László Endre

SZÍRIUSZ KAPITÁNY FOGSÁGBAN

SZÍRIUSZ ÉS AZ EMBERKE

SZÍRIUSZ ÉS AZ ŐSEMBER

Három fantasztikus ifjúsági regény
a szerző rádiójáték-sorozatából

© László Endre, 1987-1988-1989

SZÍRIUSZ KAPITÁNY FOGSÁGBAN

Ajánlom könyvemet tisztelettel és szeretettel Faggyas Sándornak.
Neki köszönhetem, hogy Szíriusz kapitány megszületett.

ELSŐ FEJEZET

amelyben kicsi fekete emberekről esik szó

Leonida behozza a reggelit. Leteszi a megrakott tálcát Szíriusz kapitány elé.

– Tessék. Zöld tea tejjel, cukor nélkül, meleg krumplis lángos.

– Köszönöm! Maga reggelizett már?

– Felhajtottam egy csésze kávét.

– Megkérem, üljön le, foglaljon helyet. Ez a lángos elég lesz kettőnknek.

– Egye csak meg egyedül, Viktor Szíriusz, én fogyókúrázom.

– Azért csak üljön le. Beszélgetni szeretnék.

Leonida ránéz a hatalmas férfira. Ha feláll, közel két méter magas. Barna szakálla, bajusza őszbe csavarodott, dús hajába fehér csíkokat festett az idő. Százkét éves. Máskor nem szokott reggel beszélgetni. Bekapja az ételt, és eltűnik a dolgozószobájában, vagy útjára indul.

– Üljön már le!

– Leülhetek – mondja az asszony. – Beszélgessünk.

De csend telepedik közéjük, hosszú másodpercekig, talán egy egész percig. Aztán Leonida mocorogni kezd.

– Na, jól kibeszélgettük magunkat – és felállna.

– Várjon, mondanivalóm van.

– Akkor mondja. Néma gyereknek az anyja sem érti a szavát…

– …mondaná Liuna, ha itt volna – fejezi be a mondatot Szíriusz kapitány. – És a kis Pinton megkérdezné: mi az a néma gyerek?

Leonida jól ismeri a folytatást. Mondja is már:

– Mire az okos, piros hajú Liuna Steff rögvest magyarázná: régen, amikor még nem találták fel az elektronikus, beépíthető gégetőt, voltak emberek, akik nem tudtak beszélni. Ezeket hívták némának.

– Elég! Nem némultam meg, csak, töprengtem, hogyan mondjam el…

– Tudom, tudom – bólogat bölcsen Leonida –, valami rossz fát tett a tűzre, és most fél tőlem.

– Dehogy félek! Félreért. Ugyebár a Corinta-ügynek szerencsésen végére jártunk…

– Azám! Szegény öreg Corinta, nagyon gyűlöltem. De a halála békét teremtett Holdon és Földön.

Hirtelen ijedten néz a kapitányra.

– Viktor Szíriusz! Maga gyanús nekem! Corinta dédunokája, azaz „negyedik” Corinta csak nem akar a Holdra költözni? Csak nem kell leányommá fogadnom őt is?!

– Nem, nem! – nevet Szíriusz. – Negyedik Corinta férjestül, gyerekestül a tegnapi lunabusszal hazautazott a Földre. Elég gond volt magának Ilolo Hoi-To.

– Ilolo?… Csillagocska?… Gond?… Hogy mondhat ilyent! Azt a kislányt nagyon megszerettem. Ahogy nap, mint nap megjelent a konyhámban, és a forró levesbe lógatta a lábát…* Szent Leonida, de kedves volt! És ahogy nevetett, mint egy ezüstcsengettyű. De maga meg a miniszter barátja, a János, elvették tőlem! Elvitték Párizsba „művelődni”! Pedig maga törvényes gyámja lett Csillagocskának, és neki most itt kellene laknia nálunk! Amikor maguk legyőzték a gonosz apját…

– Hoi-To nem volt gonosz. Lángész volt, de sajnos nem épelméjű. Nagyszerű találmányai a Csendes-óceán fenekén fekszenek, talán tízezer méter mélyen. Lehet, hogy sohasem kerülnek elő.

– Jól van, legyen lángész. Tehát: mielőtt ez a lángész Hoi-To önmagát és mindenét elpusztította, egy bizonyos Viktor Szíriusz nevű kapitányra bízta a leányát, aki elvállalta, hogy gondját viseli, vigyáz rá. Hogyan vigyáz rá, kérdem én ettől a Viktor Szíriusztól, amikor engedi, hogy abban a bűnös Párizsban egyedül éljen?

– Ne berzenkedjék, kedves Leonida. Ilolo abban a „bűnös” Párizsban bűntelen környezetben él. Kocsis János barátunk felesége, Erzsébet asszony törődik vele.

– Ha éppen otthon van – veti közbe Leonida –, mert most is a Himaláját túrja.

– Elismerem, a hivatása gyakran külföldre szólítja. De ne felejtse, hogy Ilolo a legjobb párizsi leánykollégiumban lakik.

– Kollégium? Ki tudja, hogyan érzi ott magát?

– Rosszul.

Leonida nem hisz a fülének.

– Mit mondott, Viktor Szíriusz?

– Azt, hogy rosszul. Rosszul érzi magát. Megvan ugyan mindene: kényelmes, szép szobája, jó kosztja, szorgalmasan hallgatja a bölcsészkar előadásait, mégis rosszul érzi magát. Nagyon egyedül él, szeretet és barátok nélkül.

– Ezt maga honnan tudja?

– Ő mondta, beszéltem vele. Felhívott videfonon. Azt kérdezte, hogy a jövő tanévben lehetne-e levelező hallgató, lakhatna-e a Holdon, nálunk.

– És maga mit válaszolt?

– Azt, hogy majd megkérdezem magától.

Leonida arcán mosolyvirágok nyílnak.

– Ó, maga… maga… Hát ezért akart reggelizés közben beszélgetni velem! Na megálljon, ezt még visszakapja! Mikor érkezik Csillagocska?

– Csillagocska semmikor – mondja szigorúan Szíriusz. – Csillagocska nincs! Elnyelte a Csendes-óceán! Csak Ilolo Hoi-To van. E héten vizsgázik, és a jövő héten hazajön a Holdra!

Ilolo a következő héten valóban hazajött a Holdra. Leonida igazi tüllfodros, csipkés, rózsaszínű „leányszobát” rendezett be neki. A Négyek Tanácsa fiú tagjai, amikor először beléptek, kerekre tágult szemekkel bámultak.

– Te ebben a cukrosdobozban fogsz élni?

– Nagyon szép! Tetszik nekem – védi Ilolo a műalkotást – Leonida néni makulátlan lelkéhez hasonlít. Azt hiszem, nagyon boldog leszek ebben a szobában.

– Hogy érezted magad Párizsban? – kíváncsiskodik Berci. – Mesélj Párizsról! Milyenek a fiúk az egyetemen? Milyenek a lányok? Nem udvarolt neked senki? Jártál táncolni? Randevúztál?

– Jaj, elég! Elég! Nem tudom, milyenek a fiúk és a lányok. Nem randevúztam… Tanultam.

– Mit tanultál? – kíváncsiskodik Pinton.

– Irodalomtörténetet, művészettörténetet, népművészetet, zenét, keleti nyelveket…

Liuna gátat vet a felsorolásnak:

– Édesanyám csókoltat. Üzeni, hogy a könyvtárba új, hangos plasztimagazinok érkeztek Óceániából. Ha érdekel…

– Köszönöm, nagyon érdekel. Hamarosan felkeresem.

Leonida néni lép be.

– Megjött Viktor Szíriusz a vendégekkel! Pinton anyukája, Pierre szülei, mindenki terád kíváncsi, Csillagocskám!

Már megtöltik a leányszobát. Ölelgetik, csókolgatják Ilolót, Conchita viszi a szót:

– Kinyílt ez a kislány! Gyönyörű lett!

– Értékes dicséret a legszebb színésznő szájából! – mondja Szíriusz kapitány.

– Mit tudják azt maguk, férfiak, mennyi gyötrődés az ára ennek a szépségnek. Ezen a kislányon meg minden valódi! Hány éves vagy, szívem?

– Kereken húsz.

– Bizony vénülnek a gyerekek! – ezt éppen a legidősebb, Szíriusz kapitány mondja.

A többiek mosolyognak rajta. Conchita elmélázik.

– Az én kicsi fiam éppen betöltötte a tízet. A nagyfiúk a tizenhetediket tapossák…

– Az anyakönyvi hivatalt ezennel bezárom! – tréfálkozik a házigazda. – Javasolom, menjünk át a nappaliba, ott jobban elférünk. Ebben a kalitkában elefántnak érzem magam. Jösztök ti is, gyerekek?

– Azonnal, Szíriusz bácsi, azaz pár perc múlva – válaszolja Pierre –, parancsoljanak csak előremenni. Nekünk még valami elintéznivalónk van.

A felnőttek elindulnak. Adam Renard, az Urándúsító vezérigazgatója Perez Casteiróval társalog.

– Most már egészen biztos, hogy hamarosan megüresedik három kupolaváros, a 176-os, a 177-es és a 178-as. Szállításunk a Földre meggyorsult, kevesebb raktárhelyiségre van szükségünk.

– Mivel kínálhatom magukat? Görög konyak? Orosz vodka? Rostos narancslé? – sürög-forog Leonida.

Helga asszony a narancslére szavaz, aztán megkérdezi, mert fúrja az oldalát:

– Milyen elintéznivalójuk lehet a gyerekeknek?

A „gyerekek”, azaz a Négyek Tanácsa éppen most választja tagjává Ilolót. Pierre hirdeti ki a határozatot:

– Ilolo Hoi-To! Teljes jogú tagunkká avatunk. Ennek következtében megszűntnek nyilvánítom a Négyek Tanácsát, és bejelentem, hogy megalakult az Ötök Tanácsa! Éljen!

Másnap a Központi Könyvtárban Lenhajú Aino igazgatónő szeretettel öleli magához Ilolo Hoi-Tót.

– Hát mégis a mi kislányunk leszel?

Ilolo helyett Pinton válaszol:

– Ilolo az Ötök Tanácsa teljes jogú tagja lett!

Aino asszony tréfás bókkal nyugtázza a hírt:

– Nagy dolog! Teljes jogú tag! Akkor hát ezután a Holdon fogsz lakni, kedves?

Most Berci a gyorsabb, mert a részleteket is tudja.

– Ilolo Szíriusz bácsi rokokó palotájában Leonida néni parancsnoksága alá kerül.

– Tehát úgy határoztál, hogy nem tanulsz tovább?

Végre a díszvendég is szóhoz juthat:

– De… de… levelező hallgató leszek. Nagyon szeretek tanulni. Az ember előtt kinyílik a világ, belelátok a múltba és a jövőbe.

– Szépen mondtad, kislányom.

Liuna a lényegre tér:

– Ilolo néprajzot, népművészetet is hallgat.

– Gyönyörű könyvek érkeztek Melanéziából! Nézzétek csak! Ez az album Viti Levu szigetét mutatja be háromdimenziós színes képekben. Ha erre a zöld pontra teszed az ujjad, és rajta tartod öt másodpercig, bekapcsolod a hangot…

És máris hallják: beszél a könyv! „…az itt lakó fidzsi bennszülöttek főfoglalkozása még ma is a halászat. Erről szólnak dalaik is. Bemutatunk egyet. Előadja Ono Tanava…”

Keservesen jajgató, mély női hang énekel fidzsi nyelven.

Ilolo fordítja:

– Suva fölött beborult az ég… esik az eső… folyton esik az eső… A halászok nem jönnek vissza… jaj, soha nem jönnek vissza…

Liuna megborzong.

– Fájdalmasan gyönyörű!

– Ha elveszed az ujjad, elhallgat – mutatja Lenhajú Aino.

– Hasonlít a mi dalainkhoz. – Ez Ilolo véleménye.

Aino érdeklődéssel kérdezi: – Mit értesz a mi dalainkon?

– A mi dalaink… Persze, Aino néni nem tudja, hogy édesapám révén egynegyed sulu vagyok. A Sulu-tenger partján nevelkedtem. Spanyol édesanyám korán meghalt… Sulu asszonyok voltak a dajkáim.

– Ismersz sulu népdalokat?

– Emlékszem néhányra. Van olyan is, amelyet világnyelven dalolnak.

Pinton azonnal könyörögni kezd:

– Énekeld el!

– Kérünk szépen! – segíti Pierre.

Ilolo szerénykedik:

– Nagyon gyatra hangom van.

– Nem baj – dönti el Berci, és már konferálja is: – Következik a Sulu dajka dala. Előadja gyatra hangon Ilolo Hoi-To!

– Jó, csak meg ne bánjátok! – nevet Ilolo.

Pinton megnyugtatja:

– Legfeljebb befogjuk a fülünket… Kezdheted!

– Két pálcika kellene. Ezzel kísérik magukat.

– Tessék két töltőtoll…

Ilolo a tollakkal három rövid, egy hosszú ritmust kopog ki az asztalon, és magas madárkahangon énekelni kezd…

Kicseng az utolsó hang… Lelkesen megtapsolják. Pierre kegyesen megdicséri:

– Igazán nagyon szépen énekelsz, Ilolo. Nekem nem nagyon tetszett – mondja Berci. – Hasonlított egy vegetáriánus tankölteményhez. „Kicsi, fekete emberek, mindig gyümölcsöt egyetek!” Vajon kik ezek a kicsi, fekete emberek?

– Nem tudom. A dajkám se tudta, pedig 150 éves volt.

Berci szellemeskedik:

– Valamikor tudhatta, de a száznegyvenkilencedik esztendőben elfelejtette!

– Nem vicc ez, Vasgyúró – inti őt Pierre –, titokzatos ez a dal. Itt van például ez a szó: szuenó. Mi a szuenó?

– Szaunáról már hallottam, de szuenóról soha!

– És mi az a Csui-Sut? Vagy inkább ki? – töpreng Liuna.

Lenhajú Aino úgy véli, hogy lehet egy réges-rég kihalt néptörzs neve.

– „Vagy egy valaha élt, híres varázsló” – mondja Berci.

– Juj! Rosszat fogok álmodni… – ijedezik játékosan Pinton. – Varázsló! Boszorkány! Krampusz!

Aino csodálkozik:

– Pinton, te ezeket a szavakat honnan ismered?

– Anyukámnak filmarchívuma van. Száz és száz ősrégi filmje. Átmásolva, lekicsinyítve öt milliméteres aluszalagra. Gyakran szoktuk nézegetni őket. Abban vannak ilyen varázslós történetek. A legrégibbek talán ötszáz évesek is megvannak, Akkor még hittek az emberek boszorkányban, ördögben!

– Dehogy hittek! – tiltakozik Aino. – Azok a régi filmek, amiket láttál: mesék. Már akkor mindenki tudta, hogy nem igazak. Csak kitalálták, mesélték a gyerekeknek.

– Miért meséltek a gyerekeknek nem igaz történeteket? – kérdezi az Ötök Tanácsának legifjabb tagja.

– Mert akkor szabad volt a gyerekeknek nem igazat mesélni – magyarázza Liuna. – Ma már nem szabad, és nem mesélünk.

– Elég kár.

Lenhajú Aino nevetve állapítja meg:

– Pinton véleményt nyilvánított az „Aenigma-vitában”.

– Mi az az aenigma? – kérdezi a legkisebb.

– Latinul: mese. A Világparlament Nevelésügyi Bizottsága éppen most tárgyalja azt a törvényjavaslatot, amely rehabilitálni kívánja a mesét.

Berci kiáll a szoba közepére, és lendülettel szónokol:

– Sárba taposott lelkű emberek! Földhözragadt agyatokat fölszabadítja a mese! Újra szárnyalhattok az engedélyezett mesével a képzelet csodás világában!

– Vasgyúró, ma formában vagy! – állapítja meg Pierre.

– Köszönöm, Jegenye! Még tovább is etetnélek titeket termékeny agyam ízes gyümölcsével, de sajnos távoznom kell: Ugyanis a 10-es lunabusz kikötőbe egy óra múlva érkeznek a Földről a szüleim, akik szemrevételezni akarják Hold Állam jövendő főmérnökét: érdemtelen személyemet.

– Jön János bácsi és Erzsi néni, és ezt te csak most mondod?! – méltatlankodik Pierre.

Berci laposakat pislog.

– Nem kérdezte senki…

Pierre felemelt ököllel közeledik hozzá:

– Te… te… mindjárt agyonverlek! Azt vártad, hogy kérdezzük? Te… te!

– Kegyelem! Kegyelem! – menekül Berci. – Kérlek, kedves Jegenye, ne bánts! Inkább beismerem bűnömet, és bocsánatot kérek! Mellesleg azt se felejtsd el, hogy sokkal erősebb vagyok nálad, és nem szeretnék visszaütni!

Liuna szigorúan rájuk szól:

– Ne bolondozzatok, mert édesanyám és Ilolo még azt hiszi, hogy komolyan csináljátok!

Pierre és Berci azonnal vigyázzba vágja magát.

Egymással szembefordulnak, jobb és bal kézzel felváltva paroláznak. Közben taktusban együtt üvöltik:

– Pax! Pace! Paz! Paix! Peace! Mír! Friede! Béke!

– Ez már más – nyugszik meg a lány, és folytatja a „parancskiosztást”: – Most pedig az Ötök Tanácsa testületileg kivonul János bácsi és Erzsi néni fogadására!

Pinton fölrikkant:

– Hurrá! Hurrá!

– Ez a gyerek egy szép napon „hurrává” változik – aggódik Berci. – Mást nem tudsz kiabálni, Töpörtyű?

– Éljen! Éljen! Ez jó?

– Kitűnő! Igazán gazdag a szókincsed!

Liuna komolyra fordítja a beszédet:

– Anyukám, köszönjük a vendéglátást. Legközelebb alaposabban megnézzük a könyveidet. Most rohanunk a mini furgonhoz!

Lenhajú Aino még utánuk kiáltja:

– Üdvözlöm a professzor urat!

Az Ötök Tanácsa eltűnik, mint a kámfor. Lenhajú Aino egyedül marad.

Az asztalon „költői rendetlenségben” a vacsora romjai hevernek. A férfiak poharában aranylik még némi tokaji szamorodni (Kocsis János ajándéka), amikor Helga asszony felemelkedik, és asztalt bont.

– Kedveseim, a kávét és a gyümölcsöt a teraszon szolgáljuk fel.

Mindenki mindenkinek egészségére kívánja az elfogyasztott Hold-menüt. Az őszülő hajú, nádszál karcsú Kocsis Erzsébet, Kocsis miniszter híres felesége (foglalkozása régész, a Francia Akadémia tagja) elragadtatással nyilatkozik:

– Helgám! A vacsora remek volt!

Helga Renard elhárítja a meg nem érdemelt dicséretet:

– Nem az én érdemem, Erzsikém. Otto Steff barátunké. Ő a Központi Konyha mindentudó parancsnoka.

– Apa hiába tudna mindent, és hiába parancsnokolna – jegyzi meg az őszinte Liuna –, ha Helga néni kertészetében nem teremnének remek zöldségek, ízletes gyümölcsök.

– Úgy látom, itt a Holdon minden mindennel összefügg.

– Okos megjegyzés volt, édesanyám – bizonygatja Berci – itt valóban minden cselekvésnek, minden mozdulatnak azonnal mutatkoznak a következményei. Például ha a Földön kirándulsz, és egy tövises bokor kiszakítja a ruhád ujját, megvarrod, és kész. Nem történt semmi bajod. Ha a Holdon kirándulsz, és véletlenül kiszakad a szkafandered, pár másodperc múlva…

– Majd a teraszon folytatjátok! – szakítja félbe a háziasszony Berci rémületes példabeszédét. – Conchita drágám, jöjj velünk… Liuna szívem, vigyázz a gyerekekre!… Adam kérlek, foglalkozz a férfiakkal!…

Ámuldozik a világjáró régész:

– János, gyönyörű idefenn! Romantikusabb, mint Nápoly vagy a norvég fjordok! Szíriusz kapitány, ugye, Nox-időszakban vagyunk?

– Igen. A pontos idő Nox-162. Ilyenkor legszebb a teliföld: A kupola csúcsán van egy kis kilátó, kosárliften lehet biztonságosan feljutni. Nem akarja megnézni onnan?

Helga tréfásan megfenyegeti.

– Kapitány! Ne csalja el a vendégeimet!

– Ne félts engem, Helgám – bizonygatja mosolyogva Erzsike –, innen hat címeres ökörrel sem vontathatnának el! Ahogyan a Föld kék sugárzása a fák, bokrok, virágok leveleit; szirmait simogatja, az egy egész életre szóló látvány… És ez az édes illat!

Helga büszkén mondja:

– Virágoznak a hársfáim! A kávét tejjel vagy konyakkal parancsolod?

– Egy kicsi tejjel.

– És te, Conchita?

– Köszönöm, semmit sem kérek bele, cukrot sem. Nem szeretnék szerződésszegő lenni.

Pinton még nem tudja, mit szabad egy nőről elárulnia, és mit nem. Kikotyogja hát:

– 56 kiló anyu szerződött súlya. Egy dekával se több!

A leleplezett filmsztár kínosan nevet.

– Így igaz, ahogy a fiam mondja. 56 kiló a határ, azon felül minden gramm veszedelem!

– Egy kis süteményt?

– Jaj, nem!

– Én kérek… – jelentkezik Erzsi asszony. – Ehetek, amennyi belém fér, nem érem el a hatvanat.

Helga tapintatosan változtat a témán: – Egyenesen Indiából jöttél, Erzsikém?

– Nem. Pár napot Párizsban töltöttem, Jánosra vártam, neki tegnap kezdődött a szabadsága.

– Mit csinált Indiában, asszonyom? – kérdezi Conchita.

Erzsi mélykék szemével alaposan megnézi a színésznőt.

Lángvörös haja kibontva a derekáig ér. Klasszikus szépségű testére feszesen simul fehér selyem köntöse…

– Gyönyörű vagy! És a lányom lehetnél. De azért nyugodtan tegezz. Ötven felé jó néha azt hinni, hogy még fiatalok vagyunk…

– Megtisztelsz, Erzsikém.

Szíriusz kapitány véleményt nyilvánít:

– Hogy ki kit tisztel meg, ez esetben nem könnyű eldönteni. Conchita Ibanez a leghíresebb filmsztár, Kocsis Erzsébet a leghíresebb régész a Földön! Ha jól tudom, most éppen a Himalája csúcsain mászkált, a hajdan volt sok ezer éves lámakultúra emlékeit keresve.

– Közel egy évig.

A fiatalok a híres vendéget körülveszik.

– És tetszett valamit találni? – kérdezi Pierre.

– Sok érdekes, meglepő dologra bukkantam, de amit kerestem, azt nem találtam meg.

– Abbahagytad a keresést? Lemondtál róla? – érdeklődik Berci.

Kocsis János kíméletes barackot nyom nagyfia fejére:

– Így ismered édesanyádat? Alig várja, hogy visszamehessen turkálni!

– Valóban alig várom, hogy visszamehessek, de most te is jössz.

Kocsis miniszter megpróbál tiltakozni: – Az még nem biztos.

– De, de! – erősködik Erzsébet asszony. – Egészen biztos! Van négy hét nyári szabadságod. Ilyenkor a Tsampó folyó völgyében, óriásfenyők árnyékában hűsölni, és belélegezni azt a levegőt, egy fáradt kulturális miniszternek valóságos újjászületés!

Adam Renard, az Urándúsító Művek mindenható ura most csínytevő diák módjára kuncog.

– Elhatároztatott. János belenyugszik…

– Ott is elbűvölőek az éjszakák. A csillagok egészen közel, a fejünk fölött fénylenek…

Valaki dúdolni kezd valami szomorút. Kocsis miniszter már a szöveget is mondja:

– Csillagok, csillagok, szépen ragyogjatok…

Conchita megérzi a dal bánatát.

– Mi ez a furcsa melódia?

– Egy népdal a hazámból – válaszolja Erzsi –, talán ezeréves, talán több… – és ő is csatlakozik a meleg férfihanghoz:

A szegény legénynek utat mutassatok,

mutassatok utat a szegény legénynek,

nem találja házát a szeretőjének…

Ismét csend, aztán kitörő taps.

– Éljen! Nagyszerű! Folytassátok!

– Jaj, dehogy folytatjuk! Nem vagyunk énekművészek!

Talán valaki más…

Berci mint született műsorvezető azonnal intézkedik: – Most Conchita néni következik!

– Ne haragudjatok, én nem szoktam…

– Dehogyisnem! Van egy-tekercsem Az Amazonas gyermekei című filmből. Azonnal hozom! – és elrohan.

Szíriusz kapitány bölcsen megjegyzi:

– Jellemző korunkra: a filmsztár a hangját magnószalagon tárolja.

Berci már jön is vissza.

– Figyelem! Következik Conchita Ibanez!

Felhangzik egy tüzes szamba. Kitűnő zenekar kíséri az énekesnőt. Az ingerlő dal táncra csábít öreget, fiatalt.

Helga elragadtatva suttogja:

– Conchita drágám, gyönyörű hangod van!

Conchita hangosan válaszol, hogy mindenki értse: – Nem én énekelek.

– Hát kicsoda?

– Filmekben ez gyakori. Hivatásos énekesnő hangját halljátok, én a felvételen csak tátogtam hozzá. Légy szíves, zárd el, Pierre. Nem szeretek idegen tollakkal ékeskedni!

Szíriusz átveszi a kormánykereket.

– Térjünk vissza az amatőr dalnokokhoz. Ki tud népdalt énekelni? Igazi népdalt!

Pinton bátortalanul megszólal:

– Ilolo. Énekelj, Ilolo!

Helga is biztatja:

– Énekelj, kislányom!

Ilolo szabadkozik:

– Igazán, nem tudok… semmi hangom sincs…

Erzsébet asszony biztatja:

– Ne kéresd magad. Nekem sincs hangom, mégis dúdolgattam.

Berci nem könyörög, cselekszik.

– Nesze két fapálcika. Kezdd el!

– Jó… – engedelmeskedik a lány, és üti a ritmust a pálcikákkal. Aztán énekelni kezd:

Kicsi, fekete emberek,

mindig gyümölcsöt egyetek.

Békesség, csönd és szeretet.

Rajta hát, szuenól, rajta!

Fel, fel a tűzvörös Napba,

Csui-Sut népének apja!

Megtapsolják. Kocsis János a feleségéhez fordul:

– Nagyon érdekes volt. Figyelted, Erzsi, ugyanolyan pentaton, mint a mi dalaink… – hirtelen elhallgat, megdöbbenve bámul asszonyára. – Erzsi! Mi történt veled, Erzsikém?

– Semmi, semmi, nincs semmi bajom, csak a váratlan meglepetés, azonnal magamhoz térek. Ilolo kedves, elénekelnéd még egyszer a dal utolsó sorát?

– Szívesen… Csui-Sut népének apja…

Erzsi asszony izgatottan felkiált:

– Tévedés kizárva! Ez valóban Csui-Sut! Csui-Sut, itt a Holdon!

Kocsis János aggódva megsimogatja felesége arcát.

– Rejtélyes vagy, Erzsikém. Csui-Sut ott van, ahol éppen éneklik. Ha a Holdon éneklik, akkor a Holdon van.

Az asszony leküzdi izgalmát.

– Csak egy pillanatig légy türelmes, János, azonnal megmagyarázok mindent. Kislányom, Ilolo, hol tanultad ezt a dalt?

– Gyermekkoromban édesapámmal Sandakanban laktunk, a Sulu-tenger partján. Öreg sulu asszonyok neveltek. Tőlük tanultam. Ők valamennyien ismerték, énekelték.

– Sulu-tenger, Sandakan, legalább hatezer kilométer távolság…

Viktor Szíriusz most meglepő kijelentést tesz: – Hatezer kilométer a Himalájától!

Kocsis János rácsodálkozik a barátjára.

– Viktor! Te tudod, miről beszél a feleségem?

– Sejtem. Ebben a pillanatban megtalált valamit a Holdon, amit hiába keresett Tibetben.

Erzsi asszony lelkesen helyesel:

– Így van! Igen! Megtaláltam! Csui-Sutot találtam meg! Egy álló esztendeje tűvé teszek érte országokat, földrészeket, bebarangoltam az egész Himaláját. Tibetben legendák, babonák szállnak generációról generációra Csui-Sutról, a nagy varázslóról, akit soha senki sem látott, de iszonyú hatalmú és kegyetlen. Népe vérengző szokásairól hátborzongató történeteket mesélnek: állítólag elevenen, szőröstül-bőröstül eszik meg a gyerekeket és az állatokat. Vannak, akik látni vélték ezeket a rejtelmes lényeket. Azt mondják: kicsik, feketék és göndör szőrűek. Sziklarepedésekben húzódnak meg. Egyesek szerint szárnyuk is van. Mások azt mesélik, hogy emberek, kétszer akkorák, mint mi és jóságosak. Mese, legenda. Legalább ezer tibetivel beszéltem, mindenki mást mondott, és máshova küldött. Csui-Sut nyomára azonban sehol sem akadtam. És akkor te, kislányom, énekelsz egy dalt Csui-Sutról, és ezt a dalt több mint hatezer kilométerrel délkeletebbre, a Sulu-tenger partján tanultad! Hogy került Csui-Sut dala a Himalájától a Sulu-tengerhez?

Liuna okosan közbeszól:

– Vagy fordítva: a Sulu-tengertől a Himalájához!

Kocsis János véleménye:

– Innen oda vagy onnan ide, nincs jelentősége. Nem féltem a feleségemet. Azt hiszem, kinyomozza majd az igazságot.

Szíriusz kapitány a hajdani gavallérok stílusában meghajol Erzsi asszony előtt.

– Én pedig, ha megengedi, besegítek egy kicsit.

– Viktor! Maga is tud valamit Csui-Sutról?!

– Sajnos nagyon keveset. Fél éve történt. Roberto Namora, fiatal barátom, a Központi Híradástechnikai Intézet mérnöke egy álló hétig mindennap ugyanabban az órában és percben fogott egy csonka rádióüzenetet, mely igen gyenge energiával a Föld felől érkezett. Mint mondom: csonkán, de mindig azonos szöveggel és azonos hézagokkal. Valószínű, hogy valamilyen régi, elavult adóállomás ismételgette konokul a sérült szalagot. Pontosan emlékszem minden szavára. Így hangzott: „Segítség! Segítség! A Holdon élő Szíriusz kapitánynak kérem továbbítani! Kapitány! Ha csak fele igaz annak, amit önről beszélnek, könyörgök, ment… épemet! Mind egy szá… sztulnak, és elp… velük a becs…, a hűs… óság… (itt hosszabb rész hiányzik). Kérem, vá… evem Csui-Sut. Cím…”

Szíriusz kapitány elhallgat. Berci izgatottan várja a folytatást.

– Mi a címe?

– Nem tudom. A hiányzó szöveg nagy részét könnyű kiegészíteni: könyörgök, mentse meg a népemet, mind egy szálig elpusztulnak, és elpusztul velük a becsület, a hűség, a jóság, kérem, válaszoljon…, a nevem Csui-Sut. Címem…

– Tovább nincs?

– Nincs. A címe lemaradt.

– És tetszett valamit intézkedni?

Szíriusz kapitány körülnéz feszülten figyelő hallgatóságán, azután mesélni kezd:

– Nagyon sok levelet kapok idegenektől, rádióüzenetet, telexet, meg videfonon is hívogatnak. Bőven akad köztük beugrató, komisz tréfát űző is. Ezt a rádióhívást mégis komolyan vettem. Valami…valami azt sejttette velem, hogy nem otromba viccelődés, hanem igazi segélykiáltás. Igyekeztem megtalálni ezt a bizonyos Csui-Sut nevű embert. A Világállam minden illetékes intézményét megkérdeztem, tudnak-e valamit ilyen nevű személyről. Minden válasz negatív volt, egy kivételével. A Sydneyi Földrajzi Társaság közölte, hogy Ausztrália északi partvonala közelében létezik egy kicsiny, lakatlan sziget és azon egy időszakosan működő vulkán. Ezt a vulkánt a szomszédos szigeten lakó bennszülöttek állítólag Csui-Sutnak nevezik… Vége.

Adam Renard levonja a logikus következtetést:

– De mivel bizonyos voltál abban, hogy egy vulkán nem tud rádióüzenetet küldeni, „ad acta” tetted az ügyet. Többé nem foglalkoztál vele. Azt gondoltad, hogy mégis beugratás volt…

– Igen, erre kellett gondolnom.

Kocsis Erzsi kipirult arccal kérdezi: – De most már mást gondol!

– Valóban, most már mást gondolok. Igaz, hogy kontinensnyi köztük a távolság, de mégis kezdenek a szálak közelíteni egymáshoz…

Liuna szürke agysejtjei fürgén dolgoznak. Merre tovább? Ilolo dala a Sulu-tenger partján született… az egyszerű nép énekelte… népdal, népművészet…Óceánia népművészete… Melanézia népművészete… édesanyja könyvtárában az új albumok! Már cselekszik is!

– Erzsi néni! Szíriusz bácsi! A Központi Könyvtárba különleges ritkaságok érkeztek: színes, háromdimenziós; beszélő albumok, a Csendes-óceán déli felén, a Bonin-szigetektől a Húsvét-szigetig élő népfajok ősi művészetéről. Végig kellene tekintenünk, hátha találunk valami útmutatást.

Erzsi néni boldog.

– Okos vagy, kislányom. Holnap feltétlenül átmegyek…

– Átmegyünk – mondja Szíriusz kapitány –, úgy gondolom, hogy én és az Ötök Tanácsa is…

MÁSODIK FEJEZET

amelynek központi szereplője egy makasari ivópohár

Lenhajú Aino dolgozószobája padlótól a mennyezetig csupa könyv. Könyvek borítják az asztalokat, székeket, fotelokat, még a padlóra is jut belőlük. Az imént érkezett vendégek éppen, hogy beférnek. Szíriusz kapitány, Kocsis János és felesége, az Ötök Tanácsa és Csibész, ez akárhogyan számolom, nyolc ember és egy műkutya! Lenhajú Aino kedvesen fogadja őket.

– Jóholdat, kapitány! Szervusztok, gyerekek! Rég nem láttalak, János. Hogy vagy? És ő a feleséged, Erzsike! Örülök, hogy végre megismerlek! Már egy egész polc tele van a könyveiddel. Elolvastam valamennyit. Nagyszerű írások!

Erzsi asszony megöleli a könyvtár lenhajú úrnőjét, és szívből rámosolyog.

– Tehát te vagy Aino. János és Berci sokat mesélt rólad. Tudom, hogy a férjem évfolyamtársa voltál az egyetemen.

– Régen volt, majdnem harminc éve…

Erzsike kedvesen, zavartalanul folytatja:

– Azt is tudom, hogy te az elegáns, mindig vidám osztrák fiút, Otto Steffet választottad. Meghagytad nekem a csöndes magyart.

– Jó választások voltak – szól közbe Szíriusz kapitány. – A végeredmény két szép házasság és két kitűnő képességű gyerek.

– Hallod? – súgja Berci Liunának. – Minket dicsérnek.

Pinton viszont jó hangosan töpreng:

– Berci és Li, azt mondjátok meg nekem, ha a szüleitek netán fordítva házasodnak, akkor ti most Kocsis Liuna és Berci Steff lennétek?

Ezen aztán nevet mindenki.

– Amint látjátok, szűken vagyunk – panaszkodik Aino – , eláraszt bennünket a folyton érkező nyomtatványáradat. Bővíteni kellene a könyvtárt. Értékek mennek veszendőbe. Beszélnem kell a kormányzóval…

– Majd inkább én – jelentkezik Kocsis János. – Elvégre Hold Állam Központi Könyvtára a Világállam kultúrájának szerves része, s így hozzám is tartozik.

Lenhajú Aino ráemeli szemét a hajdan morcos, zárkózott, mindig elfoglalt magyar fiúra, aztán halkan azt mondja Erzsikének:

– Akkor régen is ilyen volt: mindig segített. A vizsgáim előtt korrepetált, a dolgozataimat átnézte…

– És a másik fiú?

– Otto Steff? Vele táncolni jártam és szerelmesek voltunk egymásba. No de eleget idéztük a múltat!

Ilolo Hoi-To, aki eddig csöndes hallgatóként a háttérbe húzódott, most megszólal:

– Van egy régi sulu közmondás: a múlt megszépül, a jelen izgalmas, a jövő bizonytalan.

– Tehát törődjünk az izgalmas jelennel, erre figyelmeztetsz, kislányom – ez Lenhajú Aino megállapítása. – Rendben van. Törődjünk. Mivel itt nem férnénk el, az albumokat a nyolcas kutatóteremben készítettem ki. Vezesd vendégeinket a nyolcasba. Pár perc múlva utánatok megyek…

Az Ötök Tanácsának régi tagjai jól ismerik a hatalmas könyvtárépület belső beosztását. Hiszen alig fordult elő olyan kaland az életükben, amelynek egy-egy szála nem innen indult el, vagy nem ide vezetett.

Hosszú márványfolyosókon, díszkiadású ritkaságokat őrző vitrinek között haladnak. Ötös, hatos, hetes… elérkeznek a nyolcas teremig. Nyílik az automata ajtó. Belépnek. Kocsis János elismeréssel szól:

– Ez igen! Ezt nevezem felszerelésnek! Elektrofotó, lehallgató, sokszorosító, vetítő, tévékamera… Ni csak! Térmikroszkóp. A világ legnagyobb könyvtáraiban sem találni különbet!

Liuna büszkén tájékoztat:

– Nekünk tíz ilyen kutatószobánk van, és egy központi műszaki stúdió. Ha a látogató nem tudná kezelni a gépeket, csak ráhelyezi ujját erre a fehér gombra, és máris jön a technikus.

Erzsi asszony megpillantja a kikészített albumokat.

– Nagyszerű! Igazi ritkaságok! „A Szunda-szigetek titkai”… „Néprajzi múzeum Makasar”… Ezt nem ismerem. „Banjarmasin kincsei”… Ezt sem. „Barangolás a Sulu-tengeren”…, én ezzel kezdem! János, neked melyiket adjam?

Kocsis miniszter tréfásan tiltakozik:

– Egyiket sem. Én nem „kutatok”. Csendben meghúzódom a sarokban, és gyönyörködöm bennetek.

Erzsi asszony megfenyegeti.

– Lusta ember! Kapitány, magának?

– Köszönöm, már viszem is a Szunda-szigeteket.

– Téged, Ilolo, minden bizonnyal szintén a Sulu-tenger érdekel. Ülj mellém, nézzük együtt.

– Ha szabad, örömmel.

Ezután Pierre jelenti be igényét:

– Mi a makasari múzeumról szólót kérjük. – Erzsi asszony nyújtja neki. Máris hangzik a „vezéri hívó szó”:

– Gyertek, kivetítjük az album mindegyik oldalát. Tudom kezelni a gépet. Plasztikus, színes képeket látunk, és hang is van hozzá!

– Hurrá! – zengi Pinton. Ekkor lép be Lenhajú Aino.

– Hohó, Pintonkám! Olvasd csak el ezt a felírást!

A KUTATÓSZOBÁBAN TELJES CSENDET KÉRÜNK!

FÜLHALLGATÓ HASZNÁLATA KÖTELEZŐ!

– Elolvastam.

– No, mit szólsz hozzá?

– Tudomásul vettem Aino néni és betartom.

– Akkor hát kedveseim, sikeres böngészést kívánok!

Eltelt egy teljes óra halk lapozással, vetítéssel, fülhallgatókból szivárgó szövegfoszlányokkal, okos gépek surrogásával, Ilolo egy-egy önfeledt lelkendezésével: „Itt jártam édesapámmal!”…

„Papeetében töltöttünk egy nyarat!”… Aztán váratlanul Pinton nagyot ásít.

– Oáááá! Unom már. Mindig ugyanaz: fejdísz, nyaklánc, fejdísz, nyaklánc, orrkarika, fazék, orrkarika, szigony, megint szigony, még egy szigony…

– Pszt! – inti csöndre a lázadozó legkisebbet Pierre. – Ha unod, ne nézd. Csinálj valami egyebet.

Liuna izgatottan a szavába vág:

– Te, ez a díszes micsoda igazán gyönyörű! Tedd az ujjad a zöld karikára. Hallgassuk meg, mit mond róla!

Öt másodperc múlva a fülhallgatókban felhangzik a kísérőszöveg:

„Ivópohár. Elefántcsont faragás. Kora, becslés alapján kétszáz év…”

– Csak kétszáz év! Már az is valami? – elégedetlenkedik Pinton.

– Maradj csendben! Figyelj!

Az album tovább tájékoztat: „A tárgyat 2350-ben ajándékozta B. C. Morgan úr, ausztrál állampolgár múzeumunknak. A poháron körülfutó szalagdísz vésete valószínűleg írás. Ismeretlen írásjelek.”

Liuna megfeledkezik a kötelező csendről:

– Erzsi néni, kérem, van itt valami szöveg, belevésve egy pohár oldalába. Olyan, mintha rovásírás lenne. A tájékoztató szerint ismeretlen.

Kocsis Erzsi otthagyja a Sulu-tengert. A fiatalok asztalához lép.

– Mutassátok… Ez valóban ismeretlen írás. Nem hasonlít az ismertek egyikéhez sem. Helyesebben: hasonlít kicsit a latinhoz, az ógöröghöz, a héberhez, a föníciaihoz, de még a japán katakanához is. Értelme azonban, úgy látom, nincs.

Pinton csodálkozva kérdezi:

– Erzsi néni ilyen sok nyelven beszél?

Az asszony nevetve válaszol:

– No, azt nem. De olvasni tudom az összes régi írást. Ez foglalkozásom alapfeltétele. Kár, hogy a makasari kollégák ezt még nem fejtették meg. Érdekes lehet…

Berci kíváncsiskodik:

– Anyukám, minden régi írást meg lehet fejteni?

– Az ókori írásokat már régen megfejtették a tudósok. Elődeink évtizedekig, néha évszázadokig kutatták egyiknek-másiknak a titkát. Amióta a valószínűség-számítógép létezik, bármilyen eddig nem ismert betűírást percek alatt le tudunk fordítani világnyelvre, ha rendelkezésünkre áll a teljes betűsor. Kár, hogy nincs kéznél egy ilyen gép.

Kocsis János csóválja a fejét.

– Mért mondod, hogy nincs kéznél, Erzsike? Már hogyne volna! Berci fiam, hozd csak ide Csibészt!

A műpuli meghallja a nevét, és vidáman vakkant. Végre valaki törődik vele!

– Azám, Csibész – mosolyog az asszony –, a te mindentudó csodamasinád! Minden titkok megfejtője!

– Az is. Csak ismerni kell a kezelését. – Kocsis János ölébe veszi a kiskutyát. – Csibész! Meghúzom a jobb füledet, megnyomom az orrodat!

– Aúúúúú!…

– Nézd ezt az írást!

– Nézem.

A miniszter háromszor megforgatja a kutya farkát: – Olvasd!

– Olvasom, a… e… nem megy. Kevés a betű. Nem lehet a logikai rendjét felállítani. Ez valószínűleg T… az meg Ű, de nem biztos.

Kocsis János biztatja:

– Nem baj, ha nem biztos. Olvasd nem biztosan!

Kis szünet. Csibész láthatóan tépelődik.

– Az első három betű lehet TŰZ, de lehet más is, például VÍZ…

– A következő jeleket nézd! – sürgeti alkotója. – Az ötödik és a hetedik minden bizonnyal Ö…

– Tehát VÍZ…Ö… Ö…

Csibész helyesbít:

– Nem, inkább TŰZ….Ö….Ö…

Ilolo Hoi-To is megszólal. Hangját mintha messziről hozná a szél:

– TŰZVÖRÖS…

Csibész beleegyezik:

– Lehet. A tizedik és tizenharmadik jel esetleg A betű…

Kocsis János kimondja:

– TŰZVÖRÖS… A… A…

Ilolo kiegészíti:

– TŰZVÖRÖS NAPBA…

Csibész bizonytalan.

– Igen, talán… lehet TŰZVÖRÖS NAPBA, de nem biztos, mert kevés a betű.

Kocsis János izgatottan sürgeti csimbókos alkotását:

– Folytasd, Csibész, folytasd! Lehet a következő szó CSUI-SUT?

Csibész, ha ember lenne, most felhúzná a vállát.

– Hááát… éppenséggel lehet. A két S betű és a T betű egyezik. De…

Erzsi asszony idegeskedik.

– Hogy folytatódik ez a dal, Ilolo?

A lány készségesen énekli: „Csui-Sut népének apja…”

Erzsi asszonyból robban a visszafojtott feszültség.

Szinte kiáltja:

– Csibész! Lehet a folytatása: CSUI-SUT NÉPÉNEK APJA?

– Lehet…, de nem biztos. Csak két N betű és két A betű egyezik. Más is lehet…

A világhírű régész magából kikelve vitatkozik:

– Mit akarsz még, hogy mi egyezzen? Hiszen teljes a bizonyosság! Ilolo dala Csui-Sutról egy makasari ivópohárra vésve! Ez bizonyosság! Igenis bizonyosság!

Csibész monoton géphangon tiltakozik:

– Nem bizonyosság. Sok betű hiányzik. Sok-sok variáns lehetséges még.

– Bolondokat beszélsz! Ez csak elmélet! Matematika!… Értelmesen kiegészíteni a hiányzó betűket csak egyféleképpen lehet: Csui-Sut dalával!

A műpuli tiltakozik:

– Téved az úrnő. Még ki lehet egészíteni egymillió-kétszáztizenötezer-ötszázötvenhét féleképpen. Mert kevés az ismert betű!

Erzsi asszony fölcsattan:

– Mindig csak azt hajtogatod, hogy kevés a betű! Nem elég neked annyi, amennyit itt látsz?

– Nem elég.

– János! Légy szíves, magyarázd meg ennek a csökönyös…

Kocsis professzor felesége szájára teszi a mutatóujját, így hallgattatja el – Erzsikém drágám, tudod, mit csinálsz? Egy terelőpulival vitatkozol.

Az asszony elneveti magát.

– Nem terelőpulival, hanem egy géppel. Egy elektronikus számítógéppel.

– Rosszul teszed. Hiábavalóan erőlködsz. Gondolkozzál! Ahhoz, hogy a valószínűség-számítógép megfejtsen valamilyen soha nem látott írást, rendelkeznie kell annak teljes betűsorával és minél terjedelmesebb megfejtendő szöveggel. Akkor, az egyes betűk gyakoriságát figyelembe véve, egy-két perc alatt több millió variánst produkál – és kihozza a végeredményt.

Ezen a poháron itt csak 17-féle vésett betűjelet látok. Nem valószínű, hogy e nyelv betűinek a száma ilyen kevés lenne. Általában 30-40 betűjegyből áll minden eddig ismert betűírás. Azt hiszem, nem tévedek. Erzsi…

– Jánosom, olyan okosakat mondasz, mint egy nyelvészprofesszor. Ennek a betűsornak nyilván hiányzik még a fele. Csibész ezért ragaszkodik olyan makacsul a matematikához: Azonban ha nem a lehetséges variánsokat, hanem a lehetséges értelmet nézzük, bizonyosra vehető, hogy Ilolo dalának két sorát találtuk meg a makasari múzeumban őrzött poháron.

Berci, aki mindeddig figyelmesen hallgatta apja és anyja szakmai vitáját, most felteszi a legfontosabb kérdést:

– Mit gondoltok, hol van a hiányzó négy sor, hol vannak a hiányzó betűk?

Viktor Szíriusztól érkezik a logikus válasz: – Az ivópohár túlsó oldalán.

Berci megdöbben.

– A Nagymedvére! Milyen egyszerű! Az ivópohár túlsó oldalán! És erre nem gondolt senki!

– Tévedsz, Vasgyúró – jelentkezik Pierre –, nekem eszembe jutott. Tovább is lapoztam már az albumban, remélve, hogy megtalálom a pohár másik oldalának a fotóját, de hiába. Nincs.

Erzsi asszony összegezi a kutatás eredményét:

– Ezzel az „ügy” itt a Holdon, egyelőre, lezárult. Jelentős bizonyíték került a kezembe, ezt az utat követnem kell. Talán elvezet Csui-Suthoz.

Szíriusz kapitánynak más a véleménye.

– Téved, Erzsike. Az „ügy” itt a Holdon még nem zárult le. Van itt még kiderítenivaló. Például a versike nyelve.

Berci kotnyelesen érdeklődik:

– Hogy tetszik ezt érteni, Szíriusz bácsi?

Liuna kezét felemelve, iskolásan jelentkezik.

– Én tudom! Én tudom! Ilolo a dalt világnyelven énekli.

Az ivópohárra ismeretlen írásjelekkel, de világnyelven vésték a szöveget. Igaz, Csibész?

– Világnyelven vésték.

Szíriusz kapitány gyönyörködik az okosan vitázó leányban:

– Jól van Liuna, mondd csak tovább.

– Minden gyerek tanulja az iskolában, hogy a világnyelvet 2240-ben vezették be az egész Földön. A pohár csak ez után készülhetett.

– Helyesen mondod – állapítja meg Kocsis Erzsébet. – Az időpont különben megegyezik a múzeum régészeinek becslésével.

Liuna most áll elő a döntő érvvel.

– Igen ám, de nem valószínű, hogy a Sulu-tenger bennszülöttei a világnyelv bevezetése után azonnal olyan tökéletesen elsajátították és megszerették azt, hogy dalaikat e nyelven énekelték, tárgyaikra e nyelven véstek volna.

Szíriusz helyesel.

– Ez bizony nem valószínű. De mondd csak, mondd!

– Mondom is. Ez a dal nem népdal, ez a faragás nem népi faragás. Csak olyan ember csinálhatta vagy csináltathatta, aki a világnyelvet nagyon korán elsajátította, mondjuk, valamelyik egyetemen. Talán ily módon akarta népszerűsíteni és terjeszteni!

Kocsis János tapsol.

– Bravó, kislány! Ez okos, logikus beszéd volt! De most már mondd ki bátran a végkövetkeztetést is. Ki faragta vagy faragtatta az ivópoharat? Ki költötte a dalocskát?

Liuna kimondja:

– Természetesen Csui-Sut.

Szíriusz megdicséri:

– No, ezt ügyesen kisütötted.

– Gúnyolódni tetszik, Szíriusz bácsi?

– Nem gúnyolódom, mert lehet, hogy igazad van. Sőt, valószínű, hogy igazad van. De Csibész hiányzó variánsaiba még jó néhány másféle igazság is belefér. Például, hogy Csui-Sut nem is létezett. Valamiféle mondában előforduló fantázianév. Vagy, hogy egy déltengeri emléktárgyakat gyártó ausztrál cég betűneve, és a dalocska reklámcélokat szolgált, vagy…

Erzsi asszony haragosan megfenyegeti a kapitányt.

– Elhallgasson, maga 102 éves kuvik! Elrontja a kedvünket!

– A világért sem akarom – tiltakozik Szíriusz –, inkább segíteni fogok. Például úgy, hogy azonnal átfurgonozok az egyes számú kupolavárosba, felkeresem Roberto Namorát, aki felhívja nekem a makasari múzeum igazgatóját.

– Mi célból, Szíriusz bácsi? – kérdezősködik Pinton.

– Szabad kitalálnom? – jelentkezik Pierre.

– Rajta, Pierre! – egyezik bele Viktor Szíriusz.

– Azért, hogy megkérje: csináltasson az elefántcsont ivópohárról egy körfotót, amelyen látható az egész palástja. Azt megküldik nekünk, hogy Csibész elolvashassa a teljes szöveget.

Szíriusz helyeslőn bólogat.

– Pontosan így gondoltam. Ezzel kiküszöböljük Csibész lehetséges matematikai variánsait. Marad az egyetlen tény: Csui-Sut Melanéziában keresendő!…

Szíriusz kapitány házi videfonkészülékén hívja a konyhát.

– Itt Szíriusz. Leonida, kérem, ott van?

Azonnal érkezik a válasz:

– Mit gondol, Viktor Szíriusz, hol lennék? Maga vendégeket hívott uzsonnára. A forró csokoládé, a tejszínhab, a mazsolás kuglóf nem készül el magától. Azt meg kell csinálni!

– Jól van, ne pereljen. Megérkeztek a vendégek.

– Itt vannak a gyerekek?

– A gyerekek és Kocsis János a feleségével.

Leonida hangján öröm érződik:

– A drága Erzsike asszony! Végre mégismerem!

Szíriusz kapitány kedvesen korholja házvezetőnőjét: – Ha odaragadt a videfonja elé, aligha.

– Mit beszél?! Hová ragadtam?

– Sehová, csak jöjjön már be. Hol van Ilolo?

– A kertben. Málnát szed az uzsonnához.

– Igyekezzenek be mindketten.

– Szólok neki és azonnal megyek én is, csak felkapok magamra valami rendes rongyot. Így mégse mutatkozhatom egy miniszterné előtt…

A kis képcső elsötétül.

Szíriusz hellyel kínálja vendégeit. Erzsi asszony kíváncsian nézelődik. Rengeteg különös holmi díszíti a kapitány múzeumnak is beillő dolgozószobáját. Az űrben töltött hetven esztendő emléktárgyai: az ott a híres Antares gyorscirkáló modellja, amellyel ötven évvel ezelőtt 1500 nap alatt elérte az Uránuszt, naponta kétmillió kilométernyi utat téve meg.

(Akkoriban ez a közel 84 ezer kilométeres óránkénti sebesség világrekordot jelentett!) Azt a gyönyörű óriási zöld színű malachitkristályt a Vénuszról hozta. Az egyik falat hatalmas Hold-térkép borítja…

Nyílik az ajtó, belép Leonida. Szíriusz Erzsébet asszonyhoz vezeti.

– Ismerkedjenek meg. Ez a szép és híres asszony János barátom felesége, ő pedig házam védőangyala, Leonida.

A „védőangyal” meghatottan, akadozva beszél:

– Erzsike! Alig vártam már, hogy élőben is lássam! – A vendég megöleli.

– Nem-élőben már látott, kedves?

– Láttam ám! Berci büszkén mutogatja a fényképét. Van egy színes térfotója az anyukájáról. Kicsit kopott már, mert mindig a zubbonya belső zsebében hordja a szíve fölött. De életben szebb ám maga, lelkecském!

Most érkezik a kert felől Ilolo. Illatos málnával teli tálat tart a kezében. Kedvesen köszön:

– Jóholdat kívánok!

– Málna! Friss málna! – üvölti lelkesen Berci, és kapkod a piros gyümölcs felé.

Ilolo nevetve hárítja el a támadást.

– Ki ne verd a kezemből, te éhenkórász! Most nem kapsz belőle. Ugye, Leonida néni, ez az uzsonna utolsó fogása?

– Berci, türtőztesd magad! – inti őt Pierre.

– Leonida néni híres uzsonnái! – emlékezik Erzsi asszony: – A fiam csodákat mesélt róluk.

– Fáradjanak át az ebédlőbe, megterítettem már. Üljenek le. Ó, csak olyan egyszerű, öregasszonyos vendéglátás lesz – szerénykedik Leonida. – Ilolo kedves, segítesz, ugye?

– Természetesen.

Kimennek mindketten a konyhába.

Erzsi asszony csak erre várt. Izgatottan fordul a házigazdához.

– Szíriusz kapitány! Égek a kíváncsiságtól. Beszélt a makasari igazgatóval?

– Beszéltem. Azonnal elmondom.

De hozzák az uzsonnát!

– Azaz csak elmondanám. Mert Leonidát nem szabad megsértenünk. Most uzsonnáznunk kell.

– Tessék, lelkeim! Fogyasszák egészséggel!

Ilolo rakosgatja a habbal tornyozott csészéket.

– Ez Szíriusz bácsié, tessék, Pierre, Berci, Liuna, Pintonkám, ez a tiéd…

– Jaj de finom!

Leonida – kissé megkésve – visszatér a kapitány iménti megjegyzésére:

– Helyesen mondta Viktor Szíriusz, most uzsonnázniuk kell. Összeesküvést szőni ráérnek azután is. Mert látom ám valamennyiük orrán, hogy valami huncutságra készülnek! Vigyázzon, Erzsike, ne higgyen nekik. Nehogy belekeverjék valami zavaros ügybe! Mert ezek képesek rá!

– Azt hiszem, nekik kell jobban vigyázniuk – nevet Erzsike –, mert én keverem őket bele a zavaros ügybe. Ugyanis én vagyok a főkolompos!

Leonida erélyesen tiltakozik:

– Nem hiszem. Maga híres tudós, és felnőtt, komoly aszszony. Nem olyan ugrifüles, mint ezek! – és méltósággal kivonul konyhai birodalmába.

Most 27 percig „Leonida néni uzsonnája” játssza történetünkben jól ismert főszerepet. A vendégek esznek, esznek, esznek, alaposan elpusztítanak mindent. A 28-dik percben Szíriusz kapitány hívja házvezetőnőjét: – Kedves Leonida! Köszönjük az uzsonnát, remek volt!

– Éljen Leonida néni! – rikoltja Pinton.

Az Ötök Tanácsa lelkesen csatlakozik legfiatalabb tagjának érzelemmegnyilvánulásához. Leonida szemében egy hálakönnycsepp lapul. „Mégis van értelme az életnek – gondolja. – Ezek a gyerekek nemcsak a főztömet szeretik, talán engem is. ”

Az az egyetlen kis könnycsepp most lassan végigcsorog az arcán, amikor Szíriusz megszólal:

– Kérem, szedje le az asztalt.

Egyszerre vége a varázsnak. Ránéz a hatalmas emberre:

– Tudom. Szedjem le az asztalt és menjek ki. Hogy a suskust elkezdhessék! Nos, ide figyeljen, Viktor Szíriusz! Elárulom magának, hogy egy mikrofont helyeztem el ebben a szobában! Ne keressék, úgysem találják meg. Én igenis mindenről tudni akarok, amire készülnek! Ki fog magára vigyázni, ha én nem!

Eltávolodva még visszaszól:

– Kellemes összeesküvést! – És keményen behúzza maga után az ajtót.

A kapitány suttogva utasítja Pierre-t:

– Ott van a mikrofon az ablakban, a tulipáncserépbe dugva! Állítsd eléje azt a kis magnót, kapcsold be, a Kék Duna-keringőt muzsikálja. Az Leonida kedvence, azon elandalodik, és nem hallja, amit beszélünk. Siess, fiam!

– Igenis.

Pár pillanat múlva megszólal a Kék Duna hatszáz éves édes-bús dallama.

– Nagyszerű! Elhárítottuk a kémet! Figyeljetek!… Beszéltem videfonon a makasari múzeum igazgatójával. Nagyon értelmes fiatalember. Azt mondta, már régen ismer engem meg titeket is. Figyelemmel kísérte közös kalandjainkat. Nagy kitüntetés számára, hogy kapcsolatba került velünk. Megkérdezte: „Mivel szolgálhatok, kapitány úr?” A többi itt van ezen a videfonrögzítőn. Elővesz a zsebéből egy lapos kis dobozt, kirakja az asztalra, és bekapcsolja. Máris hallják a párbeszédet:

„Igazgató úr, láttam nagyon rangos kiállítási albumukban egy faragott elefántcsont ivópoharat…”

„Biztosan a Morgan-gyűjteményben lévőre gondol.”

„Igen, arra. Tudományos kutatás céljából szeretnénk a palástjáról egy körfotót kapni.”

„Semmi akadálya. Szívesen teljesítjük a kérését. De ez elég hosszadalmas eljárás. Két nap, amíg elkészül a fénykép. Ha postajárattal küldjük, három hétbe is beletelik, amíg a Holdon megkapják.”

„Ultrarövidhullámon is tudnánk venni.”

„Tudom. De a négyszázezer kilométeres sugárzás sokat ront a kép minőségén. Életlen lesz, és szürke. Hanem ajánlanék valami mást. Most azonnal idehozom a tárgyat. Én a videfon képernyőjén gyönyörű tiszta képet látok. Mintha kapitány úr itt állna előttem!”

„Az ön arca is kifogástalanul éles.”

„Ide állítom, erre a kis asztalra a poharat, és szép lassan többször megforgatom. Önök rögzítsék a képet videoszalagra.

Azt akárhányszor lejátszhatják, nagyíthatják, megállhatnak, visszapergethetik, szóval alaposan megvizsgálhatják, mintha a kezükben lenne…”

A videfonrögzítő megáll.

– Nincs rajta több? – kérdezi Erzsike.

– Ezen nincs – mondja Szíriusz –, de a másikon…

Pierre izgatottan érdeklődik:

– Felvették videoszalagra?

– Fel ám – válaszolja a kapitány –, és nagyon szépen sikerült! Itt van ebben a kis kazettában. Tessék, helyezd a videóba…

Pierre befűzi, elindítja.

A képernyőn tisztán, tűélesen, színesen megjelenik a makasari pohár körülbelül másfélszeres nagyításban, majd lenyúl egy kéz, és lassan forgatni kezdi…

A jelenlévők elragadtatva tapsolnak.

– Nagyszerű felvétel, jobb nem is lehetne! És ahogyan forog, az összes írásjelek jól láthatók. Milyen kár, hogy nincs itt Csibész – sajnálkozik a régésznő –, azonnal elolvashatná.

A házi videfonban Leonida néni jelentkezik:

– Itt a konyha beszél! Csibész azonnal megérkezik. Ilolo már elment érte!

Megdöbbenve bámulnak egymásra. Hogyan lehetséges?!

Leghamarabb Szíriusznak jön meg a hangja:

– Leonida! Maga hallgatózott?!

Leonida felháborodva tiltakozik:

– Nem hallgatóztam! Előre bejelentettem, hogy hallani fogok mindent!

– De hiszen a tulipáncserépbe dugott mikrofonjára ráállítottuk a zenét. Azon keresztül nem hallhatott semmit!

– Azon keresztül nem is.

– Hát akkor hogyan hallotta mégis, hogy mit beszélünk?

– Maga engem pancsernak tart, Viktor Szíriusz, pedig nem vagyok pancser! Az elmúlt hetven esztendőben sok mindent megtanultam magától! Azt a mikrofont csak azért tettem a cserépbe, hogy maga észrevegye. Az igazi mikrofonom; akkora, mint egy lencseszem, a zubbonya belső zsebében van.

– Hol?! – horkan fel Szíriusz.

– Mondom: a zubbonya belső zsebében!

– A mindenségit…

– Ne káromkodjék! Csúnya dolog!

– Valóban… Itt van!

– Tudhatná, hogy soha nem hazudok. Mindent tudok.

– Leonida! Abból, amit ma hallott, nem tudhat mindent!

– Abból nem is. A hiányzó részleteket Ilolo mesélte el. Nem tiltotta meg neki.

Szíriusz már mosolyog.

– A Galaktikára! Maga ravasz öregasszony! Még egyszer nem jár túl az eszemen…

– Stop! Ezt majd elmondja legközelebb. Ilolo megérkezett! Vidd be Csibészt, kislányom…

Nyílik az ajtó. Megjelenik Ilolo, ölében Csibésszel.

– Tessék, meghoztam, amint Szíriusz bácsi kívánta.

Szíriusz nem állja meg szó nélkül: – Ahogy én kívántam?

– Leonida néni mondta, amikor elküldött. Vagy nem kellett volna elhoznom?

– De, de…, valóban én kértelek rá.

Viktor Szíriusz kis szünetet tart. Tekintetével befogja az öt szép gyereket, az „Ötök Tanácsát”, aztán nekiszegezi Ilolonak a kérdést:

– Mondd, kislányom: szereted Leonida nénit?

– Nagyon! – válaszolja áhítattal Ilolo.

– Szeresd is, megérdemli. Nagyszerű ember! – Most a „gyerekekhez” fordul. – És ti? Szeretitek Leonida nénit?

Fülsiketítő uniszónó „igen” a válasz.

Szíriusz bekapcsolja a házi videfont, képre állítja; és szerényen azt mondja:

– Leonida, kérem…

Leonida komor pillantása nem sok jót ígér.

– Parancsoljon, uram!

Szíriusz bűnbánó arcot vág.

– Nem parancsolok, és nem vagyok az ura. Kérem, hogy jöjjön be. Levetítjük az ivópoharat, és Csibész elolvassa a szövegét. Bizonyára magát is érdekli.

Leonida morcosan válaszol:

– Nem érdekel. Az én helyem a konyha.

Szíriusz ifjú barátaihoz fordul.

– Gyerekek, hagyjuk ezt?

– Nem hagyjuk! – kiabálja Berci. – Leonida néni azonnal jöjjön be!

Pierre középre ugrik, és vezényelni kezd: – Szavalókórus, vigyázz! Leonida néni jöjjön be! Leonida néni jöjjön be!

Férfiak, nők, fiúk és lányok, de még Csibész műpuli is együtt zengi:

– Le-o-ni-da jöj-jön be! Le-o-ni-da jöj-jön be!…

Erzsi asszony a 18-as kupolaváros híres őserdejében sétál Helga Renard-ral, majd a kétszáz éves majomkenyérfa óriási lombkoronája alatt lepihennek egy durván ácsolt padra.

– És képzeld, Helgám, addig kiabáltunk, amíg be nem jött! Sajnálhatod, hogy nem voltál ott. Azok a gyerekek tüneményesek! Úgy örülök, hogy Bercinek ilyen remek barátai vannak! No és Leonida néni!

Az arborétum úrnője őszinte elismeréssel mondja:

– Nagyra becsülöm az öregasszonyt. Viktor és ő a világ legderekabb emberei. De halljuk, mi van a makasari pohár másik oldalán.

– Természetesen a dalszöveg folytatása, illetve eleje. Betűről betűre úgy, ahogy Ilolo énekelte. Csibész egy pillanat alatt elolvasta, majd Szíriusz kapitánnyal elkészítették a szuenó írásjelek ábécéjét.

– Most mi a terved, Erzsikém? – érdeklődik Helga.

– Ezt a nagy lehetőséget természetesen nem szalasztom el. Jól megmarkolom. Nem engedem ki a kezemből! Csui-Sutot meg kell találnom! Tíz nap múlva utazom Makasarba!

– Egyedül, vagy a férjeddel?

Erzsi asszony nagy lélegzetet vesz, azután az igazi tudósokra jellemző egyszerűséggel kezdi a meglepő fölsorolást: – Először is kölcsönkérném Csibészt. Hátha akad más olvasnivalója is. Azon kívül elvinném Ilolót, aki jól beszéli a sulu és még vagy tíz melanéziai nyelvjárást. Szíriusz kapitányt sem hagynám itthon. Ő biztosan megkeresné nekem a rejtélyes rádióüzenet feladóját. No és a világ leghíresebb nyomozótestületét: Liunát, Pintont, a fiadat és a fiamat…

– Tréfálsz, vagy komolyan mondod?

– Természetesen tréfálok. Pedig… ó… milyen szívesen magammal vinném az egész bandát!

Kocsis János és felesége a Hotel Galileiben lakik. Ez az egyetlen szállodája Hold Államnak. Peter, a recepció vezetője udvariasan kopogtat az előkelő vendégek ajtaján.

– Szabad.

Belép.

– A Miniszter úrnak üzenet érkezett a Földről, azonnal kézbesítendő utasítással. – És átnyújtja. Kocsis belenéz a szövegbe, meglepődik.

– Ejha! XCXCXC, ez De Sanctis sifr-jele!

Peter közben eltávozott. Erzsi asszony aggódva kérdi:

– Mit akarhat tőled a Világállam elnöke? Csak nincs valami baj?

– Azonnal megtudjuk.

Tíz perc sem telik bele, megfejti a rövid szöveget:

SAJNÁLOM, HOGY SZABADSÁGODBAN ZAVARLAK. AZONNAL AUSZTRÁLIÁBA KELL UTAZNOD. BETEGSÉGEM MIATT ENGEM HELYETTESÍTESZ. SAJÁT CSILLAGKÖZI GRAVIPLÁNOMAT KÜLDTEM ÉRTED. DE SANCTIS

– Ez rosszkor jött, Melbourne-ben csúcsértekezletet tartanak az államok kormányzói. De Sanctisnak kellene elnökölnie, de már hónapok óta nem egészséges…

Erzsi asszony vigasztalja elszontyolodott férjét: – Tulajdonképpen megtiszteltetés, hogy éppen te, a Világállam legfiatalabb minisztere helyettesíted az elnököt. Sajnálom, hogy nem jöhetsz velem Melanéziába, Csui-Sutot megkeresni. Most természetesen veled megyek Párizsba.

Liuna, Ilolo, Pierre és Pinton a Renard-villa kertjében reggelizik. Pinton teli szájjal érdeklődik:

– Ho… hol marad Berci?

Liuna azonnal rászól:

– Előbb nyeld le a falatot, azután beszélj! Még megfulladsz itt nekünk!

Pinton kínlódik, lenyeli.

– Nem fulladok meg! Azt kérdeztem, hol van Berci. Megállapodtunk, hogy Nox-85-kor munkareggelit tartunk. Nox-85 már rég elmúlt. Itt kellene lennie!

Liuna védelmébe veszi a Holdmérnöki Szakközép híres nővendékét:

– Tudod, hogy ameddig a szülei itt vannak, Berci velük lakik a Hotel Galileiben. Biztosan elaludt…

– Nem aludt el, ott jön – mondja Pierre –, de nagyon fancsali képpel, és lógatja az orrát.

Valóban, a minifurgon állomásához vezető úton feltűnik Kocsis Berci alakja. Lassan bandukol, ami nála szokatlan jelenség. Belép a kertbe, megáll a terített asztal előtt, és köszönés nélkül nagyot sóhajt.

– Hej!…Haj!…

Liuna rácsodálkozik.

– Ezt nevezem bánatnak! Majdnem elvitt a szele. Mi bajod? Mi történt?

Berci megismétli „panaszát”.

– Hejehej!…Hajahaj!…

– Meddig cifrázod még? – nevet Pierre: – Inkább beszélj!

