tovább a pingvinnel hozzám!

– Nem lehet, dédike drága… – újabb köhögési rohamot kap – José is megfigyelés alatt áll. Neki is a klinikán kell maradnia, másképp nem jöhet velem… Hanem azt gondoltam, hogy megkérhetnéd Johannes nagypapát, utazzék Párizsba a pici Corintával. A klinikán találkozunk. Ő hozza a kislányomat, mi átadjuk neki a pingvint…

Az öregasszony szemét gyűlölet sötétíti.

– Szóval így képzeled!… Hoci, nesze alapon!… A gyereket a pingvinért!

Negyedik Corintának megcsuklik a hangja: – Dédike… ne haragudj… te akartad… te mondtad így!

Corinta Moreno kopogva kacag, mintha repedt fazekat vernének.

– No jó! Ne reszkess! Megkapod a gyerekedet! Nincs semmi baja. Johannes majd elviszi… De a pingvint valami nagyon biztosan zárható bőröndbe tegyétek, és puhán párnázzátok ki! Johannesnak szigorúan megparancsolom, hogy ne nyúljon hozzá!

– Igenis, dédike… Köszönjük. Mi három óra múlva Párizsban leszünk…

(A 9-esben felrikkant Berci:

– Hurrá! Ez sikerült!

Felsóhajt Liuna: – Jaj… nagyon féltem…)

Negyedik Corinta már búcsúzna.

– Kézit csókolom, dédike…

– Megállj! – kárai az öregasszony –, ne kapcsold ki! Palma Nova felől valami jön… egy különös gravitaxi…

(Azám, egy gravitaxi! Látják már a 9-esben is. Kis piros repülő masina, az oldalán nagy betűkkel a száma: TM-101…

Liuna valósággal feljajdul:

– János bácsi!… János bácsi!… Ez a mi taxink!… Ez a mi mallorcai taxink! )

– Mit keres ez itt? – bosszankodik Corinta Moreno. A gravitaxi leszáll a teraszra.

(Roberto szűkíti a képet. Jól lehet látni, hogy a pilótafülkéből kimászik egy szakállas, bajuszos kis fekete ember.

– Monasterio! … – sóhajt Liuna.

– A Nagymedve összes bocsaira! Ez valóban Monasterio! – rémüldözik Berci. – Hogy kerül ide, és vajon mit akar?) Monasterio félszegen Corinta Moreno felé sündörög.

– Ne haragudj, Mamma Corinta, hogy hívatlanul beállítottam hozzád…

Corinta rárivall:

– Ki vagy, és mit akarsz?

– Monasterio a nevem… ennek a gravitaxinak a vezetője vagyok… és kártérítést kérek tőled, Mamma…

Corinta dühöng.

– Elment az eszed?!… Miféle kártérítést kérsz te tőlem?!

Monasterio nagy nyugalommal sorolja.

– Egy feleségem, három lányom és egy fiam van. Azonkívül tíz kecském és harminckét narancsfám. Azaz csak volt. Merthogy nyolc napig nem tudtam hazajönni. Ezalatt az egyik lányom megszökött egy francia fickóval… nem nagy baj, maradt még kettő. De a tíz kecskémet nem gondozta senki, kilenc megdöglött! Ez már nagy baj!… A harminckét narancsfámat sem gondozták, elpusztult belőlük húsz! Szomjan vesztek! Ez még nagyobb baj!… Kilenc kecskémért és húsz narancsfámért kártérítést kérek tőled, Mamma.

– De miért tőlem kéred, te agyalágyult! Nekem semmi közöm a te kecskéidhez meg narancsfáidhoz!

– Mamma Corinta, bizony van közöd. A te megbízásodból fogadott fel az a kövér német ember, a Johannes úr, hogy fuvarozzam el a vendégeidet, azt a miniszter urat a két gyerekkel.

Corinta Moreno összeaszott csontvázteste most valósággal kiemelkedik a tolókocsijából. Félelmetesen üvölt: – Johanneeeeeeees!!!

Cramer úr hallóközelben lehetett, mert azonnal megjelenik.

– Parancsolj, Mamma!

– Johannes! Ki ez az ember?!… Jól nézd meg!… Ki ez az ember?!

Johannes láthatóan megijed. Zavarosan válaszol: – Igen… talán ismerős… no lám, egy gravitaxi-pilóta!

Monasterio bátran odacsámborog Johannes elé.

– Maga fogadott fel a miniszter úr és a két gyerek kirándulásához a hegyekbe.

– Lehet… le… hét… Nem emlékszem, de lehetséges…

Corinta szavai vágnak, mint a kés.

– Johannes! Ez az ember él! Ez az ember hogyan élhet?!

– Ne… nem tudom…

– Majd én megmagyarázom, senora – buzgólkodik a pilóta. – Az úgy volt, hogy a miniszter úr észrevette a pokolgépet. Az időzítőt is megtalálta és leszerelte. Nomármost én azért nem haragszom, hogy fel akartak velük együtt engem is robbantani. Ugye, a halál mindig közöttünk jár: forradalom, vérbosszú, terroristák meg sok minden. Különben sem sikerült a „bumm”! De a miniszter úrékat el kellett fuvaroznom Párizsba, és ott elbújtattak. Hogy maguk azt higgyék: mind egy szálig elpusztultunk. Nem mondom, a miniszter úr jól megfizetett, de aztán alaposan megfeledkezett rólam: nyolc napig nem jelentkezett. Vágyakoztam a családom után, hát hazarepültem… Otthon mi fogadott Santa Maria! Elvesztettem egy lányt, kilenc kecskét és húsz narancsfát! Ezért nekem kártérítés jár!

Corinta rárivall:

– Kuss! Elhallgass!

Aztán eszeveszetten üvölt:

– Johannes! Mit csináltál?!… Ez az ember él! Kocsis János és a két kölyök él!… Johannes! Tudod, mit jelent ez? Hogy Szíriuszék a Holdon mindent tudnak!

Monasterio közben közelebb sündörgött.

– Mamma Corinta… te gazdag vagy… nem kérek mást, csak a kecskéimet meg a narancsfáimat…

Corinta hangja csattan, mint a korbács: – Johannes! Lődd le ezt az átkozott barmot! Parancsolom!

Johannes reszketni kezd.

– Igen… igenis… Mamma…

– Ne dadogj! Van lézerpisztolyod?

– Igenis… van – és kotorászik a zsebében, előhúzza –, de nincs feltöltve… tíz percig tart, amíg…

Monasterio harsányan röhög.

– No, azt nem várom meg. Felszállok, de itt maradok közel a fejük fölött. Ezzel a kis „játék puskával” nem tudnak kárt tenni bennem, a kabinom fala golyó- és lézerálló! Visszaveri a lézersugarat. Vigyázzanak, nehogy a maguk bőrét lyukassza ki!… Hahaha!… Aztán nekem is van ám valamim! Az a kis pokolgép, amit maguk csináltak! Könnyen a fejükre ejthetem!…

Beszéd közben a gravitaxijához fut, beugrik, és már emelkedik is a gép… Megáll pontosan tíz méterrel a terasz fölött. Johannes riadtan nézi. Corinta rákiabál:

– Ne törődj vele! Most nem érünk rá!

– De a pokolgép…

– Mindig tudtam, hogy buta vagy, de hogy ennyire!…

– Mamma…

– A pokolgép töltete ütésre nem robban.

– Biztos vagy benne, Mamma?

– Én csináltam!

Johannes láthatóan megnyugszik.

– Akkor most mi lesz, Mamma? Utazom a pici Corintával Párizsba, és kicserélem a pingvinnel?

Corinta szigorúan rászól:

– Johannes, te hallgatóztál!

– Nem hallgatóztam, csak közel voltam… és mindent hallottam.

Az USI-sugárzó sípolni kezd. Corinta felkapja a fejét, a készülékre bámul.

– Ezek még mindig itt vannak?

Negyedik Corinta a Holdról reszkető hangon jelentkezik: – Igen… itt vagyunk…

– Akkor láttatok és hallottatok mindent!

– Igen… igenis…

Corinta Moreno most keményen, súlyosan beszél: – Figyelj rám! Kérdezek valamit. Igazat válaszolj, mert a gyermeked életébe kerül, ha hazudsz!

– Nem hazudok, dédike.

– Kocsis János és az a két gyerek, akik Mallorcán jártak, ott vannak a Holdon?

– Itt… itt… nincsenek.

Az öregasszony hangja süvít:

– Hazudsz!!!

Váratlanul José szólal meg:

– Elég volt, Mamma! Nem tűröm tovább! Ne kínozd a feleségemet! Lázas beteg… Elismerem, és boldog vagyok, hogy itt van Kocsis János és a két gyerek! Élnek! Nem sikerült őket elpusztítanod, te… te gyilkos!

Corinta gúnyosan, szárazon nevet.

– Nocsak, nocsak, kicsi José! Neked is van véleményed? Te is a világon vagy?

– Hiába csúfolódsz, Mamma. Mindent tudunk rólad, és egyszer mindenért megfizetsz! Most piszkos kezeid között van a kislányom: zsarolhatsz! Kénytelen vagyok teljesíteni a parancsodat. Rendben van. Elvisszük Párizsba a pingvint, te visszaadod kicsi Corintát… és végeztünk!