Berci lehuppan egy székre:

– Ma hajnalban váratlanul hazarepültek a szüleim. Nox-90-kor érkezett a Világállam elnökétől egy távirat… én akkor már aludtam. Felébresztettek. Apa azt mondta, hogy egy órán belül indulnia kell. Az elnök saját graviplánját küldte érte. Anyu, ha akar, maradhat, de anyu azt mondta, akkor ő is megy. Engem megcsókoltak és elrepültek… Adjatok enni, nem is reggeliztem. Kutya éhes vagyok…

Ilolo pattan, azonnal ellátja őt minden jóval.

– Te szegény, parancsolj.

És amíg a tejszínhabot a gyümölcslére púpozza, elgondolkozik és megkérdezi:

– Vajon miért hívták ilyen váratlanul haza János bácsit?

– Nem tudom. Apa csak annyit mondott: nagy megtiszteltetés.

Ekkor Pinton felteszi a legfontosabb kérdést: – Csui-Sutról nem beszéltek?

Berci válasza rövid és elszomorító: – Nem. Azt hiszem, elfelejtették…

HARMADIK FEJEZET

amelyben kezdetét veszi a fonál felgombolyítása

Csibész műpuli nyolcvan kilométeres óránkénti sebességgel száguld a 27-es kupolaváros fehér műgumival burkolt főútján.

Maga mögött hagyva a Casteiro-házat, átvágva Otto Steffék ápolt virágoskertjén, kecses ívben keresztülugorva a nem túl magas kerítést, az arany-barna Renard-villa kertjében terem, ahol az Ötök Tanácsa éppen „munkareggelijét” fogyasztja.

Csibész fergeteges érkezése, megtorpanása, erős zihálása a tanácstagokat izgalomba hozza.

– Miért lihegsz, Csibész? – kérdezi az aggódó Pinton.

– Vau…vau… – ugat a kutya.

– Válaszolj rendesen!

– Vau… vau…

– Nem tudsz beszélni? – mérgelődik a kisfiú.

– Vau… vau…

– Ne nyaggasd őt, Pinton – csitítja Liuna az Ötök legkisebbikét –, nem látod, hogy nincs beszédre kapcsolva!

– Azám! Valóban! – ismeri be tévedését Pinton, és azonnal ölébe veszi legkedvesebb játszótársát. Meghúzza a fülecskéjét, megnyomja az orrát. – Válaszolj, miért lihegsz?

– Azért, kis gazdám, mert sokat és gyorsan futottam, és kifáradtam. Te is lihegsz, ha sokat és gyorsan futsz.

– Én igen, mert ember vagyok. De te gép vagy, te nem fáradhatsz el, tehát nem volna szabad lihegned. Aztán itt van például az orrod. Megnyomom, hogy dialógprogramodat bekapcsoljam. Mire te feljajdulsz, mintha fájna. Pedig nem fájhat, mert érzéketlen gép vagy.

– Jó… jó… ne sorold tovább. Elismerem, hogy néha játszom egy kicsit… megjátszom, mintha éreznék, mint ti, emberek. Mintha elfáradnék. Nem vettétek még észre, hogy én vagyok a világon az első robot, aki gondolkozni és dönteni is tud?

Liuna megnyugtatja:

– De, észrevettük. Csakhogy ez nem a te érdemed, hanem János bácsié, aki ilyennek alkotott. De most már válaszolj, kérlek: mért rohantál olyan veszettül?

– Mert rendkívül fontos hírt hozok. Alkotóm, Kocsis János és felesége ma hajnalban visszarepült a Földre!

Körülnéz, várja a lesújtó hír hatását, de nem lepődik meg senki.

– Ti, emberek ezt ilyen nyugodtan fogadjátok? Mi ennek a magyarázata?

A magyarázatot Pierre mondja ki:

– Tudtuk.

Most pár pillanatig némán falatoznak. Aztán Ilolo szólal meg halkan, bánatosan:

– Kár, hogy elmentek. Már egészen jól belejöttünk a nyomozásba. Izgalmas volt, ahogy lépésről lépésre kiderültek dolgok…

– Így igaz, ahogy Ilolo mondja – kapja el Berci a mondat végét. – Édesanyám milyen izgatott reménykedéssel állapította meg: „Jelentős bizonyíték került a kezembe. Ezt az utat követnem kell.” Aztán ukmukfuk itthagyott minket és Csui-Sutot és a makasari poharat, egyszóval mindent!… Eh!

– Igazad van Berci – ez Pinton véleménye –, az ember csak felnőttekkel ne kezdjen! De ne búsulj, van egy ötletem. Azért, mert Erzsi néni abbahagyta a kutatást, nekünk nem muszáj abbahagyni.

Berci felugrik, majd feldönti az asztalt.

– Hű, ez a kiskorú okosat mondott! Gombolyítsuk tovább a fonalat mi!

Pinton csodálkozva megjegyzi:

– Én semmiféle fonálról nem beszéltem.

– Dehogyisnem! Arról a fonálról, amelyik a megoldáshoz vezet. Hiszen a végét már a kezünkben tartjuk!

– Vagy úgy? Nagyszerű! Gombolyítsuk! – helyesel Pinton, azután meghökken. – Te tudod, hogyan kell gombolyítani?

– Én? Nem… Pierre! Liuna… Ti tudjátok?

– Fogalmunk sincs róla – ez Pierre válasza:

– Akkor mit tegyünk? Tanácstalan vagyok…

– Keressünk valakit, aki tudja! – javasolja Pierre. – Mit gondolsz, ki tudja?

– Természetesen Szíriusz kapitány.

Pinton áll elő a furcsa kérdéssel:

– Szíriusz bácsi, tetszik tudni gombolyítani?

Szíriusz kapitány megszokta már a fiatalok csavaros észjárását, tehát nem csodálkozik. Egyetlen szóval visszakérdez:

– Mit?

– Fonalat.

– Hm!… Fonalat éppenséggel tudok, de azt hiszem, Leonida néni sokkal ügyesebben gombolyít, mint én.

Liuna igyekszik tisztázni a félreértést:

– Pinton nem igazi fonálra gondol. Átvitt értelemben használja a kifejezést: mint cselekmény fonala, rejtély fonala…

– Értem – mosolyog Szíriusz kapitány. – Csui-Sutról van szó. Azt a fonalat kellene tovább gombolyítani.

– Igenis. Eltetszett találni! Rendkívül érdekel minket. – Ezt Berci mondta.

– Engem is – jelenti ki a kapitány.

– De hiszen ez nagyszerű! – örvendezik a fiú. – Akkor talán nem kell abbahagynunk most, hogy… – Kis szünetet tart: mondja, ne mondja?

– Úgy gondolod: most, hogy a szüleid váratlanul elutaztak.

– Hát tetszik tudni róla?

– Természetesen tudok. Édesapád felhívott az éjjel, elbúcsúzott tőlem, és a lelkemre kötötte, hogy legyek nagyon szigorú hozzátok.

– Akkor… akkor talán azt is tetszik tudni, hogy az elnök miért hívta haza édesapámat?

– Tudom.

– És… el tetszene árulni nekünk?

– Nem kell elárulnom semmit. Benne van a reggeli Hangos Hírekben. Kapcsold be. Ha jól emlékszem, a 17-es hír.

Berci a HH-készülékhez megy, bekapcsolja a tartalomjegyzéket.

– Tizenöt, tizenhat, tizenhét: Kocsis János… Valóban a tizenhetes!

– No, akkor keresd meg, és hallgasd!

A fiú gyorsan pergeti a tárcsát. Tizenhetes…már mondja is a csinos bemondónő: „Kocsis János, a Világállam kultúrális minisztere a közeli napokban Ausztráliába utazik. Melbourne-ben, a hét kormányzó csúcstalálkozóján a beteg De Sanctis világelnököt fogja helyettesíteni.”

– No, most már tudjátok ti is – mondja Szíriusz kapitány, és elzárja a készüléket.

Csend követi a kijelentést.

– Miért hallgattok? Talán nem tetszik?

Liuna a legbátrabb.

– Bizony nem tetszik. János bácsinak esze ágában sem volt Ausztráliában „elnökölni”! Erzsi néni és a mi társaságunkban Csui-Sut kutatásával akarta tölteni a szabadságát.

Szíriusz próbálja lecsillapítani a zúgolódókat.

– János barátomat sajnos De Sanctis úr utasította, hogy az ötödik államba utazzék.

[A Világállamot alkotó világrészek sorrendje: 1. Európa, 2. Ázsia, 3. Afrika, 4. Amerika, 5. Ausztrália, 6. Antarktisz, 7. Hold. A számozás a belépés időpontja alapján történt]

Berci tanúskodik:

– Úgy van, ahogy Szíriusz bácsi mondja. Apa, amikor búcsúzkodott, kijelentette, hogy ez nagy megtiszteltetés.

– János bácsinak nagy megtiszteltetés, de nekünk nagy csalódás – elégedetlenkedik Liuna. – Milyen csodálatos élmény lett volna Erzsi nénivel és János bácsival Csui-Sut és népe után kutatni! Ez a gyönyörű feladat most kútba esett.

Szíriusz kapitány ránéz a piros hajú kislányra: – Kútba esett? Miért mondod?

Liuna felkapja a fejét.

– Hát nem esett kútba?! Szíriusz bácsi szerint talán kutathatunk tovább? Esetleg mi megkereshetjük Csui-Sutot és népét?

– Hohó, ezt nem mondtam! De nincs kizárva, hogy Erzsi asszony, ha elintéződik János utazása, visszajön hozzánk.

– Jaj de jó lenne! – hangoskodik Pinton. – Erzsi nénit szeretem!

– Valamennyien nagyon szeretjük – erősíti meg a kijelentést Szíriusz kapitány. – Éppen ezért azt tanácsolom, most ne erőltessük a döntést. Legyünk türelmesek. De a nyomozást folytassuk. Térjünk vissza a gombolyításhoz. Behívom a főgombolyítót… – A házi videfonhoz fordul. – Itt Szíriusz. Leonida, kérem…

Azonnal érkezik a válasz:

– Mit kíván, Viktor Szíriusz?

– Kérem, jöjjön be. Itt vannak Pierre-ék. Tanácsot szeretnének kérni magától.

– Tőlem?

– Magától, mint főgombolyítótól.

– Jó, megyek.

Erélyesen nyílik az ajtó.

– Itt vagyok!

Erélyesen csukódik.

– Mit mondott? Mi vagyok én? Főgombolyító? Mi az a főgombolyító?!

– Be ne kapjon! – nevet Szíriusz. – Mindössze arról van szó, hogy a gyerekek szeretnék folytatni a kutatást, Csui-Sut fölkutatását. De megakadtak. Nem tudják, hogyan tovább. A fonál vége a kezükben van, de hogyan gombolyítsák? Ez a kérdés!

Leonida megenyhül.

– Tehát ilyen gombolyításról beszélnek…

Pierre puhítja tovább az asszony ellenállását:

– Leonida néni olyan tapasztalt, olyan okos. Adjon tanácsot, mihez fogjunk?

– Miért nem kérdezik tőle? – bök ujjával Szíriusz felé.

– Kérdezték. Én javasoltam, hogy magához forduljanak. Ilyesmihez az asszonyok jobban értenek.

– Hát… nem bánom, megmondom. Ilolóval már beszélgettünk róla. Egyszerű a dolog. Amikor maga, Viktor Szíriusz, nap mint nap kapta azokat az URH-táviratokat, amelyekben Csui-Sut a segítségét kérte, tudom, érdeklődött világszerte: Párizsban, Londonban, Moszkvában, Berlinben, de ilyen nevű embert sehol sem ismertek. Namármost, hallom, kisütötték, hogy a sulu dalt csakis Csui-Sut szerezhette, az ivópoharakat csakis Csui-Sut faragtathatta, mert abban az időben azon a tájon egyedül ő ismerhette jól a világnyelvet. Amit bizonyára valamelyik egyetemen tanult meg. Melyik egyetemen? Oxfordban vagy a Lomonoszovon? Csudát! Ott valahol a szigeteken, India és Ausztrália között. Csillagocska megnézte a könyvtárban: tizenegy város jöhet számításba, tizenegy egyetem. Itt vannak leírva, tessék: Manila, Sandakan, Banjarmasin, Makasar… és a többi. Ezektől tessék megkérdezni, ismerik-e a Csui-Sut legendát. Hallották-e valaha hírét egy Csui-Sut nevű embernek?

Eltelt közben öt nap. A Nox-időszak Solra változott. Ilyenkor a kupolavárosokat borító hatalmas acél félgömbök sok ezer rácsablakán besüt a vidám napsugár.

Sol-275 a pontos idő.

Ilolo, a gyerekek és Csibész műpuli valósággal beömlenek az ajtón.

– Jóholdat, Szíriusz bácsi! Jóholdat, Leonida néni! Ezt ugatja Csibész is.

Szíriusz visszaköszön:

– Jóholdat, kedves Ötök Tanácsa! Foglaljatok helyet.

Bejelentem az eredményt.

– Halljuk! Halljuk!

– Öt napja, hogy megfogadtuk Leonida néni tanácsát, és feladtunk tizenegy rádiótáviratot tizenegy déltengeri egyetem rektorának. A rádiótáviratok azonos szövegét most kis titkárnőm, Ilolo, felolvassa.

– Igenis… – papírlapot vesz elő – olvasom. „Szíriusz kapitány (Hold Állam, 28-as kupolaváros) tisztelettel kérdezi a Rektor Úrtól; ismerik-e a Csui-Sutról szóló legendát. Netán tudnak-e valamit egy Csui-Sut nevű személyről? Válaszát várva, vagyok tisztelője: Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajókapitány.”

– Az eredményt mondd, Ilolo.

– Nyolcan nem ismerik sem a legendát, sem a hőst. – A lány szemében most öröm csillan. – Hárman azonban igen!

Ebben a pillanatban olyan fülsiketítő örömrivalgásban törnek ki az Ötök, mintha Ötvenek Tanácsa lenne jelen. Szíriusz kapitány nem győzi őket csitítani:

– Csendet! Csendet! Ilolo, tiéd a szó!

Ilolo ünnepélyesen feláll.

– A nyolc tagadó választ, úgy hiszem, nem kell ismertetnem. De íme, a kilencedik levél: a Borneói Központi Egyetem küldte Banjarmasinból. „Tisztelt Viktor Szíriusz kapitány úr! Csui-Sut legendáról sajnos nem hallottunk. Annál inkább Csui-Sut személyéről. Az egyetem régi anyakönyveiből megállapítottuk, hogy Csui-Sut kiváló biológus tudós egyetemünk hajdani professzora volt. 2190-ben született. 2220-tól természettudományi fakultásunk vezetője. Több ízben volt rektor és dékán. 2240-ben lemondott állásáról, és ismeretlen helyre távozott. További sorsáról, halálának helyéről és idejéről semmit sem tudunk. Tisztelettel…”

Bercit izgalomba hozza a jó hír.

– Tehát mégis volt egy Csui-Sut nevű ember! Nagy tudós, mondják, észrevettétek, hogy a világnyelv bevezetésének évében tűnt el? De mit válaszolt a másik két egyetem? Kiderült valami Csui-Sut további sorsáról?

– Türelem! Megtudjátok azonnal. Rajta, Ilolo!

– A Sandakani Orvostudományi Egyetem Élettani Intézetének levelét olvasom fel. „Mélyen tisztelt Szíriusz kapitány! Kérésének szívesen teszünk eleget. Csui-Sutról szóló legendát nem ismerünk, magát Csui-Sutot azonban igen. Született itt, Sandakanban, 2250-ben. 2300-tól tíz éven át intézetünk köztiszteletben álló igazgatója volt. 2310-ben minden előzetes bejelentés nélkül elhagyta intézetünket, városunkat, országunkat. Sokáig nyomoztunk utána, de soha nem került elő. Tisztelettel…”, aláírások.

– Nocsak! – csodálkozik Pierre. – Ez nyilván egy másik Csui-Sut, hiszen hatvan évvel később született. Vajon gyakori arrafelé ez a név? Meg tudnád mondani, Ilolo?

– Nyolc évig éltem Sandakanban. Nagyon sok embert ismertem, de a Csui-Sut nevet soha nem hallottam, kivéve persze a dalban előfordulót.

– Ez a második Csui-Sut pontosan lekopírozta az elsőt – állapítja meg Berci –, ő is faképnél hagyta az egyetemet.

Liuna jelentkezik szólásra. Halkan mondja:

– Mielőtt felolvasná Ilolo a harmadikat, Szíriusz bácsi, kérem, támadt egy gondolatom – és ujja köré csavargatja göndör, piros haját.

A fiúk tudják, hogy Liunának azok a gondolatai, amelyek hajcsavargatás közben születnek, megérdemlik az odafigyelést.

– Légy kegyes közölni velünk – biztatja Pierre.

– Úgy gondolom, hogy a harmadik levélben egy harmadik Csui-Sutról lesz szó. Kell lennie egy harmadiknak, hiszen az első közel háromszáz éve született, a második 234 éve, ezek ketten már bizonyára nem élnek. Kell lennie egy harmadiknak, aki Szíriusz bácsinak a kétségbeesett segélykéréseket küldte.

– Liuna, mint mindig, most is telibe talált – bólogatott Viktor Szíriusz. – Figyeljétek a harmadik levelet. Ilolóé a szó!

– Makasarból a Néprajzi Múzeum nyugalmazott főigazgatója írt. „Kedves Viktor Szíriusz! Egyetemünkhöz intézett levelére azért válaszolok én, mert a kérdés legalaposabb ismerője vagyok. Személyesen ismertem a keresett Csui-Sut nevű egyént. Kezdetben tanítványom volt, később tanárkollégám lett. Csui-Sut hallgató, évkönyvünk bizonysága szerint, 2380-ban iratkozott be a matematika-fizika szakra. Én akkoriban fiatal tanársegéd voltam. Csui-Sut sárga bőrű, halk szavú, alacsony termetű, rendkívül eszes fiatalember volt. 2386-tan kimagasló eredménnyel végzett. 2390-től (ekkor még csak 28 éves volt!) 2400-ig egyetemünk fizika tanszékének vezetője. 2400-ban betegszabadságot vett ki, elhagyta Celebeszt, és soha többé nem tért vissza! Ha még életben van, 125 éves lehet. Múzeumunk őriz egy elefántcsontból faragott, gazdagon díszített ivópoharat, amelyet a néphagyomány szerint Csui-Sut használt. Erre azonban semmi bizonyítékunk nincs…”

– De van! De van! – kiabál közbe Pinton – Rá van írva Csui-Sut neve, csak ők nem tudják elolvasni!

Szíriusz kapitány rosszallóan csóválja a fejét.

– Ejnye, Pinton! Nem tudod csendben végighallgatni?

– Bocsánat…

– Folytasd, Ilolo!

– Már alig van hátra valami. „Még az sem bizonyos, hogy a mi Csui-Sutunkról van szó. Hallottam ugyanis egy másik Csui-Sutról, aki több mint kétszáz éve a banjarmasini egyetem professzora volt. Levelem zárom. Kedves Szíriusz kapitány, szeretettel üdvözlöm, jó egészséget kívánva…”, aláírás.

– Vége. Több Csui-Sut nincs – zárja Szíriusz a felolvasást.

Pinton szellemeskedik: – Még szerencse! Ez a három is sok! Mit csináljunk ennyi Csui-Suttal? A bőség zavarával küszködünk.

Pierre megrója a gyereket:

– Pintonkám, ne panaszkodj a bőségre. Tegnap még egyetlen icipici Csui-Sut is boldoggá tett volna. Majd csak kiderül, hogy a három közül melyik az igazi, melyik a miénk.

– Lehet, hogy mind a három – jegyzi meg Liuna.

– Na, ezt már mégsem hiszem – kételkedik Berci. – De most merre tovább? Leonida néni fonálgombolyító tanácsa nagyszerűen bevált! Azám! Kérdezzük meg újra őt! Leonida néni, tessék nekünk ismét segíteni!

– Szívesen, édes gyermekem. Én felhívnám videfonon azt a kedves múzeumi igazgatót.

– A nyugdíjas öreget tetszik gondolni?

– Nem. A fiatalt, az utódját, akivel Viktor Szíriusz egyszer már beszélt, amikor azt az ivópoharat levideóztátok. Ez az ember nem mondott el még mindent. A kedves fiú a Hírközlésiből gyorsan „behozza”. Ilolo, kislányom, tárcsázd csak Robertót…

Viktor Szíriusz videfonbeszélgetése Ono Yaraka úrral, a makasari Néprajzi Múzeum igazgatójával. Hiteles videfonrögzítés.

„Jónapot, igazgató úr! Képre kapcsolok. Viktor Szíriusz vagyok.”

„Jóholdat, kapitány úr! Engedelmével pótolom egy mulasztásomat. Bemutatkozom: Ono Yaraka a nevem. Mivel lehetek szolgálatára?”

„Ó, tulajdonképpen semmivel. Azaz csupán beszélgetni szeretnék…”

„Tartom szerencsémnek.”

„Megvizsgáltuk ám alaposan az ivópoharat. Nagyon szép tárgy. Van belőle több is?”

„Van. Nem teljesen azonosak, de hasonló faragások: még tizenhárom darab. Ezt nevezzük Morgan-gyűjteménynek. Valamennyi elefántcsontból készült használati tárgy. Olyasforma vésett díszítéssel, mint az ivópoháron látható.”

„Nem gondolja, hogy azok a jelek talán betűk?”

„Valószínűtlen. Nem ismerünk ilyesféle írásmódot. Persze behatóan még nem foglalkozott vele senki.”

(Berci nem állhatja meg, itt közbe kell beszélnie: – Majd fognak csodálkozni! – Nyughass, Vasgyúró! – inti le azonnal Pierre.)

„Mintha valaki közbeszólt volna…”

„A gyerekek beszélgettek mellettem Igazgató úr! Ismerik-e ezeknek a tárgyaknak a lelőhelyét?”

„Egészen pontosan. Őrizzük az adományozó naplószerű magnótekercsét. Emlékezetből annyit tudok mondani, hogy a Celebesztől keletre fekvő Boetoeng-szigetcsoport egyik kis névtelen és lakatlan szigetén járt Morgan úr. Pontosan megadta a hely földrajzi fekvését. Egy tűzhányó is működik a szigeten…”

(Bercinek ismét eljár a szája: – Halljátok? Az volna csak főnyeremény, ha épp ezt a vulkánt hívnák Csui-Sutnak!)

„Bocsásson meg, nem értettem.”

„Itt mellettem beszélt valaki, egy gyerek. Elnézését kérem…”

„A kedves kis gyerekek! Az én ötéves fiam is egész nap videfonálna. Sebaj, majd leszoknak róla, ha megnőnek. Kinövik… Azt még el kell mondanom, hogy hitelt érdemlően megállapítottuk a leletek korát. 220-230 évvel ezelőtt készültek. Tehát aránylag fiatalok. Ez az oka, hogy kutatócsoport még nem vállalkozott a sziget teljes feltárására. Munkatársaink szívesebben foglalkoznak a sek ezer éves múlttal.”

„Érthető.”

„Kérdezhetek valamit, kapitány úr?”

„Parancsoljon.”

„Az önök érdeklődését milyen szándék vezeti?”

„Mi nem vagyunk régészek. Emberbarátok vagyunk. Segíteni szeretnénk Csui-Sut népén.”

„Csui-Sut? Ki az? Mintha már hallottam volna ezt a nevet…”

Helga Renard világhírű arborétuma a 18-as kupolaváros teljes területét elfoglalja. Megközelítően 750 ezer négyzetméter. A Föld valamennyi fafajtája megtalálható a dzsungelsűrű erdőben, a libanoni cédrustól Kanada fenséges mamutfenyőjéig. Ezer és ezer különféle bokor, kúszónövény, gombaféleség, erdei aljvirágok teszik teljessé a képet: valódi ősrengetegben járunk.

Holott a Földről ideszállított több millió köbméter televénytalajtól, annak szükség szerinti vegyi átalakításától, a levegő páratartalmától, a mesterséges esővíz hőfokától, kémiai összetételétől egészen a műnapfény mennyiségének és milyenségének pontos meghatározásáig itt mindent az emberi tudás, a kertészeti tudomány művileg állított elő, és tart üzemben. Tudósok százai látogatják Hold Állam arborétumát és kutatóintézetét, ahol jelentős tudományos munka és kitűnő tudósnevelés folyik.

Pierre és Liuna kétéves koruktól ismerik és szeretik Helga néni dzsungelét. Nekik mindig szabad bejárásuk volt ide. Itt játszottak bújócskát, szembekötősdit, szedtek édes málnát és zamatos szedret, később itt magolták az iskolai kötelező verseket. Évek múltával a Hármak, Négyek, Ötök Tanácsának rejtekhelye lett a 19-es kupolaváros őserdeje.

Most is itt tartják szigorúan bizalmas és titkos összejövetelüket. Az őserdő mértani középpontjában, óriási szomorúfüzek tövében egy uszoda nagyságú, kénes, meleg vizű tavacska bújik meg. Ebben ül nyakig a Négyek Tanácsának teljes tagsága. (Nem tévedés, kedves olvasó! Négyek Tanácsának négy tagja ül nyakig a 34 fokos vízben. Az ötödik – Ilolo – nincs jelen. Nem hívták meg. Hosszas tépelődés után úgy döntöttek: megkímélik a szeretett lányt attól, hogy Szíriusz bácsinak el nem árulható titokról tudomása legyen. Majd utólag – ha sikerül a tervük – beavatják őt is, és bocsánatot kérnek tőle: Most jobb, ha semmit sem tud…) Pierre kimászik a meleg vízből, rátelepedik egy sziklára, és imigyen szól:

– A titkos értekezletet megnyitom. Liuna Steff!

– Jelen!

– Kocsis Berci!

– Jelen!

– Pinton Casteiro!

– Jelen!

– Csibész műpuli!

Egy virágzó magnóliabokor alól hangzik a jelentkezés kutyanyelven:

– Vau! Vau!

– És természetesen jelen vagyok én is, Pierre Renard. Mondjátok utánam: „Fogadom, hogy a mai napon megtartott titkos értekezletünkön elhangzottakról soha senkinek egyetlen szót el nem mondok, le nem írok, semmiféle más formában nem hozom senki tudomására!”

Utánamondják.

– Köszönöm. Megállapítom, hogy értekezletünk egyetlen napirendi pontja: a nyári nagyszünettel kapcsolatban felmerült igen súlyos problémák. Felkérem Liuna Steffet, az ügy előadóját, ismertesse a tényállást.

Liuna, aki közben egy szál fehér vízililiomot tűzött piros hajába, beszélni kezd:

– Arról van szó, hogy két hét múlva befejezzük a tanévet, kezdődik a két hónapos nagy pihenő. Szüleink azt ígérték, hogy egy teljes hónapot a Földön fogunk tölteni. Előbb végigjárjuk Európa nagy városait, majd Magyarországon, Berci családjánál megpihenünk. Ez nagyon szép terv volt, és ennek valamenniyen örültünk.

Berci nem ura indulatának:

– Örültünk! De ma már nem örülünk!

– Erről van szó! – helyesel Liuna. – Nincs semmi kedvünk lomhán végigcsámborogni idegen városokat, bámulni képtáraikat, megcsodálni múzeumokat, várromokat, sétahajókázni a Dunán vagy a Volgán, fényes szállodákban lakni, miközben Csui-Sut és népe iszonyú szenvedések között nyomorog és elpusztul!

– Jól beszélt! Igaza van! – zengi kórusban a tagság.

– Szíriusz kapitány szavait idézem, alkalmazva a jelen helyzetre: „Mi nem vagyunk luxusutasok, mi emberbarátok vagyunk! Segíteni akarunk Csui-Sut népén!”

– Úgy van! Segíteni akarunk!

– Persze lehetséges, hogy akiket meg akarunk menteni, már nem is léteznek. Hiszen Erzsi néni majdnem egy évig kereste őket hiába. És azok a bizonyítékok, amelyekre mi bukkantunk, sajnos kétszáz évesek. Csak azt bizonyítják, hogy Csui-Sut és népe valóban létezett, valahol élt.

Most Pierre veszi át a szót:

– Tehát elsősorban arról kell meggyőződnünk, megvannak-e még, vagy kihaltak. Mert ha csak százan vagy tizen vagy akár csak ketten élnek valahol, kötelességünk megmenteni őket!

Berci lelkesedése kifogyhatatlan.

– Meg kell tudnunk a valóságot: mi történt Csui-Suttal és népével!

– Csakhogy a „valóságot” sem Párizsban, sem Rómában, sem pedig a magyar Hortobágyon nem hozzák tálcán elénk – okoskodik Liuna. – Oda kell mennünk, ahol a „valóság” rejtőzik! A Sulu-tenger szigeteire, Makasarba, Sandakanba!

– Odamegyünk! – kiabál a tagság.

– Ha engednek a szüleink – mutat rá Pierre a nehézségekre. – Kedves barátaim! Mai értekezletünknek az a célja: kiokoskodni a módját, miképpen „nyaralhatnánk” Európa helyett Melanéziában. Van-e valakinek épkézláb ötlete?

Pinton azonnal jelentkezik.

– Talán meg kellene mondani apunak és anyunak… – Pierre csak annyit válaszol:

– Csacsikám, naiv vagy…

– Jó, akkor ne mondjunk nekik semmit, hanem egyszerűen szökjünk meg! Foglaljunk el egy graviplánt! Pierre és Berci el tudja vezetni. Meg sem állunk Makasarig!

Pierre gyakorolja vezéri hatalmát.

– Pintontól megvonom a szót. Okosabb ötleteket kérek!

– Esetleg apához fordulhatnánk – próbálkozik Berci. – Ha beszélne az érdekünkben illetékesekkel…

– Ez máskor biztosan célravezető lenne. De hol találod most meg miniszter apukádat, akit magához rendelt az elnök? És ha meg is találnád, gondolod, hogy ráérne a mi parányi ügyeinkkel foglalkozni? No, Liuna!

– Talán Szíriusz bácsi…

– Butaság! Ilyenkor Szíriusz bácsi is a felnőttekhez húz.

– Akkor teljesen tanácstalan vagyok.

Pierre demokratikus vezető, mindenkit meghallgat.

– Csibész, mi a véleményed?

A műpuli felugrik.

– Vau! Vau! Vau!

Pierre nevet.

– Értem, értem! Nem tudsz beszélni. Pinton, húzd meg a farkincáját, nyomd meg az orrát!

– Máris!

– Aúúúú… Pardon! Bocsánat! Megfeledkeztem magamról: Nem fájt! Üzenetet hoztam.

És ekkor Csibész „szerkezetéből”, valahonnan a csimbókos szőrzet alatt elhelyezett kitűnő hangszóróból felhangzik élethűen, ércesen Szíriusz kapitány hangja: „Jól sejtettem, gazfickók, hogy a hátam mögött készülődtök valamire! Figyeltettelek titeket Csibésszel. Jelentette, hogy ma »titkos« értekezletet tartotok, amire nem hívtátok meg Ilolót. Tudom, hogy most az arborétum gyógytanában nyakig ültök a büdös vízben, és összeesküvősdit játszotok. Sejtem, mi a napirendi pont! Hogyan mehetnétek Európa helyett Melanéziába, Csui-Sutot és népét megmenteni! Nos, ha eltaláltam, üljetek azonnal minifurgonra! Irány a házam! Leonida néni már szeleteli a mazsolás kuglófot!”

– Vége – mondja Csibész.

Liuna boldogan ujjong:

– Ez Szíriusz bácsi! Lehetséges, hogy Szíriusz bácsi mégis segít nekünk? Éljen! Gyerünk Szíriusz bácsihoz!

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Szíriusz kapitány felveszi az arcába hajított kesztyűt

A minifurgon sziszegve érkezik a 28-as kupolaváros automata vezérlésű pályaudvarára. Zajtalanul nyílnak a piros ülésű fülkék ajtói, a lázadó Négyek Tanácsa kiszáll.

Ilolo Hoi-To várja őket az állomáson. Azonnal körülveszik, és elhalmozzák kérdéseikkel:

– Nagyon haragszik ránk Szíriusz kapitány?

– Te is haragszol, Ilolo?

– Rosszul esett, hogy kihagytunk?

– Jó szándékból tettük.

– Hogy ne kerülj ellentétbe Szíriusz bácsival!

– Kímélni akartunk, észrevetted?

Ilolo ijedten tiltakozik:

– Elég! Elég! Most melyik kérdésre válaszoljak?

Pierre vezéri méltósággal intézkedik:

– Egyikre sem. Legjobb lenne, ha összefoglalnád mindazt, amit tudsz. Kezd ott, hogy mikor váltunk gyanússá.

– Jó. Megpróbálom. Szíriusz bácsinak feltűnt, hogy tegnapelőtt nem látott titeket. Engem sem hívtatok. „Vajon miben törik a fejüket ezek a fiókördögök?” – mondta Szíriusz bácsi Leonida néninek. Mire Leonida néni azt válaszolta: „Biztosan abban, hogyan utazzanak Melanéziába!”

„Lehetséges. Akkor szoktak ilyen nagyokat hallgatni, ha terveznek valamit.” Aztán többet nem említette a dolgot, de este átfurgonozott Casteiróhoz, és onnan Csibésszel az öleben tért vissza.

– Ezért nem találtam tegnapelőtt este sehol a kiskutyát! – mondja Pinton. – Nahát! Csibész elárult minket! Kémkedett utánunk! Ki hitte volna!

– Nem kémkedett, nem lett hűtlen! Csibész gép, azt cselekszi, amire beprogramozzák. Szíriusz bácsi nevetve mondta nekem: „Csibésznek megparancsoltam, hogy figyelje meg a gyerekeket!” Ez tegnapelőtt volt. Tegnap Csibész hozta a hírt, hogy ti bizalmas, titkos, értekezletet fogtok tartani a gyógytóban. Ez a kedvenc búvóhelyetek, mondta a kapitány, majd üzen nektek Csibésszel! De nem haragudott igazán, inkább tetszett neki, hogy milyen élelmesek vagytok. De ma reggel videfonon hívta őt Roberto. Valami rádiótáviratot olvasott be, és Szíriusz bácsi azóta feltűnően komor.

– Mint komor bikáé, olyan a járása! – szavalja Berci.

– Miféle bikáról beszélsz, Bercikém?

– Idéztem egy nagy magyar költőt, aki több mint fél évezrede élt. Ő írta, de úgyse ismeritek.

– Az idézet nagyon találó. – bizonygatja Ilolo. – A kapitány föl-alá jár a szobájában, a homlokát ráncolja, és ilyeneket mond: „No, majd meglátjuk… ó gazember… fogsz te még kesztyűbe dudálni!”…

– Vajon kire érti?

– Nem rátok, az bizonyos, inkább arra a személyre, aki a rádiótáviratot küldte.

Közben elindultak, és hamarosan Viktor Szíriusz „cifra palotájához” érkeznek. Ilolo meghúzza a kapuharangot.

Azonnal nyílik az ajtó. Viktor Szíriusz magas alakja tornyosul előttük. A gyerekek félénken köszönnek:

– Jóholdat, Szíriusz bácsi!…

– Jóholdat?… Majd kaptok tőlem jóholdat! – Aztán enyhűltebben hozzáteszi: – Na ne féljetek, nem harapom le senkinek az orrát. – Bekiált a házba: – Leonida! Itt vannak a lázadók!

Leonida néni megjelenik a kapuban. A Négyek Tanácsa lesütött szemmel mozdulatlanná mered. A fejedelmi uzsonnák gömbölyű tündére vidáman üdvözli őket:

– Jóholdat, galambocskáim! Gyertek, gyertek! Már ki van töltve a kakaó! Viktor Szíriusz, magának illatos grúz teát főztem, attól talán megnyugszik.

– Köszönöm.

– Csak befelé, befelé! Üljetek asztalhoz!

Berci lelkifurdalás nélkül nekilát a táplálkozásnak: – Kitűnő, mint mindig!

Pinton Ilolóhoz fordul.

– Szabad a kuglófból repetát kérni?

– Természetesen, parancsolj – mondja Ilolo, és telerakja a kisfiú tányérját a mazsolás „csodával”.

Bercit ez a látvány tökéletesen megnyugtatja. Már egy gyönge tréfát is megereszt:

– Ez a fiú most pótolja be azt a négy évet, amíg jéggé volt fagyva, és nem ehetett.

– Növekedik is szépen – állapítja meg Leonida, és kivonul a konyhába.

Szíriusz kapitány, mintha csak ezt várta volna, komoly hangon bejelenti:

– Az uzsonna mellé egy kis meglepetéssel szolgálok.

Berci Pierre-hez fordulva súgja:

– Most jön a számonkérés.

Szíriusz kapitány meghallotta.

– Szerencsétek van, nem kérek számon semmit. Olyan esemény történt, ami mellett eltörpül a ti melegvízi lázadástok.

Pierre elérkezettnek véli a pillanatot. Feláll.

– Szíriusz bácsi, mi ünnepélyesen bocsánatot kérünk. Csak a szánk járt, meggondolatlanul. Mert nagyon szeretnénk tovább foglalkozni a Csui-Sut-üggyel.

A kapitány mosolyog.

– Ez a kívánságotok azonnal teljesül. Roberto ma reggel egy nekem címzett üzenetet vett. Azonnal felhívott, és bemondta, majd átküldte írásban is. Itt van, felolvasom.

„Szíriusz kapitánynak, Hold Állam. Kapitány! Ha kedves az élete, ne üsse olyasmibe az orrát, amihez semmi köze! Csui-Sut meghalt, népe elpusztult. Ne keresse őket, mert a vesztébe rohan! Egy jóakarója.”

Döbbent csend… majd Berciből kitör a düh: – Ez aztán jóakaró a javából!

Liuna ijedten fogalmaz:

– De hiszen ez… életveszélyes… fenyegetés…

Szíriusz jóváhagyja.

– Annak minősíti a törvény. No, Pierre, szólj hozzá!

– Nem is tudom, mit mondjak. Nagyon váratlanul ért. Kicsit gondolkoznom kellene.

– Hát gondolkozzál… de hangosan.

– Megpróbálom. Aki ezt a „kedves üzenetet” küldte, annak nagy teljesítményű rádióadója van. Nyilván vette annak idején Csui-Sut csonka segélykéréseit is. Nevezzük őt X-nek. X-nek az az érdeke, hogy Szíriusz bácsi ne üsse bele az orrát ebbe az ügybe. Mondhatnám azt is, hogy ebbe a piszkos ügybe. Ezért küldte most ezt az elijesztő táviratot.

Berci valamit nem ért.

– De miért csak most? Miért nem akkor, amikor Csui-Sut segélykéréseit elfogta?

Pierre öntudatosan válaszol:

– Erre a kérdésre, azt hiszem, tudom a választ. X tudta, hogy Szíriusz bácsinak fogalma sincs Csui-Sut tartózkodási helyéről. Ezért csöndben lapult és figyelt. Most rájött arra, hogy a kapitány keresi Csui-Sutot…

– Mert fogta az egyetemeknek küldött kéréseket!

– Kitaláltad, kislányom! – helyesel Szíriusz. – Eddig magam is eljutottam.

– Gondolkozzunk tovább – okoskodik Pierre. – Én még két tényt megállapítanék. X hazudik. Csui-Sut és népe nem pusztult el. Ha nem élnének, nem kaptuk volna ezt a fenyegető üzenetet. Küldőjének ugyancsak közömbös lenne, hogy Szíriusz kapitány egy kihalt népet keres vagy sem. E távirat azt bizonyítja, hogy feladója retteg, fél! Attól fél, hogy Szírius kapitány megtalálja Csui-Sut népét. Megtalálni pedig csak azokat lehet, akik valahol léteznek, élnek.

Szíriusz kapitány megdicséri a fiút:

– Bravó, Pierre! Logikából jeles! Ez tehát az első tény. És mi a második?

– Elfogadom igaznak, Csui-Sut segélykérő rádióüzenetei is bizonyítják, hogy Csui-Sut népe valóban pusztul. X, a titokzatos jóakaró mindent elkövet, hogy ne segíthessünk nekik. Tehát érdeke, hogy elpusztuljanak! Talán neki is része van a pusztulásukban, esetleg ő okozza!

– Ez a következtetés is hibátlan – állapítja meg Szíriusz kapitány.

Berci lelkesedik.

– Akkor folytassuk! Mi a következő lépés?

– Ha megengeditek, én megmondom – jelentkezik Liuna.

– Halljuk! Halljuk!

– Viktor Szíriusz, a nemes lovag, felveszi az arcába hajított kesztyűt – szavalja a lány romantikus pátosszal –, magára ölti páncélzatát, kardot, kopját, kelevézt ragad, paripájára pattan, és a szegény, sanyargatott nép segítségére siet!

Berci folytatja a játékot:

– Követik őt hű fegyverhordozói: Pierre és Berci!

A lányok is benne vannak:

– Nemkülönben Liuna és Ilolo markotányosnők!

– És Pinton apród! – kiáltja egy lelkes szoprán hang.

Éles csaholás. – Vau! Vau! Vau!

Pierre kegyesen beleegyezik:

– Rendben van, a derék ebet is magunkkal visszük.

E pillanatban éles, erős hangon megszólal a házi videfon hangszórója:

– Itt konyha… itt konyha! Elment az eszük?! Miket zagyválnak össze? Kihallgattam ám mindent!

Szíriusz türelmes szeretettel válaszol:

– Tudom, kedves Leonida. Láttam, hogy a lencsemikrofonját a kuglófoskosár oldalához ragasztotta.

– Akkor nyilván akarta is, hogy halljam.

– Akartam. És most, kérem, jöjjön be.

– Ne féljen, Viktor Szíriusz, be is megyek! – és elsötétül a képernyő.

– Lesz haddelhadd! – rémüldözik Berci. – Mit mondunk?

– Bízzátok rám – nyugtatja őket Pierre, a vezér.

Nyílik az ajtó.

– No, itt vagyok. Halljam csak, hová készülődnek?

Pierre előlép. Szánakozó arcot vág.

– Tetszik tudni, Leonida néni, Csui-Sut népe, a szegény ártatlan szuenók pusztulnak. Halálra vannak ítélve. Betegek és rosszul táplálkoznak. Sírnak a kis szuenók, mert éhesek, és az anyjuk nem tud nekik enni adni. Még ruhájuk sincs. Mezítelenül dideregnek, megfagynak, csonttá-bőrré lefogyva éhen halnak…

– Ne folytassa, fiam, ne fáradjon. Engem nem hat meg. Semmi közöm azokhoz a szue-micsodákhoz!

Pierre fokozza a szánalomkeltést:

– Nem kapnak semmiféle segítséget, mert senki sem tudja, hol a hazájuk! Meg kell őket keresnünk! Gondolja csak el: megszületik a szuenó baba, és az anyja nem tudja szoptatni, mert nincs egy csepp teje sem! Se neki, se másnak!

Leonida már együttérez:

– Szegény kis ártatlanok… Gazság, hogy senki sem törődik velük!

Liuna megkockáztatja a bejelentést:

– Szíriusz bácsi segíteni akar rajtuk… és mi is.

Leonida néni roppant határozottan válaszol:

– Viktor Szíriusz azt csinál, amit akar, oda megy, ahová akar, mert „nagykorú”, 102 éves. Én nem ellenzem. Hiába is ellenezném, velem nem törődik, mert csak az alkalmazottja vagyok. De azt erősen kétlem, hogy magukat a szüleik elengedik.

Most Berci „puhítja” tovább az ellenfelet.

– Kedves Leonida néni! Teljesen veszélytelen kirándulás lenne. Úgyis arról volt szó, hogy idén nyáron körutazást teszünk Európában. Csak a helyszín változna: Európa helyett Melanézia.

– Körutazás? Szép kis körutazás! „Ha kedves az élete, ne üsse olyasmibe az orrát, amihez semmi köze! A vesztébe rohan!” Ha ezt elmondom az apukáknak és az anyukáknak…

Liuna most Leonida elé áll, megsimogatja az arcát, és a fülébe súgja:

– De nem tetszik elmondani, ugye?

Most olyasmi történik, mint amikor vihar után eltakarodnak a piszkosszürke felhők, és kiragyog a nap.

Leonida mosolyog.

– Nem mondom el. Majd azt füllentem, hogy kényelmes társasutazásra mennek Szíriusz kapitány felügyelete alatt. És Csillagocska is ott lesz, aki már nagylány, és ismeri a vidéket, a szokásokat, beszéli az ott élő emberek nyelvét és természetesen én is ott leszek. Vigyázok magukra. És ha netán táborozni fogunk, az én főztömet eszik!

Szíríusz kapitány átöleli Leonida vállát.

– Leonida, igazán megtenné? Eljönne velünk?

– El, de nem a maga kedvéért, Viktor Szíriusz. Ezeket a gyerekeket féltem, meg azoknak az éhező szuenó babáknak szeretnék enni adni…

Adódott még egy izgalmas kérdés: mit szól Erzsi asszony a névtelen levélhez? Mert természetesen tudnia kell róla, megmondják neki. Hiszen a „vidám kirándulásnak” képzelt Csui-Sut expedíció váratlanul életveszélyes formát öltött. A Világállam kulturális miniszterének felesége részt vehet-e olyan kutatásban, amelyet ellenségei pokolba kívánnak, és tűzzel-vassal akadályozzák?

– Szerintem nem! – Ez Szíriusz kapitány véleménye. – Kocsis Erzsébet csak a tudomány tisztes útjain járhat. Zavaros kalandokba nem keveredhet. Persze ezt csak ő döntheti el. Majd beszélek vele…

Az elutazás előtti napok vidám izgalomban teltek. Szíriusz kapitány, Leonida néni és Ilolo csatlakozása a „körutazáshoz” (ezt a meghatározást használták) minden akadályt elhárított.

Lenhajú Aino, Liuna édesanyja ezt mondta:

– Boldogan elengedlek, kislányom. A kelet-ázsiai szigetvilág ma már annyira biztonságos, mintha Londonban vagy Helsinkiben sétálnátok. Gyönyörű országokat, szigeteket, embereket fogtok látni! Annak idején édesapáddal mi is végigjártuk a Fülöp-szigetektől Új-Zélandig…

Adam Renard így nyilatkozott:

– Pierre fiam, édesanyáddal megbeszéltük ezt a „körutazást”. Tudom, hogy nem turistakirándulásra mentek, hanem Csui-Sut titkát fogjátok kutatni. Legyetek megfontoltak, óvatosak. Bízom Viktor Sziriusz bölcsességében és a te komolyságodban. Mehetsz! Sok sikert kívánok!

Pinton csak az édesanyjával tudott beszélni, mert Perez Casteiro épp úton volt a Föld és a Vénusz között. Conchita Japánba készült filmezni, feje tele gonddal, tervvel. Alig figyelt fia szavára.

– Mindig ilyenkor zavarsz, kisfiam, amikor tudod, hogy rohannom kell! Holnapután várnak Tokióban! Mit mondasz?… Körutazás?… Hogy ott lesz Szíriusz bácsi és Leonida néni is?… Meg Ilolo? Jó, mehetsz, mehetsz… csak menj már!

Bercinek sikerült szüleit videfonvégre kapnia.

– Édesanyám!… Jaj de jó, hogy otthon talállak titeket! Azt hittem, hogy apa már régen Ausztráliában „elnököl”, és közben a bumerángdobást gyakorolja! Nagy újság van! Indulunk Melanéziába! Csui-Sutot és népét felkutatni! Az expedícióban részt vesz az Ötök Tanácsa, kiegészítve két és fél póttaggal, ezek Szíriusz bácsi, Leonida néni és Csibész.

– Jó kis csapat! – állapítja meg Erzsi asszony.

– Te nem jössz velünk, édesanyám?

– Sajnos nem mehetek. Beszéltem Szíriusz kapitánnyal. Apád szerint nem szabad ilyen kockázatot vállalnom. Tudós ne keveredjék kalandokba. Úgy határoztam, hogy elkísérem édesapádat Ausztráliába, Melbourne-be. De megegyeztünk Szíriusz kapitánnyal, hogy időnként ti is, mi is tájékoztatjuk hollétünkről azt a kedves híradós mérnököt a Holdon, igen, Robertót. Ő ilyenformán bármikor kapcsolatot tud köztünk teremteni.

– Nagyszerű! De búcsúznom kell. Csókollak édesanyám, édesapámat is!

Ilolo izgalommal várja a viszontlátást. Sandakan… a Sulu-tenger…Vajon olyan lesz-e, mint gyermekkori emlékeinek képei?

Leonida néni józanul felmérte a tervezett út veszélyeit.

Az indulás előtti utolsó napon bekopogott Szíriusz kapitány dolgozószobájába. – Bejöhetek? Nem zavarom?

– Jöjjön kedves Leonida.

– Beszélni szeretnék magával.

– Foglaljon helyet. Halljuk, mi nyomja a lelkét?

– Komolyan szeretnék beszélni magával, Viktor Szíriusz.

A kapitányt meghökkenti az asszony aggódalmas hangja.

– Csak nem történt valami baj?

– Nem, de történhet.

– Mire gondol? Beszéljen!

Leonida nekikészülődik.

– Figyeljen a szavamra, Viktor Szíriusz. Több, mint hetven éve élek maga mellett… jóban-rosszban vigyázok magára, törődöm magával. Nem mondhatja, hogy nem becsülöm magát. Szerettem az édesanyját, szeretem magát is, mintha a fiam lenne… pedig maga az idősebb. Most cinkostársa lettem, mert nem szóltam egy szót se a gyermekek szüleinek arról a maga életét fenyegető, gyalázatos névtelen táviratról. De Szent Leonidára esküszöm, ha a gyerekek közül bármelyiknek a legcsekélyebb bántódása esik – én maga ellen fordulok!…

Szíriusz kapitány sokáig szótlanul nézi élete hűséges holdját, a vele szemben ülő, hófehér hajú, pirospozsgás arcú, 90 éves nénit, a hajdani izmos, rosztovi parasztlányt, akit hetven évvel ezelőtt talán feleségül kellett volna vennie. Ki tudja megmondani, mit mikor tesz helyesen az ember?… Talán ez lett volna az egyszerűbb… Nevelni a saját gyermekeit, és gyógyítani a beteg embereket. De ő az űrbe vágyakozott… a világmindenségbe, a Tejútrendszeren túl az extragalaxisok végtelenjébe… ahová persze még nem jutott el soha senki, sem ő, sem más. Hiszen itt toporog a földi űrhajózás a Tejútrendszer Orion-ágának belső szélén, egy egészen kicsiny, alig 6 milliárd kilométer sugarú képzeletbeli gömbben…

– Viktor Szíriusz! Mi van magával? – A kapitány felriad.

– Bocsásson meg, Leonida, elgondolkoztam… azon, amit mondott. Egyenes, becsületes beszéd volt. Megnyugtatására csak annyit: ha komoly veszélytől tartanék, a gyerekeket nem vinném magammal. Azt hiszem, hogy fenyegetőző „jóakaróm”, ahogy a gyerekek elnevezték: X, olyan, mint a megvénült, fogatlan kutya, aki ha harapni tudna, nem ugatna. Érti, ugye?

– Értem – nyugszik meg Leonida. – Jól tette, hogy megmagyarázta, mert már kezdtem kételkedni az ítélőképességében.

Liuna Steff elhatározta, hogy a Csui-Sut-expedíció útjáról naplót fog írni. Igazi naplót, amilyent Richard Wagner vezetett a Barna Könyvben, amelyet szerelmétől, Cosimától, Liszt Ferenc lányától kapott. Édesanyja könyvtárában találta meg e naplónak hű mását. Tollal, tintával fogja ő is írni, mint Wagner, Beszerezte a hozzávaló kellékeket (barna színű könyvet nem kapott, csak kéket), és gondosan elrejtette. Ha Pierre meglátná, fölényesen gúnyolódna: „Nem tudja, kedves piros hajú kisasszony, hogy ötszáz éve feltalálták a diktafont, és kétszáz éve a gép a lediktált szöveget papírra nyomtatva azonnal kiadja! Maga meg kézzel kaparászik egy ócska füzetben!” Igen! Kerek gyöngybetűiből szorgalmasan szaporodnak a sorok…

Szerencsésen és pontosan megérkeztek Calcuttába. És most ott ülnek a tízmilliós város pazar szépségű szállodájának, a Hotel Gangesnak a századik emeletén, lakosztályuk teraszán. Alattuk a Nagy Folyó sokágú deltája csillog a déli napsütésben. A városon túl messzire nyúlik a termékennyé varázsolt, hajdan mocsaras síkság.. és a távolból mintha ide látszana a Bengáli- öböl…

A tágas teraszt valósággal kertté öltöztetik az illatos trópusi virágok, jótékonyan beárnyékolják a hatalmas pálmák és örökzöldek. Két pincér szorgoskodik az érdekes holdbéli vendégek körül. Az egyik az indiai szakácsművészet sokféle finom falatjával kínálja őket, a másik bárkocsiján csiszolt kristálypalackokban italok sorakoznak.

– Ki tudja, mit eszik? – szellemeskedik Berci. – Rákot, kagylót, polipot, tengeri herkentyűt? Mert én nem tudom!

– Ilyen előkelő úrhölgy se voltam még életemben! – mondja Leonida néni, és az ananászlikőrt kóstolgatja.

A porta jelentkezik videfonon:

– Radzs Akola mérnök úr, a Szunda Légi Közlekedés főpilótája szeretné tiszteletét tenni.

– Kérjük, fáradjon fel.

Egy perc sem múlik el, belép Radzs Akola.

(Amikor hetekkel később Liuna be fog számolni édesanyjának erről a találkozásról, sorsdőntőnek fogja nevezni a pillanatot. Aztán így folytatja: „Radzs Akola magas, karcsú, izmos, harminc év körüli férfi, barna bőrű arcából kiragyognak az azúrkék szeme, és kisfiúsan mosolyog. Tökéletesen beszéli a világnyelvet, de ez a meglehetősen szárazon kopogó, célszerű nyelv az ő meleg baritonján mintha dalolna. Aki egyszer látta őt, soha el nem-felejti!” Lenhajú Aino aggódva kérdezi: „Beleszerettél, kislányom?” „Én? Mit képzelsz? Ilolo!”) Belép Radzs Akola. Katonásan tiszteleg, bemutatkozik.

– Kormányomtól azt a feladatot kaptam, hogy graviplánommal a kapitány úr rendelkezésére álljak. Minden kívánságát teljesítenem kell. Szabad legyen megjegyeznem, hogy ezt örömmel teszem.

– Köszönöm. kedves fiam. Foglalj helyet, és igyál egy pohár italt. Mit parancsolsz?

– Bármit, alkohol nélkül. Alkoholt soha egy cseppet sem iszom.

– Okosan teszed, Radzs bácsi! Én sem!… Pinton a nevem.

Radzsnak tetszik a bátor kisfiú.

– Nagyszerű! Akkor máris barátok lettünk! Csapj a tenyerembe Pinton!

Szíriusznak tetszik a dolog.

– Na, ez gyorsan ment. Jó előjel!… Ilolo, tölts Akola úrnak egy pohár ananászlevet… Egészen tűrhető.

– Ne tessék engem Akola urazni. Radzs a nevem.

– Tudomásul vettem. Radzs leszel.

– Tessék, Radzs… – Ilolo hozza az italt. – Jégkockát?

– Köszönöm, kérek… Ilolo, te nem vagy európai, ugye?

– Nem. Sandakanban születtem. Egyik nagyapám sulu törzsfőnök volt.

Radzs is bevallja származását:

– Az én édesanyám maláj, apám hindi volt.

Pinton követelődzik:

– Radzs! Ne Iloloval beszélgess, hanem velem!

Kinevetik a legifjabb „féltékeny” gavallért.

– Radzs most sem veled, sem Iloloval nem fog beszélgetni, hanem velem! – dönti el a vitát Szíriusz kapitány. – Az ifjúság elvonul, ki-ki a szobájába. Felveheti a fürdőruháját, és megmárthatja magát a szálló uszodájában.

– Éljen az uszoda!… Radzs, te is jössz? – kérdezi Pinton.

Szíriusz válaszol neki:

– Pár perc múlva mehet Radzs is, ha akar.

– Ha befejeztük Szíriusz kapitánnyal a megbeszélést, utánatok megyek!

– Várunk Radzs! – hallatszik távolról… de mintha nem Pinton, hanem Ilolo mondta volna.

Becsukódik utánuk a terasz ajtaja.

– Na, ülj csak le, fiam. Hamar végzünk, aztán mehetsz a fiatalok után.

– Bocsásson meg kapitány úr, hogy helyreigazítom, de nekem a munkám, a hivatásom mindennél előbbre való.

– Fiatalkoromban én is ezt vallottam.

Radzs egy pillanatra meghökken. Jól hallotta?

– És idősebb korában?

– Megmaradtam ugyanennél.

Mindketten nevetnek.

– Meg fogjuk érteni egymást, Radzs fiam.

– Számomra megtiszteltetés.

– Egy-két dolgot azonban tisztáznunk kell. Bevezetőül mindjárt azt, amit említettél: kormányod utasított, hogy rendelkezésünkre állj. Ezen csodálkozom. Én semmit sem kértem Nagy-Szunda-szigetek kormányától.

– A légi közlekedés miniszterével beszéltem. Ő úgy tájékoztatott, hogy a Világállam elnöke utasította…

– Így már értem! De Sanctis úr gondoskodása… Ennek szívből örülök, akkor ez tökéletesen rendben van. A másik téma, amiről beszélnünk kell, egy vallomással kezdődik. Mi nem nyári turistautazáson vagyunk. Az itt-tartózkodásunknak csak a fedőneve. Mi keresünk valakit… valakiket… és lehet, hogy összeütközésbe kerülünk bizonyos csoportokkal, erőkkel. Az igazság és a törvény a mi oldalunkon áll… de olvasd csak el ezt a „kedves” üzenetet – és zubbonya zsebéből előkotorja a táviratot. – Ez a „jóakaróm” arra figyelmeztet, hogy ha kedves az életem, ne üssem az orromat olyasmibe, amihez semmi közöm. Most én ezt a figyelmeztetést továbbítom a te címedre: ne üsd az orrodat olyasmibe, amihez semmi közöd. Azaz, ha úgy döntesz, hogy nem vállalod az oktalan veszélyt, megértem elhatározásodat, és lemondok közreműködésedről. Határozz!

Radzs Akola szeme meg se rebben.

– Kapitány úr, mielőtt válaszolnék, kérdezhetek valamit?

– Természetesen. Kérdezz csak.

– Tessék elárulni, hogy ezt a névtelen förmedvényt ismerik-e a fiatalok, Ilolo és a szép piros hajú kislány és Pinton…

– Ismerik.

Radzs a kapitány elé áll.

– Akkor máris határoztam! Szívvel és lélekkel magukkal tartok! Korbáccsal sem tudnának elkergetni.

Szíriusz megöleli a Szunda Légi Közlekedés legfiatalabb főpilótáját.

– Jól van! Üsse kő… fiammá fogadlak téged is. Legfeljebb eggyel több gyerekre kell vigyáznom!…

Radzs Akola HG-150-es graviplánja kisebb; mint az Európában használtak, de gyorsabb és fürgébb. Vezetőjén kívül még nyolc személyt szállíthat. Most 35 ezer méter magasan, a sztratoszféra és a mezoszféra határán, éppen Szumátra fölött repül, és húsz perc múlva kell megérkeznie Makasarba.

Ilolo érdeklődéssel figyeli a vezérlőfalon elhelyezett elektronikus radartérképet, mely a graviplán sebességének megfelelő tempóban vonul el a szemlélő előtt, s amelynek központi keresztje egyben a graviplán merőlegesen a Földre vetített helyzetét is jelzi.

– Messze járunk Sandakantól?

– Sandakan?… – csodálkozik Radzs Akola. – Nem esik az útvonalunkba. Miért kérdezed éppen Sandakant? Úticélunk most Makasar… – de hirtelen eszébe jut – persze, már értem! Sandakanban születtél! Nos, Makasartól légvonalban körülbelül kétezer kilométer. Nem távolság… Szeretnéd látni?

– Szívesen megnézném.

– Ha lesz egy kis szabadidőnk, és Szíriusz kapitány megengedi, átugrom veled.

Leonida néni figyeli a beszélgetést.

– Hallja, Viktor Szíriusz, mit terveznek a fiatalok? Át akarnak ugrani Sandakanra! Átugrani! Jó kis ugrás, mondhatom!

Szíriusz mértéktartó semlegességgel válaszol:

– Majd meglátjuk, hogyan alakulnak a dolgok. Megértem Ilolót. Ezeken a szigeteken élte gyermekéveit.

A lány hosszan elgondolkozik. Aztán mesélni kezd:

– Amikor Sandakanban laktunk, apám, hayráért a Sulu-tengerre járt horgászni. Sokszor magával vitt. Szerettem a motorcsónak száguldását a hullámok fölött… de gyűlöltem a horgászokat, mert kínozzák és megölik a halakat. Én mindig a halaknak szurkoltam!

Pinton csodálkozva közbeszól:

– De hiszen a hal arra való, hogy megegyék!

Ilolo nem figyel Pintonra. A szülőföld közelsége, tragikus sorsú édesapja emléke egyre élesebben idézi a múltat.

– Apám az óriási kardhalakkal szeretett viaskodni, akár az a hajdan élt amerikai író… a neve nem jut eszembe.

– Ernest Hemingway – segít Liuna.

– Igen… Hemingway! Apa egyszer legyőzött egy ötmázsásat! Neki sikerült sértetlenül bevonszolnia a Nagy Halat a kikötőbe, nem úgy, mint az író öreg halászának. Sokáig néztem, bámultam a motorcsónak oldalához kötött halott óriást. Valami különöset éreztem… Tudtam bizonyosan, hogy valami borzasztó történt, de hosszú ideig nem ért a tudatomig, hogy mi. Aztán hirtelen rájöttem! Valósággal belém szúrt a fájó bizonyosság! Apám elé álltam, és az arcába ordítottam: „Megölted! Ezt a halat te ölted meg! Miért? Hogy bebizonyítsd, te vagy az erősebb? Nem te vagy az erősebb! Csak ravaszabb és gonoszabb vagy! Gyilkos!” Apám nevetett. Kemény ember volt…

Hosszú szünet következik, majd Ilolo halkan azt kérdezi:

– Radzs, te is szoktál horgászni?

Radzs Akola rámosolyog a lányra.

– Nem szoktam. De van egy kétszemélyes, belülről irányítható, elektromos meghajtású, teljesen átlátszó plexi búvárgömböm. Kétszáz méteres mélységig merül, és reflektorokkal világítja meg maga körül a tengert. Csodálatos a korallszigetek víz alatti világa! Nyüzsgő, színes életét filmezni szoktam: Egyszer majd lemerülsz velem?

– Szívesen lemerülök veled, Radzs.

Pinton azonnal jelentkezik. Nem hagyja magát.

– Én is lemerülhetek veled, Radzs bácsi?

– Mindenki le fog merülni Radzs bácsival – szólt szigorúan Szíriusz –, ha most békén hagyjátok, és nem zavarjátok a vezetésben. Ugyanis leszálláshoz készülődünk!

– Nem zavarnak, kapitány úr. A kisujjamat se kell mozdítanom. Automata tesz le minket. Már át is vette az irányítást. Kérem, szíjazzák be magukat, és fektessék hanyatt az ülésüket. Öt perc múlva megérkezünk Makasarba.

A fékezőfúvókák éktelen sivítása, ami a jól szigetelt utaskabinba is behallatszott, egyszerre megszűnt. Néma csend vette őket körül. A graviplán szilárdan áll „kaszáspók” támasztólábain a makasari légikikötő ötös számú leszállóbetonján. Elsőként Radzsnak jön meg a hangja, mókásan „kalauzt” játszik:

– Makasar! Kiszállás!

Eltelik néhány perc, amíg kikászálódnak. Leonida a nézelődők csoportjában felfedez valakit.

– Ni csak! Ott!… Látjátok azt a kedves fiatalembert? Olyan ismerős…

Szíriusz kapitány felvilágosítja:

– A múzeum igazgatója, Ono Yaraka úr. Minket vár.

– Honnan tudta, hogy érkezünk?

– Calcuttából videfonáltam neki.

Ono Yaraka az érkezőkhöz közelít, Szíriusz kapitány előtt megáll, nagyon mélyen meghajol.

– Üdvözlöm a Hold dicső lakóit Celebesz ősi földjén!

– Jó napot, igazgató úr! – viszonozza az udvarias köszöntést hasonló mély meghajlással Szíriusz. – Kedves, hogy személyesen elénk fáradt. Bemutatom ifjú barátaimat…

– Teljesen fölösleges. Hírből és képekről ismerem őket!

Leonida néni elámul.

– Nahá! Viktor Szíriusz! Maguk milyen híresek!

– Bocsánat asszonyom – bókol az igazgató –, ön ugyanolyan híres. Emékszem egy plasztikino-híradóra. Szíriusz kapitány e szavakkal mutatta be önt a nézőknek: „Házam és életem őrzője – Leonida!”

Leonida elérzékenyül.

– Házam és életem őrzője… ezt szépen mondta, Viktor Szíriusz.

– Hiába, aki híres, az híres! – zárja le a témát az igazgató, majd vendégeihez fordul. – Parancsoljanak utánam jönni. Mi kissé még régimódiak vagyunk, nem gravibusz, hanem egykerekű függővasút visz be minket a városba.

– Pompás kis masinának látszik – dicséri Szíriusz a függővasutat. – Mennyi a maximális sebessége?

– Negyven kilométer óránként, és ott áll meg, ahol az utas kívánja – büszkélkedik Yaraka úr. – Majd meglátják: a Hotel Celebesz ajtaja előtt tesz le minket. Parancsoljanak beszállni!…

Szíriusz kapitányt és Leonida nénit az első kupé első két ülésére ülteti. Őmaga tapintatosan hátrább ül. A gyerekek és Csibész a másodikba kerülnek, Ilolo és Radzs a harmadikban helyezkedik el. A három kupé méltóságteljesen elindul, és enyhén ringatózva suhan a város felé.

Leonida a harmadik kupét figyeli, aztán megböki Szíriusz oldalát.

– Látja? – suttogja izgatottan.

– Mit kellene látnom? – kérdezi a kapitány.

– Őket!

– Kik azok az ők?

– Nincsen szeme? Nem látja?… Ilolo és Radzs!

– Ilolo és Radzs?… – Szíriusz meghökken. – Mit csinálnak?

– Semmit sem csinálnak! Csak nézik egymást… és mindig egymás mellé ülnek, egymással beszélgetnek. Tudja, mit jelent ez?

– Maga szerint mit?

– Szerelmet! Szerelmesek egymásba!

Szíriusz elgondolkodik egy kicsit.

– Azt hiszem, túloz kedves Leonida. Én inkább csak kezdődő vonzalomnak nevezném.

– Maga még nem hallott olyasmiről: halálos szerelem az első találkozás pillanatában?

– De… olvastam róla regényekben: meglátni és megszeretni! Azt hiszem, az írók találták ki. Az életben nem fordul elő.

Kis csend. A Maluku szigetek felől édes virágillatot hoz a langyos keleti fuvallat. Az egy szem kerék öregurasan nyikorog a fejük felett.

– Na… miért hallgatott el? Talán helyesbíteni óhajtja a véleményét? Mégis van szerelem az első pillanatban?

(Ó!… Barcelona!… 2404. szeptember 15. Műszaki Egyetem napfényben ragyogó folyosója… Megy a tanársegédi szobája felé… szembejön egy lány… Most látja életében először… Ó!… Corinta!… Corinta!… Corinta!…)

– Hát igen… előfordulhat nagyon ritkán, kivételesen. De ez nem hiba, nem bűn, nem tiltja semmiféle törvény… egyszerű biológiai szükségszerűség.

Leonida nagy lélegzetet vesz az ózondús déltengeri levegőből, és halkan, hogy ez a derék igazgató ne hallja, ám erős nyomatékkal, hogy a kapitány el ne felejtse, belekezd mondókájába:

– Viktor Szíriusz! Figyeljen arra, amit mondok! Csillagocskának maga a gyámja. A maga kötelessége lenne, hogy vigyázzon rá. Hogy ne engedje elcsavarni a fejét ilyen túl csicsás, kikent-kifent legénytől, mint ez a Radzs „főpilóta”. Erre rá kell nézni! A vak is látja, hogy úgy tapossa a női szíveket, mint más az utcaburkolatot. De ha maga nem, majd én nyitva tartom a szemem, és megmutatom…

Nem folytathatja (és Szíriusznak nem kell válaszolnia), mert lassít a függővasút; és megáll.

– Megérkeztünk, kedves barátaim!

Valamennyien kiszállnak, és követve az igazgatót, belépnek a Hotel Celebesz csupa üveg, légkondicionált, hűvös halljába. A recepcióban kedves fiatal lány fogadja őket.

Majdnem földig hajol.

– Megtiszteltetés számunkra, hogy a híres Szíriusz kapitány és hozzátartozói jelenlétükkel a mi szállodánkat tüntették ki. A poggyászokat már felküldtem, de érkezett a kapitány úrnak tíz távirata.

– Tíz távirat? – csodálkozik Szíriusz. – Ugyan kitől?

– Ezt természetesen nem tudjuk, mert a táviratokat nem bontottuk föl, de azt hiszem, ugyanattól a feladótól valamennyi. Valószínű, hogy az illető csak azt tudta, hogy a kapitány úr Makasarba érkezik, de azt nem, hogy melyik hotelban száll meg. Fontos lehet a közlendője, ezért városunknak mind a tíz szállójába elküldte ugyanazt a szövegű táviratot. Mi egymás között kiderítettük, hogy a kedves vendégek nálunk fognak lakni, és a táviratokat ide kérettük. Tessék, parancsoljon… mind a tíz!

Szíriusz átveszi. Feltép egyet, elolvassa, feltép egy másikat, majd egy harmadikat. Mosolyog.