– Végeztünk?… Nem végeztünk. Gondolkozzunk csak. Ott van Kocsis János Berci fiával és Liuna Steff-fel… Szíriusz kapitány tehát mindent tud… Tudja, hogy kinek adja vissza, és mit ad vissza. És mégis visszaadja a pingvint!… Különös, különös… különös… – Mézédesen szólal meg: – José fiam, mutasd csak még egyszer azt a szobrot.

José felemeli.

– Tessék! Itt van! Nézd!

– Tartsd csak közelebb… még közelebb… a fejét, légy szíves…

– Tessék a feje! Bámuld!

– Bámulom… szép szobor… a feje is szép… – Hirtelen keményen üt a hangja: – Csavard le a fejét!

– Micsoda?! Mit tegyek?

– Csavard le a fejét!

– Kérlek… lecsavarhatom… tessék… tess…

Hirtelen megakad, meghökken.

– Nem lehet lecsavarni.

– Próbáld csak! Talán csak beszorult, beragadt! Csavard erősen… erősebben!

– Csavarom… – erőlködik José –, de nem megy. Nem lehet lecsavarni.

Corinta Moreno fölvijjog, mint egy dögmadár.

– Híííí! Átkozottak! Ez nem az igazi pingvin!… Túl akartatok járni az eszemen, de nem sikerült!… Ezt megbosszulom! Nincs kegyelem!… Johannes! Hozd ki a kölyköt!

Johannes zavarodottan néz az öregasszonyra.

– Kit hozzak ki, Mamma?

– Corinta Arconadát! Ítélkezni fogok!… Kotródj! Engedelmeskedj! Parancsolom!

Johannes lehorgasztja a fejét, bebotorkál a palotába. Majd pár másodperc múlva kilép: ölében szőke, göndör hajú pici gyerekkel, ötödik Corintával. A kislány mosolyogva alszik…

– Állj elém! – rendelkezik Corinta. – „Gyászbeszédet” tartok.

(A 9-es lakosztály figyelői iszonyodva, döbbenten nézik a szörnyű képet, hallgatják a rikácsoló tirádát. Több mint 400 ezer kilométer távolságból érkezik a kegyetlen, megfordíthatatlan valóság.

Nem szólhatnak közbe, a kisujjukat sem mozdíthatják!…

– Ez az asszony őrült! – kiáltja Kocsis János.

– Csak nézzük… csak nézzük… – zokog Liuna.

Pierre dermedten figyeli a nagy kövér Johannes Cramert, amint merev, lassú léptekkel Corinta elé áll.

– Szíriusz bácsi! Ez az ember úgy viselkedik, mintha nem volna magánál! Mint egy gép… mint a mesebeli gólem… teljesíti a parancsot…

Viktor Szíriusz hirtelen Robertóhoz fordul.

– Fel tudod erősíteni Mallorcán a hangot?

– Szinte korlátlanul, kapitány.

– Akkor gyerünk! Átmegyünk a tízesbe!…)

Corinta Moreno „gyászbeszéde” végnél tart:

– Corinta és José!… A ti bűnötök miatt hal most szörnyű halált ez az ártatlan gyermek! A szülők vétkéért az utódok bűnhődnek!… Kész a gyászbeszéd, Johannes, vidd a gyereket a vasrácshoz, és dobd a mélybe. Parancsolom!

És Johannes lassú, komor léptekkel elindul a nyitott vasrács felé. A még mindig alvó kislányt a homlokáig emeli. Negyedik Corinta fuldokolva zokog.

– Dédike!… Jaj! Dédike! Könyörgök, ne tedd!… Inkább engem ölj meg! Jaj! Jaj!…

Corinta Moreno eszelősen nevet…

José éles tenorja áthasít síráson, jajgatáson:

– Öregasszony! Megbosszulom gyermekem halálát! Ízekre szaggatlak, elevenen megnyúzlak!

Corinta Moreno csak nevet… nevet…

E pillanatban a Palma Nova-i fehér márványpalota teraszán, mintha az egekből szólna, felhangzik Szíriusz kapitány hegyet-völgyet betöltő szózata: – Johannes Cramer! Álljon meg! Parancsolom, álljon meg!

Johannes éppen lépne… de a mozdulatot nem fejezi be.

Lába megmered, megáll. Ötödik Corinta felébred. Kicsiny kezével babrálni kezdi dédapja arcát, haját… gőgicsél, nevet, és azt mondja:

– Dé-di a-pa… dé-di a-pa…

Ismét szól Szinusz kapitány hatalmas hangja:

– Johannes Cramer! Egyetlen élő dédunokáját tartja a karjaiban!… Vigyázzon rá! Parancsolom!

Johannes áll, nézi a gyermeket… mintha nem is tudná, mit akart csinálni, hogyan került a nyitott rácsú teraszkorlát és az ötvenméteres szakadék közelébe.

Corinta Moreno veszettül rikácsol: – Azonnal menj tovább! Dobd be a mélységbe! Parancsolom!

Dobd a mélységbe!

Johannes szembefordul az öregasszonnyal, áll szótlanul.

– Megbolondultál?!… Szót kell fogadnod nekem! Ez a parancs, tudod!… Indulj! Dobd be!… Parancsolom!

Johannes helyett Szíriusz szárnyaló hangja válaszol: – Nem dobja be! A dédunokája! Szereti!

Johannes utánamondja, mint egy gép: – Nem dobom be! A dédunokám! Szeretem!

– Majd bedobom én, veled együtt! – üvölti a „Mamma”.

Liuna megborzad a rémülettől.

– Most olyan… olyan, mint egy fúria!

(Pintont módfölött érdekli, milyen a fúria. Az izgalmak forgatagában nem akad senkire, aki elmagyarázná. Az események után jó két héttel Pinton és Liuna a szoláriumban hever. Süttetik magukat a műnappal. Váratlanul megszólal a kisfiú: – Kedves Li, te éppen olyan vagy, mint egy fúria. Liuna nevet.

– Éppen én?… Hohó! Rájöttem, miért mondod! Mert szeretnéd, ha elmagyaráznám, kik voltak a fúriák.

– Uhum – válaszolja Pinton.

Mást nem tud kinyögni, mert éppen egy óriási adag pisztáciafagylalttal bajlódik.

– Nos, a fúriák a római mitológiában a bosszúállás gonosz istennői voltak. Természetesen csak képzeletben léteztek…)

Corinta Moreno most olyan, mint egy fúria!

Vézna testéhez képest meglepő erővel hajtja tolókocsijának kerekeit. Székét egyenesen nekikormányozza a szakadékhoz közel álló Johannesnak! Az ütközés elkerülhetetlen! A nehéz mozgású férfi az utolsó pillanatban lehajol, és ötödik Corintát, mint egy füles banby-korongot, biztonságos helyre lódítja! A gyermek kapálózva, nevetve csúszik a sima márványpadlón…

Közben a sebesen gördülő tolókocsi és a hason fekvő Johannes nagy erővel ütközik. Most a férfi csúszik megállíthatatlanul a nyitott rácsú mélység felé! A kocsi utána!… Johannes fél kézzel elkapja a rácsajtót… és lóg a szörnyű szakadék fölött!…

Corinta Moreno tolókocsistul zuhan a mélybe!

(Pierre iszonyodva elfordítja a fejét.

– Vége!… Mind a kettőnek vége!

– Nem!… Nézd!… Nézzétek a gravitaxit! – kiáltja Berci.) A gravitaxi gyorsan, ügyesen leereszkedik, szorosan a rácsba görcsösen kapaszkodó Johannes Cramer mellé. Ajtaja nyílik, kidugja bozontos fejét Monasterio pilóta, keményen megmarkolja Johannes Cramert, és beemeli a pilótafülkébe. Aztán puhán ráülteti gépét a fehér márványteraszra. Kiszállnak mindketten, és a gyermekhez rohannak, ötödik Corinta nevetgél, és meztelen lábujjaival játszik…

Most megszólal az USI-hangszóróból Szíriusz kapitány: – Kérem Johannes Cramer igazgató urat, fáradjon a készülékhez!

Cramert meglepi a hívó szó.

– Johannes Cramer vagyok. Kihez van szerencsém?

– Viktor Szíriusz a nevem.

– Ó! Szíriusz kapitány! Hírből nagyon jól ismerem. De hogy kerül ide?

– Nem vagyok ott. A Holdról beszélek.

– A Holdról?… Elnézést, kissé megzavarodtam. Persze, hiszen a Holdon tartózkodik Corinta unokám a férjével… Netán tetszik őket ismerni?… Bocsánat, olyan furcsán érzem magam… mintha történt volna valami… valami rettenetes! Nem tudna segíteni, kapitány úr?

– De tudok… mert láttam a balesetet.

Johannes idegesen körülnéz.

– Baleset történt… itt?

– Igen. Alig pár perce. Mamma Corinta tolókocsija véletlenül megindult a lejtős teraszon. A nyitott libegőajtó felé tartott, egyre nagyobb sebességgel. Elsodorta önt és a dédunokáját. A gyerek biztonságos helyre csúszott, ön a mélységbe zuhant volna, de szerencséjére meg tudott kapaszkodni az ajtórácsban, ahonnan a gravitaxi pilótája beemelte a vezetőfülkébe…

– És… és Mamma Corinta?

– Corinta asszony a szakadékba zuhant… minden bizonnyal meghalt.

Johannes Cramer elkomorul.