– Kitűnően tippelt, kedves kisasszony. A szöveg azonos, valóban fontos… és az, amit vártam. Egy „jóakarónk” küldte…

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben egy kis Albatrosz típusú gépet mint könnyű pihét sodor a hurrikán

Ono Yaraka így búcsúzott kedves vendégeitől:

– Nem akarom zavarni önöket elhelyezkedésükben, megérdemelt pihenésükben. Gondolom, valamennyien vágyakoznak egy jó meleg fürdőre, félóra szundikálásra. Ha megengedik, ebéd után átküldöm önökért Caroline titkárnőmet. A múzeum itt van a közelben, három perc sétatávolságra.

Eltávozott.

„Csui-Sut lovagjai” fellifteznek a tizedik emeletre.

Leonida néni, Ilolo és Radzs Akola a saját szobájába vonul, a gyerekek azonban betódulnak Szíriusz bácsihoz. Alig csukódik be mögöttük az ajtó, körülveszik, és kórusban követelik:

– Mi van a táviratban? Mitől sápadt el Szíriusz bácsi?

– Hohó! Ez nem felel meg a valóságnak! Nem sápadtam el. Számítottam rá, hogy X, ameddig rádióhullámaival nyomon tud követni, jelentkezni fog.

Berci híve a pontosságnak.

– Mit tetszik érteni azon, hogy „rádióhullámaival nyomon tud követni”?

– Megmagyarázom. Ellenségünk, vagy nevezzük inkább ellenfelünknek, meg akarja akadályozni, hogy Csui-Sutot és népét megtaláljuk. No, Berci fiam, hányféleképpen lehet valakit valamiben megakadályozni?

– Rengetegféleképpen! Legegyszerűbb, ha útjába állok, és nem engedem cselekedni. Lefogom, megkötözöm, börtönbe zárom, fejbe verem…

– Nem kell tovább részletezned. Röviden: közvetlen erőszakkal. Folytasd!

– Folytatom. Lehet furfanggal. Ilyen például, ha rossz útirányba terelem. Próbálkozhatnék megvesztegetéssel…

– És még sok mindennel – zárja a felsorolást Szíriusz kapitány. – Ezzel szemben „jóakarónk” mit csinál?

Berci kivágja:

– Híradástechnikai eszközökön keresztül ijesztget!

– Rátapintottál a lényegre.

Most Liuna kezd okoskodni:

– Lehetséges, hogy ellenfelünk nem akar, vagy nem tud másképpen utunkba állni, így tetszik gondolni?

– Igen, így. Azt hiszem, hogy valahol, bizonyára Csui-Suték közelében lapul az illető. Van egy nagy teljesítményű rádió adó-vevője. Azzal lehallgatja a mi videfonbeszélgetéseinket, elfogja a rádiótáviratainkat, és időnként jelentkezik: ijesztget, hátha begyulladunk!

– Nincs kizárva, hogy fizikai közbelépésre képtelen – ez Pierre véleménye –, öreg vagy beteg. Különben már megpróbálkozott volna.

– Lehet, majd kiderítjük.

Berci oldalát régóta fúrja a kíváncsiság.

– Még nem is tetszett mutatni a táviratot. Megnézhetjük?

– Természetesen, tessék.

A fiú hangosan felolvassa.

– „Egy lépéssel se tovább! Halál fiai lesztek! Kotródjatok haza!” Ennyi az egész.

– Rövid, goromba, és már tegez minket. Haladunk! Elgondolkoztató… – töpreng Pierre.

– Gondolkozz csak, gondolkozz! – biztatja Liuna.

– Gondolkozom… Az első üzenetben azt írta: „ha kedves az élete”, meg hogy „a vesztébe rohan”. Aláírás: „Egy jóakarója.” Ebben a mostaniban „a halál fiai lesztek”. Ezek a kifejezések olyan sok ezer éves közhelyek, amiket talán már a római császárság névtelen levélírói is használtak. Kicsit is művelt ember ilyesmit ma már nem ír le. A mi levélírónk tehát alacsony műveltségű férfi…

– …vagy nő! – szól közbe Liuna.

– Elismerem: lehet nő is. De akármilyen nemű, aligha olvasta Machiavelli Il Principe című kitűnő orvgyilkolási kézikönyvét, különben korszerűbb halálnemekkel fenyegetőzne. Feltehetően selejtfilmeken és ponyvaregényeken nevelődött.

Szíriusz kapitány intőn felemeli a kezét.

– Pierre fiam, nem akarom elrontani nyomozói kedvedet, de elképzelhető ennek az ellenkezője is! Nagy műveltségű az illető, aki ezekkel az ócska sztereotípiákkal leplezi a személyét.

Pierre elszontyolodik.

– Igen, ez is lehetséges. De hát akkor most mi a teendő?

– A teendő? Majd én megmondom! – Szíriusz bácsi vidáman kacsint. – Sietve leereszkedünk az expresszliften a szálló éttermébe ebédelni. Leonida, Ilolo és Radzs biztosan foglaltak már nekünk asztalt, és türelmetlenül várnak, mert éhesek. Ebéd után jönni fog a kedves Caroline kisasszony, és átkalauzol minket a múzeumba…

Az igazgató nagy tisztelettel fogadja őket.

– Jóholdat kívánok! Ugye, így köszönnek a Holdon… De hol vannak a többiek? Leonida asszonyhoz, Ilolóhoz és a pilótájukhoz nem lesz szerencsénk?

Szíriusz kimenti őket:

– Leonida azt mondta, hogy nem kíváncsi ócska, töredezett cserepekre. Inkább kimegy a piacra, megnézi mit esznek itt az emberek. Ilolo és Radzs sétálnak a tengerparton…

– Szerelmeskednek! – árulkodik Pinton.

Liuna rászól a gyerekre:

– Ne beszélj csacsiságot! És főleg ne állíts olyasmit, amit nem tudsz bizonyítani!

– Én nem tudom bizonyítani?! De igenis tudom! Vagy nem beszélnek állandóan sulu nyelven, hogy mi ne értsük?!

– Ez nem bizonyíték. Ilolónak jólesik, ha gyakorolhatja az anyanyelvét. Hiszen hazajött a szülőföldjére…

Berci helyesel:

– Igaza van Liunának. A sulu nyelv magában még nem bízonyít semmit. Ha én hazamennék Magyarországra, és magyarul beszélnék, nem biztos, hogy amit mondok, az a szerelemről szólna!

Szíriusz kapitány véget vet a vitának.

– Fejezzétek be! Az igazgató urat nem érdekli, hogy Ilolo és Radzs sulu nyelven miről beszélget. Ennek az expedíciónak különben is mi vagyunk a törzse, mi, kutatók, akik jelen vagyunk hiánytalanul. A többi csak útisallang!

– Figyelemre méltó megállapítás. Nos, jöjjenek utánam!

Átvezeti őket hatalmas termeken keresztül. MELANÉZIA… MIKRONÉZIA… POLINÉZIA… az ezer és ezer szigeten valaha élt népek művészi alkotásai… aranyból, ezüstből, rézből, elefántcsontból, fából, gyöngyből, korallból, kőből, bőrből, tollból, ősidőktől napjainkig. Elérkeznek egy kisebb terembe: ÚJ SZERZEMÉNYEK…

– Ezek még alaposabb vizsgálatra és besorolásra várnak. Itt őrizzük a Morgan-gyűjteményt is.

Egyszerű üvegfalú szekrény.

– Megérkeztünk, íme! Itt látható mind a tizennégy darab. – Kulcsot vesz elő. – Ez itt például a már ismert ivópohár. Szakértőnk megállapította, hogy ezek a tárgyak mind indiai elefánt agyarából készültek. A ráfaragott motívumok nem sok rokonságot mutatnak a környező szigetek népművészetével. Ezek az ismétlődő, bonyolult mértani formák, bármily különösen hangzik, bizánci hatásról árulkodnak. Tudom, szinte hihetetlen…

Szíriusz mosolyog.

– Nekünk nem. Mi elhisszük, igazgató úr, sőt tanúsítjuk. Faragójuk vagy faragtatójuk, Csui-Sut művelt ember volt, művészetekben, iparművészetben jártas. Ismerhette például a bizánci faragott elefántcsont kürtöket.

Az igazgató csodálkozik:

– Hogy tetszett mondani? Faragójuk Csui-Sut…

– Vagy faragtatójuk. Nem valószínű ugyanis, hogy ezt mind egyetlen ember készítette volna. Igazgató úr említette, hogy a lelőhelyen még sok hasonló tárgy hever. De minden bizonnyal Csui-Sut tanította meg jó kézügyességű népét erre a művészetre.

Ono Yaraka valósággal megrökönyödve bámul Viktor Szíriuszra.

– Kapitány úr, nem győzök csodálkozni! Csui-Sut! Már hallottam ezt a nevet. Nem mintha kételkednék a szavaiban, de kérem, árulja el: ki az a Csui-Sut? Ön teljes bizonyossággal állít róla valamit. Honnan e bizonyosság?

– Igazgató úr, bocsássa meg nekem ezt a kis tréfát. Nem tudtam megállni, hogy ne kövessem el. Nem volt szép tőlem, belátom – mentegetőzik Szíriusz. – Nos, egyszerű dolog. Mi megfejtettük az ivópohár feliratát. Abban a szövegben esik szó Csui-Sutról, aki e rejtélyes népnek vezére, vagy törzsfőnöke, vagy királya volt. Amint látom, ezeket a tárgyakat is tömérdek felírás díszíti. Azonnal többet fogunk tudni, ha elolvassuk.

– Önöknek tehát sikerült megfejteni ezeket az írásjeleket… Most már értem! Ezért volt szükségük az ivópohár teljes palástjára!

– Igen. Hálásan köszönjük a gyors segítséget. Birtokunkban van a teljes betűsor. Természetesen elhoztuk önöknek. Tessék…

– Köszönöm. Értékes ajándék – hálálkodik Ono Yaraka. – Hosszadalmas, bonyolult művelet egy-egy szövegrész elolvasása?

Pinton nem tud uralkodni diadalérzésén. Vígan rikkant: – Dehogyis! Csibész folyékonyan olvassa!

Berci rászól:

– Pinton! Nem beszélünk bele a felnőttek társalgásába!

– Bocsánat…

Az igazgató felfigyel a kis közjátékra.

– Mit mondott a kedves gyerek? Nem értettem jól.

– Jól tetszett érteni, igazgató bácsi – mondja Berci. – Azt mondta, hogy Csibész folyékonyan olvassa.

– Csibész? De hiszen önök ezt a kutyát nevezik Csibésznek! Csibész! Kezdem érteni! Emlékszem! A magazinokban és a plasztivizorban arról volt szó, hogy a műkiskutya… Ez volna az a műkiskutya?! Ezt akkor nem hittem el. Azt gondoltam: újságírói kacsa.

Szíriusz bizonyítja:

– Nem kacsa. Valóság. Csibész Kocsis professzor remekműve: puli formájú robotgép. Mindenttudó minikomputter.

Pierre türelmetlen.

– Akkor talán el is kezdhetjük a leolvasást. Meg tetszik engedni igazgató úr?

– Kíváncsian várom a produkciót!

– Tessék talán személyesen közreműködni – ajánlja a fiú. – Szíveskedjék meghúzni Csibész jobb fülét, megnyomni az orrát. Úgy…

– Aúúúú! Várom a feladatot.

– Ó, hát beszél is? – ámuldozik Yaraha úr.

– Természetesen beszélek. Alkotóm szerint a kommunikációnak ez a legegyszerűbb módja.

Pierre kezébe vesz egy tárgyat.

– Kezdjük talán ezzel. Úgy hiszem, sótartó lehetett. Csibész, mi van a fedelére vésve?

– „Urunk, parancsolónk Csui-Sut!'”

Pierre folytatja:

– Ez meg egy késnek lehetett a nyele. Olvasd, mi van rákarcolva!

– „Csui-Sut nagy király! Néped neked engedelmeskedik!”

– Ez meg mintha merítőkanál lett volna.

– „Csui-Sut, felszállunk veled a magasba!”

Most Pinton mutat neki egy kis tálat.

– Ezt olvasd!

– „Csui-Sut hatalmas, Csui-Sut dicső!”

– Szíriusz bácsi, igazgató úr – jelentkezik Liuna –, azt hiszem, itt már sok újat nem találunk. Ezek a feliratok mind Csui-Sutot dicsőítik. Ha igazgató úr beleegyezik, én Csibész segítségével pontos listát készítek a tárgyakról.

– Hálásan megköszönjük.

– Holnap elkezdjük a munkát. Most azt a magnótekercset kellene még meghallgatnunk, amit említett.

– Igen, igen a magnótekercset. Nos, akkor átmegyünk a hangosztályra. Kérem, kövessenek!

Ono Yaraka úr kis bevezetőt tart:

– Ez a hangfelvétel több mint százéves. Az eredeti hangszalagot gondosan konzerváltuk. Jó minőségű másolatot fognak hallani. Elindítom…

Az első másodpercek zavarosak. Valami síró sikoltás… ember vagy gép, nem lehet megállapítani… aztán rájönnek, hogy szél süvít kifeszített acélsodronyok között, s közben egy-egy tompa csattanás, talán elektromos kisülés… majd mennydörgés dübörög, visszhangzik hosszú időn át… Ekkor megszólal egy félelemtől fuldokló férfi: „Iszonyú viharba kerültem!… Kis, egyszemélyes Albatrosz típusú gépemet, mint könnyű pihét sodorja a hurrikán!… Már ötödik órája tart ez a veszett forgatag! Egyik pillanatban majdnem belenyom a tajtékzó tengerbe, aztán valósággal fölröpít a száguldó felhők fölé!… Lehet, hogy életem utolsó percei ezek. Elhatároztam: magnóra mondom, mi történik velem. Benjamin Cesar Morgan a nevem, 55 éves üzletember vagyok. Ausztrália államban, Darwin városában lakom, feleségem van, akit nagyon szeretek, és három gyermekem. 2350. május 30-án, azaz tegnap indultam el otthonról kis Albatroszommal, hogy két nap alatt Borneóba érkezzem. A Flores-tenger fölött kapott el ez a vihar… most ismét lefelé szorít… bele fogok zuhanni a tarajos, örvénylő, fekete vízbe!… Valóságos csoda, hogy még nem tört ezer darabra ez a kis, alig ötvenkilós repülőgépecske!… Kedves Albatroszom, leghűségesebb munkatársam, csúnyán végezzük mindketten… Káprázik a szemem?! Alattam… odalenn… Igen! Igen… odalenn fehér gyűrűvel szegélyezett, kicsiny korallszigetet látok! Vagy csak képzelődöm?… Nem! Egy atoll!… Igen, egy atoll!… Jaj, ha oda leszállhatnék!… Meg kell kísérelnem… megkísérlem!… Nem! Nem sikerült! Megpörgetett az átkozott! Fölborított!… És zuhanok lefelé! Egyre sebesebben… Neki a korallszirteknek! Pár pillanat múlva nyúlós, véres massza leszek! Talán nem fog nagyon fájni Albatroszkám! Munkatársam! Testvérem! Cimborám! Most ne hagyj cserben!…”

Egy ordítás… aztán csak a szél sírása… hullámverés… szél sírása… hullámverés, szél sírása… hullámverés… és újra a férfihang:

„Csoda történt! Leszálltam! Magam sem tudom, hogyan… Amennyire ebben a pokoli zűrzavarban meg tudom ítélni, egy hegy csúcsán, körgyűrű alakú sziklafal védelmében, tükörsima talajon ért földet a gépem. Ha jól látom… igen, jól látom… ez a sima talaj egy kihűlt kráter szilárddá merevült felszíne. Alig merem kimondani: azt hiszem, biztonságban vagyok! … Most aludni fogok… aludni kell…”

Berci valósággal belepirul a hallottakba.

– Pokolian izgalmas! Ha filmen látom, vagy regényben olvasom, nem hiszem el!

– Figyelem! – szól az igazgató. – Morgan úr folytatja.

„A csukott kabinban kibírhatatlan melegre ébredtem. Csurgott rólam az izzadság. Süt a nap! A viharnak nyoma sincs. Gyorsan kinyitom a plexifedelet. Kellemes, hűvös a levegő… felhőtlen, sötétkék az ég. Nézem a műszerfalat: majdnem húsz órát aludtam. Június másodika van… leghelyesebb, ha most kiszállok és körülnézek…”

– Csuda dolgokat mesél ez a bácsi! – lelkendezik Pinton.

– Pszt! Maradj csöndben! – intik őt a többiek.

„Visszatértem. A csúcsról a keménnyé dermedt lávacsurgások mentén aránylag könnyű lejutni. A sziget kicsi, aligha több 5-6 négyzetkilométernél. Sziklás, szakadékos hegyek, sehol egy tenyérnyi síkság, a part mellett keskeny sávban sűrű egyenlítői dzsungel, sok kókusz- és datolyapálmával, banánfával. Sehol egyetlen élőlényt nem láttam. A partot éles szirtek, zátonyok összefüggő gyűrűje zárja el a nyílt tengertől. Nincs az a hajó vagy csónak, amelyik megkockáztathatná az átjutást. Légi járművel is csak azon a kis vulkánteraszon lehet leszállni, ahol derék Albatroszom áll. Gépemet megvizsgáltam, ép, sértetlen. Ultrarövidhullámon beszéltem a darwiniakkal, üzentem a családomnak, hogy jól vagyok. Holnap teszek még egy kirándulást a sziget belsejébe. Találtam egy kis hegyi patakot. Ittam a vizéből, kitűnő volt! Annak a forrását fogom megkeresni…”

– Benjamin Cesar! – kiabál Pierre –, ne feszítsd az idegeket! Térj már a tárgyra!

– Most következik – nyugtatja az igazgató:

„Június 3. Elindultam a tiszta vizű patak mentén, szemben a folyásával. Meredek sziklafalhoz értem, azon jókora hasadék: barlangbejárat, abból csordogál a patakocska vize. Bosszúsan visszafordultam, felkapaszkodtam »légikikötőmhöz«, magamhoz vettem erős fényű kézilámpámat és egy zsákot. Banánt akartam szedni. Előbb azonban megnézem, mi van a barlangban. Visszamentem a bejárathoz és beléptem. Hosszú folyosón keresztül hatalmas terembe jutottam. Megdöbbenve észleltem, hogy itt valamikor emberek laktak! Egyszerű, fából eszkábált bútorok: kicsi aszalok; székek, padok bizonyították. De sehol egyetlen élőt és sehol egyetlen holtat nem találtam! Mindenütt kínos rend és tisztaság! Száz és száz apró használati tárgy a polcokon, katonás rendbe állítva. Felnyaláboltam néhányat, beleraktam a zsákomba… Ekkor mintha láthatatlan szellemek tiltakoznának, felmordult a föld! Először nem tudtam mire vélni, azután rémülten belém nyilallt a felismerés: a vulkán! És Albatroszom a kráterban! Ha a tűzhányó működni kezd, végem! Gépem megsemmisül, és én, ha életben is maradnék, a sziget foglya leszek. Rohantam, ahogy a lábam bírta, kapaszkodtam fel a meredeken. Innen már látszott, hogy kénsárga füstöt ereget a hegy gyomra. Felérkeztem! Gépem ott állt a helyén, de a futóműtől alig tíz méterrel már repedezett, olvadozott a lávatalaj, gőzök és gázok törtek elő, és valami félelmetesen fortyogott. Beugrottam a vezetőfülkébe, és indítottam… Albatroszom valósággal kilőtte magát!… Ezer méter magasságban se voltam, amikor alattam tüzet okádva kitört a pokol…”

– Micsoda szerencse! – sóhajt nagyot Liuna.

– Ezt mondja azonnal Morgan úr is – nevet az igazgató.

„Micsoda szerencse!… Óriási füstgomolyag emelkedik az égnek, kövek záporoznak! Izzó lávafolyó festi vörösre a kitörő gőzöket!… Alattam a tenger megbolondult, szökőár seper végig a szomszédos szigeteken!… Már száz kilométer távolságot megtettem, kissé megnyugodtam… Méréseket végzek. Megállapítom, hogy a kis sziget a Boetoeng-szigetcsoport délkeleti szögletében fekszik, hozzávetőleg az Egyenlítő alatt 5 foknyira, a keleti hosszúság 124. fokánál… Közben Makasarba érkezem. Gépemet a légikikötő szerelőire bízom. Jómagam bekocsizom a városba, felkeresem a Néprajzi Múzeumot, s megkérdezem, elfogadják-e ajándékba a barlangban talált tárgyakat és ezt a magnótekercset…”

Az igazgató elzárja a lejátszót.

– Ez a vége.

– Nagyon köszönjük – hálálkodik Szíriusz kapitány –, hallatlanul izgalmas és tanulságos volt. Most már nyugodtan kijelenthetjük, hogy Csui-Sut és a szuenó nép nyomára bukkantunk.

– És megtaláltuk a Csui-Sut-tűzhányót is! – mondja Pinton.

Az igazgató folytatja:

– E feltételezés jogossága bizonyítottnak látszik. Azon a kis szigeten valaha egy magas kultúrájú, különös bennszülött törzs élhetett, mint megtudtuk: a szuenók. Nem vitás, hogy, több mint két évszázada kipusztultak az utolsó szálig.

Liuna úgy érzi, hogy most már elmondhatja a teljes igazságot.

– Azt én ilyen határozottan nem állítanám. Persze igazgató bácsi nem tud a segélykérő üzenetekről és a fenyegető táviratokról…

– Nem értem, miről beszél a kislány.

– Azonnal megérti, ha megmutatom – mondja Szíriusz, és átnyújtja a rádiósegélykérést és a fenyegető táviratokat.

Az igazgató nagy érdeklődéssel olvassa:

– Segítség… elpusztul…Csui-Sut…Ha kedves az élete… Hallatlan! Halál fiai lesznek! Förtelmes! Kotródjanak haza! Most már értek mindent! Köszönöm, hogy megmutatta.

Liuna felteszi az első fontos kérdést: – Ugye igazgató bácsi, ezeknek valahol lenniük kell, különben nem kérnének segítséget. Igazam van?

– És lenniük kell azért is – toldja meg Berci –, mert ijesztgető „jóakarónk” attól fél, hogy megtaláljuk őket!

– Azt a szigetet mindenképpen át kell vizsgálnunk. Ez a derék Morgan mindössze két napot töltött ott, a barlangban pedig csak perceket – összesíti Pierre a tényeket.

– Most jut eszembe – szól az igazgató –, valamivel még szolgálhatok. Elődöm tervbe vette a sziget régészeti feltárását. A Tengerészeti Hivatalhoz fordult felvilágosításért. Tessék a válasz.

Pierre hangosan olvassa:

– „Tengerészeti Hivatal, Batavia. Kérésükre tájékoztatjuk a sziget tudomásunk szerint lakatlan… megközelítése vízi járművel életveszélyes… légikikötője, leszállásra alkalmas sík területe nincs. Tűzhányója szakaszosan működik…” No, ez nem túl biztató.

– Ezek után a munkát mi nem kezdtük meg. Fontolják meg önök is…

Másnap reggel Szíriusz kapitány Leonida nénit, Ilolot és Radzs Akolát a szobájába hívja. Részletesen elmeséli nekik a múzeumban látottakat és hallottakat. Mondókáját így fejezi be:

– Végül azt tanácsolta az igazgató, hogy látogatásunkat a szuenók szigetére fontoljuk meg.

– Én is azt mondom – helyesel Leonida. – Nem engedem, hogy a gyerekeket hűbelebalázs módjára veszélybe sodorja!

Szíriusz felháborodva tiltakozik:

– Leonida! Valaha is megtettem?!… Hajuk szála is meggörbült?!

– Jó, elismerem – helyesbít Leonida –, eddig nem görbült meg, de ezután se görbüljön!

– Ezt bízza rám. Radzs fiam, mi a véleményed?

Radzs Akola gondolkozik pár pillanatig.

– Látatlanban nehéz erre válaszolni. A Tengerészeti Hivatal levele lehet húsz- vagy akár harmincéves is, hiszen a mostani igazgató elődje kérte. Azóta jelentősen megváltozhatott az a kis sziget. Lehet, hogy modern hajókikötője van, de akár el is merülhetett a tengerben. Nálunk az ilyesmi könnyen megy. Mindenképpen meg kellene előbb nézni… Igen, ez a megoldás! Ha a kapitány úr megengedi, én egyedül odarepülök, és alaposan felderítem. Morgan úr elég pontosan meghatározta a helyét, a huszonötezres mappámon biztosan megtalálom. Húsz perc oda, húsz perc vissza, húsz perc nézegetés és fotózás… egy óra alatt megjárom.

Szíriusznak nagyon tetszik az ajánlat.

– Okos elhatározás, engedélyezem. De nagyon vigyázz magadra, fiam.

– Szívesen veled mennék, Radzs.

Ezt Ilolo mondta. Szíriuszhoz fordul… kicsit elpirul.

– Meg tetszik engedni, Szíriusz bácsi?

– Szó sem lehet róla, kislányom! Kockázatos, veszélyes vállalkozás! Nem nőnek való!

Radzs igyekszik bizonyítani az ellenkezőjét:

– Semmi kockázat nincs benne, kapitány úr. Egy kis sétarepülés!

– Nem, nem! Megtiltom! – Szíriusz hajthatatlan.

Ekkor különös dolog történik. Leonida feláll, odalép Szíriusz elé, és szokatlanul határozott, szinte parancsoló hangon ellentmond imádott urának:

– Ne legyen már olyan merev, Viktor Szíriusz. Miért ne repülhetne Ilolo egy kicsit. Gyönyörű az idő, csendes a tenger… Menj csak, kislányom! Menj!… No, indulj! Viktor Szíriusz megengedi. Én vállalom érte a felelősséget!… Radzs, ne bámuljon! Induljanak!

Radzs nem tudja, mit tegyen. Szíriusz arca nem árul el semmit… Végül kinyög egy kérdést:

– Valóban… megengedte?

Szíriusz kapitány kényszeredetten vigyorog.

– Úgy látszik, megengedtem…

A pilótát elönti az öröm.

– Köszönjük, kapitány úr! Gyere, Ilolo! Egy óra múlva itthon leszünk.

– Megyek, Radzs! – mondja boldogan a lány, és kézen fogva sietve távoznak.

Csukódik mögöttük az ajtó.

Szíriusz neheztelve néz élete és háza őrzőangyalára.

– Leonida… nem akartam magát meghazudtolni, de meg kell mondanom, hogy nem értem a viselkedését. Előbb megvádol azzal, hogy a gyerekeket veszélybe sodrom, aztán maga küldi Ilolót, szinte erőszakkal, egy nagyon is veszélyes útra! Két nappal ezelőtt a lengővasúton még arról szónokolt, hogy Radzs Akola megbízhatatlan, felelőtlen fickó, aki úgy tapossa a női szíveket, mint más az útburkolatot. Most maga követ el mindent, hogy bizalmas kettesbe kerüljön vele a féltett kislány!… Mi történt magával?

Az asszony ráemeli szemét a hatalmas, bölcs, bátor, tudós, híres férfira… de tekintetében lekicsinylés bujkál.

– Jól van, válaszolok. Módszeresen, ahogy maguk szokták; amikor „nyomoznak”. Először az első kérdésre: miért küldtem veszélybe Ilolot?… Viktor Szíriusz, kérdezem: elfogadja tényként, hogy ők ketten szerelmesek egymásba, mint… mint Rómeó és Júlia volt?

Szíriusz csodálkozik:

– Leonida! Maga Shakespeare-t olvas?

– Nem olvastam. Arra nincs időm. Láttam a plasztivizorban az Angol Nemzeti Színház előadását. Szép volt… De ne térjünk el a tárgytól. Elismeri, hogy Ilolo és Radzs szerelmesek egymásba?

– Elismerem. Annál inkább nem kellett volna együtt elengedni őket. Még bajuk történhet!

– No, akkor csak figyeljen! Most válaszolok az első kérdésére. Szerintem olyan óvatosan nem repült még senki, mióta világ a világ, mint ez a Radzs gyerek… ha mellette ül Ilolo!

– Hát, nem mondom, ebben lehet némi igazság. Látja, erre nem gondoltam.

– Maga sok mindenre nem gondol, sok mindent nem lát meg. Mert hiába nagy tudós, hiába kiváló orvos, hiába bátor űrhajós, mégiscsak férfi!

A kapitány arcáról már derű sugárzik.

– Sorolja csak, sorolja! Férfiszemmel mit nem láttam még meg?

– Például azt, hogy amióta ezeket a szigeteket járjuk, Ilolo megszépült, kinyílt, mint egy gyönyörű virág! Mert itthon van. Ez a hazája. Mint igazgyöngyök peregnek szájáról a sulu szavak. Itt élt, és itt lesz boldog asszony…

Szíriusz indulatosan felkiált:

– Leonida, legyen észnél! Tudom, hogy jót akar, de túllőtt a célon! Nagy igyekezetében odaadná Ilolót az első rokonszenves, jóképű férfinak… akiről semmit sem tudunk!

– Maga valóban nem sokat tud róla, de én annál többet! Mit gondol, mikor tegnap elmentem a piacra megnézni, mivel táplálkoznak itt az emberek, egész délután azokat a rusnya rákokat és guvadt szemű polipokat bámultam?

– Nem?

– De nem ám! Meglátogattam a Szunda Légi Közlekedés helybéli fiókjának az igazgatóját. Kedves japán ember…

Kedves japán ember. A neve Mijamoto Josiki. Mélyen meghajol vendége előtt.

– Megtisztel a látogatásával, madame. Kérem, foglaljon helyet. Mivel állhatok szolgálatára? Utazni akar, netán panasza van?

– Köszönöm… Panaszom nincs, utazni sem akarok, mert éppen javában utazom. Egyenesen a Holdról jövök, és csak kérdezni szeretnék valamit.

Mijamoto Josiki arca nem árul el megdöbbenést, de íróasztalán megnyom egy vészcsengőt. Vendége észreveszi.

– Nem kell behívnia senkit, nem vagyok bolond. Valóban Hold Államból jöttem Szíriusz kapitány expedíciójával.

– Ó!… – csodálkozik Josiki úr.

Az ajtó nyílik, belép a titkárnő.

– Tessék parancsolni.

– Semmi, semmi… tévedtem. Köszönöm…

A lány távozik.

– Szóval madame, Szíriusz kapitánnyal érkezett.

– Egy expedícióval. Heten vagyunk, és egy kiskutya.

– Egy kiskutya?

– Mit csodálkozik? Nem látott még kiskutyát utazni?

– De… de láttam. Bocsánat… a kiskutyát nem hívják véletlenül Tsibésznek?

– Csak azok hívják így, akik nem tudják kimondani a Csibész nevet.

– Igen… tudom… Tsibész. Akkor ön Lady Leonida!

– Így is lehet mondani, de maradjunk csak a madame-nál.

– Boldog vagyok, madame, hogy személyesen üdvözölhetem. Hírből nagyon jól ismerem Szíriusz kapitányt, háza népét és barátait. Szabad megkérdeznem, mit keresnek a Földön, precízebben szólva: Celebesz szigetén?

– Megkérdezni szabad, de nem mondhatom meg. Titkos küldetésben vagyunk. De mint már mondottam, én szeretnék önnek néhány kérdést föltenni.

– Megtisztel, madame! Parancsoljon, válaszolok.

– Első kérdésem: itt önöknél a férfiaknak hány feleségük van?

– Ho… hogyan? Nem értem.

– Azt kérdeztem, létezik-e önöknél többnejűség.

– Ó… Többnejűség? Érdekes kérdés!… Nem, kérem, nem létezik. Törvényeink tiltják. De ezt önnek is illene tudnia: A Világállam parlamentje 2390-ben tiltotta be a többnejűséget. Ennek a törvénynek minden művelt ember örömmel aláveti magát. Feleségből bőven elég egy is! De gyanítom, hogy Borneó dzsungelében élnek még primitív törzsek, a hajdani mohamedán vallás követői, és közöttük akadhat még férfi, akinek több neje van.

– Köszönöm. Második kérdésem: önöknél az asszony a házasságban egyenrangú a férjével?

– Hm… házassága válogatja. Jogilag igen. De mint mindenütt, nálunk is előfordulnak rossz házasságok.

– Értem. Ezt is köszönöm. Még egy utolsó kérdésemre kérem válaszoljon.

– Kérdezzen csak, madame!

– Milyen képesítésű és képességű férfi lehet a Szunda Légi Közlekedésnél főpilóta?

Mijamoto Josiki sokáig fürkészi a holdbéli vendég arcát.

Sejti már, miről van szó, és bele is vág a dolgok közepébe keményen, most már csöppet sem keleties udvariassággal:

– Asszonyom! Radzs főpilótáról beszélgetünk?

Leonida csodálkozik.

– Honnan tudja?

– Mi is megkaptuk a miniszteri utasítást. És központunk kérésére éppen én javasoltam Szíriusz kapitány mellé bizalmi szolgálatra Radzs Akola főpilótát. – Hirtelen elkomorul. – Csak nincs vele valami baj?

– Van – mondja sötéten Leonida. – Szerelmes.

A kis japán megdöbben.

– Csak nem követett el valami… valami erkölcsbe ütköző cselekményt?

– No, azt éppenséggel nem.

– Akkor mi történt?

– Nézik egymást… Egymással beszélgetnek sulu nyelven… Együtt sétálnak… – vádol szigorúan Leonida.

Josiki úr egyszerre megszelídül.

– Szabad megkérdeznem, madame; ki az illető hölgy?

– Szabad. Megmondhatom. Csillaglány.

– Hogyhogy Csillaglány? Ez a neve? Csillaglány? Rémlik valami! A kapitány úrnak és barátainak volt egy félelmetes kalandjuk… pillanat, azonnal eszembe jut… Megvan! Hoi-To professzor és a leánya: Csillaglány! Olvastuk a hihetetlen kalandot!… Csak nem Hoi-To professzor leányáról van szó? A nevére is emlékezni fogok. Nem Csillaglány, hanem…

– Ilolo.

– Igen! Ilolo Hoi-To!… Madame! Csodálatos véletleneket produkál az élet. Radzs Akolának én voltam a törvényes gyámja, én vagyok a nevelőapja. Banjarmasinban éltünk. Szegény édesapja fiatalon elhunyt. A legjobb barátom volt: nemsokára az özvegye is meghalt. Én vállaltam a gyerek neveltetését. Sok örömöm telt benne. Kiválóan tanult. Becsületes, csupa szív ember. Olyan ő nekem. mintha az édesfiam lenne… Radzs a legfiatalabb főpilótánk. Ha tíz év múlva nyugdíjba megyek, állásom várományosa ő. De sokkal többre is viheti! Sokkal többre!

Josiki úr kis szünetet tart, aztán a „legalázatosabban” megkérdezi:

– Madame, ne sértődjék meg, de fel kell tennem egy kérdést. Méltó a maguk Ilolo Hoi-Tója, hogy Radzs Akola felesége legyen?…

Leonida felháborodva ismételgeti:

– Ezt kérdezte tőlem! Ezt merészelte kérdezni! Hogy Ilolo méltó-e?!… Majdnem nyakon ragadtam, hogy kirázzam a köntöséből. De erőt vettem magamon. Mélyen meghajoltam, ahogyan ők szokták, és azt mondtam: „Remélem, igazgató úr megtiszteli méltatlan hajlékunkat a Hotel Celebeszben, és meglátogatja Szíriusz kapitányt, hogy bemutathassuk leányunkat, Ilolo Hoi-Tót.” Mire ő is földig hajolt, és így válaszolt: „Tartom szerencsémnek a meghívást. Ha érdemtelen személyem nem lesz alkalmatlan, holnap délelőtt tíz órakor leánynézőben megjelenek.” No, kedves Viktor Szíriusz, ezért engedtem el Ilolot Radzs Akolával sétarepülésre kettesben.

Szíriusz kapitány nem titkolt elismeréssel szemléli élete őrzőjét.

– Leonida! Leonida! Nem győzöm magát csodálni!

Az asszony kicsit szomorúan válaszol:

– Tudja, Viktor Szíriusz, az életben talán az a legfontosabb, hogy az ember soha ne legyen önző. Nekem nagyon jó lenne, ha ez a kislány, akit úgy szeretek, mintha az enyém volna, mindig körülöttem szálldosna, mindig hallanám a kacagását, minden reggel és este megcsókolna. De neki mi lenne jó? Én úgy gondolom, ha megtalálta azt a férfit, akivel boldog lehet, nekünk kötelességünk segíteni. Maga is úgy gondolja?

Csend…

– Kérdeztem, Viktor Szíriusz!

Szíriusz halkan válaszol:

– Kötelességünk…

Nyílik az ajtó. Ilolo és Radzs érkezik. Leonida csupa szemrehányás:

– Hol voltatok ilyen sokáig? Több mint két órája várunk! Már rémképeket láttam!

Ilolo megcsókolja Leonida nénit.

– Igazán sajnálom… ne tessék haragudni, de úgy alakult a helyzet, hogy komoly munkát végezhettünk.

Szíriusz csodálkozik.

– Miféle munkát?

– Radzs kitűnő graviplánkikötőt készített a dzsungel kellős közepén! Kipróbáltuk, le is szálltunk. Olyan remek az a fogadóakna, hogy még egy gyerek is landolni tudna benne.

Radzs folytatja a beszámolót:

– Aztán felderítettük kissé a környéket. Megtaláltuk a hegyi patakot, és eljutottunk a barlangig.

– Be már nem mentünk. Igyekeztünk haza.

Szíriusz kapitány dicséri őket:

– Rendkívül ügyesen jártatok el. Ha jól értettem, három nagyszerű hírt hoztatok. Egy: megvan, létezik a sziget. Kettő: le lehet szállni rajta. Három: ép állapotban találtátok a barlangot.

– Pontosan ez az igazság, kapitány úr!

– Derék munka volt!

Radzs Akola a „derék munka” lázában ég.

– Mikor indulunk, kapitány úr?

– Mikor is?… – gondolkodik Viktor Szíriusz. – Ma már semmiképp. Van még elintézendő dolgom. Esetleg holnap délelőtt… Nem! Tíz órakor el vagyok foglalva, jön valaki hozzám… Indulás holnap délután!

Néhány sort idézünk Liuna naplójából:

HATODIK FEJEZET

amelyben Pierre idegen lábnyomokat fedez fel a hamuban

Tíz óra előtt két perccel jelentkezik a recepció:

– Kapitány urat keresi a Szunda Légi Közlekedés igazgatója, Mijamoto Josiki úr. Kérdezi, teheti-e tiszteletét.

– Kéretem az igazgató urat… – válaszolja Szíriusz.

Pontosan tíz órakor belép a kis japán. Alázatosan, mélyen meghajol.

– Hálásan köszönöm, hogy érdemtelen személyemet fogadni kegyeskedik.

Szíriusz viszonozza az üdvözlést.

– Én köszönöm, hogy jelenlétével megtiszteli hajlékomat. Remélem, hogy beszélgetésünk gyümölcsöző lesz mindkettőnk számára. Azonnal intézkedem, hogy gyámleányom jelenjék meg az ön köszöntésére.

Josiki úr váratlanul tiltakozik:

– Ne siessen, kérem! Ne rontsunk ajtóstul a házba! Az ön igen tisztelt gyámleányát, Ilolo Hoi-To kisasszonyt bizonyára sértené, ha jelenlétében tennénk mérlegre szellemi és erkölcsi értékét, és alkudoznánk rá, mint piacon a hízott pontyra. Erre különben sincs már szükség. Ugyanis mély alázattal visszavonom madame Leonidának feltett azon kérdésemet, mely így hangzott: méltó-e a maguk Ilolo Hoi-Tója arra, hogy Radzs Akola felesége legyen? Időközben felvilágosítottak, hogy Ilolo kisasszony bölcseket meghaladó értelemmel, tiszta szívű érzelemmel, hősi helytállással és emberszeretettel gazdagon megáldott hajadon, aki az Akola-utódokban nemzetségük fényét gyarapítani fogja!

Szíriusz mosolyogva hallgatja végig a lelkes tirádát, majd maga is hasonlóba kezd:

– Tisztelt igazgató úr! Bevallom, jólesett öreg szívemnek Ilolo gyámleányomról szóló dicsérete. Abban a kellemes helyzetben vagyok, hogy viszonozhatom. Az elmúlt napokban alaposan megismerhettem Radzs Akolát. Igen megszerettem. Tetteivel bizonyította, hogy méltó élettársa lesz gyámleányomnak. Mégis meg kell kérdeznem, hogy tegnap óta kitől szerzett ilyen feltűnően pontos információt gyámleányomról?

– Szívesen elárulom. Tisztelt édesanyám anyjának a testvérbátyja megnősülvén, tizenkét gyermeket nemzett. A tizenkettedik lett édesapja az én második unokatestvéremnek, aki jelenleg Hold Államban dolgozik, mint a Minifurgon Közlekedési Központ vezérigazgatója…

Szíriusz örvendezik.

– A derék Ikeno Toyama! Kedves tanítványom és barátom!

Mijamoto Josiki, ha lehet, még alázatosabb udvariassággal mondja:

– Ikeno öcsém, ha majd elmesélem neki, minden bizonnyal büszke lesz kapitány úr jelzőire. Őt hívtam fel videfonon, ő tájékoztatott „Csillaglány” tragikusan hősi történetéről.

Most kis csend simogatja a szíveket. Csak nézik egymást meleg, baráti szemekkel. Aztán a hatalmas Szíriusz magához öleli a válláig is alig érő Mijamoto Josikit.

– Hiszem, hogy gyámleányom és Radzs Akola megtalálták egymást és boldogok lesznek!

– Úgy látszik, ez a Sors akarata – zsolozsmázik a kis japán; majd szerényen hozzáteszi –, de nekem és feleségemnek van egy kérésünk, amit tisztelettel előadnék.

– Hallgatom, és ha módomban áll, teljesítem.

– Szeretnénk személyesen megismerkedni Ilolo Hoi-To kisasszonnyal… feltűnés nélkül, természetes, mindennapi környezetében. Ezért mély alázattal meghívom kapitány urat, madame Leonidát, Ilolót és a híres Négyek Tanácsát, vacsorázzanak ma este szerény házamban. Ott lesz nevelt fiam is.

Szíriusz kapitányt meglepi az igazgató kérése:

– Kedves meghívása váratlanul ér. Megtisztel, és hálásan köszönöm, de… egy keveset gondolkodnom kell. Úgy terveztük, hogy ma délután továbbutazunk. Úticélunk a Boetoeng szigetcsoport egyik névtelen atollja. Tudom, ne is mondja, az atoll megvár minket, de ha csak holnap indulunk, ezt közölnöm kell valakivel. Úgy van, ezt teszem. Tehát meghívását köszönettel elfogadjuk. De… nem leszünk kissé sokan? A gyerekek, Ilolo, Leonida és jómagam, az hét. Radzs a nyolcadik. Önök ketten…

– Ne folytassa – nevet a kis japán. – Mi szeretjük, ha sokan ülünk az asztalunk körül. Mi nem ketten vagyunk, hanem tizenöten. Tisztelt szüleim, valamint a feleségem és én, az négy… továbbá tizenegy gyermekünk, az tizenöt…

Nyolc és tizenöt egyenlő huszonhárom. Huszonhárom személy üli körül a japán hagyományok szerint megterített; rendkívül alacsony asztalt. Az ételeket a két legidősebb Josiki lány szolgálja fel, a társalgás világnyelven folyik. Josiki úr éppen Leonidát kínálja:

– Vegyen még ebből a fürjecskéből.

Leonida szabadkozik:

– Köszönöm, igazán nagyon finom… de nem kérek többet.

Pinton egy csöppet sem szerény.

– Én bizony ennék még, ha kínálnának.

A kisebbik Josiki lány azonnal ott terem.

– Parancsoljon, vendég úr! – és nyújtja a vörösborba pácolt fürjeket.

– Hallottátok: „vendég úr”, ez én vagyok! – Pinton a kínálóhoz fordul. – Végtelen hálát érzek ön iránt, kisasszony, hogy jelentéktelen személyemet figyelemre méltatta.

Liuna vidáman szól:

– Mi történt veled, Pintonkám? Japán udvariasságból különórát vettél?

– Ez néprajzi jártasságomat igazolja.

Most a háziasszony veszi észre, hogy Ilolo tányérja üres.

– Radzs, kedves fiam, kínáld Hoi-To kisasszonyt!

A főpilóta azonnal sulu nyelven kínálja:

– (Ilolo drága, végy ebből a süteményből!)

A lány mosolyogva válaszol sulu nyelven:

– (Köszönöm, szívem. Ezt a gyümölcstortát módfölött szeretem. A sandakani dajkám is gyakran sütötte) – és kivesz a tálból egy édes süteményt.

Pinton felugrik.

– Tiltakozom! Tiltakozom! Ne beszéljenek sulu nyelven!

Berci azonnal csatlakozik az előtte szólóhoz:

– Pintonnak igaza van! Én is azt mondom, hogy ne beszéljenek sulu nyelven! Ma éppen tizedik napja, hogy Ilolot a Négyek Tanácsa teljes jogú tagjává választottuk. Így alakultunk át Ötök Tanácsává. Alapszabályaink értelmében a tagoknak egymás előtt nem lehetnek titkaik! Ilolo Hoi-To példásan viselkedő tagunk volt mindaddig, míg meg nem ismerkedett Radzs Akolával. Azóta nem létezik számára senki és semmi más, csak Radzs, Radzs, Radzs!

Ilolo fülig pirul, nevetve tiltakozik:

– Nem igaz! Éppúgy szeretlek titeket, mint azelőtt!

Pinton agyából kipattan az egyetlen ide illő válasz:

– Az lehet. Minket úgy, mint azelőtt, de Radzsot jobban, mert Radzsba szerelmes vagy!

Leonida szörnyülködik.

– Te gyerek! Miket beszélsz?! Ne légy neveletlen!

Ilolo Radzshoz fordul, és sulu nyelven mondja:

– (Drágám, ez az alkalmas pillanat!)

– (Ahogy parancsolod, szívem) – feleli Radzs sulu nyelven, majd a vendégkoszorúhoz fordul, és világnyelven folytatja: – Leonida kedves, bocsánatát kérem, hogy helyreigazítom a szavait. Tisztelettel kijelentem, hogy kis barátom, Pinton nem volt neveletlen, csak szereti az igazságot kimondani. És ha nem tudja, megkérdezi. Ilolo az anyanyelvén felhatalmazott, hogy bevalljam, Pinton igazat szólt. Én valóban szerelmes vagyok Ilolóba, és ő is szeret engem. Kérünk titeket, ne haragudjatok ezért ránk. Nem tehetünk róla. A szerelem úgy jön, mint Hold Államban Nox után a Sol. Törvényszerűen. És nincs, aki ezen változtatni tudna! Elhatároztuk, hogy öszszeházasodunk, és szeretni fogjuk egymást… de titeket is, amíg csak élünk!

Radzs most Josiki úr elé áll. Nagyon mélyen meghajol.

– Tisztelt nevelőapám! Kérem beleegyezését, hogy Ilolo Hoi-Tót nőül kérhessem.

Josiki úr is feláll. Nagyon mélyen meghajol.

– Beleegyezem, fiam.

Radzs Akola most Szíriusz kapitány elé lép:

– Kapitány úr! Mély tisztelettel kérem engedélyét, hogy gyámleányát, Ilolo Hoi-Tót feleségül vehessem.

Szíriusz feláll. Az alacsony helyiségben feje majdnem a mennyezetig ér.

– Az engedélyt megadom. Legyetek boldogok!

Most Liuna emelkedik szólásra.

– Az Ötök Tanácsa e pillanatban elvesztette egyik tagját. Ezért egyik szemünk sír. De a másik szemünk nevet, mert:

Kívánunk sok diót, mákot,

bort, búzát és boldogságot!

Kocsitokba kereket,

és egy tucat gyereket!…

Viszonylag alacsonyan, mindössze ötezer méterre a csillogó tengerszinttől, alig kétezer kilométeres óránkénti sebességgel „cammog” Radzs Akola graviplánja a Boetoeng-szigetek fölött, egyenesen keleti irányban.

– Nem szívesen haladnék gyorsabban, kapitány úr – jelenti ki a főpilóta –, félóra alatt így is kényelmesen odaérünk. Töméntelen egyforma kis sziget van ezen a tájon. Legutóbb, amikor Ilolóval itt jártunk, elég sokáig méricskéltünk, amíg valószínűsíteni tudtuk, melyik lehet a keresett atoll. Bolond szerencsénk volt, hogy egyből megtaláltuk. Most azonban…

Pierre közbeszól:

– Most azonban engedd, hogy én mondjam meg, mit fogsz csinálni, kedves Radzs!

– Megengedem, kedves Pierre, sőt kíváncsian várom, kitalálod-e.

– Nem kell kitalálnom, mert tudom, hogy most nem csinálsz semmit!

Radzs Akola érdeklődéssel szemléli az okos fiút.

– Ezt hogyan érted?

– Tudom, hogy első látogatásod után pontosan betápláltad a sziget földrajzi adatait graviplánod irányító automatájába. Tudom, hogyha elérünk a sziget fölé, a leszállító automata magától megállítja a gépet, és mi lebegni fogunk a vizek fölött…

Leonida váratlanul megszólal:

– Igen szépen mondtad, lelkem!… De mikor érünk már a szigetünkre?

– Berci, mit mutat a radartérkép? A keleti hosszúság hányadik fokánál tartunk? – érdeklődik Radzs.

Berci készséges.

– Pár másodperc türelmet kérek… Most léptük át a keleti 124. hosszúságot. Akkor még 0,6 fok… vagyis körülbelül hatvan kilométer…

– Amit ez a derék graviplán jelenlegi sebességével egy egész hatvanhat század perc alatt megtesz, vagyis jó másfél perc múlva megállunk! – rikkant boldogan Pinton.

– És meg sem állunk a másvilágig! – helyesbít Szíriusz kapitány. – Szétloccsanna a testünk! Mintha kétezer kilométeres sebességgel sziklának ütköztünk volna!

– Szent Leonida, miket beszélnek! Életveszélyben vagyunk?

– Lennénk, ha Pinton vezetné a graviplánt – nevet Liuna.

– Szerencsénkre a számítógép okosabb Pintonnál, és a megfelelő időben a megfelelő módon mérsékli a sebességet. Mennyivel, kedves Radzs?

– Kétezer kilométeres sebességnél az utolsó ötven kilométeren lassít… Ebben a pillanatban kezdte! Most tíz perc alatt eléri a nulla sebességet, azaz megáll. A keleti horizonton azonnal fel fog tűnni egy kis fehér pont: a mi szigetünk!

Pinton mereszti a szemét, majd egyszerre felkiált:

– Látom! Látom a szigetünket! Fehér szigetünk van!

– Nincs fehér szigetünk – magyarázza Szíriusz –, a hullámok megtörnek a sziklákon, ez a fehér habkaréj látszik legmesszebbről.

A graviplán már alig halad… öt… négy… három… kettő… egy… zéró kilométer…

– Állunk. Tessék letekinteni.

Az ultramarinkék végtelen óceánban talán három kilométer átmérőjű, majdnem szabályos körforma a sziget.

Szegélye hófehér habtaraj… mögötte vízmarta barna bazalt sziklagyűrű… ezen belül sűrű smaragdzöld lombrengeteg… közepéből kinyúlik a félelmetes kráter… (Liuna pár év múlva egy novellájában így ír erről a kráterről: „Mintha az alvilági istenek éhesre tátott szája volna, Agni tűzisten, Rudra viharisten és Nirriti pusztító isten izzó testének nyílása…”) Ebben a kráterben most tűzfolyó lángol… és az egész képet sárga tündérfátyol borítja. Mesevilág…

Berci véleménye:

– Mesevilág valóban… de hol lehet ebben a mesevilágban leszállni?

– Ha lejjebb ereszkedünk, meglátod – ígéri Radzs, és megkezdi a graviplán vertikális süllyesztését. (4000… 3000… 2000… 1500… 1000…)

Szíriusz kapitány megjegyzi:

– Már látok valamit… a dzsungel közepén ovális, fekete térséget. (700… 600… 500…) olyan, mintha erdőtűz okozta volna…

– Jól tetszik mondani – helyesel Ilolo –, erdőtűz volt.

Száz méter hosszú, ötven méter széles.

– Radzs! Te ördögfióka! Mit műveltél? – kérdezi a kapitány. (400… 300… 200…)

– Jelentem: fogadóaknát.

– Lángfúvókáiddal kiégetted az erdőt! Fölötte álltál, és magad alatt égetted!

– Jelentem: szabályos méretű graviplánkikötőt pörköltem ki a dzsungelből.

– Szent Leonida! Ilolo kislányom! Te bent ültél a gépben, miközben pár méterrel alattad lángban állt az őserdő!

– Természetesen – mosolyog a lány –, mivel nem szállhattam ki. Nem volt hová!

Szíriusz kapitány nevet.

– Leonida! Ezt nevezte maga a világ legóvatosabb repülőútjának?!

– Hallgasson!… Drága gyermekem, még jó, hogy nem égtetek meg!

Radzs Akola igyekszik megnyugtatni a rémüldöző asszonyt:

– Kedves Leonida néni, egy percig sem voltunk étetveszélyben. Lángfúvókáink százméteres magasságból dolgoztak. A graviplán teste jól szigetelt, tűzálló alumíniumötvözet. Semmi meleget nem éreztünk. Amint a megfelelő nagyságú és formájú leszállóakna kiégett, hidegfúvókákkal eloltottuk a tűzet, és megtisztítottuk a terepet. Persze pár centis hamuréteg maradt a talajon…

Pierre jelenti:

– Azonnal lent leszünk! Tíz… nyolc… hat… négy… kettő… egy méter… fél méter… zéró! Lent vagyunk! Bravó, Radzs! Ez mestermunka volt!

– Hurrá! – üvölti Pinton.

– Most jókor hurráztál, Pintonkám – helyesel Berci. – Én is azt mondom: hurrá, Radzs!

A főpilóta szerényen fogadja az ünneplést.

– Ugyan, igazán semmiség az egész. Itt a szigetek világában gyakran előfordul az ilyesmi. Azonnal kiszállhatunk, nyitom az ajtót. Berci, a kézi reflektorokat hozzátok!

Kis szervomotor kezd búgni. Becsúszik az ajtólap a falba, az utasfülke alól kényelmes lépcső surran a helyére.

Radzs és Ilolo lépnek le elsőnek. Ledobbanásuk a földre finom hamufelhőt ver fel, majd nyújtják segítő kezüket.

– Leonida néni, tessék parancsolni… csak bátran!

– Menjen a csudába, kedves Radzs! Nem kell engem segíteni! Nem vagyok még olyan vén! – és fürgén leugrik.

– Radzs, Leonida néni csak 90 éves, ehhez tartsd magad! – mondja Berci.

Leonida néni körülnéz. Kormos törzsű, lombtalan ősfák veszik körül… óriási ravatalozó, melyet a dzsungel önmagának épített… puha hamuszőnyeggel borítva.

– A Pokolban lehetnek ilyen erdők – dünnyögi Leonida. – Minden leperzselve.

– Csak ezen a kis területen. Pár méterrel arrébb gyümölcsöt érlelnek a fák, orchideák illatoznak… Majd meg tetszik látni – mondja Ilolo, miközben buzgón segít a kiszálló Négyek Tanácsának, Szíriusz kapitány hagyja el utolsónak a graviplánt.

– Hát itt volnánk! – mondja derűsen. – Utunk első olyan állomása, ahol pozitív eredménynek számít egy negatív jelenség. Ki tudja, mire gondolok?

Természetesen Liuna jelentkezik.

– Negatívum az, hogy ebben a „légikikötőben” nem fogad bennünket egy postás „jóakarónk” ocsmány táviratával. Pozitív eredmény, hogy X keze idáig nem ér el!

– Erre gondoltam – mondja Szíriusz –, bár az igazat megvallva azon sem csodálkoznék, ha egy banánfa törzséhez szögezve táviratot találnánk: „Kotródjatok, betolakodók!”

– Még találhatunk – bölcselkedik Pierre. – Elvégre a szuenók valószínűleg tudnak repülni. Idézem a verset: „Rajta hát, szuenók, rajta! Fel, fel a tűzvörös Napba…”

– Hááááápci!!! – tüsszent Pinton. – Csípi orromat a füstszag!

– Ne csodálkozz, elégett itt pár száz tonna fa – találgatja Berci –, vagy talán ezer is.

Pierre öléből Csibész jelentkezik:

– Vau! Vau!… Régi kisgazdám parancsára kiszámítottam! A megtisztított terület ötvenszer száz méter, durván ötezer négyzetméter. Tíz négyzetméterenként egy fát számítva, átlagosan 150 centiméter átmérővel, negyven méter magassággal, ebben benne vannak az ágak is, az annyi mint, annyi mint huszonötezer tonna!… Kérlek, ne tégy le az öledből, elsüllyedek a hamuban!

– Hááááááápci!!! – Pinton ismét tüsszent. – Menjünk már innen!

– Szegény gyerek! – sajnálkozik Leonida. – Valóban indulhatnánk már… de merre?

– Természetesen a barlanghoz – adja ki az utasítást Szíriusz kapitány. – Ilolo és Radzs, vezessetek!…

Óvatosan, lassan lépkednek, hogy ne kavarják fel a hamut. Egy férfi és egy női lábnyom vezeti őket: Radzs és Ilolo első ittlétének nyomai. Élesen rajzolódnak ki a hamuban, majd ahogy a hamuréteg vékonyodik (és teljesen elfogy), a nedves, puha talajban is jól látszanak. Megkerülnek egy kis dombot… az erdő itt már bántatlan szépségében borul rájuk, gyér aljnövényzetén virágok pompáznak, fönn a magas koronákon banán, kókusz, papafa, majomkenyér és aranyhúsú mangó…

Paradicsomi bőség!

A nyomok egy kis tiszta vizű patakhoz vezetnek. Most azt követik, folyással szemben.

– Innen már csak körülbelül tízpercnyi út a barlang bejárata…

Ahogy távolodnak a tengertől, egyre fokozódik a trópusi hőség. Erősen páradús a levegő.

– Szép, szép… nagyon szép itt minden – mondogatja Leonida néni –, de nem laknék itt szívesen. Hold Állam 28-as kupolavárosának kellemesebb a műlevegője!

Pinton szeretne mindent tudni.

– Vajon iható ez a víz?

– Mi ittunk belőle. Kitűnő! – állítja Ilolo.

– Megkóstolom… – indul Pinton a patak felé.

Pierre keményen rákiált:

– Állj!

A gyerek megretten. Lecövekel, elsápad.

– Nem szabad belőle inni?

– Nem arról van szó… Ne mozdulj!

Leonida hallotta a parancsoló hangot. Odafutna megtudakolni, mi a baj.

– Leonida néni! Kérem, maradjon ott! Ne jöjjön közelebb! Mindenki álljon meg, és maradjon a helyén!… – utasítja a „kutatókat” Pierre.

Szíriusz kapitány a „parancsra” fegyelmezetten megáll.

– Mi történt? Találtál valamit, fiam?

Pierre kézzel-lábbal magyaráz, integet, utasít:

– Tessék óvatosan idejönni, erre… most balra! Még jobban balra!… Két lépést egyenesen!… Ott van! Tetszik látni?

Idegen lábnyomok a hamuban!

– Az nem lehet! – kételkedik Szíriusz. – Csak Radzs és Ilolo nyomai lehetnek.

– Nem, nem az övék. Idegen nyomok. Nem is hasonlít az övékéhez. Gyere csak, Radzs, nézd meg jól: ez itt a te lábad, ez Iloloé… de itt van egy sokkal nagyobb! Egy férficsizma nyoma! Közülünk senki sem jár csizmában. Ez meg egy másik férficipő, bordázott talppal. Látod?… Tehát két férfi! … Ez a harmadik nyom egy nőé lehet, de nem Ilolóé. Ilolo cipőtalpa sima, ezen meg kis kerek tiplik vannak!

Radzs egyetért Pierre-rel.

– Tagadhatatlan, ez három személy, két férfi és egy nő lábnyoma. Előttünk járnak, és ők is a barlang felé mennek.

Leonida végre megérti, miről van szó.

– Szent Leonida!… Három idegen ember!… Azt mondták, hogy a sziget lakatlan. És most itt van, tessék! Három ember! Lehetnek tengeri rablók, kalózok!… Az a harmadik lábnyom, amit nőinek néztek, lehet kis termetű férfié, egy alacsony, kis lábú bennszülötté, egy törpe pápua… talán emberevő! Hogy kerülhettek ide? Azt mondták, hogy a tenger felől megközelíthetetlen.

– Igen, azt mondták – erősíti meg Pierre –, de ahogy mi idejöttünk, úgy más is idejöhetett. Persze az is lehet, hogy ezek ősidőktől fogva itt élnek.

– Csui-Sut népe lenne?

– Elég volt az oktalan beszédből! – inti őket Szíriusz kapitány. – Leonida, kérem, tengeri rablók és kalózok ezer évvel ezelőtt jártak itt utoljára, az emberevő pápuák ötszáz évvel ezelőtt kihaltak. Csui-Sut népe, minden jel arra mutat, régen elhagyta a szigetet, de ha egy-két szuenó itt rekedt volna, biztosan nem viselnek modern turistabakancsot és Gepárd gumicsizmát! Gondolom, mezítláb járnának, mint általában a meleg égövi emberek.

Pinton alig mer megszólalni:

– Én mégis félek… Szíriusz bácsi, lehet, hogy az a rossz ember lopakodik előttünk, aki a névtelen leveleket írja?

– Ne félj, nem lopakodik itt senki. Ne találgassunk. Gyerünk utánuk! Majd kiderül, hogy kicsodák.

Leonida sápítozni kezd:

– Maga fegyver nélkül, csupasz kézzel utánuk menne?… Könnyelműség! Lehetnek gonosztevők…

– Leonida! Gonosztevők a XXV. században már nemigen vannak. De ha mégis azok lennének… én nem félek az olyan „gonosztevőtől”, aki a feleségét vagy a lányát is magával viszi „gonosztettet tenni”, és akkora lábnyomokat hagy maga után, mint egy elefánt! Ismételten azt javasolom, folytassuk utunkat. Hamarosan megtudjuk, kik járnak előttünk.

Radzs Akola gyorsan határoz:

– Kapitány úr meggyőzött. Én követem.

– Én is – csatlakozik Ilolo.

– Mi is – adja ki a vezéri parancsot Pierre –, azaz Berci, Liuna, Pinton és én.

Csibész hevesen ugat.

– Vau! Vau!

– És természetesen Csibész is.

Leonida rémüldözik.

– Volna szívetek engem egyedül itthagyni?!

– Itt maradok Leonida nénivel – ajánlkozik Ilolo.

– Mit képzelsz, kislányom? Két magányos nő a dzsungelben! Akkor már inkább a gonosztevőket választom… Mehetünk!

Hosszú libasorban haladnak az egyre szűkülő szurdokban. A sor elejét Radzs és Ilolo vezeti, rögtön mögöttük Leonida néni baktat, utána Szíriusz kapitány lép öleseket. A további sorrend: Liuna, Pinton, Berci és leghátul Pierre. Csibész a lábak között szaladgál.

Szíriusz kapitány szól az előtte menetelőkhöz:

– Figyeljétek ezt a vízvájta szorost, a patakot, az erdőt, az utat, amelyen haladunk…

Liuna megjegyzi:

– Azt tetszett mondani, hogy utat?

– Azt bizony: utat. A völgyszoros egyre szűkül. A patak túlsó partján sziklák, öreg fatörzsek, liánok, dús aljnövényzet nehezítené a járást. Radzsnak, Ilolonak eszébe sem jutott, hogy azon az oldalon kövessék a patakot. Egyenesen ide jöttek a járható útra.

Liuna elmélázik.

– Biztosan erre jártak a szuenó asszonyok, ha mosni, fürödni mentek… erre járt Csui-Sut király a feleségével és a fiával…

Berci szokásos keresztkérdésével azonnal jelentkezik.

– Miért gondolod, hogy felesége és fia volt?

Liuna meglepődik.

– Bercikém… nem is tudom. Azt hiszem, nem gondoltam semmit. Csak úgy, gondolkozás nélkül mondtam. Természetesnek vettem, hogy Csui-Sutnak asszonya és utóda volt… Miért is? Tudom már! Mert ez magyarázza meg legegyszerűbben három Csui-Sut egymást követő létezését!

– Okos következtetés. Valószínű, hogy három generáción keresztül öröklődött ez a „trónus” – helyesel Szíriusz –, de elég a beszélgetésből, menjünk tovább. Engedjetek előre… én vezetek.

Elindul a sor. De nemcsak a kapitány, Leonida is az élre kerül. Közvetlenül Szíriusz után lépked, és vizsla szemekkel figyeli az őserdő sötét sűrűjét.

– Leonida kedves, mit keres itt? Miért nem vigyáz inkább a gyerekekre?

– Az én helyem itt van maga mellett.

A kapitány elmosolyodik… de nem szól többet.

Liuna Pierre fülébe súgja:

– Nézd Leonida nénit! A testével védelmezi Szíriusz bácsit!

Pierre nem tud válaszolni. Az ösvény egyre keskenyedik, lépcsőszerűen összerakott köveken lépnek, oda kell figyelnie. Hatalmas sziklahasadék elé érkeznek. Innen zuhog alá a kis patak vize. Megállnak.

– A barlang bejárata!

Szíriusz kapitány intézkedik:

– Vegyétek elő a kézi reflektorokat! Radzs fiam, nekem is adj egyet… Köszönöm. Maradjon mindenki a helyén. Én megyek be egyedül!

– Jaj, ne… Szíriusz bácsi, ne! – kiált fel önkéntelenül Liuna.

– Csend! Ez parancs! Senki se mozduljon a helyéről, amíg vissza nem jövök!… Hívni foglak titeket!

És belép a barlangba. Lámpája cikázó fényét kis ideig még látják, aztán elnyeli azt is a sötétség.

Megilletődve, csendben, mozdulatlanul állnak.

Nagy sokára megszólal Liuna:

– Rettenetesen bátor… fegyver nélkül… még egy zsebkés sincs nála. Leonida néni, nem tetszik őt félteni?

Leonida arca most valóságos lélektani rejtvény. És amit válaszol, az is. Mert ezt mondja:

– Tudja a csuda, kislányom. Talán nem is olyan rettenetesen bátor… és talán nem is féltem.

– De hiszen az előbb, mikor jöttünk, Leonida néni úgy viselkedett, mintha az élete árán is megvédené Szíriusz bácsit minden támadástól. Jól láttam?

– Jól láttad, kislányom, akkor valóban így viselkedtem, mert ez gondoltam.

– Azóta mást tetszik gondolni?

Leonida néni hallgat egy sort, aztán vallani kezd:

– Hetven éve ismerem őt. Hangjának rezdülését, a legrejtettebb gondolatait is. Ismerem, mint a tenyeremet. Most furcsán viselkedik. Mintha színházat játszana nekünk. Nem elég óvatos. Ő valóban nagyon bátor ember, de sohasem könnyelmű. Most viszont könnyelműnek látszik.

Liuna próbálja kitalálni.

– Tehát azt tetszik gondolni, hogy csak látszik könnyelműnek, de valójában nem az.

– Azt gondolom.

– Akkor… ez azt jelenti, hogy Szíriusz bácsi tudja, kik vannak a barlangban? Hogy csak ugrat minket?

– Könnyen meglehet… De figyeljünk! Valamit hallok!

Valóban! Szíriusz bácsi hangját hallják, nem is túlságosan messziről. Sokszorozva veri vissza a barlang mélye:

– Hahó… ahó … hó… , akárki is van odabenn… benn… enn… nn… válaszoljon… oljon… jon…

Kis ideig mélységes csend, azután egy idegen férfihang szólal meg:

– Hahó… ahó… hó…

– Akárki is ön…is ön… ön… jöjjön közelebb… elebb… lebb… és mondja meg a nevét…evét… vét…

Az idegen szót fogad, közelít, de még nem látni őt.

– Mondja meg… eg… ön előbb… lőbb… őbb…

– Viktor Szíriusz vagyok… agyok… gyok… ok…

– Akkor minden rendben… endben… ben… en… A barátai itt állnak mellettem… ettem… tem… em…

Most egy másik férfi azt kiáltja:

– Szervusz, Viktor… iktor… tor… or…

Berci nem hisz a fülének:

– Ez… ez édesapám hangja!

Szíriusz bácsi azonnal igazolja a feltevést.

– Szervusz, János… ános… nos…

Női hang cseng odabenn:

– Jóholdat, Viktor… iktor… tor…

– Jónapot, Erzsike… zsike… ike… e…

Berci nem bír magával. Lelkendezve, kiabálva berohan a barlang sötétjébe. Még a kézilámpáját is elfelejti bekapcsolni.

– Édesapám! Édesanyám!

A sötétből sorban kilépnek az alakok. Először Szíriusz kapitány, utána a bakkecske módján ugrándozó Berci, majd Kocsis miniszter a feleségével.

– Kezét csókolom, édesapám! Kezét csókolom, édesanyám!

– Édes gyermekem! – öleli magához Erzsi asszony a fiát.

Aztán észreveszi a többieket.

– Hát itt vagytok valamennyien? Az egész tisztelt kutató társaság?… Ilolo kedves, te is?!… És Leonida néni! Maga hogy kerül ide?

– Itt a helyem a gyerekek mellett. De hol van a harmadik lábnyom tulajdonosa?

Elegáns, karcsú ifjú férfi lép ki a barlangból. Radzs örömmel üdvözli őt.

– Mali-Mali! Ő Celebesz leghíresebb vízi matadora!

– Radzs! Drága barátom!

Megölelik egymást.

Erzsi asszony, mintha párizsi szalonjában fogadná a vendégeit, szertartásosan Szíriuszhoz fordul.

– Bemutatom vezetőnket, Mali-Mali urat. Neki köszönhetjük, hogy a szigetre tudtunk lépni.