– Igen… halványan kezdek emlékezni. Nem tudom, mi volt velem… ködösen kóválygott körülöttem minden… Szörnyű baleset!…

Most Kocsis János üdvözli Johannes Cramert.

– Emlékszik rám? Tudja, ki vagyok?

– Ó, hogyne! Kedves vendégünk volt a miniszter úr!

– Cramer úr, kérem, hívja fel videfonon Palma Nova rendészetének vezetőjét. Kérje, hogy azonnal jöjjön az intézetbe. A baleset részleteiről nem kell beszélnie. Szíriusz kapitány és én mindent láttunk, mindent tudunk. Majd mi tanúskodunk.

– Önök azonban a Holdon vannak…

– De már csak néhány percig. Most azonnal graviplánba ülünk, és három óra múlva a mallorcai űrkikötőben leszünk!

– Értem, örülök, hogy jönnek. Bevallom, egymagam nem tudnék mihez kezdeni.

– Megyünk, legyen nyugodt. De kérem, hívja ide a készülékhez Monasterio pilótát.

– Igenis… Monasterio úr, hívják!

– Jó napot, Monasterio!

– Ó! A miniszter úr! Csakhogy látom! Hogy van?

– Köszönöm, jól. Maga derekasan viselkedett. Megmentette Cramer igazgató úr életét.

– Kénytelen voltam vele.

– Hogyhogy kénytelen?

– Nem hagyhattam, kérem, hogy mindketten elpusztuljanak. Ki téríti meg akkor a károm?

– A kárát én fogom megtéríteni. Kap… mondjuk… száz kecskét és száz narancsfát. Mit szól hozzá?

– Száz kecske… és száz narancsfa… az rettenetesen sok! – Aggodalom szorítja becsületes szívét. – Miniszter úr, mit kell érte tennem?… Kit kell megölni?

Kocsis János nevetve válaszol:

– Senkit. Három óra múlva érkezünk a mallorcai űrkikötőbe. Legyen ott a gravitaxijával. Felszállít minket az intézetbe.

– E… ennyi az egész?… – kérdezi Monasterio, és kicsit csalódott.

TIZEDIK FEJEZET

amelyben Szíriusz kapitány pipára gyújt

Eltelt közben egy egész hét. A barátságtalan Nox-idő fényes Sollá változott. Szíriusz kapitány, Kocsis miniszter, José Arconada és Negyedik Corinta szerencsésen megjárta Mallorca szigetét. Épségben visszakapták Ötödik Corintát. Országos gyász közepette elhamvasztottak Corinta Moreno csekélyke földi maradványát. Johannes Cramer – megszabadulván lelke és teste kínzójától [A mallorcai vizsgálat megállapította, hogy Mamma Corinta rendszeresen mérgezte vejét akaratgyengítő cabrerafőzettel. Ennek hatására öntudatlanul teljesítette nagyravágyó, gonosz anyósának minden parancsát. A Világállam Legfelső Bírósága minden vád alól felmentette] – szerető nagypapa módjára fogadta unokáit. Hívta őket, hogy költözzenek haza Mallorcára. José mint kutatófizikus dolgozhatna az Asztrofizikai Intézetben, Negyedik Corintát – aki tökéletesen beszéli a spanyol nyelvet is – a Palma Nova-i Művész Színház boldogan szerződtetné…

Most mint Hold Állam kormányzójának vendégei a Hotel Galileiben laknak. (Direktor Jónás sűrűn panaszkodik: „Milyen kár, hogy ebből a kitűnő Theophile portásból vendég úr lett!”) Monasterio megkapta az ígért száz kecskét és száz narancsfát.

Azonnal abbahagyta a gravitaxizást. Szívvel-lélekkel baszk paraszttá változott…

Hogy így elrendeződtek a dolgok, Szíriusz kapitány meghívta uzsonnára a Corinta-ügy összes szereplőjét. Csupán ketten nem fogadták el a meghívást. Az egyik Peter, a Hotel Galilei első portása, ő sajnos nem ér rá, még mindig egyedül vezeti a recepciót. A másik: Monasterio. A hirtelen meggazdagodott „őstermelőt” nem lehet rávenni, hogy egy percre is elhagyja kedves gyermekeit, kecskéit és narancsfáit…

Nagy napja volt ez Leonidának. Tizenhatan ülték körül az ebédlőasztalt (beleszámítva Ötödik Corintát és Csibész műpulit is)… íme, az ültetési rend és a felszolgált ételek, italok.

Leonida szíves mosollyal kínál.

– Vegyenek, lelkem!… Magam főztem a csokoládét, a tejszínhabot magam vertem… Parancsoljon, lelkem kormányzóm! … A kuglófom olyan könnyű, mint a pihe!… Magam dagasztottam, magam sütöttem…

– Mit gondol, José, a picinek adhatok ebből?

– Talán le kellene hűteni.

Leonida csupa buzgalom, csupa igyekezet.

– Abban a kis kannában van langyos csokoládé… neki készítettem.

– Köszönöm, drága Leonida néni…

Leonida szemét elönti a könny.

– Azt mondtad: drága Leonida néni!… Corinta Moreno dédunokája azt mondja nekem: drága Leonida néni!…

Elcsöndesednek és elgondolkodnak ők tizenhatan.

Felemelkedik a kormányzó.

– Barátaim!…

(Még a légy zümmögését is hallani lehetne, ha lenne a Holdon légy.)

– Barátaim!… Megbékélt a világ… elült a vihar. Meghalt egy asszony… aki nem ismert határt! Aki a sok volt-isten után ÚJ-ISTEN akart lenni… Sokat csalódott, sokat szenvedett, sokan szerették, ő senkit sem szeretett!… CORINTA MORENO!… Mamma Corinta… szegény kis mamma Corinta…

Borzongó némaság.

Leonida néni csöndesen szipog.

– Szegény Corinta… szerethettük volna egymást…

Most Liuna kezd beszélni:

– Édesanyám szokta volt mondani: előre nézzünk, ne a hátunk mögé! Ugye, édesanyám?

Lenhajú Aino jóváhagyóan bólint. Liuna folytatja: – Ami azt jelenti: a jövőnkkel törődjünk, azt csináljuk jobban! Mindig jobban! A mi életünk legyen jobb, mint az övék volt! Ötödik Corinta élete legyen jobb, mint a miénk lesz!…

Elhallgat.

Egészséges kisfiúhang veszi át a szólamot: – Megszívlelem, amit Liuna mondott. Szeretném az életemet „jobbá” tenni!… Kérek még egy csésze csokoládét!

Nevetnek Pinton „filozófiáján”, és ezzel a gyászos hangulatot mintha elfújták volna.

– Adok, kedveském, adok… – Leonida néni sietve teljesíti a Négyek Tanácsa legfiatalabb tagjának kérését.

Berci néhány pillanatra kisompolyog a szobából, majd megjelenik: ölében a márványpingvinnel. Ünnepélyesen meghajol a szépséges színésznő előtt.

– Kedves Corinta! Ezt a szobrot, ezt a pingvint, ha akarod, vidd magaddal… emlékbe.

Liuna megjegyzi:

– Nem vagyok benne biztos, hogy éppen ezt akarná…

Corinta rémülten mered az „ajándékra”.

– Nem!… Nem akarom!… Látni se tudom!

A pingvin megjelenése a jelenlevők közül még egy személynek felkelti az érdeklődését. Leonida csodálkozva kérdezi:

– Hát ez hogy került magukhoz?

Pierre azonnal észreveszi a kérdő mondatban rejtőző állítást.

– Leonida néni tudja, hogy ez mi?

– Hogyne tudnám! A márványmadár. Viktor Szíriusz régi levélnehezéke az íróasztalról. Hogy került magukhoz?

Pierre magyarázni kezdi:

– Leonida néni, kérem, ez nem a régi levélnehezék, hanem annak egy új másolata. Mi csináltattuk. A régi szobor elveszett.

Leonida meghökken.

– Már hogy veszett volna el!

Most Szíriusz kapitányon a csodálkozás sora.

– Leonida! Maga tudja, hogy hol van a régi szobor?

– Persze hogy tudom.

Szíriusz haragosan néz az asszonyra.

– Ha tudta, miért nem mondta, amikor kérdeztem?

– Azért, mert nem kérdezte.

– Dehogyisnem! Körülbelül két hete, itt, ebben a szobában azt kérdeztem magától: „Leonida, nem tudja, hol van a pingvin?” Maga azt válaszolta, hogy nem. Miért tagadta le?

– Viktor Szíriusz! Én soha nem tagadok le semmit. Én mindig megmondom az igazat!… Maga kérdezett rosszul! Ha úgy kérdezett volna, hol van a márványmadár… megmondtam volna.

Nem tudtam, hogy az a „pingvilingi” szó madarat jelent!

Az asztal túlsó végén Gomes kormányzó jóízűen nevet.

– Viktor barátom! Ti az egész Holdat felforgattátok a „pingvilingiért”, miközben az a kedves Leonida védőszárnyai alatt lapult!… Nagyszerű!

Leonida tiltakozik:

– Mélyen tisztelt kormányzó úr! Nekem nincsenek semmiféle szárnyaim! Tehát nem is lapulhat azok alatt semmi!… A madárral az történt, hogy Viktor Szinusznak útjában állt, fogta, lerakta a szoba sarkába, a szekrény mögé. Ott hevert az vagy három évig. Akkor megbillent a pincében a káposztáshordóm. Fel kellett valamivel támasztani. Itt a házban nincs se kő, se tégla. Fogtam a márványmadarat, azzal támasztottam fel… alája dugtam. Ott van az most is.