– Milyen közlekedési eszközzel? – érdeklődik Pierre.

Kocsis János válaszol:

– Mali-Mali úr légpárnás versenycsónakja úgy ugrálja át a kétméteres szirteket, háromméteres zátonyokat, mint a repülőhal! Eleinte kissé szokatlan volt… aztán megszereti az ember.

Szíriusz mellékesen megjegyzi:

– Ez a légpárnás jármű számomra is meglepetés.

– Viktor Szíriusz – csap le rá Leonida –, most elszólta magát! Szóval a repülő csónak magának is meglepetés. De a többi nem! Kocsis professzor meg Erzsébet asszony magának nem volt meglepetés! Viktor Szíriusz, maga tudta, kik várnak minket a barlangban!

Szíriusz tettetett rémülettel megszólal: – Bevallom… bevallom…

Leonida néni most olyan, mint a számonkérés lángpallosú angyala.

– Nem megmondtam?!… Csak bolondított minket! Mondja, miért csinálta?

Pierre imádott kapitánya védelmére kel:

– Leonida néni! Szíriusz bácsinak biztosan komoly oka volt rá. Ő nem szokott értelmetlenül cselekedni.

– Nekem is ez a véleményem – jelenti Berci.

– Nekem is – csatlakozik Pinton.

Liuna egyetértése jeléül a kezét emeli fel.

– Nocsak! Mind ellenem fordultok? – méltatlankodik Leonida. – Halljuk hát, mi volt az a komoly ok. Mondjátok, ha tudjátok!

Pierre vezérhez illő méltósággal vállalja a felelősséget.

– Nem tudjuk, de megpróbáljuk kitalálni. Amikor Szíriusz bácsi az első fenyegető névtelen levél érkezése után videfonon felhívta János bácsiékat, és beolvasta az ocsmány szöveget, megállapodtak, hogy Erzsébet asszony látszólag nem vesz részt a Csui-Sut-expedícióban. De hogy mindig a közelünkben lehessen, elhíresztelik, hogy Kocsis minisztert hivatalos ausztráliai útjára elkíséri a felesége. Én így képzelem.

– Eddig kitűnő! Minden egyezik! – mondja Kocsis János. – Folytassátok!

Most Liuna bogozza tovább a gubancot.

– Talán az volt az eredeti terv, hogy Makasarban találkozunk, s innen aztán mindenki megy az igazi dolgára. Vagyis Erzsi néni jön velünk a szigetre, János bácsi pedig oda megy, ahová küldték. Kitaláltam, Szíriusz bácsi?

– Mint mindig, te Nagy Kombinátor! De ekkor váratlanul közbejött valami.

– Gondolom, „jóakarónk” távirata, mely Makasarban tíz példányban várta Szíriusz kapitányt.

– Ez is telitalálat! No, csak tovább!

– Ebből a mocskos üzenetből kiderült, hogy X lehallgatta János bácsiék videfonbeszélgetéseit. Én nem értek hozzá, de úgy hiszem, a közvetítő stacionárius műholdon keresztül. – Liuna belemelegszik az igazság kutatásába. – Hogy ne sejtse senki Erzsi néni kapcsolatát velünk, tovább kellett játszania a „miniszterné” szerepet.

Szíriusz lezárja a témát.

– Ezért nem találkozhattunk velük Makasarban. Hát így történt. Megbocsátja ezt a kis turpisságot, kedves Leonida?

– Maga, Viktor Szíriusz, gondoskodik róla, hogy mindig legyen megbocsátanivalóm. Hát rendben van, megbocsátom. Persze ha alaposan belegondolok, lehetségesnek tűnik, hogy jócskán eltúlozta a dolgot. Hiszen arra, hogy a névtelen ellenség tudott Berci anyukájának tervezett makasari utazásáról, Csui-Sut kutatásáról, nincsen semmi bizonyítéka.

Váratlanul Erzsi asszony válaszol:

– Viktornak nincs… de nekem van.

– Magának, kedvesem? Ugyan micsoda?

– Ez a távirat. Már várt Makasarban. Olvassa csak el.

Leonida átveszi, nyitogatja az összehajtott lapot.

– Mutassa… „Te vén, földtúró boszorkány…” Jaj! Dehogy olvasom!

– De csak olvassa! Ne féljen tőle!

– Hát jó… nem bánom, ha mindenképpen akarja… „Te vén, földtúró boszorkány! Szeméten kapirgáló, öreg tyúk!…” A szégyentelen! Hogy nem nyeli el a föld!

– Olvassa csak tovább.

– Hiszen olvasom. „Csui-Sut népe elpusztult! Ezt vésd be silány agyadba, és szedd a sátorfádat! Különben halálnak halálával halsz meg!”

HETEDIK FEJEZET

amelyben az ember haszontalanná vált teste egyesül Föld Anyával

Valamennyien körülállják a táviratolvasó Leonida nénit, aki mérgében elvörösödött.

– „Szeméten kapirgáló, öreg tyúk” meg „vén, földtúró boszorkány”! Még ha nekem írta volna a gazember! Én elég öreg vagyok hozzá. De ennek a gyönyörű Erzsi asszonynak! Nem megy ki a fejemből, hogy ez a névtelen táviratozó a professzornét, ezt a szép fiatal nőt minő gyalázatosan sértegeti! Hogy boszorkány meg öreg tyúk! Hiszen a mi Erzsikénk még ötvenéves sincs!

– Minden rosszban van valami jó – vigasztalja Szíriusz. – Ebből az otromba sértésből is megtudtunk valamit.

– Ugyan mit? – csodálkozik Leonida.

– Bizonyosnak tekinthetjük, hogy ellenfelünk nem ismer minket személyesen. Ha Kocsis Erzsébetnek, a világhírű régésznek valaha is látta volna legalább a fényképét, nem titulálná öregasszonynak, hanem olyan jelzőket használna, amelyek fiatal nőre illenek. Például…

– Ki ne mondja! – kiált fel Leonida. – Nem szégyelli magát?

Szíriusz kapitány nevet.

– Miért ne mondjam ki azt, hogy kapirgáló, pelyhes csibe, vagy hogy boszorkány-leányka? Leonida kedves, maga mire gondolt?

– Megálljon csak, Viktor Szíriusz, beugratott! Ezt még visszafizetem!

– Javasolom, hogy a visszafizetést Leonida néni egyelőre halassza el – mondja Pinton –, inkább menjünk be a barlangba.

– Azt tesszük. Radzs, Ilolo és Berci, induljatok – rendelkezik Szíriusz kapitány –, és mindent úgy, ahogy megbeszéltük!

A felszólitásnak eleget tesznek. Eltűnnek a barlang szurok fekete torkában. Szíriusz folytatja utasításait:

– Ők hárman előttünk járnak majd, és elemes mini reflektorokat helyeznek el a helyiségekben. Jól fogunk látni. Amennyire rövid bennlétem alatt meg tudtam ítélni, mesevilágba jutunk. Kérem, ne nyúljanak semmihez! Jöjjenek utanam. Indulás!

A sziklakapun belépve kanyargós folyosóba kerülnek.

Eredetileg vízvájta barlangjárat lehetett, amelyet szorgos kezek kiszélesítettek, falát simára csiszolták, és a kőről kőre bukdácsoló patakocskát szépen megmunkált bazaltlapokkal befedték. (Ott csörgedezik az most is a lábuk alatt.) A folyosó falához támasztva itt-ott fapadok állnak. Inkább fapadocskák, mert méretük egy földi óvoda „kiscsoportos” bútoraival azonos.

Radzs minireflektorai kifogástalanul megvilágítják az utat. A mennyezetet azonban félhomály borítja. Erzsi asszony észrevesz valamit. Izgatottan szól:

– Kérem, álljanak meg!… János, légy szíves, irányítsd a lámpád fényét oda fel… feljebb… Nem tévedtem! Nézzétek! A falakon, fönn, magasan és a mennyezeten mindenütt: képek! Falba karcolt rajzok és színes freskók! Ha jól látom… Pallasz Athénéra, a míves mesterségek istennőjére esküszöm, hogy jól látom: pompás remekművek! Egészen jó állapotban!

– És ezekről a derék Morgan úr nem szólt egy szót sem! – mondja Liuna. – Vajon miért?

– Egyszerű az oka – véli Szíriusz kapitány. – A képeket nyilván nem látta. Izgatott volt, és mindössze egy kis elemlámpával rendelkezett. Azzal pedig nem fölfelé, hanem a lába elé világított. Érdekes, ezek a szuenók valamilyen okból csak három méternél magasabbra szerettek festeni.

– Kényelmetlen lehetett odafenn az állványon – feltételezi Liuna. – Olvastam, hogy amikor Michelangelo a Sixtus-kápolna mennyezetét festette…

– Stop! – rendelkezik Pierre. – Michelangelóról majd otthon tarts előadást. Itt most a szuenók állványzatáról beszélünk.

– Ami nem volt! Nem állványról dolgoztak, hanem… inkább találjátok ki! – javasolja Szíriusz kapitány. – Nézzétek csak, mit ábrázolnak a képek.

Pinton azonnal válaszol:

– Kis fekete embereket… Azám! Ahogy Ilolo nótájában van! Kis fekete emberek! Szuenók! Önmagukat örökítették meg.

A kapitány tanárosan részletezi, amit lát:

– Szép, nyúlánk testük van, domború homlokú, okos fejük… A karjukat a felsőtestükkel mi köti össze?… No, mondjuk csak ki! Ne féljünk!…

Leonida nekifohászkodik:

– Szárny! Mint az angyaloknak! … Igen, szárnyuk van!

– Biztosan kitűnően tudtak repülni, ezért nem építettek állványokat. Nekik nem okozott gondot a magas falon vagy a mennyezeten festeni… lebegve festeni!

– Szent Leonida! Szárnyas emberek! Repülő emberek!

Viktor Szíriusz ünnepélyesen nyilatkozik:

– Valóra vált az ember ősi vágya. Saját szárnyaival tud repülni! Ez számomra egyébként nem meglepetés. Sejtettem.

– Ugyan miből? – kételkedik Leonida.

– Tudom, tudom! Szabad mondanom? – kérdezi Pinton.

– Mondjad.

– Ilolo dalában az áll: „Rajta hát, szuenók, rajta! Fel, fel a tűzvörös Napba!” A múzeumban az egyik merítőkanál nyelén: „Felszállunk veled a magasba!”… Eddig azt hittük, hogy ez a felszállás olyan költői micsoda…

– Szimbólum – súgja Liuna.

– Kösz… költői szimbólum, amolyan lelki felemelkedést jelent, holott valóságos repülésről van szó! Szíriusz bácsi! Ugye, ezért tetszett sejteni?

– Ügyesen kitaláltad. Igen.

– Ennek ismeretében azonnal más értelmet nyernek a mondák, a legendák, a birtokunkba került bizonyítékok – fűzi tovább Pierre a gondolatsort – és a fenyegető táviratok indító okai is. De felmerül egy kérdés. Szíriusz bácsi az előbb azt mondta: valóra vált az ember ősi vágya, saját szárnyával tud repülni. Nos, kérdem én, vajon a szuenók valóban emberek lennének?

– Vagy állatok? Így gondolod? – kíváncsiskodott Liuna.

– Valahogy így. Ezeken a képeken a testük emberszabásúnak látszik, az arcuk értelmet árul el…

értelmesebbnek tűnnek, mint Neander-völgyi ősünk volt… Értelem! Igen! Ez határozza meg. Ez a választóvonal!

– Elfogadom – jelenti ki a lány –, de mit gondolsz, a sok használati eszközre, ivópohárra, késre, kalapácsra rávésték volna a töméntelen felírást, és a képek alá ráfestették volna jelmondataikat, ha nem tudják elolvasni? Bizonyosnak tetszik, hogy a szuenók írtak és olvastak! Tehát…

– Fogalmazz helyesebben, kislányom – szól közbe Szíriusz. – Jelen időben. A szuenók írnak és olvasnak. És hogy ez a feltevésünk igaz-e, kiderül, ha megtaláljuk őket.

– Tehát ne álldogáljunk, ne tépelődjünk, hanem menjünk tovább, és keressünk tárgyi bizonyítékokat – mondja Erzsi asszony.

A folyosó továbbra is követi a patakocska folyását, és kanyarog. Itt azonban már jobbra-balra ügyesen ácsolt faajtók nyílnak. Belépnek a legelsőn: jókora természetes barlangüreg.

Hálóhelyiség, tele apró faággyal, asztalkával, kisszékkel. Pinton gyorsan megszámolja: húsz kicsi fekvőhely. A falakra polcokat erősítettek, ezeken mindenütt elefántcsontból, cédrusfából faragott apró használati tárgyak: tálacskák, csészék, evőeszközök, domborművekkel, felírásokkal ékesítve. Az ágyakat pálmarostból font gyékények takarják. Ugyanezt találják a második, a harmadik, a sokadik hálóteremben is: Mindenütt rend és tisztaság. A helyiségek mérete és a fekvőhelyek száma változó. Pierre tizenegy teremben 210 ágyat számol meg. Érdekes, hogy az ágyakat borító gyékények színe termenként hol fekete, hol világoskék. Öt fekete hálóhelyet találtak, kereken száz ággyal, és hat világoskéket száztíz ággyal.

Összesen 210 ágy, nyilván ugyanannyi szuenó.

– Vajon mit jelentenek ezek a színek, Szíriusz bácsi? – érdeklődik Pinton.

– Nem tudom. Talán csak véletlen.

Leonida határozottan ellentmond.

– Ehhez maguk, férfiak nem értenek! Bizony jelentenek valamit. A kék gyékények alatt a nők aludtak, a feketék alatt a férfiak. Ha jól kinyitják a szemüket, láthatják a bizonyítékokat is. A férfiak hálószobájában a polcokon itt-ott szerszámokat, késeket, fésűket találtunk, a női hálószobákban üres tégelyeket, dobozokat. De valamit én sem értek. Hol vannak a szuenó gyerekek? Hol vannak a gyermekszobák?…

Válaszra nincs idő, mert váratlanul megjelenik az egyik „előörs”, Kocsis Berci.

– Jelentem, egy nagy teremre bukkantunk. Ilolo és Radzs ott vár.

Elhagyják az utolsó hálóhelyiséget, és egy U kanyar után az eddigieknél jóval nagyobb kétszárnyú ajtóhoz érkeznek.

A nagyterem bejárata…

A „nagyterem” legalább 30-szor 20 méter alapterületű, szabálytalan piskóta formájú természetes üreg, magassága 10 és 20 méter között váltakozik. Ez lehetett a szuenók munkatere.

Most pár tucat asztal és pad található itt, milliméternyi pontossággal sorba rakva… és semmi más. Sehol egyetlen gép vagy kézi szerszám. Ezeket talán magukkal vitték. De nem tudták elhurcolni a falakra festett képeket.

Kocsis miniszter elámul.

– Csodálatos!… Csupa freskó az egész fal!

– Nem freskó, hanem szekkó – mondja Erzsi asszony, aki zsebkéssel piszkálgatja az egyik képet. – A freskót nedves vakolatra, a szekkót száraz felületre, jelen esetben száraz bazaltra festették.

– A piktúrához nem sokat értek – ez Szíriusz kapitány megjegyzése –, de azt hiszem, hogy ezek jó képek.

– Remekművek! – lelkendezik Kocsis Erzsébet. – Ez az évezred legnagyobb képzőművészeti felfedezése! És ritka kincs a tömérdek elefántcsont faragás is!

Kocsis minisztert a reális valóság jobban érdekli.

– Figyeld, Viktor, milyen tisztaság és rend van itt mindenütt. Egy nép, amely elpusztul vagy kihal, nem hagy maga után ilyen rendet! Nézd csak a faragásokat a polcokon. Milliméternyire kiszámított távolságra állnak egymástól! Az asztalok, a székek katonás „fedezz”-ben!… Ti bizonyára el tudjátok olvasni a képek feliratait…

– Folyékonyan. Kezdd te, Pierre!

– Ez itt talán egy szuenó házaspár szövege: „Béke, szeretet, hosszú élet!”

Liuna egy másik képre mulat:

– Repülő fiatal lány. Felirata: „Az igazság éltet!”

– „Segítsd testvéreidet!”, oktat az én szövegem – mondja Berci –, s a kép három repülő szuenót ábrázol. A középsőt mintha a másik kettő támogatní.

– Mondtam már, hogy nem értek a festészethez – mosolyog ravaszkásan Szíriusz kapitány –, de azt látom, hogy ez itt egy úgynevezett gyümölcs csendélet. Szövege: „A szuenó csak gyümölcsöt eszik.”

– Felfedeztem valamint – jelentkezik Berci. – Édesanyám, észrevetted, hogy ezeknek a képeknek kivétel nélkül különböző mértani síkforma az alapja: háromszög, téglalap, rombusz, trapéz és a többi? De minden falon előfordul egy olyan síkforma is, amely színesen le van ugyan alapozva, de képet nem festettek rá. A fiatal lány egy romboidban kék alapon repül, mellette a jókora piros négyzet üres. A másik oldalon egy háromszögben nem ábrázoltak semmit. Ez előfordult a hálótermekben is. Mi lehet a magyarázata?

Erzsike megpróbálja kitalálni.

– Ezek az üres síkformák bizonyára előkészített alapozósok. Lehet, hogy hosszú a száradási idejük, azért befejezetlenek.

Radzs rávilágít egy képre, és izgatottan magyarázni kezd valamit Ilolonak.

Liuna csatlakozik hozzájuk.

– Mit néztek olyan elmerülten?

– Radzs azt meséli, hogy egyszer Simlában látott egy nyomorult koldust, akinek éppen ilyen volt a keze meg a lába; mint ezeken a képeken a szuenóé!

– Milyen a szuenók keze és lába?

Ilolo helyett Radzs válaszol:

– Nézd meg jól. A szuenó kezének hány ujja van?

– Egy, kettő, három, négy… Nincs több! Négy! Megszámolom egy másik képen is… Ezen is négy! Ezt eddig nem vettük észre, de úgy látszik, négy ujja van minden szuenónak.

– A kezén! … Most nézd meg a lábukat!

– Nézem… azon öt ujj van.

– Nem látsz rajtuk semmi különöset?

– Nem… De… Mintha… igen, a hüvelykujját, mint a majmok, szembe tudja fordítani a másik néggyel!

– Ez az! Ezt láttam a simlai kolduson! Akkor azt hittem, hogy sebesült nyomorék. Most már tudom, hogy szuenó volt!

– Erzsike néni! Tessék ide figyelni! – buzgólkodik azonnal Liuna. – Megvan az első Himalája-nyom! Itt, az Egyenlítő alatt megtaláltuk az első Himalája-nyomot! Radzs Simlában látott valamit! Tetszik tudni, hol van Simla?

– Természetesen tudom. India legészakibb részén, a Himalája tövében.

– Radzs Simlában látott egy koldust… – és elmeséli töviről hegyire, mit derítettek ki.

Erzsike elgondolkozik.

– Szemfülesek vagytok, és helyesen következtettetek. Igen, ez valósnak tetsző nyom…

Megszakítja beszélgetésüket a közelítő Csibész vad csaholása. Alkotóját, Kocsis Jánost ugrálja körül.

– Mondani akarsz valamit? – kérdezi a miniszter, mintha emberrel beszélne. – No jó, halljuk.

Felveszi az ölébe, meghúzza a jobb fülét, megnyomja az orrát.

– Aúúúú! Pardon. Nem tudom megszokni!

– Mit?

– Hogy ne jajgassak, ha az orromat nyomják. Pedig már mindenki tudja, hogy nem fáj… Parancsolj, alkotóm!

– Van valami mondanivalód?

– Igenis van. Találtam egy rejtekajtót. Itt van a terem túlsó végében.

– Vezess oda!

– Igenis…

Csibész elindul. Kocsis János és a többiek követik.

Kanyarog az asztalok között. A barlang túloldalán, a fal előtt megáll.

– Itt van.

Pierre csodálkozik.

– Itt nincs semmiféle ajtó!… Csupasz bazaltfal.

– Nem bazalt – állítja a műeb.

– Nem bazalt?… Akkor micsoda?

– Nem tudom. De nem bazalt. Másképpen veri vissza a sugarat.

– Milyen sugarat?

Kocsis János megmagyarázza:

– Annak idején beszereltem Csibészbe egy kis hatótávolságú radart. Nyilván arról beszél…

– Nyilván arról beszélek. A radarsugár 27 százalékát nem veri vissza. Elnyeli. Nem bazalt.

– Akkor nézzük meg, micsoda – javasolja Szíriusz kapitány, és tapogatni kezdi a fényesre csiszolt bazaltot.

A fal itt nagy területen csupasz, barnás, szemcsés rajzolatú, tökéletesen összefüggőnek, egyneműnek látszik. A kapitány finoman simogatja a fényes felületet balról jobbra, felülről lefelé… egyszerre megáll a keze!

– Ez itt melegebb!… – Kicsit arrébb simogat. – Itt hideg!

Körültapogatja, megjelöli a melegebb részeket. A végén a jelölésekből összeáll egy álló téglalap forma.

– Ez valóban olyan, mintha ajtó lenne!

Megnyomja a melegebb falrészt… a „bazalt” behorpad!

– Nézzétek! Ez itt kasírozott szikla, hűséges utánzat! Adjatok egy kést.

Berci bicskája átlyukasztja a vékony műanyagot, mely az ajtó nyílását takarja. A kapitány óvatosan körülvágja a jelek mentén, néhány másodperc múlva úgy leválik a takaró műszikla, mint narancshéj. Alatta megjelenik az erős faajtó.

Rajta rápingálva:

IDEGEN, KI IDÁIG JUTOTTÁL, TARTSD TISZTELETBEN A MÚLTAT. AZ AJTÓT NE TÖRD BE! A ZÁR „CSUI-SUT” KOMBINÁCIÓRA NYÍLIK!

Alatta különös írásjelek. Ilolo felkiált: – Sulu nyelven szóról szóra ugyanaz!

Hatalmas, régimódi, héttárcsás betűzár állja útjukat.

– Megengedi, professzor úr, megkísérlem kinyitni – jelentkezik Radzs Akola.

– Nyisd, fiam.

Radzs forgatja a betűket: C S U I közben fémesen koccan a szerkezet: S U T.

– Most kiderül, hogy nyílik-e.

Nyekeregve, csikorogva feltárul az ajtó!

Áhítattal lépnek a terembe. Kivéve Leonida nénit, aki megbotránkozva összecsapja két tenyerét.

– Micsoda rendetlenség! Valóságos zsibvásár!

– Téved, kedves Leonida – mondja Kocsis miniszter –, ez a „zsibvásár” hatalmas laboratórium: kémiai, biológiai vagy mindkettő, olyan csodálatos, amilyent még nem láttam! És itt példás rend uralkodik! A felszerelése persze elavult, de minden darabja kultúrtörténeti ritkaság. Barátaim… alázatosan hajtsunk fejet. Azt hiszem, egy nagyon nagy tudós munkatermében járunk.

Szíriusz összegezi a tapasztaltakat:

– Eleget láttunk ahhoz, hogy kimondjuk: a szuenók nem haltak ki, nem pusztultak el, hanem mindent szépen rendbe rakva, kitakarítva: elköltöztek.

Pinton oldalát fúrja a kíváncsiság.

– Hogyan költöztek el, Szíriusz bácsi?

– Természetesen elröpültek.

– Hová?

– Arra, vagy arra… vagy arra… vagy arra… – mutat Szíriusz kapitány a négy világtáj felé.

Közben Erzsébet asszony Csui-Sut íróasztalával ismerkedik: írószerek, mappa, néhány tudományos kézikönyv… Most éppen a fiókokat húzogatja.

– Nézzétek csak! Az íróasztal középső fiókjában volt ez a kis csomag. Rá van írva: ÜZENET A JÖVŐNEK! A jövő mi vagyunk, tehát jogosan felbontom.

Vigyázva hajtogatja a lapokat.

– Egy kis könyv és egy kartonlap. Ráírva világnyelven valami ajánlásféle… „Ember, ki e sorokat olvasod, tudd meg, hogy itt éltem én, Csui-Sut király, feleségemmel és a gyermekemmel, és itt élt a népem, a szuenók. Vidámak, becsületesek, boldogok voltak. Míg el nem jött az idő, mikor szomorúak és boldogtalanok lettek. Nem volt más megoldás, el kellett költöznünk. Egy napon felkerekedtünk és elröpültünk, mint a vándormadarak… Itt hagytam ezt a naplószerű feljegyzést. Lehet, hogy szerencsésen megérkezünk az új hazánkba, de lehet az is, hogy a hosszú úton valamennyien elpusztulunk. Ha ez utóbbi sors várna ránk, létezésünket, múltunkat már csak ez a könyvecske tanusítja. Ember, bánj vele kíméletesen!'” Eddig van…

Pizrre izgatottan kérdezi:

– És mit tartalmaz a könyv?

Erzsébet asszony lapozgatja:

– Kézírásos feljegyzéseket, elég nagy időközökben: 2240… 2245… 2247…

– Tessék felolvasni! – könyörög Pinton.

– Úgy látom, élettani, biológiai tematikájú. Inkább kérjük meg Szíriusz kapitányt…

– Szívesen. Tessék ide adni.

Nézegeti pár másodpercig.

– Itt egy rövid bevezetést látok. Olvasom. „Borneó szigetén születtem 2190-ben. Édesapám jó nevű orvos volt Banjarmasinban. Azt állította, hogy ősi murut vér folyik ereinkben. Lehet, hogy igaza volt… Negyvenéves koromban szülővárosom egyetemén a biológiai tanszék professzora voltam. Ekkor nősültem meg. Feleségül vettem tanítványomat, Gay Kadirt. Gay észak-borneói dusun lány volt, húsz éves, gyönyörű virágszál. Ezt a házasságot sosem bántuk meg, se ő, sem én! Életem igazi társa lett. Hitt a Nagy Kísérlet sikerében!

Kis helikopterünkkel sokszor bebarangoltuk csodálatos Melanéziát. Együtt találtuk meg szigetünket, együtt rendeztük be. 2240-ben zokszó nélkül követett.” Most új fejezet következik. Címe: 2240. „Sikerült! A Szunda-szigeteken élő nagy repülőkutya (Pteropus celaeno) nőstényén sejtplazmaátültetést végeztünk. Kromoszómatestecskéinek számát és DNS-bázisainak sorrendjét megváltoztattuk. Hogyan? Mi módon? Nem írom le. Ez a tudás – illetéktelen kézben – veszedelmet jelentene az emberiségre. Az eredmény: három fióka született. Átmenetet képeznek a repülőkutya és az emberszabású majom között. Szárnyaik fejlettek, csontozatuk üreges maradt, tehát jól fognak repülni. A kísérleteket folytatom…”

– Emberek! – szólal meg Berci, Csui-Sut stílusát utánozva. – Figyeljetek! Figyeljetek az évszámra! Mikor történt ez? 2240-ben! Csui-Sut, a kiváló tudós; a Borneói Központi Egyetem élettanprofesszora ebben az évben mondott le állásáról, és távozott ismeretlen helyre… ide!

Liuna csípősen szól:

– Köszönjük a figyelmeztetést. Senki sem vette volna észre! Megjegyeztük!

– Fegyverszünet! – parancsolja Szíriusz kapitány, és lapoz egyet. – Öt évvel későbbi keltezésű a következő feljegyzés. „2245. A három utód – két nőstény és egy hím – felnőtt. Remekül repülnek, szelídek és értelmesek. Kizárólag gyümölccsel táplálkoznak. Most következik a Nagy Lépés! Meg kell tennem, nem szabad haboznom!… A következő megtermékenyítésnél a mesterségesen indukált mutációk kromoszómaszáma 46 lesz, azonos az emberével!…” Itt oldalt van egy későbbi bejegyzés: „Mindkét nőstény szült egy-egy kölyköt. Kis fekete fiókák, gyapjasak, szárnyasak… és már hasonlítanak az emberhez. De még nem emberek.”

Liuna megborzong.

– Kísérteties dolog, ahogy ez a tudós lombikembert igyekszik alakítani az állatból!

– Természetellenes, bűnös cselekedet! – ítélkezik Leonida. – Jóra nem vezet.

Szíriusz türelemre int.

– Az emberiség nagy jótevőit, a tudás vezérlő szellemeit, ha másként viselkedtek, mint az átlagember, gyakran bűnözőnek tekintették, perbe fogták, elítélték, sokszor ki is végezték… No, nem állítom, hoy Csui-Sut is a legnagyobbak közé tartozik, csak azt mondom, ne ítélkezzünk előre. De olvasom tovább. Két év telik el… „2247. A két kis fekete fióka értelmes lénnyé fejlődött. Már majdnem emberek! Közölni tudják gondolataikat, megértik, amit mondok… Jó úton haladok! Bízom az eredményben! Meg kell születnie a repülő embereknek!”

– Barátunk ugyancsak céltudatosan halad a maga útján! – véli Szíriusz kapitány. – Olvasom tovább! „2250. Végre! Megszülettek!… Négy kölyök, négy emberpalánta! Kicsik, feketék, szőrösek – de emberek! És szárnyuk van! És repülni fognak! Az új emberfajtának a szuenó nevet adtam… Ebben az évben a tudományos siker mellett családi öröm is ért. Feleségem – szigetbirodalmunk jóságos anyja – szép fiúgyermeket szült. Aki, ha felnő, folytatni fogja munkámat. Az ő neve is Csui-Sut legyen…”

– Szíriusz bácsi – ujjong Pinton –, itt a második Csui-Sut!…

– Miként azt házi boszorkányunk, Liuna Steff, előre megjósolta. De folytatom. Eltelt három év. „2253. A négy kicsi fekete szuenó teljesen kifejlődött. Körülbelül 110 centiméter magasak. Kiterjesztett szárnytávolságuk két méter. Rövid vászonnadrágot hordanak, a feleségem varrta nekik. Nagyszerű emberkék lettek! A fiam velük nevelkedett. Együtt játszottak, együtt tanultak, együtt ettek, együtt aludtak. Szeretik egymást. Az alapfokú ismeretekre én tanítom őket. A szuenó gyerekek semmivel sem maradtak el a fiam mögött. A kis Csui-Sut majd városi iskolába kerül. A szuenók egyelőre sajnos nem mehetnek emberek közé. Feltűnést keltenének, elviselhetetlen lenne az életük. Inzultusok érnék őket! A sulu nyelvet már elsajátították (ez a könnyebb), most a világnyelvet tanuljuk. És csodálatosan repülnek! A fiamnak sajnos nincsenek szárnyai. Gay készített neki pálmaháncsból kis ülést. Négy szíjánál fogva, szuenó testvérei emelik őt a magasba…”

– Nagyszerű szórakozás lehetett! Én is akarok így repülni! – ujjong Pinton.

Leonida szörnyülködik:

– Nagyszerű? Istenkísértés! És ha leejtették volna azok az embermadarak?

– Akkor nem lett volna második Csui-Sut – mondja műkomolyan Kocsis János. – De nem ejtették le… Kérlek, olvasd tovább, Viktor! Rendkívül izgalmasak ezek a feljegyzések.

A kapitány kicsit előrelapoz.

– A sziget ura most hét évig nem jegyzett fel semmit. 2260-ban folytatja, így: „Népem már negyven főt számol. Negyven repülő ember! Egyre tökéletesebb példányok születnek. Rájöttem, hogy sok közülük átlagon felüli művésztehetséggel van megáldva. Főleg a festészet és a szobrászat érdekli őket. Vegyileg színezett, porított lávából festéket keverek nekik. A szobrászatot kedvelők elefántcsontot és cédrusfát faragnak. Öt éve száznál több teljesen ép elefántagyarat találtunk a sekély parti vizekben. Szerencsétlenül járt hajdani vitorlás hajó rakománya lehetett, még abban az időben, amikor Jáván, Borneón, Celebeszen több volt az elefánt, mint az ember. Az örömmel végzett művészi tevékenységhez a világnyelv tanulását párosítom. Minden kép mellé és minden faragott tárgyra szöveget kell vésni, festeni. kitaláltam nekik egy könnyen megtanulható, egyszerű ábécét. Munkámat siker kíséri. Siker! Siker! Siker!… De volt egy célom, amit nem értem el. Ez megállított a siker útján. Megtorpantam… Fiam tízéves, és korához illően még gyermek. Vele egyidős négy szuenó testvérén már az öregedés első jelei mutatkoznak. Erre sajnos nem számítottam. Úgy látszik, öröklik ősük – a nagy repülőkutya – gyors fejlődésritmusát, de rövid életét is. Ez most már törvényszerűnek látszik. A szuenók átlagos életkora mindössze 15-16 esztendő.” – Szíriusz félbeszakítja a felolvasást. – No lám! Itt a válasz Leonidának!

– Nekem? De hiszen nem kérdeztem semmit.

– Most nem, de odakint az egyik hálóteremben azt kérdezte: „Hol vannak a gyerekszobák?” Nos, itt van rá a válasz; nincsenek gyermekszobák. A szuenók gyermekkora olyan rövid, talán összesen két év, amit a gyermek az anyjával töltött. Hároméves korában már teljesen kifejlődött. A férfiakkal vagy az asszonyokkal jár, velük alszik.

– Azt mondja, hogy csak 15 évet éltek? – sajnálkozik Leonida.

– Embernek bizony kevés – állapítja meg Erzsébet aszszony.

– És állatnak se sok – magyarázza Sziriusz kapitány. – Ennyi ideig élnek a hangyák, a folyami kagylók, a macskák, a kutyák, az őzek, sorolhatnám még. Az igazi állatmatuzsálemek: a cetek és az óriásteknősök viszont évszázadokkal mérik az időt… De folytatom. Csui-Sut legközelebbi feljegyzése tíz évvel későbbről keltezett. „2270. A szuenók száma meghaladja a kétszázat. Nyugodtak, kedvesek, vidámak, játékosak. Szeretnek énekelni, és a levegőben repülve táncolni. Semmi gonosz nem lakik a szíveikben… Fiam már húszéves. A sandakani egyetemen tanul. Biológus lesz ő is… Ebben az évben közösségünket, de különösen engem súlyos csapás ért. Imádott feleségem fiatalon – 60 éves volt – hősi halált halt. Öt szuenó kisgyerek, akik még nem tudtak tökéletesen repülni, hancúrozott a levegőben az atollt körülvevő sziklagyűrű hullámtaraja fölött. Le-lecsaptak a habzó vízre. Az egyik rosszul érzékelte a távolságot, éles sziklának ütközött, és elmerült a tajtékzó habokban. A többi négy azonnal segítségére sietett. Sajnos a szuenók, amilyen ügyesek a levegőben, olyan nehézkesek a vízben. Szárnyuk akadályozza őket az úszásban. Már valamennyien fuldokoltak, amikor Gay észrevette a bajt. Feleségem – mint minden dusun lány – úgy úszott, akár egy delfin. Négy szuenó gyereket sikerült kimentenie. Amikor az ötödikért visszament, sokáig nem találta. A víz alatt kellett keresnie… Soha nem tudtuk meg, mi történt… Két nap múlva a tenger mind a két holttestet kivetette a partra. Úgy temettük el, mint a szuenókat szokás: testét a forró magma fogadta magába…”

Leonida felháborodik:

– Brrrr, rossz hallgatni!

– Mi ősidők óta elégetjük halottainkat – magyarázza Ilolo. – Ezt a munkát itt, úgy látszik, a vulkán végezte el.

Pierre gyakorlati következtetést von le a hallottakból. – Ezért nem találjuk hát nyomát semmiféle temetőnek.

Liuna megfogalmazza a riasztó halált… szépen:

– Az ember haszontalanná vált teste egyesül Föld Anyával.

– Ámen… – zárja le a témát és a kis dusun lány életét Leonida áhítata.

Most jó ideig hallgatnak… aztán Szíriusz kapitány Erzsi asszonyhoz fordul.

– Én már éppen eleget olvastam. Most maga a soros. Már nem sok van hátra.

– Szívesen. „2271. Szaporodunk. Az elmúlt évben ötven szuenó csecsemő született. Kicsi már nekünk a sziget. A gyümölcstermés sem elegendő. Nemrégiben két beteg szuenót kezeltem. Felpuffadtak, és iszonyú görcsök között múltak ki. Haláluk előtt bevallották, hogy éhesek voltak, és halat ettek. Megöltek egy tonhalat, és nyers hússal tömték meg a hasukat… Ez volt az első gyilkosság a szigetünkön. A vulkán, mely évtizedek óta csöndes, újabban füstöt ereget, időnként dübörög, kitörni készül. Az embereknek elmagyaráztam, hogy haragszik Toli-Takira és Bolumra, mert megölték a halat, és megették. Úgy tettek, mintha elhinnék… Előbb-utóbb el kell hagynunk a szigetet. Új életteret kell keresnem népemnek. De hol? Emberek közé nem vihetem őket. Erre nincsenek felkészítve sem a szuenók, sem a homo sapiensek. Hol találhatok elérhető »szárnytávolságban« szigetünknél jóval nagyobb, termékeny, lakatlan szűzföldet? Hol?” És most következik az utolsó feljegyzés. „2272. október havának 20-dik napja. Minden előkészület megtörtént. Ma napnyugta után egész népemmel feikerekedünk. Kizárólag éjszaka fogunk repülni, hogy az emberek meg ne lássanak minket. A szuenók rövid távon száz kilométeres óránkénti sebességet is elérnek. Hosszú távon fogják tartani az 50 kilométeres óránkénti átlagot. Éjszakánként tíz órát repülve, ötszáz kilométert haladhatunk. Minden negyedik napon 24 órát pihennünk kell. Én kis helikopteremmel vezetem őket. Talán elérjük úticélunkat. Elvégre a költöző madár évente kétszer is megtesz ekkora utat…” Itt vége van a feljegyzésnek. Az utána következő oldalak üresek. I. Csui-Sut király óvatos volt. Nem árulta el, hová vezette népét…

Kocsis János egy plexilappal fedett kapcsolóasztalt nézeget.

– Mit talált, János bácsi? – érdeklődik Liuna.

– Ahogy elnézem, ez lesz a sziget elektromos berendezéseinek az irányítóközpontja.

Liunának kerekre nyílilt a szeme.

– Elektromos berendezéseket tetszett mondani?

– Ne csodálkozz. A laboratóriumban több tucat kis gép van, 12 voltos egyenárammal működnek.

– János bácsi, hol van itt 12 voltos egyenáram?

– Látod, ezt nem tudom, kislányom. De lennie kell. Majd megtaláljuk… Mit gondolsz, a szuenók a barlangban sötétben éltek, sötétben dolgoztak?

– Nem. De lehetséges, hogy fáklyával vagy mécsessel világítottak.

– Láttál a falakon bárhol is egy tenyérnyi kormot, füstöt vagy padlóra csöppent viaszt, sztearint?

– Nem, nem láttam. De elektromos világítóberendezéseket sem!

– Hm… – mosolyog Kocsis professzor – mondok valamit. Próbáljuk ki. Most minden helyiséget Radzs kis reflektorai világítanak telibe… Éppen itt jön Radzs! Végszóra!

– Parancsoljon, miniszter úr!

– Ne miniszterezz, te főpilóta! János bácsi vagyok és maradok.

– Igenis, János bácsi.

– Felelj nekem: hány minireflektor világítja meg ezt a laboratóriumot, amelyben most vagyunk?

– Jelentem: nyolc.

– Helyes. Most azt jelentsd, ha mind a nyolcat kikapcsolnád, mi lenne?

– Jelentem: sötét.

– Főpilóta, főpilóta! Hajlandó vagy velem fogadni, hogy nem lenne sötét?

– Igen. Azaz ha János bácsi nem gyújtana azonnal gyertyát, akkor igenis sötét lenne.

Ebben a pillanatban Pinton, aki mindeddig csöndben lapult, közbekotyog:

– Én is fogadok! Nem lesz sötét! Fogadok egy nagy krémesbe, amit Leonida néni hozott Makasarból!

– Jó, én visszalépek – jelenti be Kocsis János –, de változatlanul állítom, hogy nem lesz sötét. A krémes legyen Pintoné.

Radzs Akola nevet.

– Kezdhetem a sötétítést? Ilolo, segíts!

Villámgyorsan kikapcsolják a nyolc minireflektort, és várják, hogy szuroksötét legyen. De nem! A falakról vörös, sárga és kék fény sugárzik.

Leonida néni rémült hangját hallják:

– Szent Leonida! Ne hagyj el!… Világítanak a falak!

Kocsis János jóváhagyja a megállapítást:

– Valóban, világítanak a falak. Gyengén. De valaha kellő mennyiségű fényt sugározhattak ahhoz, hogy olvasni, dolgozni lehetett.

– Ez boszorkányság! Varázslat!

– Annál sokkal több, kedves Leonida. Zseniális találmány! Nézze csak meg, mi világít.

– A fal! Hiszen csak látom!

– Az egész fal mindenütt?

– Nem… csak bizonyos része. Itt egy hosszabb téglalap forma, amott egy kör… arrébb két háromszög. De maga a fal! Jól látom!…

– Ha jobban megfigyeli, láthatja, hogy csak azok az alapozottnak vélt térformák világítanak, amelyek minden helyiségben előfordulnak…

Leonida szorongva kérdezi:

– Mit gondol, hozzányúlhatok? Nem égeti meg a kezem?

– Majd én megpróbálom – nyugtatja Kocsis, és megérinti a vörös téglalapot. – Úgy van, ahogy gondoltam. Hideg fényforrások!

Most Szíriusz kapitány véleményét hallják:

– Ezek a falba épített idomok minden bizonnyal elektromos áram hatására szolarizálnak.

– De hol van itt elektromos áram? – csodálkozik Berci. – És ha van, ki vagy mi fejleszti?… És vajon világítanak most a hálóhelyiségek és folyosók falai is?

– Vegyük sorba a kérdéseket – tanácsolja Kocsis János.

– Nézzünk csak körül alaposan. Ezt az elektromikroszkópot bekapcsolom… – felbúg a motorja – működik! És ez a kis keverőlapát is…

– Zavaros ez a kapcsolóasztal – nézegeti Radzs.

– Majd apa kiigazodik rajta.

– Gondolod, fiam? Köszönöm a bizalmat. Ne felejtsd el, hogy ezt a berendezést kétszáz éve tervezték!… Hm!… Valóban 12 voltos áramunk van… itt lép be… itt akkumulálódik, itt távozik a gépekhez…

Pierre eddig hallgatott. Most megszólal:

– Ez mind szép, de honnan a csudából kerül ide ez a 12 voltos egyenáram? És megismétlem Berci kérdését: mi fejleszti?

Szíriusz kapitány gondolkodás nélkül válaszol:

– Minden bizonnyal a Nap. Óriási napelemrendszernek kell itt lennie valahol. Több száz négyzetméter nagyságúnak.

– Hol lehet?

– Természetesen csakis fölöttünk – mondja Kocsis professzor –, ahol a Nap sütheti. Dombtetőn, fennsíkon. És mivel egészen közel vagyunk az Egyenlítőhöz, csak vertikálisan kell követnie a Nap mozgását.

Radzs tiltakozni próbál:

– Márpedig itt semmiféle napelemrendszer nincs. Igaz, Ilolo? Mielőtt a leszállóaknát kiégettem, egészen alacsonyan és lassan repülve, a sziget minden négyzetméterét alaposan megszemléltük. Napelemrendszer sehol sem volt.

– Észrevettük volna – erősíti meg Ilolo.

Most egészen váratlanul a rosztovi parasztlány, Leonida néni kér szót.

– Bocsánat, hogy belebeszélek… Ilolo, kislányom, emlékszel-e, mit vetettünk májusban otthon a kertünkben?

– Leonida néni témát változtat! – tréfál Berci: – Talán hazavágyik a veteményei közé?

– Nem változtattam témát! Ilolo, légy szíves, válaszolj!

– Májusban tarka futóbabot vetettünk.

– S az mekkora volt, amikor elutaztunk?

– Felkapaszkodott már jó két méter magasra.

– Szépen megnövekedett?

– Nagyon szépen.

– Mit gondolsz, kislányom, egy ilyen őserdő, mint ami ezt a szigetet borítja, mennyit növekedett kétszáz esztendő alatt?

– Gól! Gól! Leonida gólt lőtt! – kiabál Berci.

– Leonidának igaza van – mondja Szíriusz. – A napelemeket benőtte az őserdő!

Kocsis miniszter is helyesel:

– Így lesz valahogy, majd meggyőződünk róla. De ha a napelemek a lombsátor alá kerültek, akkor nem süti őket a Nap, és ha nem süti őket a Nap, akkor nem termelnek áramot. És itt a laboratóriumban, titokzatos módon, mégis van elektromos energia!

Pinton bölcsen megállapítja: – Az akkumulátorból…

Liuna ellentmond:

– Én ugyan nem sokat értek az elektromossághoz, de azt hiszem, nincs a világon olyan akkumulátor, amelyik kétszáz évig folyton csak adna anélkül, hogy közben feltöltenék.

Kocsis János megdicséri.

– Egészen ügyesen fogalmaztál. De miért gondolod, hogy ez történt?

– Amikor a laboratóriumba beléptünk, világítottak a falak. Nem vettük észre, mert a minireflektorok fénye erősebb volt, de így kellett lennie, mert áram alatt álltak a berendezés gépei. A szuenók nyilván akkor hagytak bekapcsolva mindent, amikor kétszáz éve elmentek. Azóta csak fogy az áram… fogy… fogy, és nem pótolja semmi. Hogy lehet ez?

Pinton a tudás lázában ég. Jelentkezik.

– Majd én megmondom! Majd én megmondom!

– No, erre kíváncsi vagyok. Mondd, fiam! – biztatta János bácsi.

– Az úgy volt, hogy az elektromos berendezések nem fogyasztottak áramot, mert ki voltak kapcsolva!

– Ez üres szócséplés – bosszankodik Liuna –, amikor a laborba beléptünk, áram alatt állt itt benn minden!

– Mert bekapcsolták őket – mondja határozottan Pinton.

– Ki kapcsolta be, és mikor?

– Természetesen mi, amikor beléptünk az ajtón. A zár nyitásától működni kezdett egy fotocella, az kapcsolta be a hálózatot.

– Egy fotocella… az ajtó nyitásakor – töpreng Liuna –, az bizony lehetséges. Valóban így történhetett!

Kocsis János megdicséri a kisfiút.

– Remekül vág az eszed, te gyerek!

– Köszönöm – szerénykedik Pinton –, de az eszem nem érdemel dicséretet. Ha akkorák lennétek, mint én, ti is megláttátok volna.

– Ez az meglátás az évektől függ? – kérdezi Liuna.

Pinton bevallja:

– Nem az évek, a centiméterek számától! Én kisebb vagyok, mit ti. Az ajtóra szerelt fotocella pontosan a fejem magasságában van elhelyezve. Amikor beléptem a laborba, a szemembe villant a sugara!…

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben Kocsis professzor azon töpreng, kitől és hol tanulta meg Csibész a „kutyajátékot”

Nyolcadik napja ott laknak a szigeten, mostoha körülmények között. Legtöbb bajuk az alvással van. A szuenók ágyai 60-szor 120 centiméteresek. Ebben egy szuenó kényelmesen elfért. Ha ezekből hármat egymás mellé állítanak, kapnak egy 120-szor 180-as fekvőhelyet, amelyen a közepes termetű Négyek Tanácsa tagai tűrhetően kinyújtózhatnak.

Szíriusz kapitánynak, Leonida néninek, Kocsis Jánosnak, Radzs Akolának, Mali-Malinak és a karcsú, magas termetű Ilolónak már négy-négy ágyat kell összetolni.

Erzsi asszony Csui-Sut elhagyott ágyában alszik. Megtalálták a raktárnak használt barlangokat is. Ágyneművel bőven el vannak látva. Ilolo a patakocska folyását követve rábukkant a „fürdőszobára”, ahol tíz vízköpő elefántcsont állatfejből csorgott a kellemes, hűvös forrásvíz. Szíriusz kapitány és a Négyek Tanácsa fáradságos nyomozás után megtalálta a napelemrendszert.

Kemény háromnapi munkával lombtalanította, megtisztította a rárakódott kétszáz éves portól, hamutól, rothadó levélrétegtől és guanótól.

Kocsis professzornak sikerült újból üzembe helyeznie. Szerinte hajdani energiájának 60 százalékát termeli még ma is. Rájöttek, hogy a szuenók hálóhelyiségeiben elhelyezett világító idomokat a központi laboratóriumban lehetett ki- és bekapcsolni.

Ma, ittlétük nyolcadik napján, éppen befejezték az ebédet a nagy munkateremben. A főétel ananászpuding, reszelt szentjánoskenyérrel meghintve. Berci fintorogva fölsóhajt.

– Ó!… Mikor eszem végre egy jó sertéspörköltöt nokedlival?!… Vagy tejföllel nyakon öntött szemesbabfőzeléket?!

Radzs Akola sajnálkozva mentegetőzik:

– Felajánlottam, hogy átugrom valamelyik közeli városba friss élelmiszerért…

Erzsi asszony kedvesen nyugtatja:

– Valóban felajánlotta, de mi nem tartottuk szükségesnek, mert az igazság az, hogy a gyümölcsétrend kezdetben mindenkinek tetszett. Közben meguntuk. Változtatni rajta már nem érdemes, mert hamarosan elutazunk innen. Ezen a szigeten több keresnivalónk nincs. Feltártuk és bejártuk az egész barlangrendszert, számba vettünk minden tárgyat, lefotóztunk minden képet, minden sor írást. János a laboratóriumot gondosan áttanulmányozta. Nekem, a régésznek sincs több dolgom. Eddig se nagyon volt. Ez tulajdonképpen nem régészfeladat. Kétszáz év a régészetben két perc… Jöjjenek a biológusok! Keressék ők Csui-Sut titkát!

Liuna magában töpreng:

– Ha jól emlékszem, Csui-Sut naplójában ez áll: „Hogy hogyan (csináltam)? Azt nem írom le. Ez a tudás – illetéktelen kezekben – veszedelmet jelentene az emberiségre.”

Szíriusz kapitány válaszol:

– Jól emlékszel, kislányom. Csui-Sut nem írta le nekünk, az utókornak, de bizonyosan leírta magának. És elvitte magával…

– Hová?

Kocsis János felkiált:

– Nagyszerű! Elhangzott a legfontosabb kérdés: hová?… Ezt kellene valakinek megválaszolnia!

Radzs jelentkezik. Mosolyog.

– Nem tudok a kérdésre válaszolni, de ajánlok egy kitűnő segédeszközt. Van a graviplánomban egy rendkívül részletes térkép Délkelet-Ázsiáról. Azonnal behozom!…

Jó két órája hasalnak a padlóra kiterített, lepedő nagyságú atlasz fölött. Alaposan meghányták-vetették a dolgot. Végül is kizárásos alapon megegyezésre jutottak. Eldöntötték, hogy a szuenók merre nem mehettek, és merre mehettek.

Pierre megkérdezi:

– Szabad nekem összefoglalnom?

– Szabad! Halljuk! – kiabálják.

– Köszönöm… Tehát: Csui-Sut naplójából tudjuk, hogy a szuenók csak 500 kilométer légi utat tudnak egyfolytában megtenni. Ez kizárja azt, hogy nyugatra vándoroltak volna, mert ott – Jáva szigetét elhagyva – sok-sok ezer kilométeren keresztül nincs más, csak víz és víz… az óriási Indiai-óceán. Keleti irányban sem sokkal jobb a helyzet. Új-Guineáig több mint ezer kilométer a vízi út, majd sok ezer sziget következik, egészen a Csendes-óceánig. Ezek a szigetek vagy túl népesek, vagy kicsik és lakatlanok, mint ez, amelyiken tartózkodunk: nem valószínű, hogy a keleti utat választották.

– Helyesen mondtad, folytasd! – dicséri a fiút Szíriusz.

– Folytatom. Marad észak és dél. Kezdjük a délivel, Ausztráliával. Partjait könnyen elérhették. Csábíthatta őket a közelsége. Két évszázaddal ezelőtt, úgy tudom, a földrész közbülső része még sivatagos, dzsungeles, ritkán lakott volt. Arra azonban nem lehetett számítani, hogy sokáig ilyen marad… és ezt Csui-Sut tudhatta.

– Pontosan ez a véleményem – mondja Kocsis miniszter.

– Marad tehát az északi, pontosabban az északnyugati útirány. Celebesz-Jáva-Szumátra-szigeteken, a Maláj-félszigeten keresztül – szinte végig szárazföld fölött repülve – Hátsó Indiába jutni, és onnan tovább a Nagy Hegyek Országába: Tibetbe. Ez az út hozzávetőleg nyolcezer kilométer. Iszonyú távolság! A szükséges pihenőnapokat is beleszámítva legalább húsznapi kemény repülés! Vállalták-e vajon a hosszú utakhoz nem szokott szuenók? Volt-e bátorságuk erre indulni?

Szíriusz rádupláz a kérdésre:

– Ezt kell megtudnunk! A Himalája hegységben még ma is hatalmas szűz területek találhatók. Nekik való, ideális élettér. Feltételezhető, hogy ezt választották. De biztosan kellene tudnunk!

Erzsi asszony számba veszi a dokumentumokat.

– A tibetiek mondái, rémtörténetei csak gyenge, közvetett bizonyítékok. Nekünk tényekre volna szükségünk. Tényekre!

– Erzsi néni! A simlai koldus, akit Radzs látott, nem tény? A kezén csak négy-négy ujj volt! – emlékeztet Liuna.

– Igen, a simlai koldus több mint monda vagy képzelődés. A simlai koldus, ha most itt állna előttem, és megvizsgálhatnám, közvetlen bizonyíték lenne! Így messziről visszagondolva rá olyan tényező, ami elindíthatna egy tudóst, hogy nekivágjon a kalandnak…

– Egyedül! – fejezi be a mondatot Szíriusz. – De nem ekkora pereputtyal! Ha egyedül lennék, akkor talán én is…

Leonida lecsap rá, mint sas a galambra:

– Maga csak ne akarjon menni sehová egyedül! … Viktor Szíriusz, maga felelősséget vállalt a gyerekekért! Épségben haza kell őket szállítania!

– Tudom, Leonida, erről nem kell meggyőznie. Legyen egészen nyugodt, ha nem találunk a követendő irányra bizonyítékot, visszafordulunk.

– Én nem akarok visszafordulni! – makacskodik Pinton. Szeretnék ott lenni, amikor Erzsi néni megtalálja a kicsi, fekete embereket!

– Szeretném én is, hogy ott légy, amikor megtalálom őket – helyesel Erzsi asszony. – De igazat kell adnom a titeket féltő Szíriusz bácsinak. Ha legalább egy sor írás jelezné, hogy merre menjünk, vagy egy akkora kövecske, amilyennel Csibész játszik…

Csibész valóban egy lapos, szürke kövecskét harapdál…

Fejének rándításával messzire dobja, utánafut, visszahozza…

(Vajon hol tanulta ezt a „kutyajátékot”? – töri a fejét Kocsis professzor. – Én biztosan nem programoztam bele!)

– Csibész – hívja őt Szíriusz kapitány –, gyere ide! Hozd azt a követ!

Csibész megérti a parancsot, azonnal teljesíti. A „nagygazdához” fut, leteszi lábai elé a kavicsot, és azt mondja:

– Tessék.

Szíriusz csodálkozva kérdi:

– Beszédre vagy kapcsolva, Csibész?

– Így felejtettek.

– Én felejtettem el kikapcsolni – jelentkezik Berci. – Mutasd azt a kövecskét!

Csibész engedelmesen Berci tenyerébe teszi a játékát.

– Parancsolj. De ez nem kövecske, hanem térkép.

– Ne butáskodj! Hogy volna ez térkép?

– Nézd meg jobban. Nem kövecske.

– Jó, jó, látom, igazad van. Nem kő, hanem hulladék elefántcsont lap. Ilyet errefelé már sokat találtunk.

– Ilyet nem. Ez térkép! Nézd fordítva!

– Ne makacskodj – mérgelődik Berci –, forgathatom napestig, csak hulladék elefántcsont marad! Valamilyen dudorok vannak rajta, és egy piros repedés.

Liuna felfigyel Berci és Csibész vitájára.

– Kedves Berci, megnézhetem azt a kövecskét?

– Nesze. Nem leszel tőle okosabb.

Liuna megforgatja, megtapogatja… és egyre izgatottabb lesz. A kapitányhoz fordul.

– Szíriusz bácsi! Csibésznek igaza van! Ez csakugyan térkép!… Tessék nézni! Ez az alsó dudor Celebesz… mellette a hosszúkás: Jáva…, ez a nagy: Borneó… ez a keskeny hosszú a Malájfélsziget, ez a nagy lapos: India!

Liunából sugárzik a felismerés öröme.

Szíriusz kezébe veszi a lapocskát, forgatja, nézegeti.

– Hát… nem mondom… némi fantáziával ezt is lehet mondani. De miért faragtatott volna Csui-Sut elefántcsont térképet?

Liunánál kész a válasz:

– Tájékoztatónak a nagy útra magának és az alvezéreinek. Nagy mappákat nem vihettek magukkal, akadályozta volna a repülésüket. Ezért készültek ezek a kis lapocskák. Ez az egy megsérült…

Szíriusz váratlanul kikapja Liuna kezéből a „kutyajátékot”.

– Mutasd csak! – Kitörő örömmel folytatja. – Ez a lapocska nem sérült meg, nem dobták el! Az egyik alvezér elvesztette!… János! Erzsike! Radzs!… Mindenki ide hozzám!

Pillanatok alatt körülveszik. Viktor Szíriusz fölmutatja az elefántcsont lapot.

– Íme, itt a tárgyi bizonyíték! Az utazáshoz faragott térkép! Mert Csibésznek és Liunának igaza van: térkép ez. Indonézia térképe. És ez a térkép nem sérült meg! Ez a piros csík nem repedés! Ez a Himalájához vezető, követendő útvonal! Belekarcolva az elefántcsontba, és piros festékkel kitöltve! Azzal a piros festékkel, amelyikkel először a makasari ivópoháron találkoztunk… Erzsikém! Itt van a követendő útvonal! Ezt kellett követniük a szuenóknak, ezt kell követnünk nekünk is!… És követni is fogjuk!

Álldogálnak az útra kész graviplán mellett, és búcsúzkodnak.

Szíriusz kapitány és Erzsi asszony úgy döntött, hogy követni fogják az elefántcsont térképen megjelölt útvonalat… meg sem állnak Simláig. Ott egy kicsit körülnéznek, hátha emlékszik még másvalaki is arra a négyujjú koldusra, s a további útirányról ott határoznak.

– Édesapám, te nem tartasz velünk? – érdeklődik Berci.

– Sajnos nincs már időm. Három nap múlva kezdődik a kormányzók csúcstalálkozója Melbourne-ben, ahol De Sanctis urat helyettesítenem kell. Most, hogy bizonyossá vált, amit különben is sejtettünk, hogy a kis fekete emberek Tibetben keresendők, elbocsátlak titeket. Engem Mali-Mali úr repülő csónakjával vissza visz Makasarba. Onnan a Tasmania járattal Melbourne-be utazom, ahol vár Ausztrália államelnöke.

– Ha végeztél, nem jössz utánunk? – kérdezi Erzsi asszony.

– Lehetséges… Rádión kapcsolatban maradunk egymással. Szálljatok be a graviplánba, Erzsikém! Vigyázz magadra és a gyerekekre! Jóholdat, Viktor!… Viszontlátásra, Leonida!…

– Viszontlátásra, János!

A beszállók csoportjából még kihallatszik egy mutáló fiúhang:

– Kezét csókolom, édesapám!

Aztán bezárul az ajtó.

A graviplán a Radzs égette aknában méltóságteljes lassúsággal, teljesen zajtalanul emelkedik… száll fel… Már mélyen alatta gyűrűzik a szigetet ölelő habtaraj. A tenger hullámai vadul ostromolják a barna, moszatos sziklákat… Kissé arrébb, a dzsungel sűrűjében meg-megvillannak a napelemrendszer lapjai a rátűző reggeli fényben…

– Milyen szép!… – sóhajt Liuna. – Lehet, hogy soha többé nem látjuk…

– Én egy csöppet sem sajnálom! – szól Berci határozottan: – Ezután ha banánt, kókuszdiót, fügét vagy mangót látok, fájni fog a gyomrom, és eszembe jut Csui-Sut rémséges barlangbirodalma! És főleg azok a kemény kis ágyak!

– Mert te egy kényelemszerető haspók vagy! – nevet a piros hajú kislány. – Simlában teletömheted a bendődet mindenféle zsíros húsokkal, és pehelypaplanos, puha ágyban fekhetsz!… Radzs kedves, mikor érkezünk Simlába?

Radzs Akola válasza különösen hangzik:

– E pillanatban 500 méteres tengerszint feletti magasságban a Földhöz viszonyítva egy helyben áll a graviplánunk és várunk…

– Kedves Radzs, mire várunk? – érdeleklődik Leonida.

– Még nem kaptam az indulásra parancsot.

– Kitől, édes fiam?

– Szíriusz kapitány úrtól.

– Nahát – ámuldozik Leonida – Viktor Szíriusz! Mi történt magával? Miért nem indítja a gépünket?… Vár valamire?

Ekkor felujjong Berci:

– Nézzétek édesapámat és Mali-Malit!… Most repültek át a korallgyűrűn és a tarajos habokon!… Már a nyílt tengeren vannak! Úgy száguldanak, mint az ördögök!

Megszólal az URH hívójele: – Itt Mali-Mali.

– Itt Radzs Akola.

– Köszönöm, hogy megvártatok. Minden rendben.

– Jó utat!

– Jó utat!…

Tekintetükkel követik a gyorsan távolodó légpárnás versenymotorost.

Leonida érti már az összefüggést.

– Szóval maga megvárta, amíg a barátja elindul.

– Igen.

– Mert erős a szél, háborog a tenger, magasak a hullámok.

– Igen.

– Azért, hogy ha Mali-Mali repülő csónakja netán nem tudná átugrani a szirteket és hullámokat…

– Igen, igen, akkor azonnal segítségükre siessünk.

– De átugrotta.

– Igen, átugrotta.

Most egy darabig mindenki hallgat, aztán Leonida néni nekifohászkodik, és idézi önmagát:

– „Ó, édes Helgám, drága Conchitám, nyugodtan elengedhetitek a gyerekeket. Olyan kellemes és veszélytelen lesz az utunk, mint egy… mint egy európai luxus körséta!…”

Erre sem válaszol senki.

Radzs udvarias hangja töri meg a csendet:

– Jelentem, kapitány úr, menetkész vagyok. Indulhatunk?

– Köszönöm fiam, induljunk.

A graviplán alig érezhető állandó gyorsulással belefúrja csillogó ezüst orrát egy éppen arra vetődött kósza felhőbe. Pár perc múlva már olyan messze jár, mint a gondolat…

Harmincötezer méter magasan repülnek, óránként négyezer kilométeres sebességgel. Pinton megkérdezi:

– Kedves Radzs! Miért repülsz ilyen rendkívül magasan, a mezoszférában? És miért repülsz ilyen rendkívül lassan; négyezer kilométerrel, amikor tízezerrel is tudsz menni? Megmagyaráznád?

– Szívesen. Kímélem a gépemet. Ugyanis szereti a sztratoszférán túli ritka levegőt és enyhe hőmérsékletét. Ugyanezen okból nem rohanunk. Teljesen mindegy, hogy egy óra vagy két óra alatt teljesítjük az utat…

Leonida sajnálkozni kezd:

– Borzasztó még elgondolni is, hogy azok a szegény kis fekete emberek húsz napig repültek, amíg elértek oda, ahol mi két óra múlva kiszállunk!

– Több volt az húsz napnál, Leonida néni – magyarázza Pierre. – Végeztem egy kis számvetést Radzs kitűnő térképén, és lerajzoltam az elefántcsont lapocskára vésett útvonalat. Tessék nézni.

Elindultak a jobb alsó sarokból, az 1-es számmal jelzett Boetoeng-szigetektől, Makasar (2), Banjarmasin (3), Palearbang (4), érintésével Singapore-ig (5) jutottak. Onnan végig a hosszú Malájfélszigeten Rangoanba (6) értek, azután át a Bengál-öblön Calcuttába (7), innen meg a Himalája hegység déli lejtője mentén valahová Simla (8) környékére. Simla jelentéktelen kis város. Azért került térképünkre, mert ott látta Radzs a négyujjú szuenó koldust. De valószínűbb, hogy Csui-Sutnak a Simla közelében fekvő Lahore volt a tervezett végállomása. Itt megbújhattak egy őserdőben, és innen repültek felderítésre északra, északkeletre, a Nagy Hegyek Országába, ahol egyetlen éjszakai repüléssel óriási lakatlan területeket, erdőket, tavakat, tiszta vizű forrásokat, hegyi patakokat, szakadékokat, barlangokat találhattak. Nos, én lemértem ennek a Nagy Repülésnek a teljes távolságát. A Flores-tengeri kis szigettől Simláig, követve a szigetek vonalát, inkább a szárazföld felett, körülbelül 7500 kilométer. Innen tovább Tibet belsejéig még 700 kilométer, összesen 8200. Száz kilométeres éjszakai szakaszokra osztva 17 napi repülés. A pihenő napokkal együtt huszonhárom.

Berci okoskodik:

– Jegenye, te ezt úgy adtad elő, mintha jelen lettél volna. Mintha másképpen nem is történhetett volna. Nem túlzás ez?

Erzsi asszony siet Pierre segítségére:

– Pierre elképzelését reálisnak tartom. Ismerjük a következő tényeket: a szuenók elindulását, valamint a négyujjú simlai koldust. Ez a szerencsétlen kis fekete ember egyedül semmiképpen nem kerülhetett Észak-Indiába. Csak szervezett segítséggel. Csak népével együtt tehette meg a nyolcezer kilométeres utat. Tehát a szuenók igenis megérkeztek Simla környékére. Hogy hányan, azt persze nem is sejtjük. De utazásuk részleteit el tudom képzelni…

– Hogyan utaztak? Tessék elmesélni! – könyörög Pinton.

– Jó… szívesen. Indulásuk előtt egy nappal Csui-Sut helikopterével átrepült Celebesz szigetére, első tervezett pihenőhelyükre, nagyjából 500 kilométer távolságra. Ott keresett egy sűrű dzsungelt nappali rejtekhelynek, és táplálékot: banán- vagy kókuszültetvényt. Majd hazarepült. Másnap éjjel elindultak. Még sötét volt, amikor megérkeztek. Azonnal nekiestek a gyümölcsfáknak, alaposan belaktak! Ne felejtsétek el, hogy a szuenók őse, a repülőkutya szintén éjjel táplálkozik.

Talán a szuenók is jól látnak sötétben. Aztán átaludták a napot, közben Csui-Sut földerítette második állomásukat: 500 kilométert repülve elérte Borneót. Dzsungel, ültetvény, vissza népéhez… éjjel elvezeti őket második pihenőhelyükre. És így ment ez 23 napon keresztül! Ne felejtsük el, hogy az Egyenlítő mentén általában 12 órásak a nappalok és az éjszakák is. Tíz óra repülés után mindig maradt még két „sötét” órájuk, hogy kifosszanak, letaroljanak egy-egy ültetvényt vagy gyümölcsöskertet.

Pintonnak tetszik a dolog.

– Képzelem, mit csinálhattak a pihenőnapokon! Egész éjjel kopasztották a fákat!

Leonida néni csodálkozik:

– Hogyhogy nem vették észre őket?! Kétszázötven gyümölcstolvajt! Meg a helikopteres főkolompost!

Ilolo szerényen szót kér:

– Azt hiszem, meg tudom magyarázni. Amerre járunk, óriási ültetvények vannak, de tömérdek gyümölcs terem vadon is. Ezeket állandóan dézsmálják a gyümölcsevő állatok, főleg a majmok. Kétszáz szuenó egyetlen éjszakai fogyasztása fel sem tűnik az ezres létszámú, helyben lakó, állandóan kárt tevő majomcsordák mellett. És van még valami! A tolvaj embernek és a tolvaj állatnak fel kell másznia a gyümölcsfára, majd le kell másznia! A szuenó villámgyorsan felrepül, letépi a zsákmányt, és eltűnik! Szinte lehetetlen tetten érni… Ami a kis helikoptert illeti, a szigeteken ezer és ezer hasonló jármű közlekedik. Jelenléte nem feltűnő.

– Így van, ahogy Ilolo mondja – helyesel Szíriusz kapitány. – Nos… beszélgetünk, találgatunk… közben szépen haladunk. Észrevettétek, hogy Makasart már elhagytuk és ott az a füstös, párás nagyváros, Banjarmasin…

Liuna csavargatja piros hajfürtjeit.

– Repülünk… repül az idő is. Másfél óra múlva Simlába érkezünk…

Másfél óra múlva Simlába érkeznek. A graviplán lejjebb ereszkedik, és megáll mintegy négyezer méter magasan.

Szemlélődnek. Nagyon öreg városka, kőből építve… kő kőre rakva. Legfeljebb ha százezer lakosa lehet…

– Százkétezer-négyszáztizenegy – mondja a pontos számot Radzs Akola –, a tavalyi népszámlálás szerint. Simla az észak-indiai Hirnachal Pradesh állam székhelye. Sok ezer éves város sok ezer éves kolostorral és nagyszerű klimatikus gyógyfürdővel. Kétezer méterrel a tengerszint fölött épült. Egyetlen modern szállodája van, a Hotel Punjab. Ott foglaltam szobákat.

– Radzs, édes fiam – örvendezik Szíriusz kapitány –, éppen most akartam megróni magamat, hogy megfeledkeztem simlai kényelmünkről, pedig a szuenó ágyacskák után áldás lenne egy igazi vetett ágy! És lám, kiderül, hogy te pótoltad mulasztásomat! Nagyszerű útimarsall vagy!

– Radzs nemcsak szobát foglalt, de bejelentette érkezésünket a tanácselnöknél is – mondja büszkén Ilolo –, aki alig várja, hogy megismerje Szíriusz kapitányt. Radzs ugyanis két évig dolgozott ebben a városban. Sok barátja él itt. A tanácselnök neve Mitra Mahádévi, fiatal ember, azelőtt pilóta volt…

Feltűnés nélkül, csendesen értek földet a simlai repülőtéren. Nem várta őket senki…

Mitra Mahádévi és Radzs Akola már legalább három perce ölelkeznek, nagyokat csapnak egymás vállára, hátára, és hindi nyelven hadarnak… Aztán előbb a tanácselnök küzdi le az öröm ösztönös gesztusait, vendégei felé fordul, és mély meghajlás után kifogástalan világnyelven beszélni kezd:

– Bocsánatukért esedezem, hogy így megfeledkeztem magamról. Ez mindig így van, ha Radzs barátomat viszontlátom. Radzs Akola ugyanis életem megmentője.

– Ugyan, miket beszélsz?! – vág közbe Radzs. – Nem volt az életmentés! Véletlenül éppen ott álltam, megláttam, hogy mi történt, kihúztalak… Bárki megtette volna.

– Ennek a „bárkinek” csak a fortyogó láva fölé kellett volna bemásznia, izzó szikláról izzó sziklára ugrálnia… a kötelet a derekamra erősíteni, az égő pokoltól pár centire megvárni, amíg kihúznak engem, aztán a kötelet neki is ledobják… Te szerény szamár! Égett a ruhád! … Igen, égett a ruhája, mire kirángatták a tűzhalálból! Együtt feküdtünk a kórházban…

– Jól van, jól van együtt feküdtünk, meggyógyultunk – csitítja Radzs a tanácselnököt –, te is jól vagy, én is megvagyok… Törődj inkább kedves vendégeiddel!

Mitra Mahádévinek mosoly szépíti az arcát.

– Ismerem őket hírből, magazinból, televizorból! Sose hittem volna, hogy egyszer személyesen is üdvözölhetem Szíriusz kapitányt és barátait… A szép hölgy?

„A szép hölgy”-nek nevezett személy Ilolo volt. Ő hindi nyelven mond valamit, Radzs megtoldja, Mitra válaszol, Ilolo nevetve visszavág… utána kacagnak mindhárman.

Berci felkapja az ölébe Csibészt, meghúzza a fülét, megnyomja az orrát, és parancsol:

– Csibész, fordítsd!

A műpuli azonnal fordítja:

– Ilolo azt mondta: „Radzs mennyasszonya vagyok.”

Radzs azt mondta: „Ilolo Hoi-To a neve.” Mitra úr azt mondta: „Te gazember! Mindig neked jutott a legjobb, a legszebb! Kisasszony, én is nőtlen vagyok. Válasszon inkább engem!”

Ilolo azt mondta: „Sajnos már választottam. De ha netán az derülne ki, hogy rosszul, majd kicserélem magukat.” Ezen mindhárman nevettek.

Mitra Mahádévi csodálkozva felkiált:

– Sata-Rúpára, az első nőre esküszöm, ez a kutya beszél!

– Nem mindig, csak ha be van kapcsolva – mondja kedvesen Kocsis Erzsi. – Most ő a mi hindi tolmácsunk. Egyébként elhisszük, hogy ritkán találkozik hindi nyelven beszélő kutyával, és ez joggal meglepi…

Mitra egyszerre szíves házigazdává változik.

– Kérem bocsánatukat. Ígérem, hogy bármit cselekszenek vagy mondanak, többé nem csodálkozom.

– Azonnal kipróbáljuk – nevet Szíriusz. – Egyszerű kérdést teszek fel. Tudja-e, hol keressük Csui-Sutot és népét, a szuenókat?

Mahádévi úr megdöbben.

– Sikerült! Sikerült az egyszerű kérdéssel újabb meglepetést okozni!… Csui-Sut és a szuenók!… Azt hittem eddig, hogy rémmese az egész, hogy államrendészeink találták ki, hogy babonás vénasszonyok boszorkányálma!… És most maga Szíriusz kapitány és Kocsis Erzsébet, a Francia Akadémia tudósa emlegeti mint létezőket, Csui-Sutot és a szuenókat!… Ha nem tudnám bizonyosan, hogy önök tiszteletet érdemlő, kiváló emberek, azt hihetném, hogy ostoba tréfa áldozata vagyok. De ez természetesen lehetetlen.

– Állj! Egy szót se többet! – toppan Radzs parancsa a tarácselnök panaszáradata elé. – Kapitány úr, tisztelettel javasolom, mondjunk el neki mindent.

Szíriusz másképp vélekedik.

– Nem. Előbb Mahádévi úr beszéljen. Az ő mondanivalója biztosan sokkal rövidebb, mint a miénk, és tényeket tár fel. A mi mesénk feltételezésekre épül, hosszú, és a simlai valóság esetleg változtat rajta. Kérem tehát elnök urat, előbb mondja el ő, mit tud Csui-Sutról és népéről… azután majd beszélünk mi.

– Szívesen. Pontosan öt éve történt, hogy rendészeink felfigyeltek egy nyomorúságos, törpe koldusra, akinek torz lába és keze volt, fejletlen, sovány teste, majdnem fekete bőre, és a piacok környékén kóborolt, hullott gyümölcsöt kunyerált vagy lopott.

– Tudott a koldus beszélni? – kérdezi Szíriusz.

– Nagyon gyatrán. Világnyelven makogott ilyen szavakat: igen, nem, éhes, álmos… és ezt a két különös szót hajtogatta: Csui-Sut és szuenó. Nem tudtuk, mit jelentenek.

– Milyen ruhája volt? Egyáltalában volt ruhája?

– Ruhája?… Nem nevezném annak. Valami erősen kopott bőrlebernyegféle takarta a testét.

– Mi történt vele?

– Pár hétig a rendészek laktanyájában őrizték. Kezdetben zárkában, de mert csendes, rendes volt, kiengedték a magas fallal kerített udvarra. Onnan egy napon eltűnt. Még ma sem tudjuk, hogyan.

– Mi tudjuk – pusmogja Pinton.

– Hallgass! – inti le Pierre.

Mahádévi urat nem zavarja a közbeszólás. Folytatja:

– Pár hónap múlva egyszerre három kis törpét fogtak el a rendészek. Illetve nem fogták el őket, maguk jelentkeztek a laktanyában. Alig volt bennük élet, kiszikkadtak, kiéheztek… Ezek is bőrlebernyeget hordtak, de rongyosat, szakadozottat: Nem beszéltek. Nem voltak süketnémák, mert a világnyelv egyszerű szavait megértették, de konokul hallgattak. Az ötödiket nem sokkal később találtuk egy krumpliföldön… holtan. Kikotort néhány szem krumplit. Éhes lehetett. A parasztok agyonverték… Ezután négyen érkeztek egyszerre. Üldözték őket vérebekkel. Menekültek. Sikerült a laktanyát bántatlanul elérniük… Ez két éve történt. Azután még jöttek, nem tudjuk honnan, és nem tudjuk, kik ők. De jönnek, reszketve, félve, éhesen… bekéredzkednek. Van, aki beteg lesz, felpuffad a hasa, és meghal… A nép gyűlöli és ördögöknek tartja a szerencsétlen kis törpéket. Mi védelmezzük őket, és enni adunk nekik. Jelenleg 27-en laknak a rendészeti körzetében… Azaz nem! Huszonnyolcan. Tegnap jelentették, hogy eggyel megszaporodtak. Az őrmester azt állítja, hogy felismeri, az első jött vissza, aki annak idején titokzatosan eltűnt. Most ugyanolyan titokzatos volt a megjelenése. Senki sem engedte be a zárt udvarra… egyszerre csak bent volt!

Mahádévi úr kis szünetet tart, majd megkérdezi: – Kíván még valamit hallani róluk, kapitány úr?

– Igen. Ha nem haragszik, volna két kérdésem. Az első: ezeket a szerencsétlen emberroncsokat megvizsgálta-e orvos?

– Csak felületesen, távolról. Nem engedték magukhoz közel. Üvöltöttek, toporzékoltak, a földre vetették magukat, haraptak.

– Tehát alapos orvosi vizsgálat nem történt. Köszönöm: A második kérdésem: mit kapnak enni?

Mahádévi büszkén mondja:

– Ugyanazt, amit a laktanya valamennyi rendésze. Reggelit, ebédet, vacsorát. Bőségesen hússal, főzelékkel, főtt- és sült tésztával…

– Olajjal főznek, vagy zsírral?

– Itt északon inkább zsírral készül minden.

Szíriusz körülnéz. Valósággal olvasni lehet társai arcáról a gondolataikat. Liuna ki is mordja:

– Szíriusz bácsi, azt hiszem, sok mindent megtudtunk. Illő és hasznos is lenne, ha kiteregetnénk a mi kártyáinkat is.

(És kezdik elmondani, ki tudja, hányadszor, Ilolo dalától a megtalált elefántcsont térképig. Közben illatos zöld teát szolgálnak fel, és ánizsos aprósüteményt.) Vége a mesének…

Mitra Mahádévi találja meg leghamarabb az ide illő szavakat.

– Önök most természetesen látni szeretnék a 28 szuenót.

– Látni, és ha lehet, beszélni velük.

Mitra Mahádévi személyesen kísérte el őket a rendészlaktanyába. Útközben egy gyümöleslerakattól beszereztek fél mázsa piros európai almát. A laktanyában a tanácselnököt és híres vendégeit katonai tiszteletadással fogadták. A parancsnok fiatal ember volt. A 28 szuenó őrizetét, ellátását a már említett idős őrmester intézte.

– Muhammad Krisán, tisztelettel jelentkezem!

– Mit csinálnak a védencei?

– Tisztelettel jelentem, alusznak a nagy hangárban. Nappal mindig alusznak.

– Mit gondol, ha megnézzük őket, felébrednek?

– Ezek ugyan nem! Tíz perc múlva enni kapnak, akkor is nehezen térnek magukhoz.

– Vezessen, őrmester!

A nagy hangár a régi időkben repülőgépek és helikopterek javítóműhelye lehetett. Ma a rendészeti gyorsjáratú graviplánon közlekednek, ezek a központi telepről indulnak. A hangár üres.

Belépnek. Hevenyészett fekhelyeken kis fekete lények kuporognak mozdulatlanul, mint hóviharban a kivert kutyák.

Lepedőt, párnát, pokrócot kaptak, abba burkolóznak… és fáznak. Siralmas látványt nyújtanak, aligha nevezhetők embereknek. Rendkívül soványak, a szó legszorosabb értelmében csont és bőr mindegyik. Közülük egyetlen egy állva bóbiskol, pokrócába burkolózva. Valamelyest erősebbnek, teltebbnek látszik a többinél.

– Ez az, aki megszökött öt éve, és jelentem, tegnap visszajött – mondja az őrmester.

Félhomályos a terem, semmi sem mozdul. A levegő áporodott, mosdatlan testek izzadsága bűzlik.

Liuna szavakba foglalja az érzéseit:

– Látom a Flores-tenger csillogását, a fehér habos hullámgyűrűt, a szikrázó kék ég alatt hajladozó pálmafákat, az ezer színű orchideákat, dús levű, édes gyümölcsöket… a kedves kis ágyakat, a fürdőszoba vízköpőit… szinte tapintani tudom Csui-Sut atyai védelmét… Szörnyűség, milyen mélyre süllyedt ez a boldogtalan nép!

Durván nyílik a vasajtó. Három rendész két kegyetlenül csörömpölő vas kézikocsit tol be. Éles hangú csengőjük darabokra töri az álmos csöndet.

– Ébresztő!… Hé, ti majmok, ébredjetek!… Itt az ebéd! Mozgás!… Gyerünk! Gyerünk!… Sorakozó!

Az egyik kocsin hatalmas kondér, benne piros paprikás zsírban húsdarabok és főtt krumpliszeletek úszkálnak. Berci közelebbről megnézi, megszagolja.

– Hasonlít a magyar gulyáshoz. Nagyon ízletesnek látszik. Megkóstolnám…

A másik kocsin bádogtányérok, kanalak és kenyér.

A szuenók lassan, nehézkesen mozdulnak, felemelkednek, nyújtózkodnak, egy cseppet sem sietnek. A kondéros rendész rájuk rivall:

– Hét, ti rondaságok! Mozogjatok! Meddig álljak itt?! Sorakozóóóó!!! – üvölti. – Ha nem álltok azonnal sorba, kiöntöm az ételt a földre!

Na erre keservesen döcögve, egymásba kapaszkodva, botladozva (mint Bruegel képén a vakok! – döbben a hasonlóságra Liuna) felsorakoznak. Kezdődik az osztás. Bádogtányér a kézbe, két merőkanál a gulyásféléből, kenyér és kanál, a szuenó a fekhelyéhez tántorog…

Mahádévi intésére Bercinek is hoznak kóstolót. Szíriusz kapitány is lenyel egy falatot.

– Igazán jó – állapítják meg.

A szuenók meg csak ülnek az ágyaikon komoran; némán, ujjaikkal piszkálják a piros lében úszkáló krumplit… egyik-másik a szájába nyomkodja, kínlódva majszolja… falatka kenyeret is gyömöszöl hozzá… nagyon lassan, kimérten, alig-alig esznek… A hús mind ott marad a tányérokban.

Az egész szomorú szertartás alig pár percig tartott. A teremben újra csend és mozdulatlanság… A szuenók összekuporodnak. A tányérok a jócskán megmaradt étellel és kenyérrel mellettük hevernek a fekhelyen. Az őrmester panaszkodik:

– Kezdetben azt hittük, hogy majd később megeszik Náluk hagytuk a maradékot. A bitangok azonban nem ették meg. A levet szertelocsolták, a hússal és kenyérrel dobálóztak. Most már nem marad náluk… Tetszik látni: mennek az embereim, összeszedik, visszaöntik a kondérba. Moslék lesz belőle. Ettől híznak a disznaink.

Szíriusz kapitány elérkezettnek látja az időt.

– Őrmester, szólni szeretnék hozzájuk.

– Tessék, uram, szóljon. De ne reméljen sok sikert. Aligha figyel majd egy is. Ám tessék, próbálja meg.

Szíriusz kapitány hívja Ilolot:

– Gyere, kislányom, kezdjük a műsort! Te indítod dajkád dalával. Rajta!

Ilolo kedves hangján a komor csöndben felcsendül a dal: – „Kicsi, fekete emberek…”

Már az első hangokra megmozdulnak a renyhe testek, felemelik fejüket, felülnek, némelyek halkan Iloloval énekelnek…

– Ismételd meg, kislányom!

És jómaga is rázendít messzire hangzó basszusán. Az Ötök Tanácsa, Erzsi asszony és Leonida néni is beszáll a kórusba. Most már énekelnek a szuenók is mind! Állnak, énekelnek! Az ének végén felharsan a kapitány hangja:

– Szuenók! Testvéreim! Királyotok, III. Csui-Sut hivására jöttem, hogy segítsek rajtatok, hogy megmentselek titeket! Most szétosztjuk köztetek az ő ajándékát, fejenként három almát!

Váratlanul fülsiketítő fütyülés hangzik, örömük kicsattanó jele. És tolonganak Szíriusz felé.

– Megálljatok! Mindenki üljön le a fekhelyére! Az almákat odavisszük. Csak ott lehet megkapni!… Pierre! Induljatok!

Az Ötök Tanácsa az előre elkészített 3-3 almát pár perc alatt kiosztja. A szerencsétlen kiéhezettek nekiesnek, falják, harapják!

– Szuenó testvéreim! Figyeljetek rám! Az alma a tiétek, nem veszi el senki! Sőt mától kezdve mindenki mindennap kap három almát és egyéb zöldségfélét nyersen, úgy, ahogy szeretitek. Kérlek titeket, legyetek mértékletesek, lassan egyetek! Rágjátok meg jól a falatot! Aki gyorsan eszik, megbetegszik!… Mondjátok utánam: aki gyorsan eszik, megbetegszik! Csoda történik! A beszélni „nem tudó” vagy „nem akaró” szuenók most világnyelven, szép hangosan ismétlik Szíriusz szavait:

– Aki gyorsan eszik, megbetegszik!

Leonida néni e pillanatban színre lép, átveszi a parancsnokságot, lévén ő az étkezés és az étkeztetés nagymestere.

– Viktor Szíriusz! Nem mindegy, hogy ezeket a jámbor, fekete embermadarakat mivel etetik. Jó, jó az alma meg a burgonya meg a répafélék nyersen, de igazi táplálékuk a déligyümölcs: banán, ananász, kókuszdió, narancs, füge…

– Attól tartok, asszonyom, hogy ezek itt északon nehezen szerezhetők be – aggódik Mahádévi úr.

– De mi délről felhozatnánk! – erősködik Leonida. – Viktor Szíriusz, maga felhívhatná a világállam elnökét, De Sanctis urat…

– Nem szükséges, drága Leonida néni – szól közbe Radzs Akola. – De Sanctis úr annak idején kiadta az utasítást, hogy a Szunda Légi Közlekedés a Szíriusz-expedíció minden kívánságát teljesítse. Kapitány úr beszéljen padangi központunkkal: szerezzenek be két tonna vegyes déligyümölcsöt. Holnapután reggel repülök érte. Graviplánom teherbírása pontosan két tonna. Rakodással együtt megjárom öt óra alatt. Délutánra itt leszek a Nagy-Szunda-szigetek minden kincsével!

Leonida néni huncutkásan mosolyog.

– Erre az útjára, édes fiam, ugye, nem viszi magával Ilolót! Tudom, tudom… sétarepülés! De Ilolo 60 kiló! Hatvan kilóval több banánt hozhat!

Mindenki nevet. Szíriusz kapitány megöleli Akola főpilótát.

– Köszönöm, Radzs fiam. Így cselekszünk!

Körülnéz a hajdani hangárban. Mintha nem is ott lennének, ahová egy órával ezelőtt beléptek. A szuenók ágyaikon ülnek, szófogadóan lassan, de vidáman eszegetik almáikat. Az az egy szuenó áll, aki két napja került elő. A három alma a kezében, büszke, egyenes tartással néz farkasszemet Viktor Szíriusszal. A kapitány int neki.

– Te, fiam… igen, te! Jöjj csak ide hozzám!

A szuenó szép, nyugodt léptekkel közeledik.

– Mit parancsolsz, uram?

– Nem parancsolok, csak kérdezek.

– Kérdezz, uram. Te jó ember vagy. Válaszolok.

– Ugye, te tudsz repülni?

A szuenó sokáig nem válaszol. Aztán valami meleg vidámság villan a szemében. Komolyan bólint.

– Tudok, uram.

– Az itteniek közül csak te egyedül?

– Nem, uram. Vannak még hárman, de ők nagyon gyengék, éppen csak felemelkednek, hamar elfáradnak, le kell szállniuk. De ha kapnak jó és erősítő táplálékot, ők is tudnak majd repülni.

– Ezután állandóan friss gyümölcsöt esznek. Kapnak banánt, fügét, ananászt. Jól felerősödnek, mire mi visszajövünk.

– Te hová mész, uram?

– Megkeresem Csui-Sutot és népét. Megszabadítom őket a gonosztól!

– Veled mennék, uram. Tudok segíteni.

– Rendben van, velem jöhetsz. Mi a neved?

– Manu…

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben Szíriusz kapitány egy császárkorona alatt fekszik

Még hét napot töltenek Simlában. De nem a városban.

– Eltűnünk az emberek szeme elől – mondja Szíriusz kapitány. – A város északi határában volt hajdanában a lahore-i maharadzsa vadaskertje. Vadak már nem élnek benne. Az utolsó királytigrist száz éve lőtte ki egy angol sport lady. [Egy évvel később, 2281-ben a Világállam parlamentje törvényben tiltotta el a sportvadászatot az egész Földön. A törvény megszegőit 3 évi, állatkertben töltendő kényszermunkára ítélték. Sajnos a tilalom a vízben élő állatokra nem vonatkozott.] De az egyik tisztáson áll egy szép vadászlak, tíz berendezett vendégszobával, konyhával, személyzettel. Mahádévi tanácselnök azt javasolta, költözzünk oda. Vigyük magunkkal a szuenókat is. Beleegyeztem. Rendfenntartókat is kínált. Azokat köszönettel visszautasítottam, csak az öreg őrmestert kértem „kölcsön”, és terepjáró kocsikat. Holnap költözünk!

Hajnali hat órakor Radzs és Ilolo a graviplánnal felderítőútra indult a vadászlakhoz. Fél óra múlva már vissza is érkeznek. Radzs jelenti:

– Mindent tökéletesen rendben találtam. A régi út hepehupás, de járható. Az épület tiszta, kényelmes. Az erdei tisztás le- és felszállásra alkalmas. A környező erdőben sok a szelídgesztenyefa. Termése most érik. A szuenók csemegézhetnek.

Nyolc órakor nagy alaposan megrakott, öttonnás hernyótalpas terepjáró indul az expedíció tagjaival és a 28 szuenóval. Szíriusz kapitány az utolsó járműben maga mellé ültette Manut, a repülni tudót.

– Gyere, beszélgessünk.

– Szívesen, uram.

A poggyászkocsi leghátulsó ülésén foglaltak helyet. Messze mindenkitől.

– Mondd, Manu, mikor hagytad el Csui-Sut királyt és népét?

– Nem hagytam el őket… ma is velük vagyok. Velük élek.

– Akkor hogyan kerültél Simlába?

– A király megparancsolta, hogy kutassam fel és gyűjtsem össze elkóborolt, veszendő népét. Ezt cselekszem időnként.

– Szóval te tudod, hol él Csui-Sut és népe?

– Természetesen tudom uram.

– Elárulnád nekem?

– Szívesen, uram, de nem sokra mész vele.

– Mégis… mi a neve a helynek?

– Az országot az ott élő nép Pőnek vagy Bodnak nevezi. A kínaiak Hszicangnak, az európaiak Tibetnek. Területe kis híján akkora, mint Franciaország, Spanyolország és Nagy-Britannia együttvéve. E három országban összesen 150-160 millió ember él, Tibetben ennek csak egyszázad része! Hatalmas fennsíkjain, sok helyütt 10-12 ezer négyzetkilométeren nem lakik egy lélek sem. Csui-Sut Tibet északnyugati határvidékén telepedett le, a keleti hosszúság 82,5 foka és az északi szélesség 34,2 foka találkozása táján.

Mintha Manu arcán huncut mosoly bujkálna, amikor udvariasan megkérdezi:

– Most már tudod uram, hol élünk?

„Galileire! Ez a »repülőkutya« jól megleckéztetett! – gondolja Szíriusz. – És még fölényeskedik is!”

– Nos, uram, hol élünk?

Szíriusz keményen, de harag nélkül válaszol:

– Szititől északra, Lasungtól nyugatra, Sunká-Sahtól keletre.

Manu apró bogárszemei kerekre tágulnak.

– Nagy tudós vagy, uram!

– Nem vagyok nagy tudós, csak ismerem Tibet térképét. De te, Manu, valóban nagy tudós vagy. Olyan pontosan meghatároztad néped lakóhelyét, mintha diplomás földrajztanár lennél.

– Nem vagyok földrajztanár, uram, de diplomám van, nem is egy, hanem három! Fizikus, villamosmérnök és mezőgazdász vagyok.

Most Szíriusz kapitányon a sor, hogy csodálkozzék:

– Ma a meglepetések napját éljük!… Melyik egyetemre jártál?

– Egyikre sem. Kormányzói engedéllyel levelező hallgató voltam Bombayben. Az egyetemet belülről nem is láttam.

Szíriusz gyönyőrködve nézegeti az élénk arcú, apró szuenót. Vajon hány éves lehet?… Milyen kár… nem meri végiggondolni. Manu mintha a szeméből olvasna.

– Tudom, mit forgatsz a fejedben, uram. Azt, hogy mi, szuenók rövidebb életűek vagyunk, mint az emberek.

– Manu barátom, én ezt nem így fogalmaznám. Ti is emberek vagytok, erre éppen te vagy a legfőbb bizonyíték. Sajnos I. Csui-Sut naplójából tudjuk a szomorú igazságot, hogy a szuenók átlagos életkora 15-16 év.

– Hála II. vagy Nagy Csui-Sutnak, ennél sokkal több. Én, uram, betöltöttem a húszat. Élni fogok talán 35 éves koromig. Nem vagyok biológus, nem tudom, hogy Nagy Királyunk hogyan csinálta, de az tény, hogy az ő uralkodása alatt életkorunk átlaga a kétszeresére nőtt, és még mindig növekvőben van.

Élesen csikorog a terepjáró lánctalpa… nagyot zökken.

– Mi történt? – hangzik a riadt kérdés mindenfelől.

Muhammad Krisán őrmester futva közelít.

– Kapitány úrnak jelentem, az első kocsi előtt az út közepén egy jól megtermett tigris ül. Nem hajlandó elmozdulni, hiába riasztjuk. Parancsot kérek, használjunk-e fegyvert.

Leonida hallgatja a jelentést.

– Szent Leonida! Tigris!… Azt mondták, száz éve pusztult el az utolsó!

Pintonnak van kedve tréfálkozni.

– Az az utolsó előtti volt. Ez az utolsó!

– Gyerekek! Azonnal be az utasfülkébe! – tereli őket Leonida néni. – Az ajtókat bezárni!… Viktor Szíriusz, intézkedjék! Mire vár? Lője le valaki azt a fenevadat!

– Arra várok, kedves Leonida, hogy mit tanácsol Manu.

– Ez a… ez a… kis fek…

– Igen, ez a kis fekete ember. Nyilatkozz Manu fiam, mit tegyünk? Mit tudsz erről a tigrisről?

– Semmit. De azonnal elintézem, kapitány úr. Beszélek vele.

Kecses mozdulattal kiugrik a terepjáróból… széttárja szárnyait, szélesen, csillogón… könnyedén elrugaszkodik a talajtól, és három-négy csapással már a dús lombú fák fölé emelkedik. Onnan szélsebesen siklik az első kocsi irányába, ahol a makacs tigris forgalmi akadályt képez.

– Ikarosz, ha ezt látnád! – sóhajt Liuna.

Erzsi asszony is jelen van.

– Gyönyörű! – lelkesedik. – Ez a csúf, csupa csont, csámpás emberke milyen csodálatos, amikor repül!

Alig telik el öt perc. Az óriási, göcsörtös tölgyek fölött feltűnik Manu. Kiterjesztett szárnyait átsugározza és sokszínűvé varázsolja a napfény. Hosszú siklórepüléssel ér földet Szíriusz kapitány előtt.

– Jelentem, elküldtem őt. Csíkos barátom megígérte, hogy elkerül minket. Indulhatunk nyugodtan…

Idézet Liuna naplójából:

Másnap reggel Radzs Akola korán indult. Padangba repült a megrendelt déligyümölcs szállítmányért. Délután megérkezett két tonna banánnal, ananásszal, mangóval megrakodva. A szuenók boldogan nevetnek, táncolnak… Manu kijelölte a határt, amit nem szabad átlépniük. Engedelmesen szót fogadnak, mert félnek a tigristől. Szemlátomást erősödnek, izmosodnak. A három ép szárnyú, Manu vezetésével, naponta gyakorlatozik. Már száz-kétszáz méterre is felemelkednek, és fogócskát játszanak a levegőben…

Eltelik egy hét. Szíriusz kapitány haditanácsra hívja háza népét.

Közéjük tartozik már Manu is. Szeretik őt, és bíznak benne.

– Barátaim – kezdi mondókáját Viktor Szíriusz –, egykét nap, és indulunk! Felkeressük utunk végcélját, Csui-Sut királyt. Fel kell készülnünk arra, hogy nem fogadnak tárt karokkal… De folytasd te, Manu. Ne én mondjam el!

– Folytatom. Húsz évvel ezelőtt, amikor születtem, III. Csui-Sut király éppen nyolcvanesztendős volt, és szomorú magányosságban élt. Vágyakozott feleség és gyerek után. Még férfinak érezte magát, de tudta, hogy csak néhány éve van hátra.

Ekkor éppen Európába kellett utaznia, Görögországba, ahonnan a rádió adó-vevő állomásunk teljes gépi berendezését kellett elhoznia, és onnan hozta a királynét is, akinek Thémisz a neve.

Thémisz harmincéves volt, és gyönyörű! Ezt édesanyám mesélte… mert én akkor születtem. Azóta húsz év telt el. A királyné már az első héten bejelentette: televíziót akar nézni, különben nem marad itt! Villanyáramunk volt… A király hozatott neki. Először egyet, azután többet is, végül a kőből épült és kőbe vájt királyi palota valamennyi helyiségében felállítottak egy televíziót. És minden szuenó nézhette. A királyné boldog volt. Később Thémisz bútorokat kért a régiek helyett. Az új bútorok megérkeztek, a királyné boldog volt. Még később úszómedencét akart, színesen kivilágított meleg vízzel és szaunával. A király megépíttette ezt is, mert víz és energia bőven állt rendelkezésünkre. A királyné boldog volt… a király azonban boldogtalan, mert a királyné nem szült neki fiút. De még egy silányka lányt se. A királyné nem akart szülni… félt, hogy megcsúnyul!…

– Köszönöm a válaszodat, Manu.

– Szívesen. Kérdez még valaki?

– Én szeretnék – jelentkezik Berci.

– Kérdezz.

– Manu! Téged ki tanított, ki nevelt?

– III. Csui-Sut király személyesen. Mindent neki köszönhetek. Nélküle semmi se lennék…

– Szereted őt, és hálás vagy neki?

– Szeretem, és hálás vagyok. Az életemet adnám érte!

– Mikor láttad őt utoljára? Mikor beszéltél vele?

– Körülbelül egy éve. Ő személyesen bízott meg azzal, hogy kutassam fel és mentsem meg kallódó szuenó testvéreimet. Még a szavaira is jól emlékszem: „Manu fiam, csak benned bízom, mert tudom, hogy okos és erős vagy. És a királyné is csak benned bízik.”

– Úgy?… És az elmúlt év folyamán, ha jelentéstételre hazarepültél, nem beszeltél a királlyal?

– Nem lehetett. Súlyos beteg volt, magas lázzal feküdt, gyakran eszméletlen állapotban. Nem engedtek be hozzá. A királynénak jelentettem. Nagyon megdicsért, és újabb feladatokat kaptam…

– Ha a királyné olyasmit kérne, ami a királynak ártana, teljesítenéd?

– Nem, soha!

– Ismersz olyan szuenót, aki teljesítené?

– Sajnos igen.

– Ki az?

– Nem is egy. Mindenki, aki alkoholt iszik, és kábítószerrel él.

– Hát vannak ilyenek? Kitől tanulták?

– A televíziótól.

– Ki adott nekik alkoholt és kábítószert?

– Nem tudom… szerezték.

Berci töpreng kis ideig, aztán mégis megkérdezi:

– Mondd Manu, nem gondoltál még arra, hogy téged nem a király küldött elcsellengett testvéreid felkutatására, hanem a királyné?

– Azt hiszed?

– Azt hiszem, ő kérte a királyt, hogy veled kerestesse az elkóborolt szuenókat…

Liuna hirtelen felpattan, és a tiszta igazmondás hangján „szónokolni” kezd:

– Mert útjában álltál gonosz terveinek! El kellett téged távolítani!… Ezt persze nem mondta!

– Nem mondta… és én nem mertem erre gondolni. Talán tévedsz, kedves Liuna…

– Manu, figyelj!… Tudod, hogy Csui-Sut király segítséget kérő rádióüzeneteket küldött Szíriusz kapitánynak. Valószínű, hogy a ti adótok sugározta át Hold Állam stacionárius műholdjára, és az ismételgette, utasítás szerint. A szöveg sérült volt. Hol sérülhetett meg, mit gondolsz?

– Nem tudom.

– Majd én megmondom! A műholdon nem, mert ott nem érinti emberi kéz. Itt sérült meg adás közben! Kik dolgoznak Csui-Sut adóján?

– Két technikus dolgozott. Az egyik Bolo-Bolo volt, becsületes fiú, a barátom. A másik Nakami nevű, nem ismerem.

– Miért mondtad múlt időben, hogy ketten dolgoztak?

– Mert Bolo-Bolo szerencsétlenül járt. Meghalt.

– Mi történt vele?

– Túl magasra repült fel, ahová már nem szabad. Talán eljegesedtek a szárnyai. Lezuhant…

– Mikor történt ez?

– Idén tavasszal.

– Szíriusz bácsi! Mikor tetszett kapni az első segélyt kérő táviratot?

– Idén tavasszal – válaszolja komoran Szíriusz.

– Manu! Elmondjam neked, miért és hogyan halt meg a barátod, Bolo-Bolo?

– Köszönöm, most már nem szükséges. Gondoltam én erre sokszor… de nem mertem elhinni, nem volt bizonyítékom. Most már van! Egyezik az időpont! Most már én is el tudom mondani! Valaki „tetten érte”, amikor éppen a király segélykérését akarta leadni. Meg akarta akadályozni.

Dulakodtak… a szalag elszakadt. De Bolo-Bolo erős volt, támadóját legyőzte. Gyorsan úgy-ahogy összeragasztotta a szalagot, az adást az ismétlési utasítással éppen befejezte, amikor többen megrohanták, lefogták, elhurcolták, felrepültek vele jó magasra, fejbe verték és elengedték… Így „jegesedtek” el a szárnyai… Ilyen „eljegesedési” baleset az elmúlt néhány évben többször is előfordult…

– Szép, logikus történet volt Manu – mondja Szíriusz kapitány. – Liuna, kislányom, van még valami meglepetésed számunkra?

– Akad. Egy jellemrajz. Címe: Thémisz, a görög nő. Szép, de buta. Minden szép, de buta nő sorsa előbb-utóbb tragikusra fordul. Unja magát, unja az életet, másokat okol kudarcaiért, gyűlölködővé válik. Ki akar törni ketrecéből! Élni! Élni akar a maga módján!… Ezért örül a szuenók pusztulásainak, és sietteti azt… ezért örül a király betegségének, és sietteti azt is!

Szíriusz elgondolkozik.

– Igen… lehet, hogy így történt, de következtetésednek van egy gyenge pontja. Mi haszna származik a görög nőnek abból, ha elpusztítja a szuenókat, és megöli a királyt? Ő itt maradna egyes-egyedül a Nagy Hegyek Országában… megfagyni vagy éhen halni!

– Nem tudom, Szíriusz bácsi, de majd megtudjuk.

– Kitől?

– Esetleg tőlem – szólal meg Manu.

– Te tudod? – csodálkozik Liuna.

– Tudok következtetni. Most tanultam meg tőled.

– Nos, akkor mondd meg: mi haszna lenne, ha itt maradna?

– Semmi. Nem maradna itt. Felpakolná az államkincstárt, és megszökne vele Görögországba!

– Hoppá! – Ez Pinton kissé gyermeteg felkiáltása. – Hát államkincstár is létezik? Erről eddig nem esett szó!

– Mi lehet benne? – érdeklődik Berci.

– Igazgyöngyök, gyémánt, rég elsüllyedt kalózhajók megtalált zsákmánya, mindez még az indonéziai hazából – sorolja Manu –, és a Himalája aranya. A szuenók szorgalmasan dolgoztak, és II. vagy Nagy Csui-Sut idejében háromezren szűrték, serpenyőzték a hegyi patakok aranytartalmú vizét! A kincseskamra sértetlen… Tudom biztosan. Kombinációs zárjának kulcsszavát csak ketten ismerik: a király és én. De a királyné nem tudja, hogy én is ismerem…

Július 22-én, délelőtt 10 órakor elindulnak hosszú útjuk utolsó, legrövidebb szakaszára. A távolságot Manu 700 kilométerre becsüli. Úgy határoznak, hogy lassan és alacsonyan fognak repülni, mivel Manunak az útjeleket kell figyelnie.

– Csui-Sut népének nem szabad meglátniuk Manut – magyarázza Szíriusz –, és nem szabad észrevenniük azt sem, hogy ismerjük a hozzájuk vezető utat. Az út első felét rendes utazási sebességgel, nyílegyenesen teheted meg, de a második felében kanyarodnod kell jobbra-balra, és rádión hívni őket szüntelenül…

Már túl vannak az ötszázadik kilométeren. Sziklás hegyek, őserdők, fennsíkok, szakadékos völgyek, vakítóan fehér gleccserek, rohanó hegyi patakok, vízesések és hideg vizű tavak fölött repülnek. Alacsonyan, és teljesen zajtalanul… („Itt Szíriusz kapitány… Itt Szíriusz kapitány… Keresi Csui-Sut népét… Szíriusz kapitány keresi Csui-Sut népét… Vétel…”) Az utolsó száz kilométeren egyetlen embert sem láttak. Ideális lakótér rejtőzni akaróknak!

– Lakótérnek lehet ideális – állapítja meg Leonida –, de élettérnek aligha. Mit esznek ezek a szegény szuenók?

– Ugyanazt, amit a zergék, vadkecskék, vadjuhok – válaszolja Manu. – Fák, bokrok termését, fiatal hajtását, kérgét, magvakat. Rendkívül egészséges és tápláló…

– Amíg nem keverik hússal, és nem locsolják pálinkával! – jegyzi meg Kocsis Erzsébet.

– Igazságot mondtál, asszonyom. Alig száz évvel ezelőtt, második királyunk idejében, háromezer erős, egészséges szuenó élt és vígan röpködött. Ma háromszázan, ha vagyunk, és szárnyait legfeljebb száz szuenó tudja használni…

Hallgatnak egy sort, aztán Szíriusz megkérdezi: – Jó irányban haladunk?

– Légy nyugodt, uram, errefelé már minden sziklát, minden szakadékot ismerek.

(„Itt Szíriusz kapitány… Keresi Csui-Sut népét… Szíriusz kapitány keresi Csui-Sut népét… Vétel…”)

– Nincs semmi eredmény, Berci?

– Jelentem: semmi… – és darálja tovább a szöveget.

Most az északi horizonton víztükör csillan.

– Hatalmas tó, Fehér Kucsmának hívják – tájékoztat azonnal Manu –, mert soha nem fagy be. Meleg források táplálják. Nyáron 30-32, télen 14 fokos a hőmérséklete. Ilyenkor óriási fehér ködkucsma ül rajta, innen a neve. Átmérője 10 kilométer. Túlsó partjához már közel esik a szuenók lakóterülete, ezért az innenső parton leszállunk, és felverjük sátrainkat. Forrást is találunk a közelben, és a tóban a nektek oly kedves aranypettyes pisztrángok úszkálnak.

– Tetszik hallani, Leonida néni?! – diadalt hirdet Berci hangja. – Amikor otthon a könnyű dobó orsós horgászbotomat csomagoltam, meg a tízes zsinóromat, nevetni tetszett: „Bálnát vagy cápát akarsz fogni az Indiai-óceánban, te fiú?!” Most mit tetszik szólni: pisztrángot akarok fogni a Fehér Kucsmában!

Leonida kerek arca, mint a mosolygó telihold.

– Megsütöm, ha fogsz! Vajban, ropogósra.

Áll már a négy sátor. Leterítették a vízhatlan padlóborítást, és a kompresszorok percek alatt felfújták a dupla falakat. Laposra csukott ágyak, asztalok, székek kerültek elő a graviplán gyomrából, és nyíltak ki gombnyomásra.

A négy sátor az erdő szélén egyenes sorban áll, és a tóra néz. Az elsőben a férfiak alszanak, a másodikban a nők, a harmadikban az ultrarövid-hullámú adó-vevőt állították föl, a negyedik pedig konyha és ebédlő. Az expedíció tagjai a sátrak körüli mohaszőnyegen sétálnak, hevernek. A sárga kövirózsák borította domboldalon nyugszékeket állítottak fel, Liuna – azúrkék gumimatracán – egy pompás, piros virágú császárkorona árnyékában pihen. Berci már megfogta beígért pisztrángjait. A konyhasátorból forró olvadt vaj sercegését hallani. A híradó sátorban Berci újból ismételgeti:

– Itt Szíriusz… itt Szíriusz kapitány… Keresi Csui-Sut népét… Keresi Csui-Sut népét… Vétel…

Manu eltűnt, nem látni sehol. A tölgyek lombozata alá állított graviplán csomagterében rejtőzik. Ott nem fedezhetik fel kandi szuenó szemek, nyugodtan allhat. Este óvatosan előbújik, ő a tábor éjjeliőre.

Harmadik napja folyik ez a csapatjáték. Szakadatlanul adja hivását az URH-állomás – most magnószalagról –, közben az emberek békésen teszik a semmit, jelezvén, hogy jelenlétük jó szándékú, baráti… de Csui-Sut népének még mindig nincs nyoma!

– Máig itt vannak, tőlünk alig húsz kilométerre, a tó túlsó oldalán. Ott van a vízerőmű, a szuenók barlangvárosa, a király mészkőbe vésett, pazar palotája. Egészen biztos, hogy tudnak jelenlétünkről… de a király már nagyon beteg, lehet, hogy nem is ura akaratának, a királyné meg bizonytalankodik. Azt gondolom, uram, tegyük meg mi az első lépést. Holnap hajnalban „megérkezem” a palotába, mint aki messziről jött. Jelentkezem a királynénál. Szája íze szerinti „jó” híreket hozok neki. Aztán alaposan körülnézek. Morota hadnagy, a testőrség parancsnoka ifjúkorunkban a barátom volt. Kiszedem belőle valahogy, mit tervez ellenetek a királyné… Holnap éjjel itt leszek újra, és jelentem, amit megtudtam.

– Helyeslem a terved, Manu, és köszönöm. Holnap éjjel én és Csibész őrködünk. Liuna császárkoronája alatt fogsz megtalálni minket.

Pierre hevesen közbeszól:

– Nem egyezünk bele! Mi, férfiak úgy határoztunk, hogy Szíriusz bácsi egymaga nem őrködhet! Kegyetlenül kifáradna, és nem is volna az igazi őrködés. Hiszen három-négy órás éjszakai ébrenlét után az ember nem tud koncentráltan figyelni. Éppen ezért minden őrséget kétóránként váltani szokás. Mi is váltani fogjuk!

Szíriusz kedvét leli az aggódó fiú szavaiban, de a tekintélyét mégiscsak meg kell őriznie.

– Le fogtok váltani engem? Így határoztatok?

– Igen… azaz szeretnénk leváltani, ha Szíriusz bácsi is beleegyezik. Nem virraszthatja át az éjszakát. Aludnia kell!

– Ki mondta, hogy nem fogok aludni?

– Azt tetszett mondani, hogy holnap egész éjjel Liuna császárkoronája alatt fog őrködni…

– Őrködöm, és közben remélhetően jóízűen alszom.

Pierre elámul.

– Alva tetszik őrködni?

Liuna már csavargatja piros hajfürtjeit.

– Nézzétek – kiált Berci –, ő már tudja!

– Tudom bizony! – nevet a lány. – Hiszen Szíriusz bácsi megmondta, hogy ott lesz Csibész is! Csibész, aki nem fárad el, nem lesz álmos, nem kell aludnia! Csibész gép, tud figyelni egész éjszaka, és a legkisebb szokatlan zajra is észrevétlenül ébreszti Szíriusz bácsit!

– Így bizony! Így lesz – nevet most már Szíriusz is –, és azt hiszem, ez mindenkit megnyugtat. Csibész érzékelni tudja, ha a földön vagy a levegőben ezer méteren belül idegen személy vagy tárgy közelít hozzánk. Radarja megbízhatóan letapogatja, engem azonnal ébreszt, s én felkészülve várom az érkezőt. Lesz nálam altatószer és minireflektor… Ilyen feltételek mellett őrködhetem egész éjjel?

Pierre kihirdeti az Ötök Tanácsa határozatát:

– Természetesen igen, mert váratlan helyzetben mégiscsak Szíriusz bácsi tudja a legjobban, mi a teendő…

Három éjjelen át zavartalanul aludt őrhelyén Viktor Szíriusz.

Manu nem tért vissza. Aggódni kezdtek.

– Mi történhetett ezzel a derék, becsületes szuenóval?

Költői kérdés volt, mert senki sem válaszolt.

– Talán rájöttek, hogy a mi oldalunkon áll, és „megfagytak” a szárnyai?

– Nem valószínű. – Ez Szíriusz kapitány véleménye. – Manu sokkal értelmesebb, mint szuenó testvérei meg a görög nő. Talán valami váratlan esemény tartóztatta.

– Nekem sohasem tetszett ez a fekete fiú – szól Leonida. – Nem lehetetlen, hogy elárult minket a királynénak! Átállt az ő oldalára! És akkor ugyancsak szedhetjük a sátorfánkat, ha ép bőrrel akarunk innen szabadulni!

Liuna a gyanúsítottat harcosan a védelmébe veszi: – Manu nem lehet áruló! Nem olyan ember! Leonida gúnyosan válaszol:

– Ember? Azért, mert írni, olvasni meg számolni tud? Láttam a cirkuszban már sok mindenttudó, idomított állatot. Egyikről sem állították, hogy ember!

– Leonida néni – támad most Pierre –, miért lenne Manu hűtlen hozzánk, amikor ő és népe tőlünk csak jót kap!

– Miért? Miért?… Megmondom. Az államkincstár ajtózárjának kulcsszavát csak ketten ismerik… Nem én találtam ki, ő mondta! És bizonyára elég ez a kincs kettőnek is! A királynénak és neki!

Elhangzott a csúnya gyanúsítás.

Sokáig rágódtak rajta, tépelődtek magukban… de nem szólt ellene senki. Liuna Steff ugyan próbálkozott egy halvány „én nem hiszem”-mel, de nem jutott tovább. Érezte, hogy a hit most édeskevés.

Szíriusz kapitány megfontoltan beszélni kezd. Azt mondja ki, amire Liuna gondol:

– Ez nem hit kérdése. Tények erősítik a gyanút. Én mégis csatlakozom Liunához, és kimondom: hiszek Manu hűségében. De ez a hit csak ahhoz elegendő, hogy a saját életemet kockáztassam. A tiéteket nem! Magatoknak kell dönteni, mit tegyünk. Ha Manu átállt az ellenséghez, akkor minden pillanatban megtámadhatnak minket. Száz szuenó tud repülni. Közülük negyvennek valamilyen ósdi fegyvere is van. Igaz, hogy a mi lézervetőink sokkal erősebbek, de százan nyolc ellen, ez nem megnyugtató arány. Arról nem is beszélve, hogy nem fogok halomra öldösni száz ártatlan kis fekete embert, hogy mentsem a magam bőrét! Csak azt tehetjük tehát, hogy be a graviplánba, és gyorsan menekülünk!

– Ha tudunk. Ha még lehet…– mondja Radzs Akola – mert ha Manu valóban áruló, akkor az őserdő takarásában már rég körülkerítettek minket, hogy meg ne szökhessünk.

Erzsi asszony kér szót.

– Még nem vezettem olyan ásatást, ahol valamilyen életveszélyt ne kellett volna vállalnom. Hol a sivatag tikkasztó forróságát, gyilkos homokviharát, hol a ránk omló sok tonna földet, hol garázda rablókat. De azért mindig volt valahogy. Nem féltem, és ezektől a kis feketéktől sem félek. De a gyerekek életéért felelősek vagyunk. Őket biztonságos helyre kellene szállítanunk…

– Hogy képzeled ezt, édesanyám?! – háborog Berci. – Vedd tudomásul, hogy nem fogok ölbe tett kézzel, „biztonságban” kuksolni, amíg téged veszély fenyeget! Csak jöjjenek ezek a kis barlanglakók! Van elég lézer fegyverünk! Nem ölök én meg egyet sem, de aludni fog az egész szuenó hadsereg! Arról nem is beszélve, hogy Radzs graviplánja, végső esetben, iszonyú fegyver!

– Berci nem túloz. A graviplán lángvetői és lézerágyúi valóban roppant tűzerősek. Nem félek semmiféle támadástól – mondja Radzs Akola –, száz támadó szuenót két perc alatt megsemmisítek!

Ilolo följajdul:

– Édes Radzs! Nem szabad megölnöd egyet sem!

– Ilolo, a szuenók őrzőangyala! – rikkant Pinton.

– Rendben van, ígérem, nem ölök meg egyet sem. De gondold csak el, ha a levegőben repülőket elaltatom, lezuhannak. Tele lesz a testük kék és zöld folttal, kezüket-lábukat törik. Kórházat nyithatsz.

– Vállalom. Szíriusz bácsival meggyógyítjuk őket!

– Én is vállalom – bólint rá Szíriusz. Majd folytatja: – Nos, akkor megállapodtunk, hogy maradunk. Egyetlen módosítást javasolok: féltem a nőket. Szeretném, ha sötétedéskor ők is a graviplánba lopóznának.

– Szó sem lehet róla! – fojtja Szíriuszba a szót Leonida.

– Harcolni akarunk! Én a húsvágó bárdommal védekezem, Erzsikének meg van egy formás kis acél régész ásója!…

A nap izzó, vörös korongja lassan közelít a messzi horizonton csillogó Karakorum havas, csipkés csúcsaihoz. Pár perc múlva elmerül mögöttük. Gyorsan jön a sötétség. A megbeszélt haditerv szerint mindenki elfoglalja kijelölt helyét. Radzs Akola szerencsésen eljutott már a tölgyek alatt rejtőző graviplánig. A vaksötétben csöndesen lapul benne. A többiek befejezik a vacsorát, majd ki-ki hálósátrába vonul. Szíriusz kapitány, Csibésszel a karjában, Liuna kék gumimatracán a császárkorona tövében fekszik. A hálósátrukban a férfiak jó melegen felöltözve, kezük ügyében az altatólézerrel, fekhelyeiken gubbasztanak. A nők sem feküdtek le. Leonida ágyán ülnek… és félnek. Liuna így fogalmazza meg előérzetét:

– Ma történni fog valami váratlan… valami rossz!

Leonida néni nyugtatja:

– Bízzál kislányom, bízzál Viktor Szíriuszban.

– Leonida néni bízik benne?

– Én, kedvesem, sokat acsarkodtam vele, sokat ostoroztam a könnyelműségéért… de tudom, ha bajba keveredik, abból mindig kimászik valahogyan.

Ilolo hirtelen csendet kér.

– Pszt! Hallok valamit.

Ők is hallják már! A félelmetesen magas, sípoló hangot emberi fül éppen hogy érzékeli… aztán szárnycsattogás…

Csibész is hallja… de nyugodtan marad, hiszen ismerős közelít. Szíriusz is hallja. Gyorsan a lézervetőhöz kap… szerencsére elkésik! Könnyű, de kemény élő test zuhan rá, szárnyak borítják be, és mintha acélbilincsek szorítanák, moccanni sem tud!… Suttogást hall, de mindent tisztán ért:

– Ne mozdulj, uram! Manu vagyok! Bízzál bennem! Csak másodperceink vannak! Nagyon figyelj! Tegyétek, amit mondok…

– Bízom benned, Manu.

– Mindenki feküdjék az ágyába. A fegyvereket dugják el. Ne védekezzenek egy ujjal sem! Akkor nem esik bántódásuk. Uram, te se védekezz! Negyven testőr közelít, közöttük vagyok én is! Testőr lettem. Mivel sokkal gyorsabb vagyok náluk, megelőztem őket, hogy megtudd: a királyné elraboltat. Elviszünk hozzá. Veled leszek, vigyázok rád!… Most mennem kell, hogy idejében csatlakozhassam a többiekhez… Két percetek van uram, a felkészülésre!

Egy szemvillanás alatt felszáll. Eltűnik a sötétben…

Szíriusz felugrik. Csibészt elszalasztja Radzsért. Ő a férfiak sátrához fut, közben áthívja a nőket is. Halkan, de mégis rendkívül határozottan, keményen beszél:

– Parancsot hirdetek! Vitára nincs idő! Engedelmeskednetek kell!… Két perc múlva itt lesznek a szuenók. Mindenki az ágyába fekszik, úgy tesz, mintha aludna. A fegyvereket rejtsétek jól el. Védekezni nem szabad! Egy ujjal sem! Megértettétek?… Nem történik bántódástok. Engem fognak elrabolni!

Futva érkezik Akola. Szíriusz gyorsan tájékoztatja:

– Ha elvittek engem, azonnal a graviplánban gyülekezzetek! Oda küldöm utasításomat, hogy mi a teendő. Radzs, most siess vissza a gépedhez. Fuss!…

– Hogyan jut el hozzánk az utasítása? – kérdezi Erzsike.

– Még nem tudom, de el fog jutni. Lehet, hogy Manu viszi. Manu nem áruló! A barátunk!… Vége! Több kérdésre nincs idő! Tíz másodperc alatt tűnjetek el! Az ágyatokban „aludjatok”!

Mint felriadt nyulak szaladnak szét, ki-ki a fekhelyéhez. A fegyvereket gyorsan eldugdossák, fejük búbjáig betakaróznak.

Csend van… borzasztó csend… csak a szívek dobognak.

Akkor nagyon távolról éles, magas sípolás hallatszik… gyorsan erősödik, közeledik… már hasogatja a füleket… aztán csattogás, surrogás… csitt-csrrr-csitt-csrrr… mintha egyszerre száz szőnyeget püfölnének. A sátrakba tíz-tíz szuenó ront be, lefogják az ágyakban fekvőket. Tíz másik az ebédlősátor napvédő ponyváját szakítja le, és Szíriuszhoz repül vele, akit – karjában Csibésszel – a negyedik csoport szuenó tartja mozdulatlanságban. Most ráfektetik a napvédő ponyva közepére, nyolcan körülállják, megragadják a ponyva szélét, és elrugaszkodnak.

– Hallgassátok a rádiót… Hallgassátok a rádiót… – kiáltja Szíriusz.

Már sebesen emelkednek… már az őserdő fölött repülnek. Szíriusz kapitány addig forgolódik, ügyeskedik a feszes repülőponyván, amíg egyik keze Csibész orra mellé nem kerül…

Fél percig tart az egész. Liuna riadtan suttogja: – Szíriusz kapitány fogságban…

Már bent ültek valamennyien a graviplánban. Leonida néni szörnyülködik:

– Elvitték Viktor Szíriuszt!… Elhurcolták, mint egy zsák krumplit!… Szent Leonida, segíts! Ha leejtik a magasból, Viktornak vége!

Pierre megtalálja a megfelelő nyugtató szavakat.

– Dehogy ejtik, dehogy ejtik! A királynénak élve kell Szíriusz bácsi! És ott van Manu is, vigyáz rá!

Bercit izgatja valami.

– Mit kiabált Szíriusz bácsi, amikor már vitték?

Liuna értette.

– Kétszer is kiáltotta: „Hallgassátok a rádiót!”

– Miféle rádiót? – csodálkozik Pierre. – Miért hallgassuk? Van ugyan vevőnk kettő is, egy a sátorban, a másik itt, a graviplánban, de mit hallgassunk rajta?

– Azt parancsolta, hogy elrablása után itt gyülekezzünk: Nos, itt vagyunk. És ő tudja, hogy itt vagyunk…

– De hiába tudja… tehetetlen!

Erzsi asszony véleménye:

– Nem baj, azért csak fogadjunk szót. Kapcsoljuk be a vevőinket, kedves Radzs, hátha történik valami… valami csoda.

– Igenis, bekapcsolom… azaz bekapcsolnám szívesen, de milyen hullámhosszra?

Egymásra bámulnak.

Honnan lehet ezt tudni?

Berci észreveszi, hogy Liuna csavargatja a haját. Nem szól, csak vigyorogva rámutat a lányra.

Liuna természetes egyszerűséggel jelenti ki:

– Tizenegy egész öt tized centiméterre. Csibész hullámhosszára.

Pierre rábámul a lányra.

– Te úgy gondolod, hagy Szíriusz bácsi Csibész adójával…

– Úgy gondolom. Csibész vele van. URH-adóját 50 kilométeres körzeten belül lehet venni.

– De tud-e leadni? – aggodalmaskodik Berci.

– Miért ne tudna? Akkumulátorai két órán át működnek. A mikrofonja jó, tegnap használtuk. Igaz, nem túl érzékeny, elég hangosan kell beszélni.

– Ez az! Hangosan kell beszélni! Milyen nyelven? Világnyelven, amit minden szuenó beszél? Mit tenne az a szuenó brigád, amelyik most fuvarozza őt, ha meghallaná, hogy valakivel beszélget? Csodálkozna. Leszállnának, és keresnék, hogy kivel társalgott. Ha van közöttük esetleg véletlenül egy villamosmérnök, és mért ne lehetne, Manu is az, rájönne Csibész titkára. Vége, megszűnik a rádiókapcsolatunk. Ha nincs közöttük mérnök, és nem jönnek rá, akkor ősi szokás szerint betömik a fogoly száját.

– Rettenetes! – rémüldözik Leonida.

Kocsis Erzsi mostanáig csöndesen kuporgott egy kis pótülésen. Most beszélni kezd:

– Élt a XIX. században egy Samuel Finley Breese Morse nevű amerikai festő, aki feltalált egy pontokból és vonalakból álló ábécét…

Berci már hallott róla.

– A morze ábécé… a morzejelek!… Ki használ ma morzejeleket? Évszázadok óta senki!

– Tévedsz, fiam, mert tanulják és végszükségben használják a hajósok, az űrhajósok és a régészek. Igen, a régészek is. Kerülhetünk olyan helyzetbe, sivatagban, őserdőben, hogy nincs más eszközünk a kapcsolatteremtésre, csak a morze ábécé és a fényjelek.

– Szíriusz bácsi jól tud morzézni – állítja Pierre –, emlékszem, egyszer nagyon csodálkozott, hogy a Hírközben miért nem tanítják a morzejeleket. De vajon tudja-e, hogy Erzsi néni is szakembere ennek a közlési módnak?

– Tudja bizony. Egyszer egymás mellé kerültünk egy konferencián. Az előadó szörnyű unalmasan beszélt. Szíriusz egy darabig meg se mukkant, aztán az asztal alatt átdugott nekem egy cédulát. Az volt ráírva morzejelekkel: EZ AZ EMBER NAGYON BUTA.

És mintha ezt a végszót várta volna a rádió, finoman, szaggatottan sípolni kezdett, így: •• –– –– ••• –– ––•• •• •––• •• ••–– ••• –– ––••

Erzsi asszony felugrik.

– Azt mondta: ITT SZÍRIUSZ

A gép tovább sípol: ––• • ••• –– • –– • ––•• • –– ••• –– –– •• –– –– –– • ––•• • –– –– –– –– –– • –– ––• •••• •–– • ––•• • ––•• • –– –– –– • –– ––•––

– NE VÁLASZOLJ MEGHALLJÁK

A jelek tovább jönnek: •••• •–– • •––• –– • ––•• ––•–– ••–– •––•• ––•• •–– –– –– • –– ––• ––•–– –– •––• –– –– –– •••–– •• ––•• • ––

– HA ÉRTED KÜLDJ EGY RÖVIDET

– Pierre! Sípolj egyetlen rövidet.

Pierre engedelmeskedik:

– Most elválik, hallott-e minket. Ha adni kezd, nem fordítok, illetve nem olvasom, hanem azonnal leírom a szöveget: Papírt, írószerszámot kérek!

Ebben a pillanatban megindul a hosszú-rövid füttyentések áradata! Erzsi asszony nagy rutinnal, folyamatosan írja a sorokat.

„JÓL VAGYOK. A CSILLAGOKON LÁTOM, ÉSZAKRA REPÜLÜNK. CSIBÉSZ ORRÁN NYOMKODOM A HOSSZÚ-RÖVIDET.”

– Szegény Csibész – súgja Pinton.

– Pszt! Hallgass!

„ALACSONYAN, HALKAN KÖVESSETEK. ÖT KILOMÉTER TÁVOLSÁGOT TARTSATOK. KÉREK EGY RÖVIDET, HA MINDEN RENDBEN.”

– Átvettem a parancsnokságot! – intézkedik Radzs Akola. – Fényt gyújtani tilos! Indítok… Berci, keresd meg őket radarral.

– Már rég kitapogattam. Megvannak. Tisztán behozza. Távolság hatezer-ötszáz méter.

– Pierre! Add le a kért egy rövidet.

– Jelentem: leadtam.

– Gyorsítok. Berci, távolság?

– Jelentem: hatezer… ötezer-ötszáz… ötezer… ötezer állandósult…

Ettől kezdve – átvéve a szuenók repülési sebességét – lassan haladnak. Senki sem beszél, de feszültek az idegek, gomolyognak a gondolatok.

Leonida néni: „Jaj! Csak baja ne essék ennek a könnyelmű vénembernek!”

Erzsébet asszony: „Csodálatosak ezek a kölykök!”

Pierre: „Nem leszek lusta. Otthon megtanulom és gyakorolni fogom a morzézést.”

Liuna: „Ezt a kalandot meg kellene írnom. De ki fogja nekem elhinni?”

Ilolo: „Drága, csodálatos Radzs!”

Radzs: „Édes, gyönyörű Ilolóm!”

Pinton: „Szegény Csibésznek meg fog dagadni az orra!”

TIZEDIK FEJEZET

amelyben Szíriusz kapitányt királlyá választják

Szíriusz kapitány már harminc perce utazik a mesebeli „repülőszőnyegen”. Úgy gondolja, hogy a Fehér Kucsma tó fölött szállhatnak, mivel időnként egy-egy sűrű ködfoszlány ellepi őket, és eltakarja a csillagos eget, amely most váratlanul 90 fokos szögben balra elfordul! Csibész! Hol az orrod?…

Hosszú-rövid-hosszú-rövid…

Kocsis Erzsi asszony azonnal írja: „ÁTREPÜLTÜNK A TAVON. A TÚLSÓ PARTON KELETRE KANYARODTUNK.”

Most eseménytelen percek következnek. Egyszerre csak érzi a kapitány, hogy egy kéz alulról, a ponyva túlsó oldaláról tapogatja a háta közepét, aztán kopogtatni kezdi a gerincoszlopát szép szabályos ütemben: kop-kop-kop-kop-kop… kop-kop-kop-kop-kop… Majd megkeresi a fejét, és a durva vásznon keresztül mintha párnát tartana alája. Hirtelen világosság gyúl a tudatában: Manu az! Jelt ad, hogy vigyáz rám!

Szíriusz elmosolyodik (ezt senki sem látja), és visszakopog a „párnát tartó” tenyérre: kop-kop-kcsnedben maradop-kop-kop…

Valami morgást hall messziről. Dübörgés… zúgás… egyre erősebben… Hol is hallott már ilyent?… Megvan! A Niagara-zuhatagnak ilyen a hangja! Gyorsan közelít… már betölti a teret… szünet nélküli, folytonosan bömbölő, földöntúli hang!… Ereszkednek lefelé… hirtelen ezer vízcsepp permetezi az arcát… Még pár száz métert repülnek… lassítanak… majd elég kíméletlenül az utolsó fél méterről leejtik a ponyvát a kemény talajra. „Ezt még gyakorolniuk kell a fickóknak!” – gondolja a kapitány – és ölében Csibésszel –, feltápászkodik.

Közel mellette simára csiszolt, függőleges kőfal emelkedik. Kék műfény világítja meg. Éles fütty hangzik, a nyolc ponyvahordozó villámsebesen fölemelkedik, és a kilencedik vezetésével (ez mintha Manu lenne) a vízesés irányában eltűnnek a magasban. Egyetlen szuenó marad Szíriusz mellett.

Valamilyen katonai egyenruhát visel, rangjelzéssel. Övében régi kézifegyver. Udvariasan meghajol.

– Megérkeztünk. Bocsánatot kérek a goromba földet érésért. Remélem, nem sérült meg.

– Semmi bajom.

– Ha megengedi, bemutatkozom. Morota gárdahadnagy vagyok. Ön a foglyom, Szíriusz úr.

– Engem vendégnek hívtak ide!

– Sajnálom, nem tartozik rám. Királyném kiadta a parancsot, hogy önt, mint foglyot állítsam elő.

– Hát nem Csui-Suthoz megyünk?

– Őfelsége beteg. Önnel a királyné óhajt beszélni. Ha megígéri, hogy nem kísérel meg szökést…

– Eszem ágában sincs! Nem azért tettem meg közel félmillió kilométert, nem azért jöttem a Holdról Tibetbe, hogy amikor végre megtalálom a szuenókat, megszökjem!

Morota meghökken. Csodálkozva kérdezi:

– Ön a Holdról jött? Ön azonos a Holdon lakó híres Szíriusz kapitánnyal?

– Igen.

A hadnagy vigyázzba merevedik.

– Bocsánatot kérek, hogy nem üdvözöltem kellő tisztelettel.

– Semmi baj, hadnagy úr. Üdvözöljön kellő tisztelettel, és bocsásson szabadon.

– Sajnos nem tehetem. De biztosítom önt nagyrabecsülésemről.

– Így is jó. Akkor talán menjünk a királynéjához.

– Parancsoljon erre…

– A kiskutyámat magammal vihetem?

– Természetesen. Gyönyörű kis állat… Itt jobbra fordulunk… – és a sziklafalon megforgat egy kapcsolót.

Néhány nagy fényerejű reflektor gyullad ki, és megvilágítja a vízesést. Legalább száz méter magasról zuhan alá az óriási, fehér párába burkolt vízoszlop. Odalent betonmedence nyeli el.

– Csodálatos látvány! Bizonyára vízerőmű.

– Elektromos áramot termel. Tessék jobbra fordulni… Ez a barlangpalota bejárata.

– Ó… itt is barlangpalotában laknak?

– Még hol laktunk barlangpalotában, és mikor? – érdeklődik Morota hadnagy.

– Az Egyenlítő tájékán, egy kis szigeten, három-négy évszázada az ön ősei.

– Ott jó meleg lehetett.

– Igen. És a szuenók banánt, datolyát, ananászt ettek.

– Miért költöztünk el onnan?

– Mert elfogyott az élelem.

– Akkor mégis jobb itt. Van elegendő áfonya, vadkörte, bükkmag…

Durva, szögletes kövekből faragott kapu elé érnek. Két álmos szuenó, nyilván palotaőr, gubbaszt a bejárat előtt. Morotának hanyagul tisztelegnek. A hadnagy rájuk se néz.

– Szíveskedjék követni…

Morota belép a kapun. Szíriusz utána. Magában számolja a lépéseket… egy… kettő… három… hosszú, fehérre meszelt folyosón mennek… tizenegy… tizenkettő… jobbra vasrácsból ajtó. Morota kinyitja. Kis várószobaféle, puritán bútorokkal.

– Tessék belépni! Foglaljon helyet, kapitány úr. Megyek, jelentem a királynénak, hogy megérkezett…

Behúzza maga után a vasrácsot, és bezárja kulccsal.

– Elnézést kérek – szól vissza a rácson keresztül –, parancsot teljesítek.

Eltávozik. Szíriusz egy teljes percig vár. Nem mozdul semmi… néma csend. Hirtelen ölébe kapja Csibészt.

– Tartsd az orrod!

Sípol a rádióvevő! Izgatottan körülállják. Erzsi asszony ügyes keze nagy nyomtatott betűkkel írja Szíriusz üzenetét, hogy mindenki egyszerre olvashassa: „EGYEDÜL VAGYOK. BÖRTÖNBE ZÁRTAK. RÖVIDEN VÁLASZOLHATTOK, NEM HALLJA SENKI. HOL TARTÓZKODTOK?”

– Jaj! Börtönbe zárták! – kezdi a sápítozást Leonida, de Radzs azonnal elhallgattatja:

– Tessék csendben maradni! A kapitány úr érdekében.

– Jó, lelkem, csendben maradok.

– Kérem, Erzsébet asszony, kopogja le: ötszáz méterrel a vízesés fölött egy helyben állunk.

Hamarosan érkezik Szíriusztól az utasítás: „LESZÁLLHATTOK. A KAPU ELŐTT KÉT SZUENÓ ŐRKÖDIK. ALTASSÁTOK EL ŐKET. A FOLYOSÓN 12 LÉPÉSRE VASRÁCSOS AJTÓ, OTT MEGTALÁLTOK. VÉGE.”

Radzs diktálja a választ.

– Megértettük. Minden rendben. Vége.

Lépések visszhangoznak a folyosón. A királyné közelít, Morota hadnagy kíséri.

Nyílik a vasrács. Belép a gárdahadnagy: – Őfelsége Thémisz királyné!

Magas, karcsú, pompás jelenség vonul be. Éjfekete haját kibontva hordja. Homloka közepén jókora gyémánt szikrázik: Földig érő arany laméköntöst visel. Szíriusz kapitány feláll, udvariasan, szótlanul meghajol. Az asszony, mérhetetlen gyűlölettel a szemében, gúnyosan mosolyogva végigméri „foglyát”.

– Tehát te vagy az a nagyhírű Szíriusz kapitány!… Emberek megmentője, emberiség jótevője!…

Szíriusznak szeme se rebben.

– Nem értem asszonyom, ön miért gúnyolódik?

A nő gőgösen rendreutasítja:

– Nekem a „felséges asszony” megszólítás jár!

– De nem tőlem. Én legfeljebb gyilkosnak vagy tolvajnak szólíthatom.

Az asszony dühében elsápad.

– Szíriusz! Hogy merészelsz velem így beszélni?! Nem tudod, hogy hatalmamban vagy, és a vesztedbe rohansz! Ha akarom: halál fia vagy!

– Hohó! Vesztembe rohanok! Halál fia vagyok! Köszönöm a bizonyítékot! Ráismerek a stílusára! Szóval maga küldte azokat a primitív, ostoba, fenyegető névtelen üzeneteket! Miért fél tőlem? Miért nem akarta, hogy ide jöjjek?

A nő arca (gonosz varázslat!) egyszerre megváltozik.

Lehull róla a királyi maszk. Helyette a kis Thémisz Xenopulosz athéni bártündér vigyorog Szíriusz kapitányra. Thémisz Xenopulosz, a „fekete párduc”, aki húsz évvel ezelőtt ravaszul eladta gyönyörű testét III. Csui-Sut tibeti „királynak”.