Néma csend fogadja a kijelentést. Végül a kapitány erőt vesz magán. Nagyon udvariasan kérdezi: – Leonida, kérem, fel tudná hozni?

– Hát… ha nagyon muszáj…

– Muszáj, kedves Leonida. Nagyon fontos.

Az asszony beleegyezik.

– Jó, felhozom… majd keresek a hordó alá valami rönköt. Berci fiam, lejönnél velem segíteni?

Berci boldogan ugrik.

– Megyek, Leonida néni!…

Eltelt vagy húsz perc, mire visszajöttek. Leonida kicsit szuszog a lépcső járástól. Berci a régi, piszkos, „igazi” pingvint cipeli.

Leonida mentegetőzik:

– Nehezen találtunk helyette mást… Ne tedd le, fiam! Hozok egy ruhát, megtörlöm…

Siet a konyhába.

Liuna nézi a kopott márványmadarat.

– Végre… megkerült! Sokan elpusztultak miatta!

Leonida érkezik egy vizes ronggyal. Alaposan megtisztítja a szobrot, aztán az asztal közepére teszi.

– Tessék, Viktor Szíriusz! Használja egészséggel!

Kocsis János simogatja a fekete-fehér figurát.

– A márvány pingvin!… Kell lennie benne egy rejtekhelynek…

– Jól mondja, lelkem Jánosom! A fejét kell lecsavarni!

Szíriusz felkiált:

– Leonida! Maga tudott róla? Maga lecsavarta a fejét?

– Én?… Hiszen mutattam magának, együtt csavartuk le! Nem emlékszik?… Kinn a konyhában. Van annak már vagy tíz éve is… – Megragadja a madár fejét. – Így kell lecsavarni!…

Ott fekszik a madárfej Leonida kezében. Pinton ujjong: – Nagyszerű!… Lecsavarta!… És egy kis üreg van a pingvin nyakában! És van benne valami!

Leonida azonnal felismeri:

– Az ezüstgyűszűm!… Milyen sokat kerestem!

Szíriusz elkomolyodik.

– Leonida, kérem, jól figyeljen ide. Nem volt ebben az üregben más semmi?

– Dehogynem! Tűt, cérnát, selymet tartottam benne.

– Nem arra gondolok… Próbáljon visszaemlékezni: mielőtt nekem megmutatta, amikor először csavarta le a fejet, nem volt benne valamilyen papír?

– Volt bizony, hogyne lett volna!… De hát… Viktor Szíriusz, maga is látta! A kezében tartotta! Mutattam, megkérdeztem: kell ez nekünk? Maga elvette, ránézett… valami számok voltak rajta… csak úgy futólag ránézett (ki tudja, hol járt akkor az esze)… és azt mondta: nem kell.

Csend. Az erek szaporábban lüktetnek. Mindenki érzi, hogy fontos kérdés következik!

– Eldobta?

És most talán még fontosabb válasz: – Nem szoktam semmit eldobni. Arra gondoltam, hátha mégis szüksége lesz rá. Úgy, ahogy volt, szépen összehajtogatva feltettem a kredenc tetejére.

Robban Szíriusz kérdése:

– Szóval megvan?!

Most egyetlen szón múlik minden. Ez a szó…

– Nincs.

(Tizenhárom sóhajtás… Mert 16-3 = 13… Ugyanis Csibész, ha nincs beprogramozva, nem tud sóhajtani – ez egy. Ötödik Corinta nem tudta, hogy sóhajtani kell – ez kettő. Leonida nem sóhajtott, mert bőbeszédűen idézte a múltat – ez három.) – No… emlékezzék!… Pár nap múlva kijött a konyhába, éppen blincsikit sütöttem… azt mondta: „Leonida, kimerült az öngyújtóm, szeretnék rágyújtani a pipámra. Van egy szál gyufája?”… Nem volt. De égett a gáztűzhelyen a láng. Akkor maga meglátta a kredenc tetején az összehajtogatott papírlapot.

Levette, kisimította, fidibuszt csavart belőle, beletartotta a gázlángba… Na! Még most sem emlékszik rá?!… Beletartotta a gázlángba, és rágyújtott róla a pipájára.