– Megmondhatom. Már nem árulhatod el senkinek! Innen nem kerülsz ki élve!… A király haldoklik. Hamarosan meghal. Én veszem át a hatalmat!

Szíriusz összevont szemöldökkel, komoran nézi a szörnyű asszonyt.

– Értem. Ön lassan, alattomosan megöli a királyt, hogy megszerezze népe fölött a hatalmat és talán azokat a kincseket is, amit évszázadok alatt ezek a szorgalmas kis fekete emberek összegyűjtöttek! Ön fertelmesen gonosz teremtés!

Thémisz dühében rikácsolni kezd:

– Morota! Hallgattasd el!

– Hogyan, felség?

– Van fegyvered! Lődd le! Ez parancs!

– Nem tehetem, felség. Szíriusz kapitányra nem emelek fegyvert.

– Megtagadod a parancs teljesítését? Te is meghalsz!

– Kivégeztethet felség, Szíriusz kapitányt akkor sem ölöm meg!

– Gyáva repülőkutya!… Add ide a fegyvered!

– Nem adom!

– Ez lázadás!… Őrség!

Éles hangú riasztócsengőt nyom meg, mely hosszan, vészesen rikolt. Szíriusz nevet.

– A maga őrsége mélyen alszik. De az enyém itt van!

A rácson keresztül három lézervető mered a királynéra:

– Pierre! Egy kis adag altatót a hölgynek! – ítélkezik Szíriusz.

A lézervető rövidet sistereg.

Thémisz elkábul. Zuhanás közben Szíriusz fogja fel:

– Hadnagy, fektessük le „őfelségét”… legalább egy napig aludni fog.

Pierre, Berci és Radzs belép a szobába.

– Jelentem, a két palotaőrt is elaltattuk. Ezzel itt mi legyen?

– Ezzel semmi. Ő Morota hadnagy úr. Tisztelettel mutatkozzatok be. A gárdahadnagy úr barátunk, és azt hiszem, az is marad.

Morota kihúzza magát:

– Köszönöm, Szíriusz kapitány!

A fiúk körülveszik, lelkesen ünneplik. Szíriusz csöndesíti őket.

– Ezt majd később folytatjuk. Most más dolgunk van. Hadnagy úr, azt hiszem, ideje, hogy Csui-Suthoz vezessen minket.

– Kövessenek kapitány úr…

Villannyal világított folyosón, szobákon és termeken mennek keresztül, ahol néhány szuenó lézeng. De milyenek! Szánalmasan soványak, sápadtak, görnyedeznek. Szárnyuk kókadtan csüng, egyiknek-másiknak nincs is szárnya.

Apatikusan viselkednek, az idegenek láttán alig mozdulnak…

Egy modernül bútorozott előtérfélébe érkeznek. Itt fehér ápolónői ruhába öltözött szuenó nő fogadja őket.

– Szabad tudnom, kik önök, és mit keresnek itt?

– Az urak őfelsége vendégei – mutatja be Szíriuszékat Morota. – Hogy van a király?

– Őfelsége utolsó perceit éli. Nem szabad bemenni.

– Állj félre! – mordul rá Szíriusz kapitány, és arrébb tolja a nőt.

Valamennyien belépnek a király betegszobájába.

Egyszerű faágyon csontig lesoványodva eszméletlen öregember fekszik. Körülveszik a fekhelyét. Az ápolónő közéjük furakodik. Szíriusz kapitány meghallgatja a beteg szívét, megtapintja a pulzusát, megvizsgálja a pupilláit…

– Milyen betegségben szenved? – fordul az ápolónőhöz.

Az bizonytalankodik, végül kinyögi:

– Úgy tudom, végelgyengülésben.

– Hadnagy úr, hány éves Csui-Sut?

– Idén lesz százhuszonöt.

– Százhuszonöt? Századunkban nem szokás százhuszonöt évesen végelgyengülésben meghalni. Azt hiszem, a királyt folyamatosan, rendszeresen mérgezik!

– Szíriusz bácsi! Az ápolónő! – kiáltja Berci.

Radzs nyakon csípi a kifelé igyekvő, menekülő nőt.

– Hohó! Megállás! Meg akartál szökni?

– Nem! Nem!

– Hadnagy úr! Zárja be ezt a nőt a királynéja mellé!

– Jaj! Ne bántsanak! Nem tettem semmit!… Ártatlan vagyok!… Ő parancsolta!… Ő parancsolta!

– Gyerünk! – rendelkezik Morota.

– Jajaj…ne a királyné mellé! Félek tőle, megöl! Megöl, nehogy ellene valljak!

Szíriusz Morota után kiáltja:

– Nem bánom, dugja egy másik kalickába!

– Mi történik velük? – érdeklődik Pierre.

– Nem a mi dolgunk – válaszolja Szíriusz –, majd a király törvényt ül fölöttük.

Pierre csodálkozik.

– Ez a szegény haldokló?

– Mindjárt lehelünk bele egy kis életet. Radzs fiam, hozd be a graviplánból a KL-5 jelzésű szekrényt. De gyorsan!

Eltelt két óra, azaz 120 perc. Néha 120 nap vagy 120 év alatt sem történik semmi jelentős esemény, máskor 120 perc alatt esemény eseményre halmozódik. Ez ilyen 120 perc volt.

Az első 20 percben a haldokló király volt a cselekvések középpontjában. Szíriusz kapitány alaposan megvizsgálta. Egy üvegben fehér, tejszerű folyadékot és a király poharában annak maradékát találta. Megállapította, hogy kecske- vagy jaktejbe rendkívül kevés, csak milligrammban kifejezhető mennyiségű cián-hidrogént kevertek, mely a sejtlélegzést bénítja. Nyilván ez az oka legyengült állapotának. A sejtek táplálása, felerősítése lesz most az elsődleges cél. A másodlagos: ellenméreg óvatos adagolása.

Ekkor Leonida jelenti:

– Lenyelettem szegénnyel a harmadik tablettát is, és megitattam finom citromos teával. Sokkal jobban van.

Szíriusz elégedett.

– Életben marad. Ha a méreg kitakarodik a szervezetéből, lassan összeszedi magát. Majd maga feltáplálja, kedves Leonida.

– Rám bízhatja, Viktor Szíriusz.

A második 20 percben jelentkezett Manu. Mostanáig a királyi testőrség laktanyájában tartózkodott. Jelentette, hogy a negyven erős, egészséges, jól repülő szuenót az igazság őszinte feltárásával sikerült meggyőznie: valamennyien hűséges hívei III. Csui-Sut királynak. Javasolta, hogy Morota hadnagyot Radzs Akola minél hamarabb fuvarozza át derék testőreihez.

Aztán így folytatta:

– Amikor a vadászlakból ide repültünk, és én egy ideig a raktártérben lapultam, láttam, hogy a Padangból hozott két tonna déligyümölcsből mintegy két mázsa maradék még van. Tanácsolom, hogy Radzs Akola ossza ki a testőrök között, mint Szíriusz kapitány ajándékát. Utána a tűzbe fognak menni érte!

Manu tanácsait megfogadták és megvalósították.

A harmadik 20 percben Morota és a negyven testőr megjelent a palotában. Hűséget esküdtek Szíriusz kapitánynak.

Ezután nyolcat közülük Radzs átrepített a régi sátortáborba. Azt ügyesen lebontották, összecsomagolták, és berakták a gépbe.

A negyedik 20 percben megérkeztek a vízeséshez, és annak közelében ismét felállították a tábort. Ugyanakkor Leonida néni örömmel újságolta, hogy Csui-Sut felkelt az ágyából, beszélt hozzá, és néhány lépést sétált a szobájában.

Ettől kifáradt, és az ötödik 20 percben mélyen elaludt.

De szunyókált az őt ápoló Leonida néni is. Kis fémes koccanásra ébredt. Azt hitte, a király okozta, de megdöbbenve látja, hogy egy ismeretlen szuenó, egy szárnyatlan kis fekete ember fehér köpenyben a király fölé hajol, emeli a fejét, és a szájába akar tölteni valamit! Leonida felugrik, rákiált a szuenóra:

– Mit csinálsz, te gazember?!

Felkapott valamit, ami a keze ügyébe akadt (utólag tudta meg, hogy Csui-Sut márvány levélnehezéke volt), megragadta a merénylő nyakát, és fejbe verte a súlyos tárggyal. A fehér köpenyeges ember arcra bukott, nem mozdult többet.

A zajra berontott Morota.

– Mi történt?

– Ez a bitang meg akarta itatni a királyt ezzel a fehér folyadékkal!… Leütöttem!… Ne törődjön most vele, ez egyhamar nem tér magához. Hívja gyorsan Szíriusz kapitányt!

Morota futott a kapitányért.

Csui-Sut fölébredt. Leonida rákiált:

– Ne mozduljon lelkem, királyom, ki tudja, micsoda méreg ömlött magára! Lemosom… – Kezdi törülgetni a fehér folyadékot a király melléről, válláról. – Még szerencse, hogy a szemébe és a szájába egy csöpp se került!

Szíriusz, Erzsi asszony, Liuna és Morota sebesen érkezik. A kapitány beleszagol a levegőbe:

– Mandulaillat!… Tömény cián!… Mi történt?

– Fejbe kólintottam – mutat az eszméletlen szuenóra Leonida –, meg akarta itatni a királlyal!

Morota megfordítja a merénylőt.

– Nakami! Az URH-adó technikusa!

Liuna megborzong.

– Ki tudja, milyen szörnyű bűnök tapadnak a lelkéhez, hogy gyilkolni próbált!

Most nagyon halkan a király is megszólal:

– Leonida asszony… megmentetted az életemet…

– Sose törődjék vele, lelkem. Az a fő, hogy nem esett baja. Remélem ezt a szerencsétlent sem öltem meg.

Sziriusz kapitány éppen vizsgálja.

– Hatalmas púp nőtt a fején… jókora ütés volt. Leonida, nem is tudtam, hogy maga ilyen erős!… No, azért ne aggódjék. Nemsokára magához tér. Morota hadnagy úr, vitesse börtönbe.

Szedjenek el tőle mindent, nehogy kárt tegyen magában. Majd a király, ha teljesen felgyógyult, ítélkezni fog a bűnösök fölött.

A hatodik 20 percben sípol a sátorban Szíriuszék URH-vevője. Berci az ügyeletes távírász.

– Itt Szíriusz-expedíció… itt Szíriusz-expedíció…

Hamarosan érkezik a válasz:

– Itt Kocsis János… itt Kocsis János…

– Édesapám!… Kezét csókolom!… Hol vagy, édesapám?

– Szervusz, fiam! Útban vagyok hozzátok, Calcuttából nemrég szálltunk fel. Tudod adni édesanyádat?

– Tudom, azonnal hívom!

És rohan boldogan kiáltozva:

– Édesanyám! Édesanyám!… Édesapám jelentkezett!… Tessék jönni édesanyám!

Kocsis János Simláig az Indiai Belföldi Légi Járat öreg gépein zötyögött. Ott átszállt Radzs HG-150-es graviplánjára, amelyen a felesége és a fia eléje repült. Útjuk utolsó tíz kilométerét a teljes 40 tagú testőrgárda díszkíséretében tették meg. Szíriuszék táborában volt öröm, ujjongás és mesélés.

Leonida néni fejedelmi ebédet tálalt… Amikor már mindenki mindent elmondótt, Erzsi asszony a férjéhez fordult.

– Mit üléseztetek Ausztráliában?

– Jövőre új elnököt választ a Világállam. Ezt a témát csűrtük-csavartuk. Protokoll-unalom volt. Elviseltem… Most inkább beszéljünk Csui-Sutról és népéről. Mikor ismerhetem meg a ti királyotokat?

Mintha színpadi végszó hangzott volna el, Morota hadnagy a sátorba lépett, és válaszolt Kocsis miniszternek:

– Őfelsége, felépülése óta először, holnap a nagy trónteremben fogadást tart. Általam üzeni, hogy Szíriusz kapitány urat, Kocsis miniszter urat, valamint az expedíció minden tagját feltétlenül elvárja…

Az úgynevezett „nagy trónteremben” eddig még nem jártak. A királyi lakosztály előszobájából nyílik. 96 négyzetméter alapterületű, hat méter magas, bazaltba vésett helyiség. Manu szerint közel háromezer tonna kőzetet kellett kibányászni és elhordani, hogy a trónterem megépülhessen. Most teli van szuenóval.

Szőnyeggel borított, magas emelvényen, párnázott, öblös karosszékben ül a király. Sovány még mindig, de arcán már „rózsállik” az élet. Valamennyiükkel kezet fog, Szíriusz kapitányt megöleli, és jobbjára ülteti, majd amikor Erzsi asszony kerül eléje, a balján mutat neki helyet, és így szól:

– Tisztelt úrnőm, maradjon mellettem. Tudom, hogy Ön nagy tudós, azt is tudom, hogy több éve keres engem. Szerencsémre megtalált… Kértem, hogy magnetofonkészülékét hozza magával. Elhozta?

– Igen, itt van.

– Köszönöm… – Kocsis Jánoshoz fordul. – Miniszter úr! Kérem, üljön a felesége mellé… Leonida asszony! Nagyszerű ápolóm és életem megmentője, álljon közvetlenül mögém, és tegye áldott kezét a vállamra… Fiatalok! Mind ide körém! Kész a tabló! Fényképészeim megörökítenek minket felgyógyulásom alkalmából!

Csattognak az öreg fotómasinák, ósdi vakufények villannak. Azután minden elcsendesül…

III. Csui-Sut feláll, beszélni kezd:

– Kedves vendégeim! Szeretett szuenó testvéreim! Szíriusz kapitány visszaadott engem az életnek. Ismét tudok gondolkozni és beszélni. De úgy érzem, már nem élek sokáig. Ezért elhatároztam, hogy népem színe előtt vallomást teszek. Kérem, indítsa el a magnetofont…

– Bekapcsoltam.

– Én, III. Csui-Sut, a szuenók királya beszélek. Elmondom az igazságot és csakis az igazságot. 2400-ban meghalt az édesapám, II. Csui-Sut király. Én követtem a trónon. Én, aki addig szuenót nem is láttam. Makasarban nevelkedtem. Ott lettem tanár, majd az egyetem fizikaprofesszora. Akkor – tetszett, nem tetszett – ide kellett jönnöm! Egy fizikusnak a biológusok helyére!… Öregségemre belátom és bevallom: rossz királyotok voltam. Pedig igyekeztem jó uralkodó lenni: Modernizáltam ősi, primitív életformátokat. Vízerőművet építtettem, rádiókapcsolatot teremtettem a világgal, megismertettem veletek a televíziót… Ez lett minden további baj forrása. A szuenók tudomást szereztek a másféle életről, a szárnyatlan ember életéről! Kíváncsiskodtak, elégedetlenkedtek, sokan megszöktek. Ezek belepusztultak távozásukba. Lelőtték őket a vadászok, mert azt hitték róluk: nagy madarak. Agyonverték őket a babonás parasztok, mert azt hitték: vérengző szörnyek! Vészesen fogyatkozott népem lélekszáma… és egyre kevesebben születtek. Ötven évvel ezelőtt még 1200-an voltak, ma már alig háromszázan! Ezek közül is már csak mintegy százan vannak birtokában a szuenók régi képességeinek. A többiek eltompultak, gyengék, satnyák, alig tudnak repülni. Egyre sűrűbben megesik, hogy az újszülött szárnyak nélkül jön a világra…

A király elfárad, köhög.

– Egy kis vizet kérek.

– Tessék, lelkem… igyék.

Szíriusz gyógyszert nyújt neki.

– Vegye be ezt a tablettát. Azonnal jobban lesz.

– Köszönöm.

– Pár másodperc alatt hatni kezd!

– Igen… máris könnyebb. Folytatom. Népem pusztulásának talán az is oka volt, hogy egyre szűkül a kör, egyre közelibb rokonok házasodnak össze. Egyre hitványabbak az egyedek. Sokan közülük átkozzák a szárnyaikat. Ha az nem volna, élhetnének az emberek között. Én pedig… én pedig apámhoz és nagyapámhoz képest – gyenge és tudatlan vagyok. Azután elkövettem életem legnagyobb ostobaságát: rosszul nősültem. Thémisz szép volt, de nagyravágyó. Nem szerette a szuenókat, és nem szeretett engem se. Érdekből lett a feleségem, és meggyűlölt, amikor kiderült, hogy rosszul számított. Én gyenge voltam… nem távolítottam el magam mellől. Tulajdonképpen én vagyok az oka, hogy az életemre tört. Megbocsátottam neki, és hazaküldtem Görögországba. A másik… az a kis gyenge akaratú szuenó lány, aki „ápolónőm” volt, megbánta bűnét. Azt kívánom, hogy ne essék bántódása. A harmadik, Nakami, aki meg akart gyilkolni… megbűnhődött. Kérek még egy korty vizet…

– Tessék, lelkem, királyom. De pihenjen egy kicsit. Sok lesz a beszéd.

– Folytatom. Már a végéhez értem. Évtizedek óta figyelemmel kísérem Szíriusz kapitány életét. Elolvastam minden sort, amit róla írtak. Kezdetben csak azért, mert érdekes volt, később egyre inkább lebilincselt, és tudatosult bennem, hogy ő lesz a megmentőnk!… Elérkezett a pillanat! Népem előtt ünnepélyesen kijelentem, lemondok királyi trónomról. Viktor Szíriusz! Önre bízom népemet! Ön legyen az utódom!… Kérem, nagyon kérem, mentse meg őket!… Fogadja el a királyságot!

Minden erejét összeszedve, váratlanul csengő hangon kiáltja:

– Éljen Szíriusz királyunk!

A szuenók éles, magas hangja valósággal süvít a teremben: – Éljen Szíriusz királyunk!

Csitt, csatt, csitt, csatt… fedőt vernek fakanállal, és akinek a fedő a bal kezében, a fakanál a jobbjában van, az maga Leonida néni.

Pinton vígan kurjant:

– Hívnak uzsonnázni! Gyerünk!… – és vágtat az étkezősátor felé.

– Gyere János, jöjjön Erzsike! Leonida meglepetést ígért.

Kocsis miniszter nevet.

– A te Leonidád képes fagyalbogyóból és fenyőtobozból csokoládétortát sütni…

Már az asztal körül ülnek. Leonida érkezik a „konyhából”. Hatalmas tálcát egyensúlyoz. Pinton ugrál örömében.

– Nézzétek! Nézzétek! Tejszínhabos kakaó mazsolás kuglóffal!

Szíriusz kapitány kíváncsiskodik.

– Honnan varázsolta ezt elő, Leonida?

– A „felséges királyné” éléskamrájában találtam a hozzávalókat. A görög hölgy, úgy látszik, nem szuenó koszton élt.

Berci ünnepélyesen felemelkedik.

– Azt indítványozom, hogy ezzel a „királynői kakaóval” köszöntsük Szíriusz bácsit, akiből király lett! Éljen IV. Csui-Sut!

– Éljen! Éljen! – lármáznak a többiek.

Szíriusz nevet.

– Köszönöm, köszönöm… Megnyugtatok mindenkit, nem fogadom el a felajánlott elefántcsont koronát. Persze ezzel nincs megoldva a szuenók problémája. Valamit tenni kell ezekkel a szerencsétlenekkel. A mostani királyuk alkalmatlan a vezetésre.

– És ez a terület, ahol most laknak, alkalmatlan az életben maradásukra. – Ezt Liuna állapítja meg. – Tegnap az ölembe vettem egy kéthetes szuenó babát. Olyan kedves; olyan aranyos volt, legszívesebben hazavinném…

– Megállj! Ez az!… Egy szót se többet! – intézkedik azonnal Szíriusz kapitány. – Radzs fiam, tudnánk videfonon beszélni a Holddal?

– Megpróbálom. Ha Delhivel sikerül kapcsolatot teremtenem, ők behozzák.

– Remek! Felhívjuk Gomes kormányzót!

Hatalmas üvegcsarnok a Calcuttai Lunabusz Kikötő váróterme.

Körülbelül félszáz utas várakozik a beszállásra. Megszólal a hangosan beszélő: „Figyelem! Figyelem! A CaIcutta-Hold Állam közvetlen lunabuszjárat húsz perc múlva indul. Kérjük utasainkat, foglalják el a helyüket!”

– No, gyerekek, indulás befelé! – vezényel Szíriusz bácsi. Pierre, te menj előre… Leonida és Berci vigyázzanak Liunára és a kis szuenó bébire… Pinton vedd Csibészt az öledbe… Induljatok! Radzs és Ilolo, ti Csui-Sutot támogassátok. Erzsike és János, ti következtek… sereghajtónak jómagam…

Másnap a reggeli Luna Pressben ez olvasható: „Calcuttai tudósítónk jelenti. Nagyszerű kezdeményezés! – Mire használják a megüresedett kupolavárosokat? – Szíriusz kapitánynak és ifjú barátainak köszönhető a megoldás! – Martim Gomes kormányzó nyilatkozata! A három üres kupolaváros hasznosítása végre megoldódott. Szíriusz kapitány és híres ifjú barátai expedíciót vezettek a Földre. Tibetben, a Himalája hegységben, egy ötezer méteres magasságban elterülő fennsíkon felfedeztek egy eddig ismeretlen néptörzset, akik magukat szuenóknak nevezik. Elszigetelődve a XXV. század civilizációjától, rendkívül nyomorúságosan tengetik életüket, pusztulnak. Hold Állam kormányzótanácsa úgy döntött, hogy a törzset – mintegy háromszáz személyt – áttelepíti a Holdra, a megüresedett három kupolavárosba.

Megszervezi gyógykezelésüket, oktatásukat, gondoskodik ellátásukról, szakmai képzésükről, majd hasznos beilleszkedésükről a holdi vagy a földi társadalomba. Az áttelepítés a közeli hetekben megtörténik. A mellékelt képen látható bájos fiatal hölgy Liuna Steff kisasszony. Az ölében nevető, sötét bőrű csecsemő, az általa örökbe fogadott szuenó bébi. Az expedícióban részt vett Ilolo Hoi-To kisasszony, Szíriusz kapitány gyámleánya is, aki Celebesz szigetén eljegyezte magát Radzs Akola főpilótával. Az esküvőt hamarosan Hold Államban tartják meg.”

Együtt ülnek Szíriusz kapitány dolgozószobájában, a Négyek Tanácsa, Leonida néni, Csui-Sut… Beszélgetnek, de nem nagyon vidámak. Sűrű napok vannak mögöttük. Három lunabuszban megérkeztek a szuenók. Manu és Morota vezette őket. Sikeresen begyűjtötték szerte lézengő testvéreiket is: 342-en települtek át Hold Államba. A három kupolavárosban kényelmesen elfértek. Étkeztetésükről Helga Renard gondoskodik. Az ő tízezer embert ellátó kertészetének nem jelent különösebb megterhelést a 342 szuenó táplálása. A törzs főnöke Manu lett, a karhatalom parancsnoka Morota. Negyven gárdistájával (ők a jól repülő volt palotaőrök) fegyelmet és rendet tart a három kupolavárosban. Szíriusz kapitány vezetésével egy főleg orvosokból és biológusokból álló tudós társaság létesült: Szuenók Egészségügyi Tanácsa címmel.

Ennek Manu és Morota is tagja. Feladatuk, hogy a szuenók pusztulásának gátat vessenek, s őket a fejlődés útjára visszavezessék…

– Mit tetszik gondolni, Szíriusz bácsi, sikerülni fog? – érdelelődik Liuna.

– Nem tudom… – mondja Viktor Szíriusz egyszerűen és őszintén. – Tudósaink a természetnek már ezer és ezer titkát megfejtették, de ezer és ezer újabb titokra bukkantak… Ha sikerül, visszatelepítjük őket Flores-tengeri szigetükre. Ott csinos bungalókban fognak lakni, építünk nekik tengeri és légi kikötőt, orvost és iskolát kapnak, gyümölcstáplálékukról a Világállam gondoskodik… röpködhetnek kedvükre. A volt barlangpalotát múzeummá alakítjuk át, és oda szállítjuk a Csui-Sut-dinasztia kincstárát is.

Kicsit hallgatnak, aztán Csui-Sut keservesen kimondja: – És ha nem sikerül…

– Lehet, hogy nem sikerül. Lehet, hogy Természet Anya megmakacsolja magát, visszatér a régi ösvényre, visszaállítja a régi törvényeket… és kihal a szuenók törzse. De a Szunda-szigeteken tovább élnek a nagy repülőkutyák, a Pteropus celaenók… Te pedig, öreg barátom, nekiülsz, és megírod a szuenók történetét első, második, és harmadik Csui-Sut királyok uralkodása alatt…

Leonida néni jól ismert habos csokoládéját és mazsolás kuglófját tálalja fel. Közben nagyokat sóhajt.

– Hol lehet most az én Csillagocskám?…

E sóhajnak és a vele kapcsolatos kérdő mondatnak magyarázata: tegnap tartották Ilolo és Radzs esküvőjét. Maga Martim Gomes, Hold Állam kormányzója eskette őket. A nagy eseményre utolsó pillanatban megérkezett Makasarból külön graviplánon a vőlegény nevelőapja, Mijamoto Josiki úr is, feleségével és tizenegy gyermekével. Az esküvő után a kormányzó fényes díszebédet adott. Ennek végeztével az ifjú pár graviplánra pattant. A főpilóta férj előbb hazaröpítette Párizsba Kocsis minisztert és feleségét, majd szép feleségével nászútra röpült… Ki tudja, hová?

– Ki tudja, hová?… – mereng Leonida néni. – Szép volt… érdekes volt… izgalmas volt… de elmúlt, vége. Most ülünk csöndesen, és nem csinálunk semmit. Maga tudja, Viktor Szíriusz, hogy én ezt az állapotot szeretem a legjobban. Mégis, ha legközelebb megint valamiféle kalandos útra kelnének, hogy megmentsenek valakit, vagy valamit, szóljanak nekem is.

Magukkal megyek…

SZÍRIUSZ ÉS AZ EMBERKE

Ajánlom e könyvet igaz barátsággal Bujtás Amália szerkesztőnek,
aki a Rádióban sok szeretettel gondozza a Szíriusz-sorozatokat.

BEVEZETŐ

amelyben Szíriusz kapitány tájékoztatja az olvasót

Kalandunk az emberkével Hold Államban, a 2481. esztendő október havában kezdődött, és pontosan 20 napig tartott.

Ennek azonban már több mint két éve. Eddig hallgattunk róla, mert sajnos hallgatnunk kellett. A Világállam űrkutatási minisztere rendelkezett így. Neki és bizalmas munkatársainak röviden jelentettem a velünk történteket. Voltak, akik elhitték, de jócskán akadtak kételkedők. A bizalmatlanok a tények elferdítésével, hamisítással, szenzációhajhászással vádoltak bennünket. Szó szót követett, kis híján ölre mentünk. Végül is az Űrhajózási Admiralitás Holdfőosztályának illetékes vezetője vetett véget a méltatlan huzavonának. Megbízta az Európai Tudományos Akadémia Kozmológiai Alosztályát az ügy alapos kivizsgálásával. Engem, ifjú barátaimat (a Négyek Tanácsát), Leonidát, Perez Casteirót, Emilio da Pontét, Aziz Hásimot, Roberto Namorát, Busch nagypapát, a történtekben érdekelt iskolaigazgatókat, tanulókat és még sokan másokat (Csibész műpulit is) számtalanszor kihallgatták, míg végül huszonöt hónap múltán megszületett a számunkra kedvező döntés: állításunk nem agyrém, nem bűnös misztifikáció, hanem valóságos, megtörtént esemény. Közlését engedélyezik.

Ezennel megkezdjük a közlést.

ELSŐ NAP

Ezen a napon Leonida Viktor Szíriusznak – imádott gazdájának – rosztovi töltött karalábét szeretett volna főzni.

Szeretett volna… de úgy látszott, hogy óhaja csak óhaj marad, mert e derék háziasszony híres veteményesében (egyetlen magán-veteményeskert a Holdon) a karalábé gumói bizony keménnyé, rágóssá vénültek. Leonida azonban tudta, hogy ilyenkor mi a teendő. Felhívta videfonon a 15-ös kupolavárost, a Központi Kertészetet, annak is a vezetőjét: Pierre édesanyját.

– Jaj de jó, hogy ott találom, drága Helgám! – áradozott. – Töltött karalábét főznék Viktor Szíriusznak ebédre, de az enyémek már fásak. Van karalábéja?

Helga Renard kedvesen ránevetett a képernyőről.

– Hány mázsát parancsol?

– Jaj, dehogy mázsát! Egy-két kilót.

– Annyi még akad. Ugyanis ma reggel három tonnával küldtem Otto Steffnek az Ételgyárba. Ő is töltött karalábét csináltat, tízezer adaggal. Szerencséje van, Leonida, ma nem kell a konyhában bíbelődnie. Megrendelheti az ebédet, csőpostán házhoz szállítják.

– Dehogy rendelhetem! Dehogy rendelhetem! Viktor Szíriusz csak az én főztömet eszi meg.

– Akkor pedig érte kell jönnie. Kap tőlem finom, fiatal karalábét.

– Megyek, lelkem! Hogyne mennék!

Hívta az önjáró kulikosarát, és elindult a minifurgon állomása felé.

A holdkéreg alatt mintegy öt méter mélységben közlekedő légpárnás minifurgon sziszegve surrant nikkellel bélelt ón alagútjában. Két perc alatt megtette a húsz kilométeres utat. Leonida kilépett a bogárhátú várópavilonba, amelyet dús szőlőlugas borított, érett, haragosbordó szemű, pompás fürtökkel ékeskedve. Körös-körül az óriás kupola alatt viruló kertészetben mindenfajta zöldség: paprika, paradicsom, hagyma, káposzta, sóska, saláta, karalábé… igen, gyönyörű, lila levelű karalábé pompázott.

– Jóholdat, Leonida asszonyság! Micsoda meglepetés! A büszke kiskerttulajdonos leereszkedett a hivatásos kertészhez…

Lili Allen szólt hozzá, a bolondos Tom Allen csípős nyelvű felesége. Itt dolgozott a 15-ös kupolavárosban.

– Jóholdat, Lili! Beszéltem az igazgatónőjével. Egy kevéske karalábét ígért.

– Tudok róla, ki is készítettem már. Nézze, milyen szép!… Valódi Brassica oleracea gongyloides!

(Lili Allen módfölött büszke volt filológiai ismereteire. A növények latin neveit – akár kellett, akár nem – sűrűn előráncigálta.)

– Az az, lelkem… gongüli-micsoda… jól mondja… – helyeselt Leonida, és fürgén rakosgatta a karalábéfejeket a kuliba.

Aztán megkérdezte: – Hogy vannak otthon? Mit csinál a férje?

– Jaj, ki tudja…

– Csak nincs valami baj?

– Nincs, baj nincs… de az a szegény ember annyit dolgozik, annyit fárad. Nem könnyű rendfenntartónak lenni. Se éjjele, se nappala!… Képzelje, ma éjjel is riasztották. Azonnal mennie kellett a 201-es körzetbe. A kupola páncélburkolatán, két karbantartó szerelő dolgozott, ők láttak valami furcsaságot odakinn a Mare Imbriumban, az urániumbányák tájékán. Azt mondták, hogy káprázatos fényesség közeledett a fekete űrből, elhomályosította a Napot, és valósággal vakított! Bizonygatták, hogy gömb formájú volt, de időnként összelapult, majd megint kitágult! Száz méternél is nagyobb lett az átmérője. Aztán valósággal ráült egy sziklás csúcsra, és mint aki elfáradt, lihegett! Igen, lihegett!… Egy másik szerelő meg égre törő sugárnyalábot látott.

Másodpercenként változtatta a színét, és mintha a Hold testéből lövellt volna ki! A messzi végtelenbe nyúlt… A szerelők megrémültek, és felhívták a rendfenntartó alakulat parancsnokát, Gruber ezredest, ő a férjem szakaszát küldte felderítésre. De tudja, hogy van az ilyesmi. Mire mind a tízen belebújtak a szkafanderükbe, minifurganon a 201-esbe utaztak, ott kizsilipeltek, már nem találtak semmit. Csak a csöndes, fekete égboltot… Lehet, hogy vaklárma volt az egész, de szegény férjem nem tudott még egyszer elaludni.

Leonida ebéd után elmondta Szíriusz kapitánynak, mit mesélt neki a kertészetben Lili Allen.

– Buta asszonyi pletyka! – Ez volt Viktor Szíriusz kapitány sommás véleménye.

MÁSODIK NAP

Ezen a napon kora reggel, holdi időszámítás szerint Sol-341-kor (ami azt jelenti, hogy 13 órája süt kegyetlenül a Nap, és sütni fog még egyfolytában 341 földi óráig, amikor is a horizont alá bukik, és visszaszerzi birodalmát Nox, a 354 órás éjszaka)… tehát Sol-341-kor a Holdmérnöki Technikum II. C osztálya – tizenegy leány és kilenc fiú, köztük Kocsis Berci, akit a Négyek Tanácsában „Vasgyúrónak” becéznek – tanulmányi kirándulásra indult a Hold felszínére. A Mare Imbrium volt a cél. Lunamobilon utaztak. E zárt utasterű, 24 személyes, hernyótalpas jármű kabinjában szkafander nélkül teljes biztonsággal lehet tartózkodni, mert állandó +22 Celsius-fokú belső hőmérséklete a világűr fagy- és tűzhalálától megvédi utasait. A 201-es kupola város zsilipkapuján léptek ki a kopasz holdfelszínre, egészen közel ahhoz a helyhez, ahol előző éjjel a furcsa fényjelenségeket észlelték. Persze ők akkor ezt nem tudták. A lunamobil pilótája a nyolcvanéves Antonin bácsi volt, az osztályt Poul Roger fizikatanár kísérte.

A tíztonnás holdjáró (földi súly!) békésen zötyögött a durván kitaposott talajon. A Nap alacsonyan állt… a vakítóan fehér sziklák hosszú, fekete árnyékukkal csíkozták a tájat. A gyerekek gondtalanul fecsegtek. A csinos, göndör hajú Sally Baker éppen Kocsis Bercit faggatta: – Igazán jártál már odakint gyalog, szkafanderben, egyedül?

Berci büszkén kidüllesztette a mellkasát.

– Jártam ám! Nem is egysz…

Nyilatkozatának végét elnyelte a hernyótalp éles csikorgása. A pilóta váratlanul keményen fékezett. Az utasok előrelódultak, volt, aki elesett, fejek koccantak össze. Roger tanár úr meglepődött.

– Antonin, kérem, miért állt meg?

– Melegszik az utastér – mondta a pilóta. Hangját aggodalom torzította.

– Nem téved, kedves Atonin?… Én nem érzek semmit. Kitűnő a szigetelésünk. Odakinn legfeljebb ha 90 fok lehet. Meg se kottyan a gépünknek!

– Amennyivel több! Nézze a termométert, tanár úr! Pár perce mint a bolond ugrál felfelé. Százkilencven… Kétszáztíz… Kétszázharminc!… Forrósodik a kabin fala! Fogja csak meg! Már kétszázötven!…

A tanulók mozdulatlan, riadt némaságát hirtelen éles sikoltás repesztette:

– Jaaaaj!… Jajaj!… Tüzes az ablak! Hozzáértem!… Megégette az ujjamat! Fáj…

Rémült lányok, izgatott fiúk kétségbeesett kiabálása kavargott:

– Mi lesz velünk?!… Vigyázzatok! Már izzik a fenéklemez is! Meggyulladunk!… Tanár úr, meggyulladunk!

– Itt valami füstöl… Fullasztó!

– Tanár úr! Segítség!… Elégünk! Elégünk!… Jaj!

– Bátorság, gyerekek!… Bátorság!… Ne veszítsétek el a fejeteket!!… Nyugalom! Nyugalom! – próbálta leküzdeni a pánikot Roger tanár úr.

– Ne érintsetek, ne nyúljatok semmi fémhez! Kuporodjatok fel az ülésekre! Azok még nem forrók!…

Kibírjuk! Megmenekülünk!… Antonin! Kérem, gyorsan forduljunk vissza!

– Ha a „lunácska” engedelmeskedik…

Engedelmeskedett. Sikoltó nyikorgással vette a kanyart… és megcélozta a 201-es kupolavárost. Óránkénti száz kilométeres féktelen sebességgel igyekezett kijutni a gyilkos, tűzforró övezetből. Ekkor a termométer már 500 fokos kinti hőséget mutatott. A holdjármű felületén levő könnyűfém alkatrészek lágyulni kezdtek, a gumitömítések elolvadtak, bűzlöttek… Néhány gyerek elájult, a lányok hangosan sírtak.

Berci egy üléstámla tetején állva üvöltötte jó tanácsait: – Kabáttal, szoknyával takarjátok be az arcotokat!… Már nem tart sokáig! Ki kell bírni!… Sally! Próbálj felmászni hozzám! Itt jobb!… Segítek!…

Nagyokat zökkent, huppant, ugrott és zuhant a hatalmas holdjáró. Csoda, hogy a kabin rugózása elviselte a szörnyű terhelést…

Ám mindössze öt percig tartott ez a haláltánc. A lunamobil lassított Antonin bácsi pirosra pörkölődött, vérző arca rávigyorgott a gyerekekre.

– Hé!… Hé!… Kijutottunk!… Halljátok? Kijutottunk!… Száz fokra süllyedt a termométer! Odakint már csak száz fok meleg van.

Nagyot fújt: – Canopusra! Életben maradtunk!… Megvagytok mind?

– Megvagyunk – jelentette Berci. – De páran hasonlítunk a pirítós kenyérhez. Orvos kellene ide, de gyorsan!

– Hamarosan meglesz az orvos is!

Öt perc múlva bezsilipeltek, majd egyenesen az Urándúsító üzemorvosi épülete elé kanyarodtak. A gyerekeket óvatosan, egyenként emelték ki a még mindig forró holdjáró kabinjából.

Nyolc tanuló és a pilóta az elsősegély után súlyos, de nem életveszélyes állapotban kórházba került. A többiek megúszták kisebb pörkökkel, hólyagokkal. Ezek közé tartozott Berci is. Ők hazamehettek…

Mindkét rejtélyes eseményt jelentették a kormányzónak.

Martim Gomes másnap reggel Sol-329-re sürgős, rendkívüli ülésre hívta össze Hold Állam Műszaki Tanácsát, név szerint: Adam Renard, Perez Casteiro, Toyama Ikeno, Muhammad Csandra, Roberto Namora és Viktor Szíriusz tagokat.

Meghívót kapott Poul Roger fizikatanár, Antonin pilóta és Kocsis Bertalan II. C osztályú tanuló is, valamint az a két karbantartó, akik látták (látni vélték?) a tegnapi félelmetes fényeket.

HARMADIK NAP

Ezen a napon, Sol-329-kor, a meghívottak a kormányzói palota tanácstermében pontosan megjelentek. (Antonin bácsi olyan volt, mint egy hóember. A feje bepólyázott fehér golyó, szeménél, szájánál lyukakkal.) Ugyanekkor találkozott a Négyek Tanácsának háromra olvadt tagsága is Leonida néni ovális reggelizőasztala mellett. Tejszínhabos csokoládét ittak, mazsolás kuglófot eszegettek hozzá… nem nagy lelkesedéssel.

Rosszkedvük oka nem a fogyasztott ételek minőségében keresendő. Leonida néni reggelije a szokásos nagyon finom volt, buzgó kínálása is a régi. Aggódtak a gyerekek. Berci már tegnap este részletesen beszámolt nekik a lunamobil „tüzes” kalandjáról. Tájékoztatóját Szíriusz bácsi dolgozószobájában tartotta. Ott és akkor értesültek a mai rendkívüli ülésről és Berci meghívásáról is.

– Hogy ez a Vasgyúró milyen mázlista! – mondta a kis Pinton. – A kormányzó bácsival fog tanácskozni!

– Tökmag, ne légy szemtelen – vágott vissza Berci –, örülj, hogy nem téged sütögettek az ördögök!

Leonida menten megragadta a szót: – Bizony, lehet, hogy az ördögök művelték!

Tegnap ezen nevettek. Ma azonban…

– Ha az az iszonyú felmelegedés nem természeti tünemény volt, hanem valaki csinálta, félelmetes ember lehet – mondta Liuna.

– Ember? Dehogyis ember – tiltakozott Leonida –, hanem maga a Sátán!

– Leonida néni, kérem, sátán nincs.

– Jól van, jól van, tudom, hogy nincs sátán. Nincs ördög, nincs gonosz szellem, nincs boszorkány, nincs tündér, ez mind mese és babona. De akkor mondjátok meg nekem, ki akarhatta hamuvá égetni azokat az ártatlan gyerekeket? Kinek vétettek?

Pierre válaszolt, megfontoltan, okosan, mint mindig: – Nyilván senkinek. A felmelegedés valószínűleg nem ellenük irányuló merénylet volt. Véletlenül belekeveredtek. Szíriusz bácsiék majd kikövetkeztetik, megfejtik, hogy mi történt…

Közben telt az idő. Nyugtalanságuk fokozódott.

– Jöhetnének már!

Eltelt egy óra… kettő… három… közeledett Sol-325…

– Nemsokára itt az ebéd ideje!

De Sol-325 elmúlt, és elmúlt Sol-324 is…

– Gyertek, legalább ti egyetek! Van egy kis maradék töltött karalábém. Viktor Szíriusz alig kóstolta meg… Liuna, hová mész?

– Hazaszólok anyukámnak, hogy ne várjon az ebéddel.

Pinton azonnal csatlakozott:

– Én is!

Kis szünet következett, aztán Pierre végre kimondta a kérdést, amely valamennyiük fejében megfogant: – Vajon miért nem videfonált haza Szíriusz bácsi?… Akkor nem aggódnánk.

– Máskor egy-két óra alatt végeztek… – sopánkodott Leonida. – Most már hatodik órája tárgyalnak!

– Vagy nem tárgyalnak – jegyezte meg Pinton.

– Hát mi a csudát tesznek?

– Mit tudom én! Talán rájöttek a titkok nyitjára, és most végzik az ellenőrző próbákat… talán elutaztak a Földre, jelenteni a Világállam elnökének… talán ebédelnek vagy szundiznak…

Pierre félbeszakította:

– Ne bohóckodj, Pinton! Valami komoly oka lehet a hallgatásuknak.

Liuna mosolyogva megjegyezte:

– Például bedöglöttek a kormányzói palota videfonközpontjában a gépek.

– Az kizárt dolog! Ott van Roberto. Tíz perc alatt kijavítja a hibát.

Nem folytathatták a találgatást, mert e pillanatban megszólalt a Szíriusz-ház kapujának háromhangú harangjátéka: szó-dó-re.

Rövid, döbbent csend után szinte suttogta Leonida néni: – Megjöttek… – és elindult ajtót nyitni.

Tárult a nehéz kapuszárny… Ott álltak a bebocsátást kérők: Viktor Szíriusz és Kocsis Berci, ölében Csibész műpulival.

– Mé… mért nem videfonáltak, hogy késnek?

– Akartunk, de nem működtek a kormányzósági készülékek.

– Ó!… De hiszen ott volt Roberto Namora.

– Nem tudta megjavítani. Nem talált semmi hibát. Egyszerűen megsüketültek, megvakultak a videfonok… De miért tárgyaljuk ezt a kapuban? Beenged, kedves Leonida?

– Ó… Bocsánat!… Tessék!

– Jóholdat, mindenkinek! – lépett be Szíriusz kapitány.

– Jóholdat kívánok!

– Jóholdat, Szíriusz bácsi! – hajolt meg Pierre. – Ilyen sokáig tartott? Megfejtették a rejtélyt? Elintéztek mindent?

Szíriusz komoran szólt:

– Nem tartott ilyen sokáig. Nem fejtettük meg a rejtélyt. Nem intéztünk el semmit.

Majd látva a döbbent arcokat, mosolyogva hozzátette: – No, azért ne rémüldözzetek! Nem derítettünk ki ugyan semmi jót, de semmi rosszat sem. Üljetek le, elmesélem szép sorjában. A kormányzó azzal kezdte, hogy két szokatlan jelenségre hívták fel a figyelmét. Az egyik tegnapelőtt, a másik tegnap történt. Kezdjük az elsővel. Két kitűnő kupola-karbantartó barátunk rendkívüli fényeket észlelt a 201-esen végzett javítás közben.

– Mit kellett javítaniuk a kupolán? – kérdezte Pierre.

– A meteorkontroll meteoritbecsapódást jelzett rajta.

Hamar megtalálták a helyet. Az 1007/28-as táblán a kettős acélüvegréteget átütötte egy mogyoró nagyságú meteorit. A Fluo-Fix azonnal tömítette a nyílást. [A holdi kupolavárosokat rendkívül ütésálló és rugalmas acélüveg félgömbök borítják. A burkolat dupla falú, és a két réteg között cirkuláló Fluo-Fix rögzítőfolyadék védi a kupola alatt tartózkodók életét.]

– Szavahihetők voltak a karbantartók?

– Feltétlenül. Külön-külön kérdeztük ki őket, és egyformán mondták el a történteket.

– Nem lehettek összebeszélve?

– Gondoltunk arra is. Ikeno Toyama ravasz keresztkérdéseire is hibátlanul válaszoltak. Végül hiteles bizonyíték is előkerült, igazolva azt, hogy a fényjelenség valóban létezett

Liuna csodálkozott.

– Milyen hiteles bizonyíték, Szíriusz bácsi? Talán lefotózta valaki a fénygömböt?

– Nem, nem. Annál sokkal meggyőzőbb. Fotóval csalni is lehet. Üzemzavarral nem… No, mindjárt elmagyarázom. Perez Casteiro azt kérdezte tőlük: „Meg tudnák mondani, hány órakor kezdődött a fényjelenség, és meddig tartott?” Mire azt válaszolták: „Pontosan tudjuk. Sol-338-kor riasztottak minket. A munkánkat már jórészt elvégeztük, pár perc híján Sol-337 lehetett. Hallgattuk a szkafanderünk sisakjába épített kis rádió műsorát. Ez munkaköri kötelességünk. Az űrben dolgozó szerelővel így tart állandó kapcsolatot a központ. Ha szükséges, megszakítják a műsort, és utasításokat adnak. Most ilyesmi nem történt, de abban a pillanatban, amikor a bemondónő így szólt: a pontos idő Sol-337… megjelent a keleti égbolt horizontján, a ragyogó Nappal átellenben az a rettenetesen fényes kis pont, mely gyorsan közelített, és valósággal vakított. A szokásos 5-ös fokozat helyett a legsötétebb fényszűrőt, a 12-est kellett beállítanunk, hogy a szemünk elviselje a fényt…” Ekkor Roberto Namora hirtelen közbeszólt: „Meg tudnák azt is mondani, hogy a fényjelenség meddig tartott?” Váratlanul megszólalt Muhammad Csandra is, a Lyra stacionárius űrállomás parancsnoka, és megismételte Roberto kérdését. Az idősebbik karbantartó volt a szóvivő.

„Ezt csak hozzávetőleg tudjuk, mert nem mértük. De úgy becsüljük, hogy 12-13 percig tartott. 15 percnél semmiképpen sem tovább, mert a beépített időmutató csöngetéssel jelzi a negyedórákat. És a fény még csöngetés előtt megszűnt.”

Ekkor különös kérdéssel fordult Muhammad Csandra; a Lyra parancsnoka Roberto barátunkhoz: „Namora úr! Elmondja ön, vagy mondjam én?” Roberto udvariasan válaszolt: „Ön az idősebb, mondja ön.”

Liuna felugrott.

– Elmondom én! Kitalálom!

Szíriusz helyeselt:

– Bravó, kislányom! Halljuk!

– Úgy gondolom, hogy a jelenség pontos idejének meghatározása mindkét tudományos intézmény vezetőjének eszébe juttatott valamit.

– Eddig kitűnő! Mondd csak tovább!

– A Lyra is, a Központi Híradástechnikai Intézet is éjjel-nappal üzemel, és elektromos energiával dolgozik. Lehetséges, hogy a megadott időpontban mindketten észleltek valami szokatlant. Ez bizonyíték lenne a javából!

– Ez pedig helyes következtetés volt a javából! – dicsérte meg Szíriusz a piros hajú kislányt. – Valóban, a Lyra és a Híradástechnika ügyeletese feljegyezte, hogy tegnapelőtt éjszaka, pontosan Sol-337-kor 14 percig tartó áramszünet kezdődött. Okát nem lehetett kideríteni. A Lyrán első fokú riadókészültséget rendeltek el. Ez végre döntően bizonyította, hogy a karbantartók nem képzelődtek. Ekkor a kormányzó fölvetette, vajon nincsene összefüggés a fényjelenségek és a lunamobil felforrósodása között.

Berci jelentkezett szólásra.

– Én úgy gondoltam, hogy van. Az időpont és a helyszín nagyjában egyezik, a holdjárót is bizonyára elektromos sugárzás Vagy irányított elektromos erőtér támadhatta meg. Nyilvánvaló, hogy…

– Nem volt nyilvánvaló – vette vissza a szót Szíriusz kapitány. – Azt mondták, a feltételezést semmi sem bizonyítja.

Leonida felháborodva tiltakozott: – És a nyolc megégett gyerek nem bizonyíték?!

– Arra, hogy a két jelenség összefügg, nem.

– Talán mégis…

Szíriusz helyesel:

– Ezt mondtuk mi is: talán. És folyt a vita órákon át, eredménytelenül. Bizonyíték… bizonyíték kellene! És mivel egy mikronnal sem jutottunk előbbre, önként jelentkező férfiakból „helyszínelő csoportot” alakítottunk, további bizonyítékok felkutatására.

– Természetesen mindenki jelentkezett önként – vélte Liuna.

– Még a kormányzó is! Erre én, mint legidősebb, kineveztem magamat a csoport vezetőjének, és két tagot soroltak mellém: Ikeno Toyamát és Roberto Namorát. Szkafandert öltöttünk, és „halálmegvető bátorsággal” kiszálltunk a helyszínre.

Liuna tréfásan felkiáltott:

– Juj!

– Bizony „juj” volt. Mert Roberto Namora mérőműszereket hozatott az intézetből. Végiggyalogoltuk a lunamobil teljes útját… a hernyótalpak éles nyoma vezetett minket… a felvert por még mindig a semmiben lógott… és a talaj alatt és fölött minden sziklát és minden porkupacot megmértünk. Több órán át szorgalmasan dolgoztunk, kutyagoltunk vagy tíz kilométert, mocskosak lettünk tetőtől talpig… és nem találtunk semmit. A Műszaki Tanács végül is megállapította: a két jelenség vagy összefüggött, vagy nem. Ismeretlen erő véletlen inzultusa lehetett, vagy tudatos támadása.

Liuna véleményt nyilvánított:

– Nesze semmi, fogd meg jól!

Pintonban felébredt a kíváncsiság: – Miért kell jól megfogni a semmit?

Pierre „rendet” teremtett:

– Megvonom, a szót! Liuna nem válaszolhat!… Kérem Szíriusz bácsit, folytassa!

– Folytatom. Megállapítottuk, akár így volt, akár úgy, az erő eltávozott. Elhagyta a Holdat. A különös jelenségek megszűntek, az emberek megnyugodhatnak.

Liuna kételkedett.

– Azt tetszik gondolni, hogy ezzel befejeződött a dolog?

– Te mit gondolsz, kislányom?

– Ha természeti tünemény volt, akkor talán be. Ha valaki vagy valakik műve… nem hiszem, hogy ilyen óriási energiamennyiséget ok nélkül, céltalanul elpazaroljanak… akkor azt gondolom, hogy nem fejeződött be.

– Én is ezt gondolom.

Liuna kerekre nyitotta szemét, amely szürkébe hajló kék volt, mint a finn tavak tükre.

– Ha ezt tetszik gondolni, akkor miért állapították meg, hogy az erő eltávozott, hogy elhagyta a Holdat?

– Mert lehet, hogy elhagyta.

– És ha nem hagyta el?

– Ha ezt, mondanánk az embereknek, tudod-e, mi történne? Felborulna államunkban a rend, izgulnának, nem dolgoznának, menekülnének a Holdról… pánik törne ki. Most valóban úgy látszik: befejeződött. Persze nem biztos. Ezért nekünk figyelni kell! A legcsekélyebb szokatlan eseményt észre kell vennünk. Mert lehet, hogy az erő csak lapít valahol, de színre léphet bármely pillanatban. Nyitva kell tartanunk a szemünket.

Pinton lelkesen ígérte:

– Nyitva fogjuk tartania szemünket!

NEGYEDIK NAP

Ezen a napon – hétfő volt – nem történt semmi említésre méltó esemény. Nem riasztotta a holdlakókat sem repülő fényjelenség, sem pörkölő forróság. A Négyek Tanácsának tagjai délelőtt iskolában voltak, délután minifurgonon kupolavárosból kupolavárosba utaztak, becirkálták a fél Hold Államot, ugyancsak nyitva tartották a szemüket, de sehol semmi gyanúsat nem észleltek. A megelőző napok izgalmaihoz képest unalmasán csendes volt minden. Liuna a plasztikinóba vágyakozott, videfonon beszervezte Bercit és Pintont, de Pierre-t sehol sem találta…

Mert Pierre fenn ült ötszáz méter magasan, a 27-es kupolaváros kilátóharangjában, süttette meztelen hátát az azúrkék acélüveggel megszelídített +30 fokos napsugárral.

Csend volt, nyugalom és békesség…

Egyszer csak hallja, hogy nyikorog a kosárlift acélkábele, valaki jön.

Fortissimo verte szét a némaságot. Berci és Pinton diadalüvöltése:

– Huj! Huj!… Megvan! Megtaláltuk!

Nyomukban a kacagó Liuna és a csaholó Csibész.

– Mit kuksolsz itt, vezérem? Ábrándozol, ábrándozol? Talán szerelmes vagy?

– Vau! Vau!

– Hallod? Csibész is ezt kérdezi!

Pierre dacosan válaszolt:

– Nem vagyok szerelmes. Nem szoktam szerelmes lenni.

– Elég baj az nekem! Jaj! Jaj! – bolondozott a lány.

Pierre gorombán ráförmedt:

– Ne kezdd el újra! Ezerszer megmondtam, vedd tudomásul végre, hogy nem vagyok beléd szerelmes, és ha felnövök, nem veszlek el feleségül!

Csengettyűfutam volt Liuna nevetése.

– Jó, Jó! Fel ne robbanj!… Tudomásul vettem. Majd feleségül vesz valaki más. [Liuna Steff és Pierre Renard 2490. május 30-án kötött házasságot.]

Pinton türelmetlenkedett.

– Butaságokat beszéltek! Szerelem… szerelem… Itt most más a téma! A mozi!

– Azám! A plasztikinóba készülünk! Jössz-e velünk, Jegenye?

Ezt Kocsis Berci kérdezte.

– Mit játszanak? – érdeklődött Pierre.

– A Gyilkos fogkefét. Krimiparódia. Sokat lehet nevetni.

– Hánykor kezdődik?

– Sol-292-kor.

– Addig még kerek két óránk van… Jó, megyek én is. De előbb üljetek le. A Négyek Tanácsa röpgyűlést tart. Számot adtok a mai megfigyelésekről.

– Éljen! Éljen! – lelkesedett Pinton.

– Te mit éljenzel?

– Szeretem a röpgyűlést. Mindenki elmondhatja a magáét.

– Van mondanivalód?

– De van ám! Érdekes! Ma történt!

– Akkor kezdd el!

Pinton tiltakozott:

– Dehogy kezdem! Majd a röpgyűlésen! Előbb az elnök üdvözölje a megjelenteket, azután kérjen fel szólásra.

– Ha neki ez kell… Pierre, üdvözöld! – mondta Liuna.

– Rendben… Kedves tagtársak! Üdvözlöm a megjelenteket. Rendkívüli röpgyűlésünket megnyitom. Pinton Casteiro tagtársat illeti a szó.

– Nagyszerű! Így már más!… Bejelentem a tisztelt tagságnak, hogy ma szomorú hírt hallottam. A 3-as számú Hold Általános Iskola harmadik osztályában, azaz az én osztályomban…

Berci közbekiabál:

– Ne csigázd a kíváncsiságunkat! Mi volt az a hír? Mondd már!

– Hiszen mondom… Tudjátok, hogy volt egy jóbarátom, osztálytársam, nagyon kedves kislány, Yudi Hásim…

Liuna természetesen tudta, kiről van szó.

– Akinek a papája, Aziz Hásim édesapám ételgyárában főszakács, a melegkonyha vezetője, édesanyja, a kövér Leila cukrásznő a tésztaüzemben… Ismerem őket. Törökországból származnak. A kis Yudi valóban kedves és csinos. Mi történt vele? Miért mondtad, hogy jóbarátod volt? Csak nem érte valami baleset?

– Nem! Nem!… Ma bejött az osztályfőnöknő, és azt mondta: „Gyerekek, az igazgató bácsi részére csőpostán érkezett egy levél…”

Berci okoskodva megjegyezte:

– Mi az, hogy csőpostán? A Holdon nincs csőposta! Csak az ételgyár termékei, a reggelik, ebédek és vacsorák érkeznek csővezetéken!

Pinton erősködött:

– Márpedig a tanár néni azt mondta: „…csőpostán érkezett egy levél. Felolvasom. »Tisztelt igazgató úr! Bejelentem, hogy kislányom, Yudi Hásim, aki az ön vezetése alatt álló iskola növendéke, nagyszüleihez a Földre költözött. Ott folytatja tanulmányait. Aziz Hásim.«”

Berci megnyugodott.

– Így mindjárt más! Ez a levél érkezhetett csőpostán, vagyis az ételgyár csővezetékén. De mondd tovább!

– Nincs tovább. Yudi kimaradt. Ma már nem is jött iskolába.

Pierre rosszallón megállapította: – Hát ez nem valami falrengető hír. És az égvilágon semmi köze a titokzatos erő föltételezett újabb jelentkezéséhez. Pinton tagtárs! Máskor gondolja meg jobban, mit hoz az értekezlet elé!

ÖTÖDIK NAP

Ezen a napon – kedden – történt: Pierre a minifurgonon utazott. A fülkében rajta kívül egy kisfiú meg egy kislány ült.

Olyan nyolcévesek lehettek. Beszélgettek. Azt mondja az egyik:

– Te, mit szólsz a Fritzihez?

A másik:

– Milyen Fritzihez?

Az egyik:

– Hát a Buschhoz.

A másik (és így tovább):

– Mit csinált a Fritzi Busch?

– Nem hallottad? A füleden ültél?

– Nem szoktam a fülemen ülni.

– Nem hallottad, mit mondott az öreg Odüsszeusz az óra elején?

– Nem, mert kiküldött a szertárba.

– Vagy úgy!… Emlékszem már! – és utánozni kezdte a raccsoló tanárt: – „Tehézia, kéhem, hozza be a szehtáhból a vetítőt és az Akhopolisz-tekehcset!”

Mindketten jóízűt nevettek.

– Na, szóval amíg oda voltál, azt mondta: „Gyehekek! Figyelmet kehek! Mától fogva egy ifjúval kevesebben leszünk. Fhitzi Busch nagyapja éhtesítette az igazgató uhat, hogy unokája visszaköltözött a Földre, New Yorkba, szüleihez. Ott folytatja tanulmányait.”

„Nocsak – gondolta magában Pierre –, a mázlista! New York óriási város, érdekes lehet! Még nem láttam… de tudom, hogy egyetlen felhőkarcolójában többen laknak, mint egész Hold Államban…” Megszólította a gyerekeket: – Melyik suliba jártok, ürgécskék?

– A kettesbe.

A minifurgon szuszogva megállt. A két tanuló kilépett.

Pierre eltöprengett a hallottakon. Úgy látszik, egyik-másik szülő és nagyszülő mégsem nyugodott meg. Félnek, hogy az erő visszajön. Menekítik gyermekeiket a Földre…

HATODIK NAP

Ezen a napon szerda volt. Celsius tanár úr, Pierre Renard osztályfőnöke, így szólt kedvenc tanítványához: – Pierre fiam, szívességet kérek tőled. Kikészítettem a technikaszertárban egy négy hajtóházas RD-108-as rakétahajtómű-modellt. Kérlek, vedd magadhoz, és minifurgonozz át az 1-es számú Hold Általános Iskolába. Mutasd be a kicsiknek, hogyan működik… És üdvözlöm King tanárnőt…

(Az 1-es számú Hold Általános Iskola valamennyi tanulója tudta, hogy Celsius tanár úr tíz év óta reménytelenül szerelmes Olga Kingbe, de nem meri neki megvallani. Lassan elbaktat fölöttük az idő…)

Pierre elhelyezte dobozában a kis masinát, és átfurgonozott a 17-es kupolavárosba. Javában bíbelődő üt az ősrégi RD-108-as harmadik hajtóházával (Galvani apánk békacombjára! Indulj el már!), amikor belépett az osztályba az igazgató, és közölte a tanulókkal, hogy Emilio de Ponte úrnak, a Levegőgyár igazgatójának Julio nevű nyolcéves kisfia kezelőorvosa tanácsára kimaradt az iskolából, és egy svájci szanatóriumiskolában folytatja tanulmányait… Pierre megdöbbent. Jól ismerte a kis Juliót, eleven, talpraesett fickónak tartotta. Mi történhetett vele?…

Még aznap délután elmesélte a dolgot Liunának: – Mit szólsz hozzá? Julio da Pontét Svájcba vitték, mert állítólag gyenge a tüdeje.

– Juliónak gyenge a tüdeje?… Nem hiszem! Ötven métert úszik víz alatt, egyetlen levegővétellel!… Ez nekik gyenge tüdő?! De Ponte bácsi alaposan megijedhetett az erőtől, gyorsan biztonságba helyezte a csemetéjét! Ez már a harmadik gyerek, akiről megtudtuk, hogy a Földre „utazott”! Vajon hány lesz még?…

HETEDIK NAP

Ezen a napon – csütörtökön – együtt ültek a nyomozók Szíriusz bácsi házában. Pierre emelkedett szólásra.

– Bejelentem, hogy Leonida nénivel különös dolog történt. Felkérem őt, mesélje el nekünk részletesen.

A híres uzsonnák varázslója éppen asztalt terített.

– Szívesen… csak lerakom ezt a pár evőeszközt… így ni. Most gyertek szépen ide, foglaljatok helyet… Viktor Szíriusz, maga az asztalfőre! Liuna, Berci, vegyetek… A kuglóf még meleg!

Berci türelmetlenkedett:

– Tessék már elkezdeni!

– Kezdem, kezdem, de ne várjatok valami izgalmas történetet. Egyszerű félreértés volt. Nem is tudom, Pierre miért mesélteti el velem?

A fiú biztatta:

– Tessék csak elkezdeni. Majd kiderül a végén.

– Jól van, édes fiam, mesélem… Na, szóval találkoztam a kövér Leilával, azzal a bolondos török asszonnyal, a kis Yudi Hásim édesanyjával. Káposztát válogattunk a kertészetben. Közben ezt találtam neki mondani: „Hallom, hogy a kislányuk a Földre költözött a nagyszülőkhöz.” Leila rám csodálkozott: „Kitől hallotta? Dehogy költözött! Az én egyetlen gyerekemet, a legféltettebb kincsemet dehogyis adnám oda másnak! Még a tulajdon anyámnak sem!… Nézze, ez a fej jó kemény!”

Aztán már csak a káposztáról beszélt. Én nem erőltettem a dolgot. Gondoltam: rosszul informáltak. Pintonkám! Miért mondtad, hogy a Hásim kislány a Földre költözött?

– A tanár néni mondta. És Yudi hétfő óta valóban nem jár iskolába!

– Már hogyne járna! Tegnap beszéltem az anyjával!… Csacsiságokat mondasz!

Pinton sértődötten tiltakozott: – Nem mondok csacsiságokat!

Szíriusz békéltette őket:

– Nocsak! Nocsak! Össze ne vesszetek!… Furcsa… az anyja azt állítja, hogy jár, ám Pinton azt, hogy nem!… Mi lehet az oka?… Eszembe jutott, amit a helyszínelő csoportban az okos Toyama mondott: „Szíriusz kapitány! Nagyon különös, nagyon furcsa dolgok ezek a jelenségek. Vajon lesz folytatásuk?” Én így válaszoltam: „Nem lehessen tudni, Ikeno fiam, de az biztos, hogy nyitva kell tartanunk a szemünket! Észlelnünk kell mindent, ami szokatlan és furcsa.”

Liuna értékelte a hallottakat.

– Persze nem valószínű, hogy ennek az iskolai furcsaságnak köze lenne a másik, kozmikus furcsasághoz. De tudunk mi ennél furcsábbat is! Sokkal furcsábbat!

– Furcsábbat?… Mi lehet ennél furcsább, kislányom?

– Pierre, mondd meg te!

A „vezér” megmondta:

– Ennek a háromszorosa!

Viktor Szíriusz ugyancsak csodálkozott.

– Hm!… A háromszorosa?… Vagyis három kisgyerek?

– Igen. Három kisgyerek, azaz három különböző iskolából egy-egy gyerek. Kivették őket a szülők, és állítólag a Földre költöztették mindhármukat.

– A nevüket tudjátok?

– A jó nyomozó mindent tud. A 2-es számú Hold Általános Iskolából Fritzi Busch, az 1-esből Julio da Ponte, a 3-asból Yudi Hásim.

Pinton váratlanul hangoskodni kezdett: – Tagtársak! Figyeljetek! Liuna piros hajfürtjeit tekergeti! Ez azt jelenti, hogy valami nagy jelentőségű nyilatkozatra készül! Halljuk Liunát!… Halljuk!

– Nem készülök sem nagy jelentőségűre, sem nyilatkozatra. Csak szerény megjegyzést szeretnék fűzni az elhangzott tényekhez.

Szíriusz kapitány beleegyezően bólogatott.

– Fűzzél, kedves, fűzzél.

– Arra gondoltam… de igazán ne nevessetek ki, ha butaságot beszélek… szóval arra gondoltam, hogy a három iskolaelhagyás részletei: a bejelentő levél, annak stílusa, az iskolacsere indokolása, egyidejűségük s a többi… feltűnően egyeznek. Gyanúsan másolják egymást. Két esemény hasonlíthat egymáshoz véletlenül, de három nemigen! Ha igaz az, hogy Yudi nem utazott a Földre, könnyen lehetséges, hogy a két másik gyerek sem hagyta el Hold Államot!…

Nehéz csend borult rájuk.

Nagy sokára megszólalt Leonida néni: – Nem értem, kedvesem… hiszen magad mondtad, hogy három esemény nem egyezhet… hogy nem valószínű, hogy véletlenül…

Elhallgatott. Pierre jónak látta kimondani a komor igazságot:

– Tetszik tudni, Leonida néni, kérem, Liuna úgy gondolta, hogy véletlenül nem hasonlíthat három esemény ennyire… de nem véletlenül igen. Liuna élesre töltötte a fegyverét!

– Ho… hogyan mondod – ijedezett az öregasszony –, micsoda fegyverről beszélsz?

Szíriusz erélyesen közbeszólt:

– Képletesen mondta. Liuna merész következtetését tartja élesre töltésnek… Lehet, hogy Liunának igaza van. Ennek alaposan utána kell járni. Én vállalom a három iskolaigazgatót. Beszélek velük. Pierre, Berci és Liuna, ti keressétek fel a szülőket. Együtt menjetek mind a három helyre, ügyesek legyetek. Találjatok ki valami jámbor okot, hogy látogatástok ne legyen feltűnő. Meg kell tudni, hol vannak a gyerekek!…

Adok a felderítésre három napot. Hétfőn délután ugyanitt találkozunk.

Pinton halkan megkérdezte:

– Szíriusz bácsi… én nem kapok semmi feladatot?…

NYOLCADIK NAP

A háromfős felderítő brigád: Pierre, Liuna és Berci kora délelőtt minifurgonra ült, hogy felkeressék a Hásim családot.

Cél: az Ételgyár!

Az Ételgyárban dolgozók nagy része a 65-ös kupolavárosban lakik. A gyárépület mellé egy 50 lakást magába foglaló toronyházat építettek. Étterem, cukrászda, tornaterem, uszoda, klub, könyvtár szolgálja az itt lakók kényelmét. E lakások egyike a Hásim család otthona.

A lift megállt a tizedik emeleten, a piros nyomógomb dallamot muzsikált. Az ajtó azonnal kinyílt. Leila Hásim kerek arca bámult a három mosolygó gyerekre, ők meghajoltak, és kórusban köszöntek:

– Jóholdat kívánunk!

– Jó… jóholdat… – köszönt vissza zavartan a kövér cukrásznő. Aztán felismerte Liunát. – Ó!… Hiszen te az igazgató urunk kislánya vagy! Ugye, Ainónak hívnak?

– Nem… azaz majdnem. Aino az édesanyám. Én Liuna vagyok.

– Liuna! Persze, a szép és okos, a híres Liuna!… Jöjjetek be. Kissé rendetlen a lakás, a robot még nem takarított…

Berci kedélyeskedett:

– Nahát! Ezek a lusta robotok!

Az asszony nem figyelt oda, csak darálta a magáét: – Mi járatban vagytok, kedveskéim? Mert küldöttségbe jöttetek, látom. Roppant ünnepélyesen néztek ki!

Pierre előbbre lépett.

– El tetszett találni. Megalakult Hold Állam Ifjúsági Színjátszó Köre. Perez Casteiro felesége, a világhírű filmsztár: Conchita Ibanez vállalta a fővédnökséget. Mi most azért jöttünk, hogy Leila néni kislányát, a nagyon csinos és tehetséges Yudi Hásimot felkérjük, lépjen be a körbe. Szépsége és okossága nagy nyereség lenne!

(Na! Most!… – gondolta Liuna –, most fogja azt mondani: „Sajnálom, gyerekek, Yudi a Földre költözött a nagymamájához.” De nem mondta!)

– Jaj! Igazán nagyon kedvesek vagytok, hogy gondoltatok rá! Szívesen elvállalja. Kár, hogy nincs itthon…

– Hol van?

– Természetesen az iskolában, a 3-as számú Hold Általánosban. Mostanában nagyon szorgalmasan tanul. E héten már három ötöst kapott. Hogy fog örülni, ha elmondom neki!… Ejnye, csak nem akartok már elmenni?

– Sietnünk kell, Leila néni. Dolgunk van… De tessék talán megkérni Yudit, hogy délután hívjon fel videfonon.

– Megmondom, kedvesem, biztosan felhív. Igazán sajnálom, hogy úgy rohantok.

– Ha Yudi belép a körbe, majd gyakran fogunk találkozni!… Jóholdat kívánunk, Leila néni!…

Délután előkerült Pinton. Azonnal faggatni kezdték: – Yudi Hásim volt ma iskolában?

– Hogy lett volna! Egy hete színét se láttuk.

Ebben a pillanatban szólt a videfon hívó jele. Yudi volt!… Csinos arca rájuk mosolygott a képernyőről.

– Mondta anyukám, hogy kerestetek. Köszönöm, hogy gondoltatok rám. Boldogan részt veszek a színjátszó kör munkájában… bár egy kicsit fáradt vagyok…

Yudi valóban fáradtnak látszott.

KILENCEDIK NAP

Ez a nap szombatra esett. Az iskolákban hétvégi pihenő.

– Ez baj – jelentette M Kocsis Berci –, legfeljebb otthon találjuk a „gyenge tüdejű”, szegény kis Juliót.

Ezt a megállapítását tréfának szánta… de valósággá vált.

A Levegőgyárat annak idején (2210-ben) a legtávolabbi kupolavárosban, a 198-as számúban kezdték építeni. Pierre-ék lakásától majdnem kétezer kilométert kellett megtenni a minifurgonnak. Berci a gép sebességét a negyedik fokozatba állította, így is harminc percig utaztak.

A gyár főportása simán beengedte őket (nagy tisztelője volt Szíriusz kapitánynak, és jól ismerte a világhírű gyermekeket). Az igazgatói magánlakás ajtaját nyitva találták… szobáról szobára járva egy lélekkel sem találkoztak.

Pierre javasolta:

– Menjünk fel a tetőteraszra, onnan nyílik Julio szobája.

Egyszer jártam már nála.

A terasz is üres volt, Julio ajtaja nyitva… a fiú mélyen aludt az ágyában,

– Na! Ez is megvan! – állapította meg Berci. – Keltsük fel?

– Hadd aludjon szegény – javasolta Liuna. – Ki tudja, mikor feküdt le, mit csinált az éjszaka? Szép csendesen tűnjünk el. Amiért jöttünk: megtudtuk.

Elindultak lefelé a lépcsőn. Alig tettek pár lépést, a földszintről felkiabált egy hő:

– Jár ott fenn valaki?

– Igen – válaszolta Liuna –, de ne tessék hangosan beszélni, felébred Julio.

– Kik maguk? – kérdezte a nő, de már halkabban. Pierre udvariasan köszönt:

– Jóholdat, signora Marcella! Pierre Renard vagyok.

– Ki ez az asszony? – súgta Berci.

– Da Ponte bácsi felesége – súgta vissza Pierre.

Közben leérkeztek, találkoztak. A ház úrnője kedvesen üdvözölte őket.

– Örülök, hogy látlak, Pierre! Fenn voltatok Juliónál?

– Őt kerestük, de nem beszéltünk vele, mert alszik… Ez a fiú jó barátom, Kocsis Berci… a lányt talán tetszik ismerni, ő Liuna Steff.

– Hírből jól ismerem a „Négyek Tanácsát”. Akartatok valamit a fiamtól?

Liuna kezdi magyarázni:

– Tetszik tudni, ifjúsági színjátszó kör alakul… – és elmondta az egész mesét. – Julióra nagyon számítunk.

Az asszony kedvesen megsimogatta a lány piros haját.

– Jól tettétek, hogy nem ébresztettétek fel. Ezen a héten rengeteget éjszakázott, tanult. Sokszor későn jött haza, mindig fáradt és álmos volt Igaz, hogy négy ötöst kapott az iskolában! Az én kis Julióm valóságos mintadiák lett! Pontos és szorgalmas! Félórával korábban kel, mint azelőtt… soha nem késik el…

– Ugye, az 1-es számú Hold Általánosba jár?

– Igen… és az elég messze van. A kettes sokkal közelebb van, oda is járhatna, de ő annyira szereti azt az iskolát…

Pierre félóra múlva felhívta Olga Kong tanárnőt a lakásán.

– Itt Pierre Renard… Jóholdat, tanárnő!… Bocsánatot kérek, hogy otthon zavarom…

– Nem zavarsz. Mit kívánsz, mondd csak nyugodtan. Talán az RD-108-as modellre van szükségetek?

– Nem, nem… az maradhat. Azt szeretném megkérdezni… azaz úgy hallottam, hogy Julio da Pontét kivették az iskolából. A színjátszó kört szervezzük, azért kérdezem… Állítólag beteg, aggódom érte. Nem tetszik róla tudni valamit? Igaz ez, vagy csak ostoba pletyka?

– Sajnos igaz. A kis Julio elment tőlünk, úgy tudom, egy svájci iskolába. Az elmúlt héten már nem járt be…

TIZEDIK NAP

Ezen a napon Fritzi Busch földerítése volt még a hátralévő feladat. Nem tudtak róla semmit. Bercinek a videfonközpont tudakozója mondta meg a számát és a címét. A nyugdíjas Busch nagypapának, aki régebben az egyik általános iskola igazgatója volt a Holdon, most mint muzeológusnak az 5-ös kupolavárosban – Hold Állam centrumában – volt szolgálati lakása. Pár perc alatt odaröpítette őket a minifurgon. A kis ház előtt virágoskert pompázott, nyíló rózsákkal és vérvörös szegfűkkel. Hintaszékében Busch nagypapa olvasott, tarka gumimatracán Fritzi Busch heverészett.

– Na, ezeket könnyen felderítettük! – mondta halkan Berci, majd hangosan köszöntek: – Jóholdat kívánunk!

Busch nagypapa feltekintett a könyvből. Kedvesen kérdezte:

– Kik vagytok, kedveskéim, és mit kerestek?

Fritzi arcára mosoly röppent.

– Nini, Liuna!… Nagypapa, őt ismerem az uszodából! Liuna Steffnek hívják!

– Szervusz, Fritzi! Hozzád jöttünk!… – és elmondta a kitalált színjátszókör-mesét.

A kisfiú köszönte, hogy reá esett a választásuk, és örömmel vállalta. A nagypapa kissé aggodalmaskodott.

– Szép, szép… nem mondom. De meg kell gondolnod, kisunokám. Az új tanterv miatt mostanában rengeteg a leckéd, valósággal agyongyötörnek abban a „modern” iskolában! Az én időmben többet törődtünk tanulóink egészségével… – és dicsekedve „panaszkodott”, hogy Fritzi mostanában éjjelnappal magol. Szépen feljavult a bizonyítványa, tele van vadonatúj ötösökkel, de ennek az az ára, hogy mindig fáradt és álmos. Az étvágya is megromlott. – Már gondoltam arra, hogy jó lenne, ha bemennék az iskolába, és beszélnék az osztályfőnökkel vagy az igazgatóval.

– Szükségtelen, nagypapa! – tiltakozott feltűnően gyorsan a kisfiú. – Ez a hajtás nem tart már sokáig. Az átállás kicsit nehéz volt, de utána sokkal könnyebb lesz!…

– No, akkor mi megyünk is – állt fel Pierre, és köszönt. – További sok sikert kívánok!…

A 2-es számú Hold Általános Iskola a szomszédos 6-os kupolavárosban épült. Tíz perc múlva már ott állták rézveretű főkapuja előtt. Pierre rendelkezett: – Li, te viszed be! Rendben?

– Add ide…

Liuna belépett. Megkereste a portást, aki pocakos volt, és kedélyes.

– Jóholdat kívánok! Egy kis csomagot hoztam, könyvek vannak benne. Itt hagyhatom Fritzi Busch részére? Tetszik őt ismerni?

– Fritzi Buscht?… Nagyon jól ismerem. De ha itt hagyja, a gyerek nem kapja meg soha. Okosabban teszi, ha utánaviszi Amerikába! – és jóízűen nevetett.

– Hogyan? Amerikába?… Hát elutazott?

– Én nem tudom, de úgy hírlik… Az biztos, hogy itt egy hete a színét se láttuk! …

TIZENEGYEDIK NAP

Hétfő, ők hárman a megbeszélt időpontban találkoztak Szíriusz bácsi háza előtt. Sol-24 volt a pontos idő. A Nap már egészen közel járt a nyugati horizont sziklacsipkézte kontúrjához.

– Várj még egy kicsit – kérte Liuna Pierre-t, akinek keze már a harangok húzóján volt. – Pinton még nincs itt.

– A megbeszélt időpont Sol-24 volt. Nem fogok miatta késni – hangzott a szigorú válasz. – Lehet, hogy nem is jön. Fölhúzta az orrát a fiatalúr, mert nem jöhetett velünk a földerítésre – mondta, és megrántotta a vastag selyemzsinórt.

Megnyílt a kapu.

– Gyertek, lelkecskéim! Viktor Szíriusz a dolgozószobájában vár titeket.

Terelte őket befelé.

– Jóholdat kívánunk, Szíriusz bácsi!

– Jóholdat tinektek is!… Nos, sikerült! Megtudtatok valamit?

Liuna jelentkezett.

– Igen… de ne várjuk meg Pintont?

– Szükségtelen, Őt nem küldtem felderítésre. Kicsi ő még ahhoz. Vagy talán mégis elvittétek?

– Nem. Pénteken láttuk utoljára – válaszolta Pierre. – Leonida néni nem találkozott vele?

– Ide nem jött…

– Akkor nem várunk rá – döntött a kapitány. – Azt hiszem, az én mondanivalóm a rövidebb, tehát én kezdem a beszámolómat. Mindhárom iskola igazgatójával beszéltem. Teljesen azonos válaszokat kaptam. Úgy tudják, hogy a szóban forgó tanulók a Földre költöztek. Távozásukat a szülők, illetve egy esetben a nagyszülő írásban jelentették be. Levelet küldtek. A bejelentés óta a gyermekeket nem látták, az iskolát nem látogatják. Nos, ti mit végeztetek a szülőkkel? Ki tájékoztat?

– Mindhárman. Azaz egyet-egyet mindegyikünk.

És elkezdte (Yudival) Pierre, folytatta (Julióval) Liuna, befejezte (Fritzivel) Berci.

Szíriusz kapitány elgondolkozott a hallottakon, aztán nagyon komolyan beszélni kezdett: – Összegezem a tényeket A három iskolába a három gyerek nem jár. A szülők hivatalosan bejelentették, hogy gyermekeik a Földre költöztek. De a gyerekek nem költöztek sehová! Otthon laknak, és minden reggel pontosan elindulnak az iskolába, ahová nem érkeznek meg! Ötösöket hoznak abból az iskolából, ahova nem járnak! Kérdés: ki adja nekik az ötösöket? Miért hiszik a szülők, hogy gyermekük az iskolába megy, abba az iskolába, amelyikből ők maguk vették ki őket? Vajon nem ők írták a kikérő leveleket?

Leonida rémüldözött:

– Viktor Szíriusz, ne folytassa! Maguk ismét belekeveredtek valamibe! Alaposan belekeveredtek! Hogy fognak ebből kimászni?

Szíriusz kapitány nevetett.

– Kedves Leonida, előbb szeretnénk bemászni, belemászni jó mélyen! Egészen a dolgok fenekéig. Szeretnénk tudni mindent!

– Jaj, sejtem már, mi következik! Felveszik a harcot az ismeretlen gonosz hatalom ellen, nem esznek, nem alusznak…

Liuna közbeszólt:

– Állj!… Egy szót se többet!… Szíriusz bácsi, tetszett hallani, mit mondott Leonida, néni? Ismeretlen, gonosz hatalom!… Leonida néni célba talált! – Sejtelmesen lemélyítette a hangját. – Ismeretlen, gonosz hatalom…

Riadt szünet. Lázas gondolatok kavarogtak az agyakban… majd rekedt, búgó hang hangzott…

– Jaaaj!… Mi volt ez?

Szíriusz nevetetett.

– Ejnye, kedves Leonida, már a videfóntól is fél!… Nézd meg, Berci fiam, ki keres?

– Igenis – és kapcsolta a készüléket. – Itt Viktor Szíriusz lakása.

A hangszóróból kellemes férfihang válaszolt: – Itt Walter Sagitta, az 1-es számú Hold Általános Iskola igazgatója. Képre kapcsolok.

– Én is… Kocsis Bertalan vagyok. Jóholdat kívánok!

– Ismerlek, fiam. Jóholdat!… Szíriusz kapitányt keresem.

– Azonnal hívom… Szíriusz bácsi! Sagitta igazgató úr keresi.

– Megyek… Jóholdat, igazgató úr! Mivel szolgálhatok?

– Különös kérdésem van. A beszélgetésünket mások is hallják?

– Igen… Vendégeim vannak.

– Talán a kis Pinton Casteiro is?

– Nem, ő ma kivételesen nincs jelen.

– Kérem, bocsásson meg, komoly okom van rá, hogy megkérdezzem: nem beszélhetnénk a többiek kizárásával, diszkréten?

– De… semmi akadálya nincs. Bemegyek a dolgozószobámba, átkapcsolok. – Behúzta maga után az ajtót. – Egyedül vagyok. Kíváncsian várom a nagy titkot!

– Nem titok, de jobb, ha ön dönti el: kire tartozik, kire nem, amit hallani fog. Azzal kezdem, hogy a minapi beszélgetésünk bolhát ültetett a fülembe, ön azt kérdezte tőlem, nem távozott-e az iskolánkból növendékünk, arra hivatkozva, hogy a Földre költözik? De, mondtam, kimaradt a kis Julio da Ponte. Töprengtem, miért érdekli a Hold legtekintélyesebb személyiségét, hogy a kis Julio hova jár iskolába. Úgy gondoltam, ez nem lehet egyedi kíváncsiság… annál többet kell jelentenie! Valamilyen közösségi probléma bujkálhat itt a háttérben. Eszembe jutott, hátha ez a jelenség máshol is előfordult.

Szíriusz kapitány meglepődött.

– Önnek dicséretesen éles a logikája, igazgató úr. Felhívta a másik két iskolát.

– Igen.

– És megtudta, hogy a Földre költözésre hivatkozva ott is kimaradt egy-egy gyerek.

– Igen, így történt.

– Ezért most azt kívánja, magyarázzam meg…

– Ó, dehogy… Távol áll tőlem, hogy Szíriusz kapitány cselekedeteit számon kérjem! Nem! Nem! Egészen másról van szó… Történt valami, amire kötelességem felhívni a figyelmét! Alig félórája kaptam egy újabb levelet! Itt tartom a kezemben. Felolvasom. „Igen tisztelt igazgató úr! Sajnálattal bejelentem, hogy kisfiam, Pinton Casteiro, nem látogathatja tovább nagybecsű iskoláját. Feleségemet egész éves szerződés köti Japánhoz. Pinton fiunkat magával akarja vinni. Belátom, hogy ehhez joga van, és helyesen cselekszik. Ezért kisfiam egy évig Tokióban folytatja tanulmányait. Tisztelettel: Perez Casteiro.”

TIZENKETTEDIK NAP

Ezen a napon a Hold egéről lebukott a Nap, azaz elfogyott a Sol, és kezdődött a 354 órás sötétség, a Nox. Kedd volt. Leonida néni gondolatai a legsötétebb Noxnál is sötétebbek voltak.

– Szegény kicsi bogaram! Jajaj! Mi lesz vele?!… Ő is a gonosz hálójába került!

– Ne siránkozzék, Leonida – szólt rá Szíriusz kapitány –, ne fesse a falra az ördögöt!

Leonida fel jajdult:

– Jaj! Nincs aki megkérdezze: milyen ördögöt, milyen falra?… Nem kell azt festeni, itt jár közöttünk!

Liuna vigasztalni próbálta:

– Még semmi sem biztos. Pierre elment, hogy híreket hozzon. Minden percben itt lehet.

Szólt is már a kapuharang.

– Mit mondtam?… Maradjon, Leonida néni, megyek én…

Valósággal repült kaput nyitni.

– Jóholdat… itt vagyok…

Várták, hogy tovább mondja, de a fiú hallgatott. Nem jelent jót…

Szíriusz törte meg a csendet:

– Mi újság? Otthon találtad?

– Igen. Pinton otthon van, de mélyen alszik. Az édesapjával, Perez bácsival beszéltem. Arra kért, hogy ne keltsük fel. Ma az iskolából rendkívül fáradtan érkezett haza, kábult volt, és álmos. Nem fájt semmije, láza sem volt, de ágyba kívánkozott. Perez bácsi lefektette, azóta alszik…

Liuna töprengett:

– Jó volna tudni, hogy a többieknél is így kezdődött-e.

A kapitány helyeselt:

– Okos beszéd. Kérdezd meg, kislányom… talán a kis Yudi Hásim szüleitől. A videfon a dolgozószobámba van átkapcsolva. Ott zavartalanul beszélhetsz.

– Igenis… – és indult kifelé.

Amikor becsukódott utána az ajtó, sokáig senki sem szólalt meg. Aztán Leonida kezdett halkan zsolozsmázni: – Szent Leonida! Segítsd meg azt a drága gyermeket, ne essék semmi bántódása! Tartsd tőle távol az ördög mesterkedéseit…

Szíriusz rászólt:

– Leonida! Leonida! Ne essék túlzásba! Ne lamentáljon! Nem a maga babonaördöge keveri itt a bajt! Nagyon is átlátszó emberi gonoszkodás folyik a háttérben. De teszünk róla, hogy ne sikerüljön neki! Barátaim! Megkezdjük a támadást!

Berci felkapta és meglengette a jelszót: – Megkezdjük a támadást!

Leonida lelkesedve csatlakozott: – Ez már másképpen hangzik! A támadásból engem se hagyjanak ki! Szolgálatra jelentkezem!

– Bravó, Leonida néni! – ujjongtak a fiatalok. Szíriusz kapitány is csatlakozott hozzájuk.

– Ez a beszéd, Leonida! Azonnal meg is kapja első feladatát. Meghívjuk uzsonnára az érdekelt gyermekek szüleit, illetve nagyszüleit. Maga csapjon olyan vendéglátást, hogy mindenkinek kétfelé álljon a füle, és tárulkozzék ki a szíve, vagyis őszintén valljanak be mindent!

– Bízza csak rám, Viktor Szíriusz! Főzök nekik tejszínhabos igazmondó csokoládét!

Kinyílt az ajtó. Liuna tért vissza a szobába.

– Sikerült, kislányom?

– Igen. Beszéltem Leila Hásimmal. Yudi két héttel ezelőtt, szombaton és vasárnap 48 órát aludt egyhuzamban! Aggódtak érte, orvost hívtak, aki megállapította, hogy a gyermeknek semmi baja. Biztosan csak kimerült, fáradt. Egészségesen alszik. Hétfőn reggel frissen ébredt, és vidáman ment iskolába! Ez volt az a bizonyos múlt heti hétfő, amikor először nem érkezett oda! Amiről a szülők még nem tudnak…

– Most majd megtudják. „Lesz sírás-rívás, és fogaknak csikorgatása!”

– Hűha! Komoly lehet a dolog, ha Szíriusz bácsi a Bibliából idéz! – jegyezte meg Liuna…

HÍREK A GALAKTIKÁBÓL
A Galaktika Figyelője jelenti

Nyolcvan földi évvel ezelőtt startolt az Acra bolygóról gravitációs űrgömbjével Diol-15 szelíd tudós, hogy a Kék Bolygó (melyet az ott lakók Földnek hívnak) kicsiny holdját elérje, és azon kikössön. Három nappal később indult utána egy honvédelmi űrgömbön Crax-23 tábornok azzal a szándékkal, hogy tudóstársát életveszélyes küldetésében segítse, támogassa. Gondolatátvitellel érkezett jelentés szerint az első űrgömb Diol-17 [Nem sajtóhiba! Valóban Diol-15 indult, és Diol-17 érkezett a Holdra. Később megtudja az olvasó, hogyan történt ez a személycsere] szelíd tudóssal szerencsésen megérkezett a Hold térségébe. Crax tábornok érkezését még nem jelentették.

TIZENHARMADIK NAP

Szerda volt. Reggel nyolckor (greenwichi idő szerint) a népszerű, platinaszőke HPV-bemondónő, Rosa Mariny így köszöntötte nézőit:

– Jóholdat kívánok! A pontos idő Nox-338. A Hold Plasztivizor megkezdi mai adását. Vidám dallamok. Az Izlandi Vulkán Erőmű zenekarát Gunnar Bull vezényli…

Leonida bosszús mozdulattal kikapcsolta a gépet. Szíriusz kapitány ránézett.

– Leonida, maga nem szereti az izlandi vidám dallamokat?

A házvezetőnő visszanézett.

– Viktor Szíriusz, magának van kedve vidám dallamokat hallgatni, amikor a kis Pinton ájultan alszik?

– Reméljük… joggal reméljük, hogy nem történt vele semmi rossz. Igaz, hogy tegnap az iskolából fáradtan, álmosan, elgyötörten jött meg, de ma reggel boldogan, vidáman ébredt. Pár perce beszéltem az édesapjával videfonon. Pinton büszkén mutogatta: tegnap két ötöst kapott, matekból az egyiket, kozmobiológiából a másikat. A tanárok saját kezűleg írták be az ellenőrzőjébe.

Leonida tágra nyílt szemekkel bámult a kapitányra.

– De hiszen… maga is tudja, hogy tegnap nem is volt iskolában! Tehát nem hozhatott ötöst! Ez valami furfang vagy csalás!

– Úgy bizony! Ez valami furfang vagy csalás! Ennek fogunk ma a végére járni!

– Imádkozni fogok Szent Leonidához, hogy sikerüljön.

– Imádkozzék, ha jólesik… de a vallató uzsonnáról se feledkezzék meg!

– Bízza csak rám!… Hondurasi kakaó, mexikói vanília, alpesi tejszín, görög mazsola, örmény konyak! Még a néma is megszólal tőle!… Kik jönnek a vallatásra?

– Emilio da Ponte, Aziz Hásim, Perez Casteiro és a Busch nagypapa. No meg a három gyerek. Hárman a Négyek Tanácsából.

– A kis Pinton nem?

– A mi kis Pintonunk kategóriát váltott. Nyomozóból károsult lett…

Elmúlt jó néhány óra. Rosa Mariny már a Nox-330-at jelentette, amikor megszólalt a kapuharang.

– Megyek én! – ugrott Kocsis Berci.

– Maradj, fiam. Úgy illik, hogy Leonida néni fogadja a vendégeit…

Már jöttek is be az ebédlőbe. Udvariaskodtak az ajtónál: tessék… parancsoljon… ön az idősebb… A háromra fogyott Négyek Tanácsa meghajolt.

– Jóholdat kívánunk!

Szíriusz kapitány kitárt karokkal üdvözölte az érkezőket.

– Jöjjenek, jöjjenek! örülök, hogy megtisztelik a házamat! Ifjú barátaimat ismerik… Bemutatom házam és személyem védőangyalát, ő Leonida…

Az asszony elpirult.

– Bolondságokat beszél, Viktor Szíriusz! Egyszerű házvezetőnő vagyok.

Aziz Hásim hevesen tiltakozott:

– Ne szerénykedjék, kedves Leonida! Maga az egyetlen asszony Hold Államban, aki remek házi kosztot tud sütni-főzni! Ezt én mondom, Aziz Hásim, az Ételgyár aranykoszorús főszakácsa!… Kapunk-e a híres csokoládéjából?

– Kapnak bizony! Kristálykehelyben lehűtve, tejszínhabbal púpozva, mazsolával behintve, örmény konyakkal megizmosítva!… Gyere, kislányom, segítsd behordani…

– Megyek, Leonida néni…

A konyhába vezető ajtó halkan csukódott utánuk. A kapitány udvariaskodott:

– Foglaljanak helyet az asztal körül… ahogy Kocsis Berci – barátom ősei szokták volt mondani: „Egy király – egy cigány!”

Aziz Hásim nem értette.

– Ez mit jelent?

– Majd Liuna elmagyarázza, ha behozták az uzsonnát – ígérte Kocsis Berci.

Busch nagypapa mosolygott:

– Köszönöm, kedves kisfiú, de én is tudom. Ugye, a XVIII-XIX. századról van szó, és a magyarokról. Abban az időben élte fénykorát Magyarországon a cigány népies műzene. Kitűnő zeneszerzők és zenekarok működtek. Ilyen volt például Bejhári, aki örökbecsű férbunkósz okat komponált. Előfordult, hogy jól beborozva asztalhoz ültették a zenekar tagjait is, olyképpen: egy úr – egy cigány – egy úr – egy cigány. Ezt nevezték egy király – egy cigánynak! A mi esetünkben: egy öreg – egy fiatal!

Taps és nevetés jutalmazta a kiselőadást. A házigazda megkérdezte:

– Honnan tudja mindezt a XXV. században egy svájci származású professzor?

Busch nagypapa szerényen kijavította.

– Nyugalmazott öreg tanár bácsi… Mert valamikor ez volt a szakmám: kultúrtörténész voltam, és a XVIII-XIX. század európai szórakoztató zenéjéből kandidáltam… Ennek több mint száz éve…

– Nagyon szépen tetszett előadni – ez Berci véleménye volt –, csak azok a magyar szavak: a Bejhári és a férbunkószok nem sikerültek tökéletesen. Azt hiszem, ezek Bihari és verbunkosok akartak lenni.

Busch nagypapa nevetett.

– Az, az! Bejhári és férbunkósz!… A magyar szavakat sosem tudtam helyesen kiejteni!… Furcsák, nagyon furcsák… És itt, ebben a házban is halmozódnak a furcsaságok… Bocsásson meg, kapitány… nem vagyok türelmetlen, de amíg az úrnő behozza az uzsonnát, szeretnék tisztázni egy furcsaságot. Azt, hogy tulajdonképpen miért vagyunk itt. Egy híres feltaláló-mérnök, egy főszakács, a Levegőgyár igazgatója és jelentéktelen személyem: nyugalmazott pedagógus. Furcsa négyes… Megtiszteltetés számomra, hogy a vendége lehetek, és megkóstolhatom Leonida asszony nevezetes tejszínhabos csokoládéját, de gondolom, nem ez volt az igazi oka összehívásunknak. Hiába erőlködöm, nem tudom kitalálni, hogy négyünk életében mi lehet az a közös tényező, amiért most itt együtt vagyunk!

Mielőtt Szíriusz válaszolhatott volna, nyílt a konyhába vezető ajtó. Dúsan megrakott tálcákkal bevonult Leonida és Liuna.

– Meghoztuk az uzsonnát! – jelentette Liuna.

– Tessék, kedves apukák, fogyasszák egészséggel! – kínálta Leonida néni. – Gyerekek, ez a három csésze a tiétek.

Casteiro felugrott.

– Leonida! Mit mondott?! Kedves apukák?… Úgy érti, hogy mind a négyünknek… csak nem ezért vagyunk itt?!… Viktor! Nyilatkozz! Mi történt a fiammal?!

Liuna válaszolt, gyorsan, váratlanul:

– Pintonnak nincs semmi baja! Nagyszerű kisfiú! Tessék megnyugodni, Casteiro bácsi.

Emilio da Ponte a fejét ingatta.

– Ez a kislány… érdekes… ez a kislány úgy beszél velünk, mintha ebben a házban ő volna, az úrnő!

Szíriusz kapitány bölcsen bólogatott.

– Megesik néha, hogy valamennyien szót fogadunk neki.

Liuna játékosan összetette a kezét.

– Könyörgök… most is tegyék ezt… teljesítsék a kérésemet. Legyenek türelmesek.

Busch nagypapa gálánsan meghajolt.

– Én teljesítem. Egész életemben engedelmeskedtem a nőknek. Nem bántam meg soha. Most is: finom az ital, ízletes a mazsolás kuglóf… eszegetek, iszogatok… már készen is vagyok. Repetát nem kérek.

– Váljék egészségére! – kívánta Leonida. – Megengedi, az edényt elviszem.

Da Ponte nyújtotta a magáét.

– Tessék az enyém is. Gratulálok, finom volt!

Hásim főszakács felemelte a kezét.

– Szót kérek!… Ajánlatot szeretnek tenni! Mint tudjuk, a jó pap holtig tanul. Szívesen eljönnék maga mellé, Leonida asszony, néhány hétre… kis kuktának. Tapasztalatcserére.

– Ugyan, menjen már! Ne gúnyolódjék! Ettem én a maga főztjéből, finom az nagyon!… Pinton apukája, nem parancsol még egy kuglófot?

– Köszönöm, kedves Leonida, bőségesen elég volt.

Kikapok Conchitától, ha elhízom. Tessék a tányér.

– Viktor Szíriusz, kiviszem az edényt… és kinn maradok a konyhában. Többé nem zavarom magukat. Beszélgessenek nyugodtan…

Kiment.

Casteiro csak erre várt.

– No, Viktor Szíriusz, nagyra becsült barátom, az apukákat megetetted, megitattad, megnyugodtak a kedélyek: kipakolhatsz a mondanivalóddal!

Szíriusz kapitány pár másodpercig várt, azután elkezdte: – Rendben van. Előrebocsátom, amit hallani fogtok, szigorú titok! Államtitok! Senkinek, se szülőnek, se gyereknek, se házastársnak elmondani nem szabad!

– Nem lehet olyan ijesztően súlyos az ügy, ha ezek a gyerekek tudnak róla – vélte Busch nagypapa.

Pierre helyreigazította a professzor vélekedését: – Tisztelettel megjegyzem, hogy mi tudtunk róla először. Ugyanis mi derítettük ki.

– Hm!… Az más. Akkor nem szóltam semmit.

Szíriusz folytatta:

– A rövid tényállás a következő: az itt jelen lévő négy apuka, bocsánat, egyikük nagyapuka, írásban bejelentette gyermeke iskolaigazgatójának, hogy fia, illetve lánya a Földre költözött, ott fogja tanulmányait folytatni…

A meglepetés csendjét, amely csak pillanatokig tartott, zűrzavaros tiltakozás követte.

– Hogyan? Nem értem!…

– Bocsánat, semmi ilyesmit nem tettem!…

– Mi… micsoda? Mit tetszik állítani?…

– Ez nagyon érdekesen hangzik, Viktor. De ugye nem tréfálsz?

– Nem tréfálok. Itt vannak kezemben a levelek, mind a négy. Saját kezűleg írva és aláírva. Megtekintésre odaadom, de kérem, vigyázzatok rájuk, rendkívül fontos dokumentumok. Tessék… Nézzétek meg alaposan, és nyilatkozhatok: ti írtátok?

Nézegették… olvasták… forgatták… megvizsgálták a papír visszáját is. Busch nagypapa szemüveget cserélt. Eddig derűs arcukat gond fátyolozta.

– Nos? – biztatta őket a kapitány.

Először a kis olasz levegőgyáros szólalt meg:

– Különös… Ez tagadhatatlanul az én írásom, de esküszöm, hogy ilyesmit sohasem írtam!… Szanatóriumiskola Svájcban! Kacagnom kell! Julio makkegészséges, itthon van, és naponta rendszeresen jár iskolába!

Busch nagypapa volt a következő.

– Csatlakozom da Ponte úrhoz. Az írás pontosan olyan, mint az enyém, de mivel nem én írtam, hamisítvány. Annak kell lennie. Nagyon ügyes hamisítvány. A tartalma ostobaság. Fritz nem költözött a Földre a szüleihez… – arca elkomorult –, nem költözhetett, mert a szülei nem élnek. Tavaly télen az Alpokban töltötték szabadságukat… sítúrán vettek részt… lavinaomlásba kerültek… meghaltak. Ezt a gyerek nem tudja. Természetesen ő is minden reggel iskolába megy, és jól tanul.

– Perez bácsi mit szól hozzá? – ezt Liuna kérdezte.

Perez Casteiro forgatta a levelet, majd meglepő kijelentést tett:

– Az írás valódi! Nem vitás, hogy én írtam! De mikor, hogyan, miért, hol, és mivel? Nem tudom. Csupa rejtélyes kérdés!… Nem tudom… nem tudom! De érzem, hogy a kisfiammal történik valami! Ez a Japánba utazás persze képtelen kitalálás. A gyerek rendszeresen jár iskolába, azon kívül minden szabad percét a Négyek Tanácsával tölti, amiért nagyon hálás vagyok. Jobb barátai nem lehetnének…

Sötét titkok lapultak a tudatuk mélyén.

– Hásim úr, már csak ön van hátra.

A húsételek nagymestere zavarosan kezdett vallani: – Mit mondjak?… Mit mondjak?… Olyan, mintha én írtam volna… és halványan emlékszem is valamire… de nem tudom, mire. Az biztos, hogy nem most látom először ezt a levelet… Töröm a fejemet… hiába. Yudi persze itthon van, dehogyis engedjük idegenbe! És jár az iskolába, remekül tanul…

– Hát csak törje a fejét, Hásim úr, és ha valamire jut, azonnal közölje velem. A leveleket visszakérem, uraim.

Hárman engedelmesen nyújtották, Casteiro visszatartotta.

– Viktor, szeretném a levelem papírját laborban megvizsgálni. Én ilyen papírt még életemben nem láttam… Ez talán nem is papír. Ez valami idegen anyag…

Pierre lecsapott Casteiro kijelentésére: – Azt tetszik gondolni, hogy nem földi papír?

– Micsoda?! Hogy nem földi papír?… Ilyen merész nem vagyok, de lehetséges… lehetséges. Levághatok az aljából egy csíkot?

– Vágd le, és vegyelemezd. Értesíts, ha találsz valamit.

Busch nagypapa jóhiszeműen érdeklődött: – Ezzel végeztünk is, kapitány úr? Vége a kihallgatásnak?

Liuna megelőzte Szíriusz kapitányt: – Sajnos nem. Négy gyanús levélért nem fárasztotta volna ide önöket Szíriusz bácsi. A neheze még hátravan.

Da Ponte csípősen megjegyezte:

– Viktor? Észrevetted, hogy már megint a piros hajú kislány válaszolt helyetted?

– Igen… észrevettem. Ez már így van, ebbe bele kell nyugodnod. Engem is ők informáltak. Legjobb, ha nektek is ők mondják el. Ők jöttek rá.

Perez Casteiro „robbant”.

– Ezer neutronbomba! Bökd már ki, hogy mire!

Liuna bátran eléje állt.

– Kibököm én, Perez bácsi. A gyerekek nem járnak iskolába! Pontosabban: mindezt reggel elindulnak otthonról, de nem az iskolába mennek!

– Hanem hová? – csattant a kérdés.

– Nem tudjuk. – Ez Pierre válasza volt.

– De ki fogjuk deríteni! – Ez Berci fogadkozása.

Liuna magyarázni kezdte:

– Yudi Hásim múlt hétfő óta, Fritzi Busch kedd óta, Julio da Ponte pontosan ma egy hete és Pinton Casteiro tegnap reggel óta nem jár az iskolájába. Ezt az osztályfőnökök állítják: ez az igazság! A kimaradást az iskolaigazgatóknak a szülők levélben jelentették.

Most Berci okoskodik tovább:

– Az akciókat valakiknek elő kellett készíteniük. Az alkalmasnak vélt gyereket ki kellett választani, beszélni kellett vele, meggyőzni, kívánatossá tenni a dolgot, cinkostárssá avatni, valamilyen mesével rábírni a csalásra…

Aziz Hásim dühösen kitört: – Az én lányom nem csaló?

– Nem is úgy gondoltam, hogy tudatosan bűntársa lett a csábítónak, hanem félrevezetve… esetleg öntudatlanul. Ennek előkészítéséhez pedig idő szükségeltetik. Idő és idő!… Tehát előtte egy vagy két nappal kellett valami szokatlannak történnie a gyerekekkel vagy valamelyik családtaggal. Nem tetszenek emlékezni semmire?

Busch nagypapa azonnal segítőkésszé változott.

– Nem… igazán nem… Hacsak talán az nem, hogy azon a vasárnapon Fritzi nagyon álmos volt, feltűnően sokat aludt… Hétfőn este otthon ültem, egyedül voltam a lakásban, néztem a televizort. Volt egy kis áramszünet. Bosszankodtam, de hamar visszajött a kép…

Casteiro közbevetette:

– Érdekes! Tegnapelőtt este rövid ideig nálunk is szünetelt a világítás.

– Egyedül voltál otthon? – faggatta Szíriusz.

– Igen.

– Hohó! – pattan fel Hásim. – Két hete szombaton este a mi házunkban is kialudt a villany… és én is egyedül voltam. Botorkáltam a sötétben, bevertem a térdemet egy bútor sarkába! Csillagokat láttam a fájdalomtól!… Koromsötét volt… azaz nem volt koromsötét, csak rövid ideig, mert egy szemvillanásnyit láttam az ezüst embert, aki a papírt és a tollat adta…

Szíriusz bosszúsan felelősségre vonta: – Ezt miért nem említette eddig?

– Elfelejtettem… meg azt hittem, hogy álmodtam.

– Folytassa, kérem!

– Nincs mit… De mégis! Úgy emlékszem, ő diktálta…

– Mit diktált?

– Nem tudom… Valamit…

– És maga leírta?

– Nem tudom… Nem emlékszem, de biztosan leírtam, mert a végén megköszönte. És mosolygott…

Liuna közbekérdezett:

– Hásim bácsi! Aki diktált, milyen nyelven beszélt?

– Nem tudom… de jól értettem. Tehát törökül vagy arabul vagy spanyolul vagy angolul vagy franciául vagy világnyelven…

Pierre kérlelni kezdte a főszakácsot: – Hásim úr, törje a fejét! Képzelje maga elé, milyen volt az az ember? Próbálja leírni! Alacsony? Szőke? Barna?… Milyen ruhát viselt?

A válasz késett, aztán elhangzott, és mindenkit meglepett: – Nem viselt semmiféle ruhát.

– Mezítelen volt?

– Nem. Nem volt mezítelen… csak nem volt ember! Formátlan ezüst folt volt! De ember nagyságú! És úgy cselekedett, úgy hajladozott, mintha ember lett volna!… Csak nagyon rövid ideig láttam… Azt hiszem, ez minden, amit tudok…

Liuna a Levegőgyár igazgatóját vette most célba.

– Da Ponte úr, kérem, válaszoljon! Ugyebár az elmúlt hétfőn Julio is sokat aludt, kedden este rövid áramszünet volt, és ön is egyedül tartózkodott a lakásban.

A kis olasz elismerően rácsodálkozott a lányra.

– Mindezt honnan tudja, kedvesem?

– Nem tudom, csak következtetek. Mert törvényszerűnek látszik, hogy a gyerekek a kapcsolatfelvétel után kifáradtak, elálmosodtak, és hogy a másnapi levéldiktálások egyformán zajlottak le.

Da Ponte tapsolt.

– Nagyszerű! Okos! Okos!… Mindent eltalált. Julio átaludta a hétfőt. Én kedden egy nyugszékben heverésztem, akkor volt az áramszünet. Elaludtam… Az íróasztalom előtt ültem, amikor magamhoz tértem. Fogalmam sem volt, hogyan kerültem oda…

Szíriusz kapitány elérkezettnek látta az időt, hogy a szenvedélyes tanúvallomásokat rendszerezze.

– Összefoglalva eddigi beszélgetésünket, bizonyítottnak látszik, hogy azonos személy vagy mondjuk inkább: azonos erő azonos céllal, azonos módon íratta meg veletek a leveleket. Az is bizonyos, hogy ezt öntudatlanul tettétek, elaltatva, elkábítva vagy hipnotizálva. Nem vagytok érte felelősek. Hásim úr talán azért emlékszik halványan a történtekre, még az ezüst foltra is, mert sérült térde erős fájdalmat okozott, s ez bizonyos fokig semlegesítette a tudatát támadó erő hatását.

A főszakács valósággal feljajdult: – De hát… könyörgök, miféle erő garázdálkodik itt?! Miért misztifikálja a gyermekeinket és minket?! Mi lehet a célja?!… És a gyermekeink élete nem forog-e veszélyben?!… Ki válaszol erre?

Liuna szerényen jelentkezett.

– Én. De csak az utolsó kérdésre. Yudi Hásim pontosan két hete áll kapcsolatban azzal a valakivel vagy valamivel, ami jelen van a Holdon, és a haja szála sem görbült meg eddig. Sőt! Valami szépséges derű sugárzik az arcáról! És bőven hozza haza a hamis ötösöket! Van egy optimista érzésem: az idegen erő nem rosszindulatú!

Casteiro idegesen közbeszólt:

– Bocsásson meg, kedves Liuna, maga…

Liuna rácsodálkozott.

– Perez bácsi! Máskor tegezni szokott! Most miért magáz? Haragszik rám?

– Haragszik a Canis Maior! Szeretlek és becsüllek… De mondd meg nekem, miféle idegen erőről beszélsz?

– Nem földi erőről.

– Tudod, hogy létezik, vagy csak sejted?… Vagy csupán ostobán hiszel benne?

– Majdnem bizonyos, hogy létezik! Van rá bizonyítékom, kettő is. Az egyik: úgy látszik az Idegen Erő (nevezzük azután így!)… szóval az Idegen Erő akcióinak indulásakor, ilyen volt például első megjelenése a szülők lakásán, erős elektromos hálózati zavart okoz. Ugyanilyen zavarokat jelentett a Lyra űrállomás és a Híradástechnikai Intézet, amikor a Mare Imbriumban a fényjelenségeket látták. A két esemény tehát valószínűleg összefügg.

Szíriusz helyeselt.

– Merész következtetés, de sajnos valószínű. És a másik?

– A másik: ha a Holdon észlelt Idegen Erő földi eredetű volna, akkor a „cui prodest” ősrégi jogi meghatározás szerint anyagi érdek vezetné az elkövetőt, hatalomvágy, kincsek birtoklása, bosszúállás, irigység satöbbi. Ezzel szemben mi történik? Ezek a félelmetes hatalmú lények energiát, költséget nem kímélve, minden erejükkel arra törekednek, hogy néhány butuska kisgyerekkel napi öt órán át foglalkozzanak. Ez földi aggyal mérve értelmetlen cselekedet!

Most Pierre vette át a szót, és folytatta a logikai kupola építését:

– Van itt még valami, ami talán legmeggyőzőbben utal arra, hogy nem földi erők mozgatják a titokzatos eseményeket, hanem idegen lények, akiknek fogalmuk sincs az „emberi társadalom” rendjéről, szokásairól, törvényeiről, összefüggéseiről. Cselvetéseik naivak, átlátszóak, primitívek. Az igazgatóknak küldött levelekről percek alatt kiderült, hogy valódiak, de mégis hamisak. A tanulók délelőtti eltűnésének együgyű álcázása, a töméntelen hamis ötös… mindezek azt bizonyítják, hogy az akció irányítói gyermeteg lelkületű idegen lények, akik nem ismerik a földi, illetve a holdi életmódot. Ügyetlenek… de jóindulatúak.

Da Ponte ünnepélyesen kijelentette: – Szíriusz kapitány ifjú barátai okosan beszéltek. Elfogadom az érvelésüket… és bízom bennük. Kérem Viktor Szíriuszt, mondja meg, ezek után mi lesz a teendőnk. Mivel segíthetünk?

– Elsősorban azzal, hogy a hallottakról mélységesen hallgatnak! Szörnyű pánikot okozna, ha híre menne a történteknek!… Nyomatékosan kérem, nagyon vigyázzanak: a gyermekek meg ne sejtsék, hogy ismerjük az igazságot (mondjuk: az igazság felét), hogy sok mindent tudunk róluk, hogy figyeljük őket. Önök most menjenek haza. Próbáljanak megnyugodni. Mi végtelenül óvatosan tovább nyomozunk… És bízzanak bennünk… ne csak da Ponte úr… valamennyien.

Elfogyott a mondanivaló, Nox-325 volt a pontos idő, amikor a gondterhelt apukák (és Busch nagyapa) lelkükben súlyos aggodalommal engedelmesen hazaindultak…

Szíriusz kapitány a házi videfonon kapcsolta a konyhát.

– Kérem, kedves Leonida, jöjjön be. A vendégek elmentek.

– Azonnal, csak megtörülöm a kezemet.

– Szíriusz bácsi most Leonida nénit természetesen tájékoztatni fogja – mondotta Pierre.

– Alig hiszem – kételkedett Liuna.

– Pedig az volna helyes. Leonida néni a harcunkhoz felajánlotta a segítségét, neki is tudnia kellene mindenről.

Liuna szemében valami villant.

– Légy nyugodt, tud mindent.

Már nyílott is az ajtó, belépett a konyha "főnökasszonya".

Sajnálkozott:

– Szegény „apukák”, nem szívesen lennék a helyükben. Teli lehetnek félelemmel, aggodalommal.

Berci csodálkozott:

– Leonida néni! Tetszett hallani mindent?

– Természetesen hallottam.

– Akkor Leonida néni titkos mikrofonjai jól működtek.

– Nincs nekem, édes fiam, semmiféle titkos mikrofonom.

– Hát ami a virágcserépben lapul?… Meg a kenyérkosár oldalán?

Leonida jóízűen kacagott.

– Virágcserép?… Kenyérkosár?… Régen a múlté. A ház minden helyiségében van egy legálisan felszerelt mikrofon, amely a konyhába közvetíti a hangot. Én a konyhában mindent hallok.

Berci hitetlenkedett:

– Ugyan ki szerelte fel a „legális” mikrofonokat?

Leonida kivágta az adu ászt:

– Maga Viktor Szíriusz!

A gyerekek nagyot néztek.

– Szíriusz bácsi, ez igaz?

– Igaz bizony. Leonida jóban-rosszban a szövetségesünk lett. Gondoskodni kellett róla valahogyan, hogy mindent tudjon, de azért az ebédek és vacsorák is elkészüljenek.

A csonka Négyek Tanácsa tapsolt, nevetett.

– Szóval Leonida néni mindent tud!

– Igen, mindent tudok. Tudom, hogy gonosz szellemek garázdálkodnak a Holdon!

Liuna türelmesen magyarázni kezdte – Leonida néni! Nem szellemek! Élőlények!… Azt mondja, hogy hallotta a beszélgetésünket. Akkor tudhatná, hogy azt hisszük, valahonnan nagyon-nagyon messziről idegen lények érkeztek a Földre, illetve a Holdra!

Leonida válaszul felmondta a „leckét”!

– Értem én, lelkem, nem vagyok maradi, tudatlan. Tudom, hogy a világmindenségben, amely végtelen nagy, lennie kell még a Földhöz hasonló számtalan bolygónak, amelyen az élet kicsírázott, kiteljesedett, és hozzánk hasonló lények élnek rajta. Egyszer eljő az idő, amikor az ő tudományuk és a mi tudományunk egymást segítve megvalósítja a Nagy Találkozót!

– Ezt szépen tetszett mondani – mondta Pierre –, de engedjen emlékeztetnem: pár évvel ezelőtt ez mintha már megtörtént volna. Amikor elrabolták Szíriusz bácsit, és egy otromba robot, egy másolat-Szíriusz próbálta helyettesíteni.

– És végül is egy öreg kastélyban, eszméletlen állapotban találtuk meg őt – toldotta meg Berci.

– Emlékszem ám! Jól mondtad! De akkor csak az erejüket éreztük, őket magukat nem láttuk!

Szíriusz kapitány szólalt meg, mintha igét hirdetne: – Lehet, hogy mostani vendégeinkkel sem fogunk személyesen találkozni, bár…

A beállt szünet bizonyította, hogy valamennyien felfigyeltek.

– Tessék folytatni! Bár…

– Folytatom… Bár valami azt súgja nekem, hogy most érkezett el az emberiség nagy pillanata, amikor találkozni fog más bolygón élő embertársaival!

Leonida néni áhítattal szemlélte a hatalmas férfit.

– Lelkem, Viktor Szíriusz, igen szépen fogalmazott… – Kis szünetet tartott, majd befejezte a maga módján: – Csak bele ne törjön az emberiség foga ebbe a találkozásba!

– Majd vigyázunk magunkra, Leonida néni!

Leonida rémülten meredt a fiúra.

– Pierre!… Mit mondtál?… Vigyázunk magunkra?!… Úgy gondoltad, hogy te fogsz velük találkozni, és te fogsz magadra vigyázni?!

– El tetszett találni! Pontosan így gondoltam. Ugyanis mi hárman, azaz Liuna, Berci és én megbeszéltük, hogy követni fogjuk a gyermekeket.

Leonida nem akart hinni a fülének.

– Követni akarjátok a gyermekeket?

– Igen! – állította Berci is.

Leonida tetőtől talpig végigmérte a két fiút, aztán kijelentette:

– No, abba még lesz beleszólása egy-két embernek!

– Ugyan kinek? – érdeklődött helyettük Liuna.

– Hát például a szüleiteknek! Apátoknak, anyátoknak!

– Ó, attól nem félünk! Holnap elkéredzkedünk tőlük!…

TIZENNEGYEDIK NAP

A gyerekek ezen a napon ebéd után – Nox-307-kor – találkoztak Szíriusz kapitány lakásán. Leonida néni saját termesztésű, mézédes aranykantalup dinnyével vendégelte meg őket. S miközben az illatos, vörös bélű szeleteket feltálalta, csak úgy „mellékesen” megkérdezte tőlük: – Megszereztétek az engedélyt?

Berci jelentkezett elsőnek.

– Ühüm… – tele volt a szája az aromás falattal – m… meg!

– Kivel beszéltél?

– Te… természetesen édesapámmal. – Nagyot nyelt. – Rettenetesen finom! Szabad kérnem repetát?… Köszönöm… Ma reggel felhívtam videfonon. Édesanyámat nem tudtam, mert ő Egyiptomban homokot szitál, de édesapámnak elmondtam, hogy nyomozni fogok. „Hol?” – kérdezte. „Itt a Holdon – válaszoltam. – Nekem két kisfiút kell figyelnem, Julio da Pontét és Fritzi Buscht.” „Szíriusz kapitány tud róla?” – kérdezte. „Tud” – mondtam. „Akkor nyomozhatsz!” – mondta, vagyis megengedte… Köszönöm, többet nem kérek.

– Te következel, Pierre.

– Én is elkéredzkedtem édesanyámtól, mert apukám éppen értekezett. Elmeséltem neki, hogy felkértek, foglalkozzam kicsit Yudi Hásimmal. Nyolcéves kislány, akinek szüksége volna egy kis szellemi segítségre. Elég, ha kétszer-háromszor elkísérem az iskolába, és közben beszélgetek vele. Anyám megengedte. Megdicsért. Azt mondta: „örülök, hogy ilyen derék fiú vagy, és törődsz a kisebbekkel.”

Leonida összeráncolta a homlokát.

– Értem… törődsz a kisebbekkel… nagyon szép. No, halljuk Liunát! Neked is megengedték?

– Természetesen. Szóltam apámnak, kértem a beleegyezését, hogy Pintont egypárszor elkísérjem az iskolába. Mérgesen azt válaszolta: „Sok a dolgom, ilyen semmiséggel ne zavarj! – Majd hozzátette: – Mi a csuda? A híres Pinton nem tud egyedül iskolába járni? Muszáj őt kísérni?… Különben mi közöm hozzá! Beszéld meg édesanyáddal!”

– És megbeszélted?

– Igen. Édesanyámmal mindent meg lehet beszélni. Azt mondta, hogy vigyázzak magamra…

Leonida kicsit várt… várta a folytatást… de az nem érkezett.

– Kész?… Vége?

– Igen.

Leonida nem rejtette tovább véka alá a véleményét: – Ravaszul csináltátok. Szüléitek azt hiszik, hogy ártatlan sétálgatásról van sió. Nem sejtik, hogy az életetek forog kockán!

Liuna halkan megszólalt:

– Az én édesanyám tudja.

– Honnan tudja?

– Tőlem. Elmondtam neki mindent.

– Hm!… Mindent?… Jól tetted…

Aztán a kapitányhoz fordult, számonkérőn, mintha ő lenne az ítélet Angyala.

– Viktor Szíriusz! Maga miért nem szól egy szót se?

– Mert én ezt egyszer már végighallgattam. Ma reggel videfonon. És belenyugodtam. Ezt a kis nyomozást valóban nekik hármuknak kell elvégezniük.

– Azt mondja, hogy kis nyomozást?!… Az magának kis nyomozás, ha véletlenül találkoznak az idegen bolygó lényeivel, s azok megsemmisítik őket?!

– Legyen nyugodt, kedves Leonida, nem fognak találkozni. Nem találkozhatnak. Szigorúan meghagytam nekik, hogy csupán azt kell kinyomozniuk: hová mennek a gyerekek reggelenként? Melyik kupolavárosnak melyik épületébe? Bármilyen helyiségbe: házba, kabinba, graviplánba, sátorba, ahová a gyerekek belépnek, követni őket nem szabad! Tudom, hogy betartják parancsomat. Ezt a feladatot veszély nélkül Pierre-ék tudják a legjobban elvégezni. Mert tulajdonképpen még ők is gyerekek, és a négy „iskolakerülő” talán nem lesz velük szemben bizalmatlan.

– Talán… talán… talán… mindenütt ott van a talán! És ha nem úgy sikerül, ahogy elképzelik?

Liuna kacagott egy „gyöngysort”, de az most egy kissé hamisan hangzott.

– Ne tessék előre kuvikolni, drága Leonida néni. Holnap minden kiderül…

– Ne kuvikoljak, mert holnap… Tudod, ugye, kislányom, mi a kuvik, mit jelent a kuvikolás. Hogyne tudnád! Ha az ember megöregszik, ha közel jár a százhoz… ha már majdnem mindenki elment, akikkel együtt indult… akkor megesik, hogy kuvikol, mint a „halálmadár”… Ne haragudjatok ezért rám.

Éjszakára majd beveszek valami jó erős altatót.

HÍREK A GALAKTIKÁBÓL
A Galaktika Figyelője jelenti

Pontosan tíz napja vesztegel Crax-25 [Ez sem sajtóhiba! Az olvasó jól emlékszik: valóban Crax-23 indult el az Acra bolygóról és Crax-25 érkezett a Holdra. Szerző megígéri, hogy hamarosan fény derül a rejtélyre.] tábornok honvédelmi űrgömbjében – harmincezer kilométer távolságban – a Kék Bolygó holdja fölött. Tudósítónknak sikerült gondolatátvitel-kapcsolatot teremtenie a nagy tekintélyű, tudós katonával. Megkérdezte: hogyan folynak a Nagy Kutatás munkálatai? A válasz: „Sehogy! Bosszankodom, mert folyamatosan működtetnem kell űrhajóm hajtóművét, hogy pozíciómat megtarthassam. Ez jelentős energiapazarlás. Egyre inkább bebizonyosodik, hogy Diol-17 kolléga az, aminek otthon sokan tartják: gyámoltalan pojáca, aki nem alkalmas ilyen nagy jelentőségű kutatói feladat elvégzésére. Megmondtam előre: ezt katonára kell bízni! Ez a kétbalkezes már 14 földi napja hallgat, mintha megnémult volna… Ki tudja, mit művel?! Valamit tenni kell!…” Itt végződik a nyilatkozat. Kíváncsian várjuk, milyen lépésre határozza el magát a kitűnő tábornok.

TIZENÖTÖDIK NAP

Péntek, nagyon is korán reggel. Párizsban, Londonban fél hetet mutatnak az órák, a Holdon Nox-291 lesz 30 perc múlva.

A 27-es kupolaváros minifurgonperonján három álmos gyerek találkozott:

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! Jóholdat!

– Jóholdat!… Pontosak vagytok.

– Ez természetes – állapította meg Liuna. – Tegnap megegyeztünk, hogy fél hétkor találkozunk…

– Közép-európai idő szerint – egészítette ki Berci. – Az én órám mutatja mind a két időt!

– Bercikém, ez pillanatnyilag lényegtelen. Lényeges az, hogy megegyeztünk: fél hétkor találkozunk a 27-es kupolaváros minifurgon-állomásán. Tessék! Itt vagyunk! Jelszavunk: pontosság, fegyelem, az utasítások szigorú betartása, különben könnyen ráfizethetünk!… Pierre! Sikerült Robertóval beszélned?

– Sikerült. Roberto kölcsönadott három Luna-RX mini-adóvevőt. Ezek Hold Állam egész területét behozzák. Kapcsolatot tudunk tartani egymással. Tessék, Li, vedd át… ez meg a tiéd, Berci.

Liuna nézegette.

– Milyen picike!… És milyen gyönyörű!… Ilyen készüléket kaptak édesanyámék is nemrég a Központi Könyvtárban. Megmutatod, hogyan kell használni?

– Persze. Roppant egyszerű. Az erősítője ebben a parányi dobozban van. Eltüntetheted a ruhád ujjában, vagy a csuklódra kapcsolhatod, mint csinos karkötőt… Így ni! Pókhálóvékonyságú vezetéke alig látszik. Mikrofonja ez a kis gomb, dísznek a blúzodra tűzzük. Tíz méterről még a sóhajtást is veszi. Ez a fillérnyi lapos korong a fülhallgató. A fülkagylód mögé tapad, és csak te hallod a hangját. Végül a legfontosabb újítás rajta ez a kis drazsé formájú hangtompító. Ha a szádba veszed, amikor beszélsz, csak az hallja, akit felhívtál!… Itt kell bekapcsolni… Berci, te is figyelj!

– Köszönöm… szükségtelen. Nagyon jól ismerem, tudok vele bánni. Csuda kis masina! A Holdmérnöki Szakközépben már gyakoroltuk. Szögpercnyi pontossággal automatikusan beáll az adásirányba. Úgy szól, mintha a partner melletted állna.

– Ez hát rendben volna… Még bőven van időnk a gyermekek iskolába indulásáig… vegyük át még egyszer a helyszíneket. Én Yudi Hásimot követem. Ő a 65-ös kupolavárosban lakik, tehát odafurgonozom. 12 perc alatt odaérek. Berci, te a két kisfiúval mész. Juliónak a 198-asban, Fritzinek az 5-ösben van az otthona. De a kettő egy irányban van. Busch nagypapa úgy informált, hogy Julio minden reggel felmegy Fritziért, mert az iskoláik szomszédosak. Együtt utaznak. Ha szerencséd van, elcsíped őket.

– Majd vigyázok, hogy szerencsém legyen! – Ez Berciféle szellemesség volt.

Pierre folytatta:

– Liuna, te itt maradsz a 27-esben. Figyeled Pintonék házát.

Berci türelmetlenkedett.

– Induljunk már, Pierre! Az ötösből majd jelentkezem Liunánál. Legyen ő a hírközpontunk.

– Helyes. Én is hívni fogom a 65-ösből.

– Mindhárman minden eseményt jelentsünk egymásnak – tanácsolta Liuna –, jó, ha tudjuk, hogyan boldogul a másik kettő.

– Elfogadjuk…

A forgalmi jelzőlámpa zöldre váltott. Surranó hang közelített. Berci készülődött.

– Hoppá! Az én furgonom már jön!

– Egy darabig együtt megyünk a kis csavargók elé – csatlakozott hozzá Pierre.

A szerelvény, mint valami óriási ezüst kígyó, puhán csusszant az állomásra. Beszálltak. Mielőtt az ajtó rájuk záródott volna, Berci még kikiabált: – Hé, Li!… Ügyes légy!…

Liuna integetett nekik.

– Nyomozók! Jó szerencsét!…

A minifurgon indult, felgyorsult, eltűnt…

Most percekig nem történt semmi. A lány figyelte a Casteiro-ház kapuját. Jó kétszáz méterre volt tőle. Itt kell majd Pintonnak kilépnie… Semmi… Aztán halk fütyülés hangzott, valahogy így: íííí-i-i… íííí-i-i… a Luna-RX hívó jele!

– Itt a 65-ös kupola… Pierre.

– Itt a 27-es kupola… Liuna.

– A hatvanötösben minden csendes.

– Itt az 5-ös kupola… Berci. Eddig semmi sem történt. Nálad, Li?

– Nálam sem. Javasolom, hogy a kapcsolatot tartsuk, de csak akkor beszéljünk, ha történik valami.

– Rendben…

Csend lett… pisszenés se… mukkanás se… világűrcsend.

Aztán hirtelen jelentkezett Pierre: – Figyelem!… Látom már Yudit! Közelít az állomáshoz… Már itt is van!… Megszólítom, de kikapcsolom előbb az adó-vevőt…

Kikapcsolta, és megszólította Yudit: – Jóholdat, kislány! Ugye, te vagy a Yudi Hásim… Hová mész hajnalok hajnalán?

Yudi készségesen, vidáman, de zavarosan válaszolt, mint aki nem tudja, mit beszél.

– Jóholdat, nagyfiú! Te ki vagy? Mit kérdeztél?

– Pierre Renard a nevem. Nem ismersz? Pinton barátja vagyok. Azt kérdeztem, hová igyekszel.

– Nagyszerű! Pintont ismerem, akkor biztosan téged is ismerlek!

– Arra miért nem válaszolsz, amit kérdeztem?

– Hiszen válaszolok. Vagy nem válaszolok?… Én iskolás vagyok. Iskolába megyek. Te is iskolás vagy?

– Sajnos, még mindig. Te melyikbe jársz?

– Rettenetesen nagy titok! Nem szabad senkinek sem megmondanom! Neked sem!… A hármas suli kihelyezett tagozatába! A 201-es kupola városban van. Külön tanár tanít! Tiszta ötös vagyok!… Nem hiszed? Megmutatom. Kozmológus leszek!… Te tudod, mi az?… Én nem.

– Én tudom, majd később elmagyarázom… Jön a minifurgon!

Beszálltak.

– Te nem jöhetsz velem! Szigorúan tilos!… Ülj csak ide mellém nyugodtan. Kényelmesen elférünk.

Hold Állam híres, fürge járműve elindult. A kislány kíváncsian megkérdezte:

– Jól ülsz? Hová utazol?

– Ahová te. Pontosan a 201-esbe.

– Jaj! Azt nem szabad! Én senkit sem vihetek magammal! Az ezüst ember megmondta! Halállal büntet, ha megszegem a parancsát! Kiégetik az agyamat! – Nevetett. – Vicces, ugye? Én nem mondom el senkinek a titkot! Te se mondd el. Hű, az az agyégetés kellemetlen lehet!…

– Biztosan nagyon kellemetlen.

– Talán nem is igaz, csak úgy mondom… Te szoktál hazudni?

– Soha.

– A kétszázegyesben van a te iskolád is?

– Nem. Ott az édesapám urándúsítója van. Most hozzá megyek.

– Bemehetsz hozzá? Beszélhetsz vele?

– Bármikor.

– Az én iskolámba nem jöhetsz be. Az ezüst tanár bácsit nem láthatod. Nem szabad senkinek elmondanom, hogy milyen… de olyan, mintha tiszta ezüstből volna, és csillog, és vakítja a szemet, és gyönyörű a hangja! Mintha orgona búgna… Te hallottál már orgonát? Én még soha. Mégis olyan… Nekünk nem szabad róla senkivel sem beszélnünk. Nekem egyáltalában senkivel sem szabad szóba állnom. Ezért nem szóltam hozzád egy szót se! Ugye, nem haragszol érte?…

– Nem, dehogy! Most hallgassunk, jó?

– Jó…

Pierre elfordult, és gyorsan szájába vette a hangtompítót.

– Itt Pierre… itt Pierre. Keresem Bercit és Liunát!

– Itt Liuna.

– Itt Berci.

– Úton vagyok Yudival. A 201-esbe megyünk. Állítólag ott van az iskolája kihelyezett tagozata. Ezt beszélte be neki az „ezüst tanár bácsi”… Nálatok mi újság?

– Nálam az 5-ösben még semmi. A két kisfiú késik.

– Lehet, hogy mindegyik gyerek a 201-es kupolavárosba jár – találgatta Pierre.

– Miért gondolod?

– Ez a Yudi összevissza zagyvál mindent. Halálbüntetésről, agyégetésről, ezüst tanárról, aki csillog, szörnyű titokról, amit senkinek sem szabad elárulnia… de mégis mindent elmondott. Az ezüst lénnyel folytatott sok-sok beszélgetés lényegét nyilván nem tudja felfogni. Tiltásokra és fenyegetésekre emlékszik, ezek súlyát azonban nem érzi, csak fecseg, fecseg… Nos, ő beszélt többes számban, így: „Mi nem mondjuk el senkinek… Nekünk nem szabad beszélni…” Valószínű, hogy az „ezüst tanár” foglalkozik mind a négyükkel. Yudi nyilván egy betűt sem ért abból, ami ott folyik, de azt, hogy nem egyedül van, hogy többen vannak, helyesen érzékeli.

– Szegényke… Bizonyára nincs tisztában azzal sem, hogy micsoda erő tartja fogságban a szellemét!

Pierre helyeselt:

– Fogalma sem lehet róla. Bambán, magába roskadva üldögél mellettem. Egy szót sem hall abból, amit mi hárman beszélgetünk. Nagyszerű találmány ez a hangtompító!… De most hirtelen felém fordult! Beszélni fog!… Kikapcsollak!

Yudi feléje fordult, és beszélni kezdett: – Te nagyfiú… hogy is hívnak? Mondtad már?

– Még nem. Pierre a nevem.

– Pierre… szép név. Tetszik nekem. – Megsimogatta Pierre arcát. – Máskor is elkísérsz?

– Örömmel.

Vitte őket a minifurgon. Csend volt. Yudi ismét elmerült a semmiben… Aztán érezték, hogy a sebesség csökken, a robotpilóta fékezett, a jármű megállt.

– Nézd csak: megérkeztünk! Végállomás! Kiszállás!… Te hogyishívnak! Most már elválnak az útjaink. Köszönöm, hogy elkísértél. Nem szabad tovább jönnöd! Nem szabad meglátnod az ezüst gömböt! Halál fiai lennénk mindketten!… De ne félj semmit, bízd csak rám magad. Odavezetlek… bekukkanthatsz. Nem történik bajod. A hajad szála sem görbül meg… Csöndesen kövess…

Bercinél, Liunánál jelzett az adó-vevő: íííí-i-i… íííí-i-i…

– Itt Pierre. Mi újság?

– Itt Berci. A kisfiúk végre megjöttek. Két riadt kis ürge. Még nem álltak velem szóba. Mogorván hallgatnak… Nálad?

– Megérkeztünk a 201-esbe. Állítólag itt van az ezüst gömb… de színét sem látom. Yudi azt ígérte, hogy elvezet hozzá. Most előttem baktat. Abban a félbehagyott minifurgon-alagútban járunk, amely nem vezet sehová sem. Biztosan emlékeztek rá… annak idején, amikor Casteiro bácsit „üldöztük”, ő járt erre ki a Hold felszínére. Itt kezdődik a Nyugalom Tengere. Ez a szárnyvonal azóta sem épült meg. Sötét, elhagyatott. Yudi kézilámpával világít… Nálatok van valami újság?

– Nálam még mindig semmi – mondta Liuna.

– Az ötösbe befutott a minifurgon. Julio és Fritzi komoran, szótlanul beszállt. Én a mögöttük lévő fülkében helyezkedtem el… Nagyszerű!… Képzeljétek, az történt, amire tippeltünk! Láttam az én kabinom műszerfalán, hogy a 201-es célszámmal indítottak! A 201-es kupolavárosba utazunk!… Szóra bírni nem tudtam őket, de ez már nem is fontos! A végállomáson úgyis találkozunk.

– Ezek után biztosra vehető, hogy Pintonnak is az lesz az úticélja – volt Liuna véleménye.

Pierre izgatottan jelentkezett:

– Bocsánat! Szót kérek! Fontos!… Már jól benne járunk az alagútban, megtehettünk vagy ötszáz métert. Nem messze dereng a zárófal. Yudi lámpája világítja meg. Előtte jókora koromfekete, kerek folt. Az átmérője tíz méter lehet – Mintha a világ végén a pokol bejárata lenne. A legfeketébb fekete, amit életemben láttam. Érzem, hogy nem fekete fal, hanem inkább egy fekete lyuk!… Yudi arrafelé tart!… Ahogy közelítünk, a fekete körforma lassan világosodik… halovány ezüst gömb lesz belőle! Yudi már gyors léptekkel szinte szalad, mintha erős mágnes vonzaná az ezüst gömbhöz, mely már fényesen ragyog. Érdekes! Csak önmagát világítja meg! A környezete sötét marad… Most látom, a gömbnek ajtaja van, jókora szikrázó fémkilinccsel!… A Fiastyúk legkisebb fia legyek, ha ez nem egy űrhajó, egy űrgömb!… Yudi az ajtóhoz rohan, megragadja a kilincset, az ajtó engedelmesen nyílik… a gömb belsejéből szemfájdítóan vakító fény sugárzik!… Yudi betámolyog a fénybe. Ész nélkül futok utána… elkéstem! Az ajtó becsapódik az orrom előtt! Megragadom a kilincset! Rángatom! Céltalanul! Nem mozdul!… De valami furcsát érzek: a kilincs hozzátapadt a tenyeremhez! Tépném, szakítanám le a kezem, de a kilincs keményen fogva tart. Aztán hirtelen elenged… iszonyú fáradt vagyok… és valami erő kényszerít, hogy aludjam… Tudom, hogy a kilincsen keresztül hatott rám ez az erő… le kell feküdnöm… az ajtótól jobbra a kőkupacra… érzem, másodperceken belül elalszom… vigyázzatok… ne nyúljatok a ki… lincs… hez…

És szuszogott… horkolt… szuszogott… horkolt…

Berci belekiabált a mikrofonba:

– Liuna!… Hallottad?