A nevetés ragadós. A kormányzó kezdi: – Hahaha…

Kocsis János folytatja:

– Hahahaha…

Azután a Négyek Tanácsa:

– Hahahahaha…

Végül mindenki:

– Hahahahahaha…

És a tizenöt szólamú nevetőkórus kíséretével (mert nevetni ötödik Corinta és Csibész is tud, és most már Leonida néni is velük tart) Szíriusz kapitány (fulladozva és könnyezve, mint tizenhatodik) valahogy kinyögi:

– Emlékezem!… Tisztán, világosan emlékezem!… A fidibusszal rágyújtottam a pipámra!… Igen! Juan del Yeso képletével rágyújtottam a pipámra! … Jó mélyeket szívtam… A pipám remekül szeleit, és illatos füstöt eregetett, amikor a lángocskát még mindig a kezemben tartottam. Mert nem tudtam vele mit kezdeni. Ugyanis pedáns, rendes ember vagyok. Leonida tiszta konyhájának hófehér keramittal burkolt padlójára nem dobhattam le a lángoló, kormos tűzcsutkát. Akkor… igen, akkor Leonida rám szólt: „Vigyázzon, megégeti az ujját!” – és odanyújtott nekem egy hamutartót. A fidibuszt az edénykébe ejtettem… azután gondosan megvártam, amíg a papír teljesen elégett… amíg hamu és pernye lett belőle…

.oOo.

TARTALOM

JÓHOLDAT, SZÍRIUSZ KAPITÁNY!

ELSŐ FEJEZET amelyben színre lép néhány főszereplő, de korántsem valamennyi

MÁSODIK FEJEZET amelyben megalakul a Há-Ef-Cé, és Csibész képességeit csillogtatja

HARMADIK FEJEZET amelyben megismerjük Csibész újabb képességeit, és a „róka” végigfut a sínhálózaton

NEGYEDIK FEJEZET amelyben hőseink a holdporban lábnyomokat fedeznek fel

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben egy hét év előtti tragédiáról is szó esik

HATODIK FEJEZET amelyben lunamobil érkezik a Holdra, és Csibész ijesztően viselkedik

HETEDIK FEJEZET amelyben megismerjük a Nagy Menekülés igaz történetét

NYOLCADIK FEJEZET amelyben Tom Allen áldozatot mutat be új bálványainak

KILENCEDIK FEJEZET amelyben megismerkedünk a „fekete kiskutya” gyógymóddal

TIZEDIK FEJEZET amelyben figyelemmel kísérhetjük Szíriusz kapitány lélektani tervét

EPILÓGUS amelyben voltaképpen nem történik semmi érdemleges

SZÍRIUSZ KAPITÁNY ÉS CSILLAGLÁNY

ELSŐ FEJEZET amelyből 51 ártatlan betűről esik szó

MÁSODIK FEJEZET amelyben az AX/52-es fordítógép a főszereplő

HARMADIK FEJEZET amelyben két hölgy szerepel: Aphrodité és Pénelopé

NEGYEDIK FEJEZET amelyben Leonida néni híres húslevese is bekapcsolódik a cselekménybe

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben felüti fejét a kételkedés ördöge

HATODIK FEJEZET amelyben tízezred másodpercek méretnek meg

HETEDIK FEJEZET amelyben Roberto Namora fején találja a szöget

NYOLCADIK FEJEZET amelyben Emilio Calvi főszerephez jut

KILENCEDIK FEJEZET amelyben vakítóan csillog a sima, végtelen víztükör

EPILÓGUS amelyben tulajdonképpen nem történik semmi

SZÍRIUSZ KAPITÁNY ÉS CORINTA

ELSŐ FEJEZET amelyben egy videfonbeszélgetéssel kezdetét veszi a cselekmény

MÁSODIK FEJEZET amelyben Corinta körül sűrűsödik a homály

HARMADIK FEJEZET amelyben szó esik bizonyos Piros Pontokról is

NEGYEDIK FEJEZET amelyben megtudjuk, mi történt 2411-ben

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben kitudódik, kik horgásznak makrélára Mallorcán

HATODIK FEJEZET amelyben jelentős szerepet játszik egy gravitaxi

HETEDIK FEJEZET amelyben a cselekmény kissé elkanyarodik, de hamarosan visszatér medrébe

NYOLCADIK FEJEZET amelyben mindkét egér gyanútlanul besétál a csapdába

KILENCEDIK FEJEZET amelyben egy gravitaxi keresztülhúz minden számítást

TIZEDIK FEJEZET amelyben Szíriusz kapitány pipára gyújt

László Endre (1900–1987) rádiós rendező. Eredetileg festő és rajztanár, majd mozikarmester(!) volt, 1934-től rajz-reklámfilmeket készített. 1948-tól a Magyar Rádióban dolgozott. Ő volt az első magyar rádiós szappanopera, „A Szabó család” rendezője 1959-től haláláig. Az általa kitalált karakter, Szíriusz kapitány történeteiből tizenkét hangjáték készült 1977-től, ebből hatot ifjúsági regényként is feldolgozott a nyolcvanas években.