– Minden szavát. Pierre nem volt elég óvatos, elragadta az indulat. Csodálkozom, hogy ő, aki okos, fegyelmezett, megbízható, megszegte Szíriusz bácsi szigorú parancsát. Bercikém, vigyázz magadra, nehogy kövesd a rossz példát!

Berci fogadkozott:

– Én betartom majd az utasítást. Ha megérkezünk az ezüst gömbhöz, nem kísérlem meg a bejutást, hanem kerítek útközben egy jókora követ, azt bedugom az ajtónyílásba, hogy ne tudjon bezáródni! Mert nagyon szeretném látni, hogy mi van odabenn!

– Vigyázz, Bercikém, nehogy pórul járj!

– Bízd rám!… Figyelem; Liuna! Megérkeztünk a 201-esbe! A két fiú nem törődik velem, mintha itt sem lennék… Elindultak az alagútban… kísérem őket… most már egészen biztos, hogy ők is a gömbhöz igyekeznek… Megyünk… csak megyünk… minden úgy történik, ahogy Pierre elmondta…

Már látom a gömböt, halovány ezüst… Közelítünk… kövek között botorkálok… egy jó nagyot felvettem! A Földön lenne vagy húsz kilő, itt alig három… Pierre-nek minden szava igaz volt!… Az ajtó kinyílik!… Vakító sugárzás!… A két fiút elnyeli a fény!… A követ az ajtó nyílásába dugtam!… Nagyszerű! Sikerült!…Az ajtó rácsapódik… nem sikerült! Nem látok semmit! Mert a kő sisteregve izzik, okádja a füstöt, majd vörös lánggal égni kezd… hamuvá ég… Az ajtó becsukódott… vége. Liuna, mi lesz most? Mit tegyek?

– Ne közelíts az ajtóhoz, hozzá ne érj a kilincshez! De ha már ott vagy, nézz körül, nem látod-e Pierre-t.

– De!… De látom! Itt fekszik tőlem néhány méterre, a köves talajon… mélyen alszik… szabályosan lélegzik, láthatóan semmi baja… még horkol is. Odamegyek, megkísérlem felébreszteni…

Az adó-vevő Pierre horkolását is közvetítette.

– Hallottad? Nem akar felébredni. No, majd megpaskolom az arcát… – Jól hallani a csattanásokat. – Ébredj, Jegenye!… Hééé, mi történik itt?!… Odaragadt a kezem az arcához!… Hiába húzom, nem ereszt!… Liuna! Mit tegyek?!

– Ne erőlködj, még megsérültök! Várj nyugodtan pár másodpercig, azonnal el fog engedni.

Berci kétségbeesetten kiabált:

– Ki?… Ki fog elengedni?

– A kozmikus erő… az „ezüst tanár úr”.

– Te… te boszorkány!… Már elengedett!

– No látod! Most szép nyugodtan feküdj le Pierre mellé. Te is aludni fogsz, mint a bunda.

Berci nagyot ásított.

– Oáááá… Érzem, igazat beszélsz… aludni fogok… ááááá… álmos lettem… Li… drága Li… mi lesz veled?… Egye… dül… ma… rad… tál…

(Mi lesz veled, Li drága… Milyen kedves fiú ez a Berci! Kicsit szertelen, kicsit vad, de meleg szíve hűséggel, szeretettel csordultig tele… Vajon mi lesz belőle? Holdmérnök – amire készül? Vagy űrhajós, csillagvilágok felfedezője?… Vagy hazamegy Magyarországra, mert magyar?… Hűha! A várópavilon órája 290.30-at mutat. Berci ilyenkor rápislant az órájára, és azt mondja: „Greenwich szerint fél nyolc!…” Hol marad Pinton?… Hol marad?… Talán későbbre van beosztva, mint a többiek?) A Casteiro-ház kapujában ebben a pillanatban jelent meg a kisfiú. Liuna hozzálépett.

– Szervusz, Pinton! Jóholdat! Sokára jöttél. Nem késünk el az iskolából?

A fiú meglepődött.

– Liuna!… Te is?… Téged is?…

– Csacsikám, hát nem tudtad? Neked nem mondták meg?

– Ki nem mondta meg? – kérdezte gyanakodva Pinton.

– Hát ő… az ezüst tanár úr.

Pinton arca felderült.

– Hát ismered?

– Természetesen ismerem, máskülönben nem lennék itt.

– Egy szót se szólt rólad.

– Biztosan feledékeny. Nekem elfelejtette megüzenni, hogy veled kell mennem.

– Ennek én is örülök, mert az igazat megvallva: félek egy kicsit. Nem az ezüst tanártól, mert ő az első perctől kezdve rendkívül kedves, barátságos volt, hanem attól, amiket kérdez.

Félek, hogy nem tudok neki válaszolni!

– Miért? Miket kérdezett tőled?

– Az első kérdése így hangzott: „Szeretném tudni, hogy a földi embernél az apák egész életükben szerzett tudását a fiaik maradék nélkül megöröklik-e, vagy valamilyen »információs rendszer« révén minden ember születésekor elölről kezdi a tanulást?” Aztán azt kérdezte, hogy a mi testi sejtünk ugyanúgy 92 kromoszómát tartalmaz-e, mint az övéké. Illetve annak csak a felét vagy a kétszeresét? Mert ettől függ, hogy tudunk-e egymással kapcsolatot teremteni!

– És te, szegénykém, nem tudtál felelni. Bevallottad, hogy nem tudod…

– Nem estem a fejemre! Akkor nem hív többet! Pedig irtó finom ételekkel és italokkal kínál, amilyeneket még soha nem kóstoltam, és van egy ezüst kerevete, reggel a napot mindig azzal kezdjük, hogy azon alszunk egy nagyot, és csudaszép dolgokat álmodunk!… Hát azt mondtam, hogy tanultam, tudom, de elfelejtettem, ő nem értette, mint jelent az „elfelejteni” szó. Abban egyeztünk meg, hogy ma megmagyarázok mindent… Ugye, segítesz, Li?

Liuna nagyon komolyan, nagyon eltökélten válaszolt: – Azt hiszem, megpróbálom.

Zöldre ugrott a jelzőlámpa.

– Li! Jön a furgonunk!

A holdjármű halkan besurrant. Az ajtaja kinyílt.

– Szállj be… megyek én is.

Elhelyezkedtek egy üres fülkében. Pinton érdeklődött: – Tudod a célszámot?

(Volt ebben még egy kis ravaszság.) – Kettőszázegyes – bólintott Liuna.

(Pinton végérvényesen megnyugodott.) Liuna megnyomta a kettes, nullás, egyes gombot, derékszögbe állította a „startert”. A minifurgon puhán, lágyan megindult…

Ugyanabban a másodpercben Viktor Szíriusz lakásán jelzett a videfon. Leonida néni éppen uborkát kovászolt a konyhában. Tempósan megtörölgette vizes kezét, bekapcsolta a készüléket.

– Itt Viktor Szíriusz lakása.

– Itt Helga Renard. Maga az, kedves Leonida? Képre kapcsolok.

– Én is…

Pierre anyukája a 18-as kupola városban pompázó Állami Arborétum igazgatói irodájából videfonált, Leonida a 28-as kupolavárosban cifrálkodó, álrokokó villából, egymástól 693 kilométerre… (Nem mondhatom, hogy légvonalban, mert a Holdon nincs levegő. Helyette mondjuk: lézersugárvonalban.) Egymásra mosolyogtak.

– Jóholdat, kedves Helga igazgatónő! Örülök, hogy látom! Mivel szolgálhatok?

– Szíriusz kapitányt keresem.

– Sajnos nincs itthon. Elment.

– Nem tudja, hova?

– Nem szokta megmondani, csak ha bejelentett videfonhívást vár. Most azonban nem szólt semmit… Mi történt, kedvesem? Csak nincs valami baj?

– De, azt hiszem, baj van.

– Szent Leonida! Baj van?… Micsoda?

– Nem tudom. Kocsis miniszter hívott fel alig pár perce. Viktort kereste. Azt mondta, nem találta otthon…

Leonida csodálkozott.

– Nem tudok róla, hogy kereste volna. Én egész nap ki sem tettem a lábamat a házból… Ó! Sejtem már! Alig tíz perce Roberto Namora a Hírközből valóban kereste Viktor Szíriuszt. Biztosan a miniszter urat akarta kapcsolni. De hát mi történt? Mit mondott a mi Jánosunk?

– A világűrből videfonált, útban a Holdra. Nagyon röviden csak annyit, hogy ijesztő híreket hallott a Holdról. Azonnal elindult hozzánk a Világállam leggyorsabb graviplánján. Nemsokára megérkezik. Egyenesen Viktor lakására megy. Azt kéri, legyen otthon Viktor meg maga, kedves Leonida és a gyerekek: a Négyek Tanácsa, és legyek ott én és Perez Casteiro. Így mondta.

– Akkor igazán baj lehet!… Mondtam én, hogy ez lesz a vége. Most majd kiderül, hogy igazam volt: szellemek garázdálkodnak a Holdon!

Helga ijedten kérdezte:

– Miféle szellemekről beszél, Leonida?

– Ne szólj szám, nem fáj fejem! Majd ők elmondják… Szóval: Viktor Szíriuszt előkerítem, meg Perez Casteirót is nemsokára. Erről kezeskedem. De a gyerekeket… Ki tudja, hol vannak most, és hol lesznek nemsokára?…

– Nemsokára megérkezünk…

(Ezt már Liuna mondta, aki a minifurgon egyik fülkéjében Pinton mellett kuporgott. Úticéljuk a 201-es kupolaváros volt.) – Velem maradsz?… Azt ígérted, segítesz!

– Amit ígértem, meg is tartom… ha lehetséges. Hacsak erőszakkal el nem szakítanak minket egymástól.

– Azt nem engedem!…

– Gyenge vagy te ahhoz, Pintonkám. De egy kis furfanggal bebiztosíthatjuk magunkat.

– Mondd a furfangot! Benne vagyok!

– Nézd csak: jó erős bőrövet csatoltam a derekamra. Ezzel a bőrövvel egymáshoz kötözzük magunkat. Mondjuk, a te jobb karodat az én bal karomhoz. Akkor már nem tudnak könnyen elválasztani minket!

– Jó! Nagyon jó! Kössük össze magunkat!

– Nem most… majd ha megérkeztünk. – Lassított a minifurgon. – Ez már a kétszázegyes! – Fékezett és megállt.

– Gyere, Liuna, szálljunk ki!… Tudod, merre kell menni?

– Természetesen tudom. Körülbelül ötszáz métert a vak alagútban. Előremegyek…

– Te mindent tudsz! – mondta Pinton nagy tisztelettel. – Induljunk!

Elindultak. Lábuk alatt csikorgott a bazaltzúzalék. Liuna figyelmeztette a kisfiút:

– Vigyázz! Köves a talaj, nehogy megbotolj! Légy óvatos!

Lépegettek, kerülgették a nagyobb omladékköveket.

– Látod ott azt a nagy, kör alakú foltot?

– Látom. Tudom, az az ezüst gömb.

– Honnan tudod? Hiszen te ma jössz először!

– Tájékoztatott valaki.

Szótlanul botladoztak tovább. Pinton oldalát fúrta a kíváncsiság. Csak megkérdezte:

– Az ezüst tanár?

– Nem szabad elárulnom. A szavamat adtam…

Lépegettek… Liuna megfogta Pinton karját.

– Álljunk meg. Most szíjazzuk össze magunkat!

A szíj széles volt, és erős.

– Nagyszerű! – ügyeskedett Pinton. – A könyököm fölé tekerd! Jól húzd meg! Húzhatod, nem fáj!

Kipróbálták. A szíj keményen tartott.

– Kész! Pompás!… Mehetünk tovább, de egyszerre lépjünk, különben felbukfencezünk!

Pinton nagyokat nevetett. Tetszett neki a kényszerű menetelés. A zúzalék csikorgott a lábuk alatt…

– Nézd, Li!… Látod?… – lelkesedett a fiú. – Az ezüst gömb! Már fénylik!

– Gyönyörű!

– Majd meglátod, belül milyen csodálatos! És milyen kellemes!

A lány alkalmasnak vélte a pillanatot, hogy megkérdezze: – Szereted az ezüst tanárt?

– Nagyon szeretem. Kiváló ember, olyan… olyan, mint Szíriusz bácsi… olyan, mint te vagy!

Megálltak.

– Itt vagyunk! – suttogta megilletődötten a kisfiú.

– Itt vagyunk… – mondta határozottan a lány. – Tedd a kezed a kilincsre… nyomd meg! Nyisd ki!

Az ajtó azonnal nyílt. Éles, durva fényözön csapott a szemükbe. Szinte vakított. Liuna följajdult: – Jaj! Rettenetes!… Ezt a szikrázást, ezt a perzselő forróságot nem lehet elviselni!

– Gyere, Liuna! Ne húzasd magad!… Nincs itt semmiféle fény, se forróság!… Gyere!

– Jaj! Nem tudok lépni!… Húzzál, Pinton! Húzzál!… Meggyulladok! Elégek!… Húzzál!

– Bent vagy már?

– Majdnem… Húzzál!… – Becsukódott mögöttük az ajtó.

– Benn vagyok, de a fénytől nem látok semmit. Megvakít!…

– Ugyan! Miket beszélsz összevissza!… – Udvariasan köszönt valakinek, aki láthatatlan volt: – Jóholdat, kedves ezüst tanár bácsi!

A láthatatlan valaki mély, zengő basszus hangon fogadta: – Jóholdat neked is! örülök, hogy eljöttél, tudós barátom. Békesség – szeretet! Remélem, hogy végre veled sikerülni fog a Nagy Kérdések tisztázása…

Nem folytathatta, mert Liuna bátor, csengő hangon megszólalt:

– Kedves láthatatlan bácsi! Nem lehetne ezt a nagy fényt kikapcsolni, hiszen megsülök, megvakulok tőle.

A hatás, amit ez a kérés kiváltott, furcsán félelmetes volt.

A basszus hang tulajdonosa rémülten, a félelemtől reszketve dadogni kezdett:

– Ki… ki az?… Ki van itt?… Ki beszél itt?… Ho… hogy kerültél ide?… Nem látlak!… Ki vagy?…

– Földi ember vagyok. Nyitva volt az ajtó. Bejöttem. Különben én sem látlak téged.

– Óóóó!… Óóóó!… Földi ember! Könyörgök, ne bánts! Próbáld leküzdeni gonosz indulataidat!… – Sírva rimánkodott: – Kérlek szépen, ne ölj meg! Ne vágd le a fejemet! Ne feszíts keresztre! Ne szúrj hasba! Ne tépd ízekre a testemet! Ne hurcolj gázkamrába!… Kegyelmezz! Ne bánts! Ne bánts!…

Liuna hangosan fölnevetett.

– Hé, te láthatatlan! Sült bolond vagy? Mit képzelsz rólam?… Nem akarlak én téged egy ujjal se bántani. Csak arra kérlek, kapcsold ki ezt a fertelmes fényt, mert megvakít.

A sugárzó fényesség mögül gyáva esedezés érkezett: – Azt nem tehetem, mert akkor meglátsz, és nem véd meg tőled semmi. Félek! Nagyon félek!

– Kitől félsz?

– Tőled!

– Tőlem?! Egy kislánytól?… No várj csak… – Himnikus hangon énekelni kezdett: – „Békesség!… Szeretet!”

Csend. Liuna megismételte:

– „Békesség!… Szeretet!”

A láthatatlan még nem bízott… de kíváncsi lett.

– Azt énekelted: békesség – szeretet?

– Azt.

– Gondolod is, vagy csak mondod?

– Egész szívemmel akarom!

A láthatatlan felujjongott:

– Nagyszerű! Nagyszerű!… Érzem, hogy akarod is! Akkor nem kell félnem tőled! Kiolthatom a védőfényt!… Békesség – szeretet!

És kialudt a vakító sugárzás. Liuna meglátta láthatatlan beszélgetőtársat. Mintha puha acélszövet köntösbe öltözött, felnőtt ember nagyságú LÉNY lenne. Nem volt földi ember, az bizonyos. De hasonlított hozzá. Teste, feje, két karja, két lába volt… elnagyolva mindez. Hiányoztak róla a részletek.

Feje búbjától a talpáig csillogó, ezüstszínű, lágyan hajladozó fémből volt mindene.

Liuna nagyot sóhajtott.

– Ó… így már egészen más! A láthatatlan látható lett! Üdvözöllek, idegen!

– Viszontüdvözöllek, földi ember! Én is látlak. Te elég nagy vagy… és olyan, akit ti nőneműnek neveztek.

– Nálatok talán nincsenek nőneműek?

– Nincsenek se nőneműek, se hímneműek. Nálunk mindenki kétnemű.

– Akkor ti hogyan szaporodtok?

– Minden ivarérett acrai időnként megkettőzi önmagát.

– Tehát osztódással – állapította meg Liuna.

– Igen… Te nagyon okos vagy, okosabb, mint a négy tudós, akikkel tíz napja kínlódom: Tudod, mi az osztódás.

– Mifajta „tudósokkal” kínlódsz?

– Ezzel a néggyel, akik ma is ide jöttek. Ott alusznak a kereveten. Pihentetem az agyukat a beszélgetésre. Ott fekszik az is, aki behozott.

– Valóban! Pinton… Julio… Fritzi… és Yudi. De hiszen ezek nem tudósok, hanem éretlen gyerekek!

– Mit jelent az, hogy éretlen gyerekek?

– Nemrég születtek. Még nem tudnak semmit. Az ezredévek alatt felhalmozódott emberi tudásnak talán egymilliomod részét sem ismerik!…

Az idegen lény valósággal elsápadt. Fényes ezüst teste megfakult, szürke lett.

– Hej! Haj!… Szörnyű gyanú ébredt bennem!… Biológusaink végzetesen tévedtek! Eddig ugyanis te vagy az egyetlen földi ember, aki érti, amit mondok… De te sokkal nagyobb vagy a többieknél!

– Mert csupa kisgyerekkel beszéltél eddig.

– A mi társadalmunkban minél kisebb valaki, annál bölcsebb, mert annál idősebb! Legnagyobb tudósaink egészen kicsinyek. Akkorák, mint a tenyered.

– Földünkön éppen fordítva van. Ahogyan növünk, egyre többet tanulunk és tudunk. Államunk legokosabb embere két méter magas, 102 éves, Viktor Szíriusznak hívják. Nekem atyai jó barátom, ővele kellene találkoznod és beszélgetned. Mondd, kedves ezüst tanár úr, neked odahaza van neved?

– Diol-17 vagyok, ami azt jelenti, hogy a Diol elnevezésű szelíd tudósok családjában én vagyok a tizenhetedik, aki örökölte az eddigi Diolok összes tudását.

– Hol éltek? Meg tudod mondani?

– Igen. Méghozzá a ti elnevezésiek szerint! Az Athayr rendszerben, az Acra bolygón.

– Az nagyon messze lehet.

– Ti úgy határozzátok meg, hogy 16 fényévnyire.

– Fénysebességgel utaztál?

– Dehogy, ötször lassabban.

– Akkor… tizenhatszor öt… nyolcvan földi évig tartott az utad. Hány éves vagy, kedves Diol-17?

– Tizenöt.

– Az hogyan lehetséges? Hogyan utazhattál nyolcvan évig tizenöt évesen?… Ó, persze! Az Einstein-féle relativitáselmélet…

– Semmiféle Einstein nevű tudós nem utazott velem! Az úgy volt lehetséges, hogy nem én kezdtem el az utazást, hanem a nagyapám, Diol-15. Ő az indulás pillanatában 25 éves volt. Huszonöt esztendeig utazott, akkor osztódással életre kelt apám: Diol-16. Ő folytatta a kozmikus utat kereken negyven évig. Akkor születtem meg én, szintén osztódással, és én érkeztem meg hozzátok 15 év múlva. Ez összesen nyolcvan esztendő.

– Értem. De mi történt az osztódás után nagyapáddal és apáddal?

– Ők, miután átadták éntudatukat és összes tudásukat az újszülöttnek, teljesen kiürülve lassan zsugorodni kezdtek. Egészen kicsik lettek… borsószem nagyságúak… azután elporladtak…

Liuna megborzongott.

– Szörnyű lehet így elmúlni…

– Tévedsz, okos földi ember. Tudósaink azt állítják, hogy az osztódás utáni rövid élet a legboldogabb szakasza létünknek. Csupa fizikai és szellemi gyönyör.

Liuna csavargatta piros-göndör rövid hajacskáját.

– Ha helyesen következtetek, akkor ti az életben csak egyszer osztódtok, azaz egyszer szaporodtok…

– Helyesen következtetsz.

– Akkor viszont az Arca bolygón élő emberfajta száma állandó, nem csökken, nem szaporodik.

– Ez is helyes. Olyan elenyészően kicsi a meddő nem osztódók száma, és olyan rendkívül ritka a hármas osztódás, hogy nem befolyásolja acrai testvéreim létszámát.

– Meg tudnád mondani, hányan éltek az Acrán?

– A ti számítástok szerint ötmillióan.

– Ötmillió örök életű lény! Mert örök életűek vagytok, hiszen a szellemetek nem pusztul el soha, a tudásotok a halállal nem enyészik semmivé. Időnként új és új hordozótestet kap. A tudás nálatok közkincs marad. Nincsenek alapfokú és középfokú iskoláitok, mert azokon a szinteken nincs kit tanítani…

Most különös dolog történt. Diol-17 egyik karnyúlványával csapkodni kezdte azt a golyót, amit a fejének nevezhetünk. És keservesen jajgatott hozzá: – Ajajaj! Ajajaj!… Miért nem találkoztam veled korábban! Te mindent megértesz, mindent kitalálsz, mindent tudsz!

– Ne keseregj. Megígérem, találkozni fogsz Viktor Szíriusszal.

Az „ezüst tanár” nem vigasztalódott.

– Sajnos nem lehet! Nem lehet!

– Miért nem?

– Lejárt az időm. Már csak két földi napot tölthetek itt, mert fogyóban az űrgömböm hajtóenergiája! Utána már csak annyi marad, amennyivel hazaérek.

– Két nap valóban kevés, de a semmihez képest végtelen sok!… Diol-17, kérdezek valamit. Válaszolj őszintén… Itt fekszik az ezüst kereveteden ez a négy ártatlan kisgyerek. Mondd, mit tettél velük?

– Semmi rosszat, csak engedelmeskednek az akaratomnak. Beszélgetni szerettem volna velük. Egy kis füzetbe minduntalan ötösöket írattak velem. Láttam, örültek neki. De beszélgetni nem tudtak…

Liuna türelmesen magyarázta:

– Nem tudtak, mert nincs mondanivalójuk számodra. De ha lenne, akkor sem tudnák közölni, mert megbénítottad az akaratukat.

– Utasítottak a Vezető Tudósok, hogy csak megbénított akaratú emberrel beszélgethetek, mert különben veszélyben az életem! És veszélybe kerül a küldetés sikere is.

Liuna kedves gúnnyal válaszolt:

– Érdekesen parányi eszűek a te Vezető Tudósaid. Velem tudsz beszélgetni?

– Nagyszerűen!

– Megbénítottad az akaratomat?

– Nem volt rá időm.

– Veszély fenyegeti az életedet?

– Nem… nem tudom… talán nem. Békesség – szeretet!

– Békesség – szeretet!… A gyerekekért aggódnak a szüleik. Engedd őket haza.

– Mit jelent az, hogy aggódnak?

– Azt gondolják, hogy valami rosszat cselekszel velük. Hogy elpusztítod őket.

Diol-17 felháborodva tiltakozik: – Én?… Mi?… Acrai ember soha semmilyen élőt nem pusztít el!

– Ezt a szülők nem tudják. Küldd őket haza!

Diol-17 jajgatni kezdett, miközben kéznyúlványai végét tördelte.

– Jaj! Jaj!… Rengeteg fáradsággal szereztem ezt a négy kísérleti alanyt. Most mondjak le róluk… kezdjem elölről?… Jaj!… Hiszen nincs is rá időm!

– Mit jajgatsz? A „kísérleti alanyaid” számodra teljesen értéktelenek. Hazaviszem őket, és visszajövök helyettük én! Megígérem!…

Diol-17 ezüst köntöse ragyogni kezdett.

– Megígéred?… Visszajössz?

– Szavamat adom. De… ki tudnád törölni az emlékezetükből mindazt, amit melletted láttak, átéltek?

– Igen, könnyen kitörlöm. Nem fognak emlékezni semmire… – Köntösének a fénye veszített erejéből. – De… de mi lesz velem? Mi lesz a küldetéssel… ha te nem jössz vissza?

Liuna nem válaszolt, csak ránézett tiszta fényű szemével.

Már nyitotta szóra az ajkát… amikor az ezüst köntös ismét felragyogott. Diol-17 tiltakozón felemelte a „kezét”.

– Ne mondj semmit! Látom a szemedben, hogy testvérem vagy az igazmondásban, az ígéretek megtartásában. Felébresztem a négy tudóst… azaz a négy gyermeket, vidd őket magaddal. Én várlak téged vissza… Mikor jössz?

– Ma már nem. Fel kell keresnem édesanyámat… Ő is aggódik.

– Ő is azért aggódik, mert azt hiszi, hogy elpusztítalak?

– Ezt ő nem hiszi, mert tudja mindazt, amit én tudok. Én tudom, hogy te jó vagy, melletted biztonságban érzem magam. Ő azért aggódik, mert az édesanyám, és szeret.

Csend… rózsaszínű némaság… az ezüst köntös rózsaszínt sugárzott… Diol basszusa lágy baritonná szelídült: – Milyen jó nektek, földi embereknek, hogy van édesanyátok, aki szeret, és akit szerethettek… Mikor jössz?

– Holnap reggel. A mi időszámításunk szerint Nox-266-ra itt leszek. Ismered az időszámításunkat?

– Igen. Megtanultam, mielőtt elindultam. Holnap várlak…

Még ugyanazon a napon történt. Nox-285-kor megszólalt a Szíriusz-ház harangja: dó-szó-re… Leonida néni sietett beengedni a bekéredzkedőt. Kocsis János miniszter állt a kapu előtt.

– Jóholdat, kedves Leonida!

– Jánosom!… Miniszter úr!… Nagyon vártuk!… Jöjjön be. Itt vannak mind, akikkel találkozni akar: Viktor Szíriusz, Perez Casteiro, Helga Renard, no meg én is… Fáradjon be! – és maga elé engedte a kedves vendéget.

– Jóholdat kívánok mindenkinek!

Szíriusz kapitány megölelte régi barátját.

– Jóholdat, János!

– Végre megjött! Jóholdat! – köszöntötte Helga Renard is.

– Tegyünk félre minden formaságot – kezdte nagy lendülettel a miniszter –, üljünk le, és vágjunk a dolgok közepébe!… Azaz… hol vannak a gyerekek?

Szíriusz magyarázkodott:

– Az igazság az, hogy tulajdonképpen ők lettek figyelmesek bizonyos szokatlan jelenségekre. Részvételi jogukat nem lehetett elvitatni. Reggel elmentek felderítésre… Nem tudjuk, hová, de nemsokára jönniük kell.

Kocsis Jánost meglepte a közlés.

– Úgy?… Szóval tudtok a dologról?

– Nem biztos, hogy ugyanarról a „dologról” beszélünk. A mi „dolgunk”, vagyis amit a Négyek Tanácsa igyekszik földeríteni: négy kisiskolás gyanús kimaradása és időnkénti eltűnése…

Kocsis János valósággal elképedt.

– Ugyan! Csak nem képzelitek, hogy igazolatlan iskolai mulasztásokért mint egy őrült a Holdra rohanok?! Súlyos jelentőségű, félelmetesnek tetsző híradást vettünk. Ma hajnalban jelentette az Orion-66 stacionárius űrlaboratórium, hogy szokatlanul hatalmas energiagócot érzékelnek valahol Föld-vagy Hold-közelben! Olyan mennyiségű energiát, amely képes lenne a Földet és a Holdat percek alatt felperzselni, hamuval és korommal borított, lakatlan sivataggá változtatni!

– Szent Leonida! Hát mégis nekem lett igazam! Elpusztít minket a Hatalmas Gonosz! És a gyerekek ezt a Hatalmas Gonoszt keresik, hajszolják!

– Igaz ez, Viktor? – döbbent meg Kocsis János.

– Igen is, nem is. Ami a nagy erejű energiagócot illeti, arról tudunk. Létezését a gyerekek fedezték fel, és azt is, hogy összefüggésben áll az iskolából kimaradozó gyerekekkel. Gonosz indulatot, kártevő szándékot azonban nem tételezünk fel róla. Nyolcéves gyermekek tíz napja tartják vele a kapcsolatot, és eddig nem esett bántódásuk…

Megszólalt a videfon hívójele.

– Leonida, kérem – szólt Szíriusz kapitány –, nézze meg, ki keres. Ha lehet, hívjon fel később.

Leonida kapcsolta a készüléket.

– Viktor Szíriusz lakása.

– Csókolom, drága Leonida néni! Liuna vagyok. Képre kapcsolok.

– Kislányom! Hát élsz? Hát megvagy?!… Mondd, mi történt veletek? Hol vagytok?

– Nincs semmi bajunk. De nagyon kevés az időm, majd mindent meg tetszik tudni. Kérem Szíriusz bácsit! Nagyon fontos!

A kapitány már oda is ért.

– Itt vagyok, Liuna. Jelenteni akarsz?

– Bocsánat, nincs időm magyarázkodásra! Kérem, bízzanak bennem, és teljesítsék a kérésemet!

Szíriusz kapitány azonnal döntött.

– Mondjad!

– Valamennyi érdekelt gyerek elindult haza. Mindenki jól van. A kicsik a szüleikhez mentek, Pierre, Berci és Pinton Szíriusz bácsi lakására. Ne kérdezzenek tőlük semmit, ne faggassák őket, nem tudnak válaszolni, mindent elfelejtettek! Én most édesanyámhoz megyek, beszédem van vele. Ne aggódjanak, minden rendben lesz… Azt hiszem, holnap lezárjuk az ügyet. Megígértem neki, ha elengedi a gyerekeket, reggel visszamegyek hozzá: beszélgetni… Ne keressenek, és ne próbálják megakadályozni! Ezzel mindent elronthatnak! Katt! (Kikapcsolta a készüléket.).

Leonida kétségbeesetten siránkozni kezdett: – Jajajaj!… Kihez mész vissza? Ki az a neki?… Szent Leonida! Letette… Jánosom, lelkem, mondja, mit csináljunk? Holnap visszamegy ahhoz a rusnya szellemhez! Egyedül lesznek! Az a gonosz azt tehet vele, amit akar!… Miniszter úr! Maga ezt hagyja?!

– Kénytelen vagyok hagyni, kedves Leonida, tehetetlenek vagyunk. De nem reményvesztettek! Liuna okos, nagyon okos… tudja, mit csinál!

– Tizenhat éves, még gyereklány! Honnan tudná, milyen az élet?

Szíriusz kapitány szólt közbe:

– Tanácsolok valamit: beszéljünk az édesanyjával.

– Jó tanács! Igaza van! – örvendezett Leonida. – Azonnal felhívom lenhajú Aino asszonyt!… Talán még nem érkezett oda… talán megelőzzük. Megkérdezzük… – Izgatottan nyomkodta a videfon számait. – Beszéljen vele maga, Viktor Szíriusz.

– Inkább János – ajánlotta a kapitány. Bársonyfinom női altot közvetített a videfon:

– Itt a Központi Könyvtár.

– Itt Kocsis János.

– János!… Kocsis János!…

– Képre kapcsolok.

– Én is. Üdvözöllek, János! Rég nem láttalak. Alig változtál! Olyan vagy, mint azelőtt…

– Te is… Tampere lenhajú lánya!

Aino asszony északi madonnaarcát szomorkás mosoly fátyolozta.

– Nagyon régen volt… Te most itt tartózkodsz a Holdon?

– Igen. Olyan ügyben, ami a lányodat is érinti.

– Ismerem az „ügyet”. Liuna beszélt róla.

– Mikor?

– Ma egész nap kapcsolatban álltunk egymással. Rendszeresen tájékoztatott.

– Hogyan? Mivel?

– Egy Luna-RX adó-vevő van nála. Ezt a könyvtár stúdiója tudja venni.

– Örömmel hallom. Akkor nyilván tudsz mindent.

– Mindent azért nem – tiltakozott nevetve Aino.

– De azt, hogy most hol tartózkodik, talán megmondta.

– Nem. Megígérte neki, hogy nem árulja el.

– Kinek ígérte meg?

– Neki.

– Ki az a neki?

– No látod, ezt sem tudom. De tudni fogom. Liuna ugyanis nemsokára idejön a könyvtárba, és beszámol az eseményekről.

– Így mondta nekünk is, ezért siettünk felhívni téged még a lányod odaérkezése előtt, hogy megkérdezhessük: mit tanácsolsz, mit tehetnénk érte?

– Semmit. Ismerem a lányomat. Vagy egészen fiatalon feláldozza életét az emberiségért, vagy egész hosszú életében az emberiség boldogságáért fog harcolni!

– Reméljük, ez utóbbi történik majd – mondta Kocsis János.

– Ámen… – pecsételte meg Leonida néni.

– Tehát döntöttünk – jelentette ki Szíriusz kapitány. – Engedelmeskedünk a kis piros hajúnak, mint általában…

Még mindig a tizenötödik napnál tartunk. Igaz, hogy már estébe hajlik az idő, Londonban húsz óra van, Moszkvában huszonkettő, Hold Államban Nox-278. Liuna most szállt ki a kettes kupola város minifurgon-állomásán az 1057-es szerelvény VII-es vagonjának 8-as fülkéjéből. Rengeteg volt az utas. A légpárnás vonat zsúfolva volt, de most teljesen kiürült.

A lány követte a tömeget. Feltűnt egy ragyogóan kivilágított, cifra, hatalmas épület… sokszínű portál… fényt lövellő óriás betűk: LUNA PLASZTIKINO. Hold Állam egyetlen filmszínháza, ahol háromdimenziós, színes, szagos filmeket játszanak.

A ma esti előadás félóra múlva kezdődik. Kíváncsian megnézte, mit adnak? AZ UTOLSÓ ÉLŐ EMBER!… Ismerte. Látta már. Borzalmasan buta rémfilm volt!

(„Szörnyűség! Miért engednek ilyen silány, ízlésromboló selejtet gyártani és előadni! Ha tőlem függne, betiltanám!”) [2509-ben, amikor Liuna Steff a Világállam elnöke lett, betiltatta a rémfilmeket. A rendeletet három hónap múlva vissza kellett vonatni. Sajnos az emberek kulturális igénytelenségével és butaságával még a XXVI. században is számolni kellett.]

A tömeg betódult a plasztikino előcsarnokába, öt perc múlva jött a másik 336 ember, aztán ötpercenként újabb és újabb 336, amíg meg nem telt a háromezer személyes nézőtér!

Liuna, most már egyedül, továbbsétált… keresztül egy pálmaligeten… meg egy virágdíszbe borult kis parkon. Itt már feltűnt a Hold Állami Könyvtár hatalmas épülete. Az előcsarnokban rajta kívül teremtett lélek nem volt… de kitűnően működtek az érzékelőkamerák. Ugyanis köszöntötte őt egy hangszóró: „Jóholdat, kislányom! Szállj be a C liftbe, a tizedik emeleten vagyok. Várlak a kis tanácsteremben.”

Engedelmesen elindult a C lift felé…

Ugyanekkor megcsendült a harangszó Szíriusz kapitány házában. Megérkezett Pierre, Berci és Pinton. Leonida nyitotta a kaput.

– Jaj, lelkem gyermekem!… – Tapogatta a kisfiú mellét, hasát, homlokát. – Hát megvagy egészben?!

Pinton ficánkolt.

– Tessék hagyni! Csi… csiklandós vagyok!

Leonidának potyogtak a könnyei.

– Azt hittük, hogy nem látunk többé! Hogy elpusztított a Gonosz!

– Kiről tetszik beszélni? – kérdezte a kisfiú csodálkozva.

– Ki az a gonosz?

– Leonida néni nem tudja, mit mond. Ne figyelj rá! – szólt közbe Szíriusz kapitány, aki megjelent a gyerekek fogadására.

– Én? Nem tudom, mit mondok? – húzta fel az orrát sértődötten a Szíriusz-ház „konyhakirálynője”. – Legyen! Nem szólok többé egy szót sem!… Megyek mosogatni!

És büszkén elvonult.

Most lépett elő Kocsis János. Bercinek örömében fülig szaladt a szája.

– Édesapám… édesapám itt van?!

– Jóholdat, fiam! Látom, kitűnő színben vagy, csak kicsit poros a ruhád.

– A 201-es kupolaváros félbehagyott, feltúrt alagútjában feküdtünk, Pierre meg én… Úgy látszik, elaludtunk, vagy elaltattak minket… Nem tudom, hogy kerültünk oda, Pierre sem emlékszik semmire… Engem Liuna ébresztett fel. Ő hozta magával Pintont, és ő adta át Szíriusz bácsi üzenetét is, hogy azonnal jöjjünk ide. Hát itt vagyunk… De hol van Liuna?…

Mi tudjuk, hogy akkor éppen az édesanyjánál volt, a Központi Könyvtárban. Félórája beszélgettek. Liuna ott tartott, hogy…

– Diol-17 azt mondta: „Milyen jó nektek, földi embereknek, hogy van édesanyátok, aki szeret, és akit szerethettek…” Kis szünet után megkérdezte: „Mikor jössz?"

„Holnap reggel, Nox-266-kor itt leszek…” Megígértem neki, nem csaphatom be.

– Valóban nem csaphatod be.

– Belátod, édesanyám?

– Belátom. El kell menned hozzá.

– Nem féltesz?

– De… nagyon féltelek.

– Diol-17 tiszta lelkű, becsületes acrai ember… nem akar nekem rosszat.

– Biztosan nem akar rosszat.

– Mégis féltesz?

– Rosszakarat nélkül is lehet rosszat cselekedni.

Butaságból, véletlenül, kényszerből… Lehetnek olyan energiái, amelyeknek nem parancsol… erősebbek nála…

– Akkor miért nem mondod, hogy ne menjek?

– Mert hiába mondanám… és mert a helyedben én is elmennék…

Nagyot hallgattak…

Azután Liuna morzsolgatni kezdte a szavakat, mint egy imádságot:

– Visszamegyek hozzád, ELSŐ IDEGEN LÉNY A FÖLDÖN, AKI A NAPRENDSZEREN KÍVÜL SZÜLETTÉL, és beszélgetni fogok veled, segíteni fogok neked… Tudom, hogy ezt a hihetetlen vakszerencsét semmivel sem érdemeltem meg…, de ha már belecsöppentem, igyekezni fogok a helyzetet becsületesen és okosan kihasználni. Lehet, hogy az emberiség új korszakát vezetem be… de lehet az is, hogy belebukom. Úgy érzem, kötelességem befejezni, amit elkezdtünk. Édesanyám nem akadályozza meg…

– Szeretettel figyellek majd. Légy bátor és erős!

– Bátor leszek és erős… Holnap reggel elkezdem.

HÍREK A GALAKTIKÁBÓL
A Galaktika Figyelője jelenti

Mint arról már hírt adtunk, a Kék Bolygó (Föld) és holdja térségében a Nagy Kutatás munkálatai nehézkesen haladnak. Illetékesek véleménye szerint megbízott szelíd tudósunk, Diol-17, szabotál. Crax-25 tábornok „agyalágyult civilnek” tartja kollégáját. Ez valóságos hazaárulás! Elhatározta, hogy közbelép. Cselekedni fog. Honvédelmi űrgömbjét elsötétítette, ügyesen leereszkedett a Holdra, elvégezte a szükséges manővereket, feketén, láthatatlanul elhelyezkedett Diol-17 űrgömbje tőszomszédságában, és kijelentette: No, majd én rendet teremtek! Katonás rendet! Bekapcsolta szuperérzékeny kémészlelőit. Ettől kezdve látja és hallja mindazt, amit Diol-17 űrgömbjében cselekszenek és mondanak.

TIZENHATODIK NAP

Ezen a szombati napon Liuna, Nox-266 előtt húsz perccel, háromezer kilométeres sebességgel közeledett a 201-es kupolaváros felé. Egymaga ült a fülkében. Elővette kicsiny Luna RX adó-vevőjét, hallgatóját a füle mögé tapasztotta, és leadta a hívójelet: íííí-i-i… íííí-i-i…

– Itt Liuna… itt Liuna…

Máris érkezett a válasz:

– Itt édesanyád. Szép tiszta a vétel. Honnan beszélsz, kislányom?

– Útban vagyok őhozzá. Pár perc múlva kiszállok a 201-es kupolavárosban. Szeretném, ha ettől fogva állandóan vennéd az adásomat.

– Ahogyan tegnap megbeszéltük. Felkészültem rá. E perctől kezdve minden hangot rögzítek, amit a mikrofonod közvetít.

– Köszönöm. Akkor hát elkezdem…

Hangja önkéntelenül ünnepélyesebbé színeződött, pedig elhatározta, hogy roppant egyszerűen fog beszélni. De nem lehet… Csodálatosan nagyszerű ez a pillanat! Az ember első találkozása egy idegen bolygóról érkezett lénnyel!… („Liuna, mit tétovázol, mit mafláskodsz! – szidta önmagát. – Diol-17 is ember, olyan, mint te… csak egy kicsit más” ) Nekidurálta magát, és elkezdte:

– Én, Liuna Steff, Hold Államban lakó 16 éves egészségügyi szakiskolai növendék, a mai napon, vagyis 2481. október 10-én találkozni fogok a Holdon leszállt Diol-17 nevű szelíd tudóssal, aki az Athayr körzetben lévő Acra bolygóról érkezett hozzánk… Már kiszálltam a minifurgonból… közelítek az űrgömbhöz, amely most láthatatlan, illetve helyét hatalmas, kör alakú fekete folt foglalja el. De mintha ez a folt most nagyobb lenne, mint tegnap volt!… Bizonyára változtatja a térfogatát. Akik érkezésekor látták, száz méter átmérőjű, fényesen világító gömbről meséltek… Már itt állok előtte. Fekete… fekete… fekete minden, de tudom, hogy itt van a bejárati ajtaja. Ni csak! Magától kinyílik egy ajtószárny méretű fekete síkidom… és én megteszem önként azt a három lépést, ami talán Földünket és az Acra bolygót egykoron testvériesen összekapcsolja!… Az űrgömb ma sokkal barátságosabb, mint tegnap volt. A hatalmas ezüstember-forma szívélyesen int a „kezével”.

– Hát visszajöttél mégis?

– Hiszen megígértem.

– Ti emberek sok mindent megígértetek már, amit nem tartottatok be!

– Ezt te honnan tudod?

– Tudósaink jól ismerik a földi ember történelmét.

– Mikor és hogyan ismerték meg?

– Neked elmondom. A ti időszámításotok szerint kétszáz évvel ezelőtt, vagyis 2281-ben egyik űrbiztonsági cirkálónk óriási idegen űrhajó közeledését jelentette. Felszólította megállásra, de az űrhajó nem válaszolt, nem állt meg. Cirkálónknak sikerült az engedetlen vendéget elektromos erőtérbe zárnia, sebességét lecsökkentette… és szabályosan leszállásra kényszerítette bolygónk egyik űr kikötőjében. Az űrhajó fantasztikusan nagyméretű, otromba jószág volt, durva fémtestének mocskos, töredezett a borítása, formája kezdetleges. Tudósaink és technikusaink előbb sugárvizsgálatnak vetették alá. Megállapították, hogy belsejében tökéletes a mozdulatlanság, életnek semmi jele. Engedélyezték a felnyitását. Fémvágóval könnyen eltávolították vaskos testéről az ajtókat. 1200 megfagyott földi embert találtak benne! Hajtóműve és hőszabályozója legalább tíz éve nem működött. A szerencsétlenül járt ócska űrhajó a csillagközi gravitációs erőtér által meghatározott pályán haladt… hányódott ide-oda. Prokyon volt a neve… Persze akkor azonnal mindezt nem tudtak róla. A nevét sem, és azt sem, hogy honnan jött. Tudósaink száz évig tanulmányozták a Prokyon-leletet, a benne talált 113 könyvet, iratokat, naplókat, képeket. A könyvekből és a hangosan beszélő gépek hangzó anyagából rekonstruáltuk és megtanultuk az írásotokat, a nyelveteket… azt a változatát, amit ti világnyelvnek hívtok. Egy úgynevezett lexikonból pedig megismertük a Földön lakó lénynek: az embernek a történelmét. Kezdettől a lexikon készítéséig. Ismerjük életmódotokat, szokásaitokat, testetek felépítését, szerkezetét, amely rendkívül hasonlít a miénkhez. Persze mindez több mint száz évet vett igénybe… és tudásunk korántsem volt teljes. Bőven akadtak benne „fehér foltok”. (Ezt a kifejezést is tőletek tanultuk.) Ezért a Legbölcsebb Tudósok Tanácsa úgy döntött, hogy közvetlen kapcsolatot kell felvenni a Földdel. A választás nagyapámra, Diol-15-re esett.

Ő egyike volt a Prokyon-lelet legkiválóbb kutatóinak. Alaposan felszerelték életvédő berendezésekkel, és útnak indították… nyolcvan évvel ezelőtt.

Liuna csodálkozva kérdezte:

– Azokra az életvédő micsodákra miért volt szükség?

– Mert tudósaink megállapítása szerint a földi ember durva, vérengző, gyilkos szörnyeteg! A könyveitekből tudjuk, hogy történelmetek tele van háborúval, hódítással, erőszakkal, pusztítással, fosztogatással. Az erősebb megtámadta a gyöngébbet, embermilliókat öltek meg, városokat tüntettek el a föld színéről! Gondolj Trójára, Karthágóra, Hirosimára vagy Nagaszakira! Tudósaink állítják, hogy mióta ember él a földön, nem múlt el olyan perc, amelyben ember embert ne ölt volna! Nem beszélve a trilliószor trillió állat és növény életéről, akiket felfaltatok!

Liuna megdöbbent.

– Ti mivel táplálkoztok?

– Kizárólag szervetlen anyaggal, amit saját testünk alakít át szervessé.

Liuna azonnal megtalálta a földi hasonlóságot: – Tehát olyanok vagytok, mint a mi növényeink jó része. Azzal a különbséggel, hogy ti tudtok gondolkozni, dönteni és a helyeteket tudjátok változtatni. Higgyem el, hogy ez a fémtest ilyen csodákra képes? – kételkedett a lány.

Diol-17 nagy lendülettel magyarázott: – Amit te fémtestnek látsz, nem az én testem. Ez a fémburok az a gép, mely megóv minden veszélytől. Ennek én parancsolok.

– És te… hol vagy?

A szelíd tudós nem válaszolt azonnal. Fémburkolata megfakult, színét változtatta… aztán egyszerre felragyogott.

Liuna ismerte már e jeleket: Diol-17 döntött.

– Úgy érzem, neked megmondhatom; benne vagyok.

Liuna ámulkodott:

– Benne?… Hol?… Mekkora vagy? Milyen vagy? Nagyon szeretnélek látni!… Mutasd meg magad!

Diol hallgatott… Diol mozdulatlanná meredt… Diol ezüst védőburkolata valósággal megfeketedett…

Liuna ajkai közé vette a piciny hangtompítót, és amit így mondott, azt csak az édesanyja hallotta.

– Szegény Diol! Nehéz döntenie. Ütközik tudatában a kötelességteljesítés a félelemmel. Kapcsolatot teremteni küldték ide. Ráakadt végre egy olyan emberre, aki ugyanúgy kívánja a kapcsolatot, mint ő. Meg kellene mutatnia magát. De abban a pillanatban, amint kilép a gépből, védtelenné válik!… Gomolyog benne a vágyakozás, a kétség, a rettegés: „Jaj, mit tegyek… mit tegyek?… Ha a szörnyeteg ember leánya mégsem olyan szelíd, mint amilyennek mutatja magát… elpusztít, megöl, egyetlen mozdulatával megfojt! Mit tegyek?…” Tudom, hogy ez kavarog a fejében… de az enyémben is. Mit tegyek, mivel nyerjem meg a bizalmát?… Talán azzal a köszöntéssel… azzal a két szóval?… Már mondom is neki: Békesség – szeretet!… Most hallgatunk mindketten. Aztán Diol szívében nagy-nagy elhatározás születik.

– Legyen. Megmutatom magamat.

– Édesanyám! Neked és mindenkinek, aki hallgatni fogja szavaimat, túlzás, ferdítés, hamisítás nélkül mondom el a tiszta igazságot, amit a szemem lát. A gép mellkasában, bal oldalon, ahol a földi embernek a szíve van, kinyílik egy kis kerek ajtó, tulajdonképpen gömbszelet. A mögötte feltáruló, puha szőrmével bélelt gömbben apró emberke mozog. Gyönyörű élőlény! Csillogó két szép szeme, domború homloka, aranyszínű, pihés haja és teste… és keze és lába is van! Egészen olyan, mint egy földi ember… de csak akkora, mint egy földi mókus. Rám mosolyog… beszélni akar… Figyeld!

– Látod, ilyen vagyok… és ilyen a hangom, ilyen vékonyka és gyenge, ha a gép nem transzponálja mélyebbre, és nem erősíti fel.

– Válaszolok neki. Gyönyörű vagy, te acrai emberke! Megsimogathatom a hajacskádat?

– Megsimogathatod.

– Ujjaimmal megérintem aranyszínű, puha pihével borított, meleg testecskéjét. Békesség – szeretet – szeretlek… Mondom.

– Ha szeretsz, vigyázol rám. Ha vigyázol rám, a kezedbe vehetsz.

– Édesanyám, most nagyon figyelj ide!… Diol-17 bemászik a tenyerembe! Fészkelődik, mint kismadár a fészkében, helyet csinál magának… megbújik…

– Jó itt nálad… nem félek. Bízom benned. Kivehetsz a kabinból.

– Az ölembe teszem. Most látom, hogy ruha van rajta!

Az aranysárga, puha szőrzet leheletfinom bársonyféle. Olyan a szabása, mint a római tunikáké volt… Most! Talán elérkezett a pillanat!… Megkérdezem tőle: Diol! Eljönnél velem a bölcs, jó emberek közé?… Meglepi őt a kérdés. Sokáig hallgat. Végre megszólal: – Vannak a Földön jó emberek?

– Vannak. Mindig is többen voltak, mint a rosszak, de sokáig tartott, amíg összefogva minden erőt, kiragadták a hatalmat a gonoszok kezéből. Kétszáz éve nincs a Földön háború! Az emberek békében, a nemzetek, országok, világrészek egymást tisztelve, szövetségben élnek. Az történik, amit a jó szándékú bölcsek akarnak. Ezek közül is a legkiválóbbak itt vannak otthon Hold Államban! A barátaim. Hozzájuk megyünk.

– Hiszek neked. Hinnem kell, hogy megszülessék a kapcsolat! Akár életem árán is!… Liuna, elvihetsz engem a jó emberek közé!

– Köszönöm, Diol… Nagyszerű emberke vagy! Igazi hős!… Mondd, ha ebben a kosárkában óvatosan elhelyeznélek, utazhatnánk a holdi élettérben?

– Igen. Már egyszer-kétszer kipróbáltam. Azonos a mi életterünkkel. Az alkotóelemek megegyeznek.

– Akkor most beszélek édesanyámmal.

– Elmész? – kérdezte Diol ijedten.

– Ne félj! Nem megyek. Az ő hangja jön ide, ebbe a kis készülékbe. Azonnal hallani fogod. Itt Liuna!… Itt Liuna!… Hívom édesanyámat!

– Itt vagyok, kislányom. Mindent hallottam.

– Anyukám, kérlek, hívd fel videfonon Szíriusz bácsit. Közöld vele, hogy körülbelül egy óra múlva nála leszünk: én és Diol-17, az acrai szelíd tudós. Legyen ott a Négyek Tanácsa, és kérlek, jöjj el te is… Pierre-t kérem, hozza magával Csibészt!

– Rendben van, meglesz… Biztosan örülsz a hírnek, hogy Viktornál tartózkodik e pillanatban Helga néni és Kocsis János miniszter is.

– Nagyszerű! Legalább kellő tisztelettel és ünnepélyesen tudjuk fogadni Acra bolygó követét!…

HÍREK A GALAKTIKÁBÓL
A Galaktika Figyelője jelenti

Különtudósítónk a Hold-térségben szoros kapcsolatot tart Acra bolygó kiváló tudósával, hős katonájával Grax-25 tábornokkal, aki a legutóbbi híradásunkban bejelentette, hogy közbelép, cselekedni fog. Megkérdezte a sikert sikerre halmozó hős generálist, rendet teremtett-e már a Luna kisbolygón? Íme a válasz: „Még nem. De ami késik, nem múlik. Kémészlelőim megbízhatóan működtek. Saját szememmel és fülemmel győződtem meg arról, hogy Diol-17, ez a gazfickó hazaáruló, tökéletesen kiszolgáltatta magát az ellenségnek! Beleegyezett, hogy minden védelem né lkül fog találkozni a Föld vérengző képviselőivel! Elhagyta RO-5960 számú óvórobotja belsejében kiképzett biztonságos életgömbjét, mezítelenül, fegyvertelenül az ellenséges nőnemű lény kezébe adta magát! Valami kosárka nevű szerkezetben, melynek lényegét nem ismerem, kíván távozni az űrgömbjéből, hogy találkozzék a Föld garázda képviselőivel. Döntöttem: követni fogom, hogy a kellő pillanatban közbeléphessek. A nyomában leszek, hogy ha a szükség úgy hozza, kéznél legyen a fegyverem, amivel parancsaim teljesítésére kényszeríthetem azt az ügyefogyott, álmodozó, félbolond civilt, a szelíd tudóst!”

(Crax-25 tábornok nyilatkozatát ismertettük.)

Elbeszélésünkben még mindig a tizenhatodik napnál tartunk.

„A pontos idő Nox-260” – mondotta nemrég a Luna Televizor népszerű műsorvezetője, a platinaszőke sztár: Rosa Mariny.

Leonida néni sápadtan, meggyötörtén motyogta: – Hiába várjuk… nem jön. Ki tudja, miért nem jön…

Aino asszony biztosan rosszul értette…

– Nem, nem. Tisztán, világosan beszélt: „Anyukám, közöld Szíriusz bácsival, hogy egy óra múlva nála leszünk. Én és Diol-17.”

– Már régen elmúlt az az egy óra, elmúlt kettő is!… Talán Diol-micsoda meggondolta magát, talán mégse jön… Liuna erőszakolta… összekülönböztek! Az a szörnyű lény a mi drága kislányunkat talán fogságba ejtette vagy elvarázsolta vagy megsemmisítette…

Szíriusz kapitány szigorúan rászólt házvezetőnőjére: – Leonida! Kérem, ne essen pánikba! Ne rémüldözzék oktalanul! Aino végighallgatta Liuna és Diol többórás párbeszédét. Az acrai ember barátságos volt, becsületesnek, megbízhatónak látszott. Igaz? – kérdezte Liuna édesanyjától.

– Én hittem neki – válaszolta Aino.

– Akkor hát hol vannak?… Miért nem jönnek?…

A kapuharangocskák megkondultak.

– Végszóra! – rikkantotta Berci. – Futok nyitni!

– Ne fuss! – állította meg Pierre. – Nem biztos, hogy ők azok. Majd Leonida néni beengedi őket.

– Megyek… azonnal… – de nehezen mozdult. – Hátha nem ők jönnek…

Szíriusz nevetett.

– Akárki jött, be kell engednie. No, menjen már!

– I… igenis.

Lassan tárta fel a faragott, díszes kapuszárnyat. A kapunyílásban ott állt (kis kosárkájával a karján) Liuna Steff.

– Jóholdat, Leonida néni!

– Kislányom!… Liunácskám!… – Bőven potyogtak a könnyei – Jaj!… Nem imádkoztam hiába!… Szent Leonida megsegített!… Jaj de jó, hogy itt vagy!… Hogy tudtál megszabadulni tőle?

Liuna kedvesen tiltakozott:

– Nem szabadultam meg. Együtt jöttünk.

– Szent Leonida, ne hagyj el! – rémüldözött az asszony. – Hol van?

– Majd meglátod őt… később. Biztos vagyok benne, hogy szeretni fogod.

– Én?… Egy szellemet?… Na, erre kíváncsi vagyok!

A szobából kihallatszott Szíriusz bácsi érces basszusa: – Leonida, ki jött?… Miért nem jönnek be?

– Jaj! Liuna érkezett meg!… Megyünk azonnal. A kislány aggódva érdeklődött:

– Leonida néni, meghozták Csibészt is?

– Ahogy kívántad, kislányom. A konyhában van.

– Maradjon is ott. És légy szíves, kérd meg Bercit, hogy kapcsolja ki.

– Meglesz…

Szíriusz kapitány lépett az előszobába.

– Mit sustorogtok?

– Megyünk már! – És beléptek az ebédlőbe.

Liuna megjelenése valahogyan ünnepivé avatta a pillanatot. Meghajolt, úgy köszönt.

– Jóholdat kívánok mindenkinek!

Helga Renard, Kocsis János, Viktor Szíriusz, lenhajú Aino, Pierre, Berci és Pinton, mintha gyakorolták volna, egyszerre válaszoltak:

– Jóholdat!

Aztán mélységes csend következett. Senki nem vállalkozott az „első felszólaló” szerepére. Nagy sokára Pinton nekiveselkedett:

– Hát megjöttél?

– Megjöttünk. Diol-17 szelíd tudós, az Athayr rendszerben keringő Acra bolygó követe és csekélységem, a Négyek Tanácsának egyszerű közkatonája. Egy meg egy, az kettő… tehát többes szám!

– Csak beszélünk róla, de nem látom. Hol van ez a te Diol-17-ed?

Ezt Kocsis miniszter kérdezte.

– Tessék türelemmel lenni, János bácsi, hamarosan bemutatom. De nem így. Kérek mindenkit, foglaljatok helyet a nagy ovális asztal mellett. Csendesedjünk el, hogy ne féljen… és elmondanám előbb a bevezető szövegemet…

Körülülték a nagy ovális asztalt, elcsendesedtek. A házigazda megszólalt:

– Liuna! Kívánságodat teljesítettük. Kezdheted a bevezetőt.

A piros hajú kislány csavargatni kezdte rövid, göndör hajfürtjeit… csavargatta… csavargatta…

– Meddig fogod csavargatni! Kezdd már el!

Pinton szókimondó kíváncsisága derűt fakasztott, és Liunát szóra bírta:

– Mindazt, amit elmondok, tőle hallottam. Különös világukról különös dolgokat mesélt. Mesélt… mesélt… nem győztem hallgatni. Meggyőződésem, hogy minden szava igaz… Annyira elmerültem az ő világukban, hogy észre se vettem az idő múlását. Ezért késtünk… Kezdem hát. Tizenhat fényévnyire tőlünk, az Athayr rendszerben kering az Acra nevű bolygó, amely akár a Föld ikertestvére is lehetne. Hőmérséklete, levegője, vizeinek bősége, növényés állatvilága, valamint az ott élő emberkék erősen hasonlítanak a mi világunkra. Civilizációjuk, kultúrájuk évszázadokkal vagy évezredekkel előttünk jár. Két jelentős különbség azonban van közöttünk. Az egyik: náluk nincsenek férfiak és nők, valamennyien egyformán kétneműek, és osztódással szaporodnak. Alig ezer éve még minden acrai életében kétszer szaporodott. Az újszülöttek „üresek”, tudatlanok voltak. Tanításra szorultak. Ekkor még alap-, közép- és felsőfokú oktatóintézmények ezrei működtek az Acrán. Az óriási biokulturális változás akkor következett be, amikor rájöttek a „teljes szellemi átörökítés” módjára. Ettől kezdve az újszülött átörökli a szülő minden tudását, átveszi tudatemlékeit. Ekkor megszüntették az iskolákat, mert nem volt rájuk többé szükségük. Hiszen az újszülöttek a szülő teljes tudását hozták magukkal. Azt tudományos intézetekben maguk szerezte tudással gyarapították, majd ha elérkezett az osztódás ideje, továbbadták az utóduknak… miként a szülőjük, nagyszülőjük, dédszülőjük tette. Az osztódáskor a szülő tudata kiürül. Egy darabig még vegetál, egyre kisebb lesz, végül lassan elporlad… Napjainkban minden acrai emberkének csak egy utódja lehet! Ebből következik, hogy a lélekszámuk nem gyarapodik, hanem lassan fogy. Statisztikusaik kimutatták, hogy minden tízezredik acrai osztódásra képtelen: meddő. Tudósaik állítják: ha nem találnak fel valami újítást (például ikerosztódást), akkor ötvenezer év múlva kihal az acrai emberke… A másik különbség közöttünk az, hogy ők nem szerves anyaggal táplálkoznak, vagyis sem állatot, sem növényt nem ölnek meg és nem esznek meg. Kizárólag szervetlen anyagokból épül fel a testük… Vendégünk, aki velem jött, a Diol szelíd tudóscsalád 17-dik leszármazottja.

Pinton zajosan türelmetlenkedett: – De Li!… Igazán!… Mutasd már!… Hol van?

– Azonnal meglátjátok. Legyetek hozzá udvariasak, tiszteljétek, becsüljétek. Egy idegen világ nagy tudósa ő, aki határtalan bizalommal, hősi önfeláldozással valósággal a tenyerembe tette az életét. Olyan védtelen, mint egy ma született csecsemő!… Diol! Előjöhetsz!

Áhítatos csend ülte meg a szobát… Előjött!… Leonida nem hitt a szemének: ez nem igaz… ez nem lehet igaz!…

Icipici emberke mászott ki a kosárkából… talán még húsz centiméternél is kisebb! Aranyos, selymes volt a köntöse…

Bátran az asztal közepéig sétált, udvariasan meghajolt, és beszélni kezdett. Úgy peregtek ajkáról a földi szavak, mint az igazgyöngyök…

– Üdvözlöm a Föld, illetve Hold Állam tisztelt lakóit! Acra bolygó Tudós Társaságának megbízásából kerestem fel önöket, hogy megismerkedjünk, és kapcsolatot teremtsünk népeink között. Jelszavunk: békesség – szeretet!

Az asztalt körülülők nem hangosan, inkább magukban, visszhangozták a köszöntést:

– Békesség – szeretet!

Azután Liuna vette át a szót:

– Kedves Diol! Bemutatom neked a jelenlévőket. Ez az ősz hajú óriás Viktor Szíriusz, világhírű orvos-hibernetikus, nyugalmazott űrhajóskapitány. Ő a ház ura. 102 éves, bölcs és békeszerető.

Szíriusz felállt, szertartásosan, mélyen meghajolt.

– Üdvözlöm, követ úr! A földi ember sok száz éve várja ezt a napot, amikor hozzá hasonló űrbéli lényekkel találkozik. Nagyszerű, hogy mi lehettünk az elsők, és még nagyszerűbb, hogy ön beszéli a mi nyelvünket!… Nálunk a Földön a barátságot kézfogással szoktuk megpecsételni… Ez nekünk, kettőnknek, méreteink különbözősége miatt aligha sikerülne. De kinyújtom tenyeremet ön felé. Kérem, barátsága jeléül érintse meg az ujjaimat.

– Szívesen – felelte Diol-17, és bátran Viktor Szíriusz kezéhez lépett. Mindkét karjával átölelte a kapitány mutatóujját, és ráhajtotta fejét. – Igaz barátok lettünk…

Köszönöm.

Liuna folytatta a bemutatást:

– A másik hatalmas férfi Kocsis János, a Világállam kulturális minisztere. Te bizonyára nem tudod, a miniszter egy olyan…

Az acrai emberke közbeszólt:

– Nem kell magyaráznod, kedves piros hajú. Tudom. A Földön van világállamelnök, világállamkormány, világállamminiszterek, akik szakma szerint a legfelsőbb szinten intézik az ügyeket. A könyveitekben olvastam róla. A Prokyonon is utazott egy miniszter… űrhajózási miniszter volt.

– Vendégünknek igaza van! – helyeselt Kocsis János. – Benjamin Focker, Antarktisz Állam űrhajózási minisztere a Prokyon utasa volt!

Diol a közbeszólóhoz fordult.

– Úgy vélem, ön, miniszter úr akkor még nem élhetett, amikor a Prokyon a Földről elindult.

– Valóban nem. Annak majdnem háromszáz éve. Mi, földi emberek 120-130 évig élünk… Csodálom az ön tájékozottságát, Diol úr.

– A nagyapám, Diol-15, neves Prokyon-kutató volt. Mindent tudott a Prokyon ról. És amit ő tudott, én is tudom…

– Igen… ismerem… azaz hallottam nagyszerű biológiai felfedezésükről, szellemük átörökítéséről…

Liuna közbeszólt:

– Bocsánatot kérek, János bácsi, erről fognak még bőségesen beszélgetni. Most folytatni szeretném a bemutatást… Diolkám, ismerd meg az édesanyámat.

Diol széles karmozdulat kíséretében fél térdre ereszkedett – Madame!

(Ezt is a Prokyon lexikonból tanulta. A „Fragonard” címszónál lévő festményen a XVIII. században így üdvözölte szíve hölgyét a rizsporos parókás előkelő lovag.) Majd Liunához fordult.

– Nálunk az Acrán édesanya nincs. Sem anya, sem apa, csak egy osztódó szülő. De olvastam a könyveitekben, mit jelent nektek az „édesanya”… Irigylem, hogy van édesanyád.

– Ő pedig Helga néni, Pierre édesanyja. Híres tudós. A világ mindenfajta növényét ismeri, gondozza.

– Nagy szükségünk lenne reá az Acrán. Növényzetünk senyved, pusztul. Nem találjuk az okát.

– Bizonyára kiöregedőben van a bolygótok – próbálkozott Helga asszony a „távdiagnózissal”. – Kevés tápereje lehet a talajának, esetleg szennyeződik a levegője.

– Jól beszélsz, tudós nőnemű! Nálunk otthon nagyon elkelne a tudományod!

– Minden, amit tudunk, a tiétek lehet. Szívesen átadjuk…

Liuna rámutatott a Négyek Tanácsa két „férfi tagjára”.

– Ők a legjobb barátaim: Pierre és Berci.

– A két földi ifjúhoz már volt szerencsém. Jártak az űrgömbömnél. El kellett altatnom őket. Bocsássatok meg érte!

Pierre mosolyogva válaszolt:

– Kedves Diol! Az elaltatást megbocsátjuk, de azt nem, hogy életünk legcsodálatosabb kalandjának az emlékét kitörölted az agyunkból!

Berci még ráduplázott:

– Nagyon szépen kérünk, add vissza a memóriánkat, ha tudod, hadd emlékezzünk!

– Szívesen… persze hogy tudom – bizonykodott Diol-17 –, ha a piros hajú megengedi.

Pinton sem akart kimaradni a sorból.

– Én is szeretnék emlékezni! Könyörgök!… Liuna, légy szíves…

– Ők hárman tudtak mindenről, az első perctől fogva. Jogos a kérésük. Add vissza az emlékezetüket!

– Örömmel, kedves Liuna, de segítened kell. Emelj fel, hogy megsimogathassam a homlokukat. Hunyjátok be a szemeteket… úgy… Most emelj fel! – Szertartásosan szólt: – Pierre, emlékezz!… Berci, emlékezz!… Pinton, emlékezz!…

Rövid ideig csend borította őket… majd Liuna kérdezte: – Emlékeztek?

A három fiúból egyszerre ömlött az öröm: – Igen! Mindenre!… Csodálatos!… Köszönjük!…

Az emberke most Leonida elé állt. Neki is bókolt.

– Még hátravan a kedves, kerek arcú nőnemű, aki beengedett.

Liuna bemutatta:

– Leonida néni.

– Gyönyörű emberke! Hogyan is hívják?… Valami csonthéjas gyümölcshöz hasonlít a neve… mogyoró… dió… az! dió!… Diol! Én a házvezetőnő vagyok. Sütök, főzök, takarítok, mosok, vasalok… Csak nem fog állni előttünk, amikor mi valamennyien ülünk! Várjon csak, lelkem! Mindjárt kitalálok magának valami ülőalkalmatosságot! Ez a két kis könyv… így, egymásra téve! Jó lesz! Egy szalvétával leborítom… tessék! Pompás fotel! Foglaljon helyet!

– Köszönöm… Kitűnő! Nálunk is vannak hasonló ülőbútorok!

Leonida lelkesen buzgólkodott.

– Hozok egy kis csokoládét, tejszínhabbal, mazsolás kuglóffal!

– Ne fáradjon. Nem mondotta ez a csodálatos piros hajú lány, hogy semmi szerves anyagot nem eszem?

– De… mondta. Akkor hozok valami szervetlent!

– Azt megköszönném, mert bevallom, megéheztem, megszomjaztam.

– Mit inna? Mit enne?

Liuna azonnal rájött a helyes megoldásra.

– Ezt Helga néni tudja legjobban megmondani!

Hold Állam arborétumának igazgatónője már sorolta is: – Gondolom egy kis hidrogént, oxigént, nitrogént, vasat, ként, kalciumot, nátriumot és még vagy tízféle elemet. És vizet, sok vizet. Ezt a táplálkozási módot mi biológusok autotrofiának hívjuk.

– Most csak egy kis sót és vizet kérek – szerénykedett Diol-17.

– Hozom, lelkem, hozom!… – futott Leonida a konyhába.

Diol-17 most kényelmesen elhelyezkedett a könyvekből épített kanapén, és rákezdett mondókájára: – Látom, hallom és érzem, hogy valamennyien jó emberek vagytok. Most sajnálom csak igazán, hogy helytelenül informáltak, és haszontalanul elfecséreltem az időmet. Bénító erejű sugárzással, fény- és hőfegyverrel felszerelve érkeztem ide… és gondosan védekeztem a semmi ellen. Űrgömbömben teljes biztonságban vagyok, fekete-láthatatlanná tudok változni, áthatolok szilárd testeken, elbirtokolom mások gondolatait… agyukba költözöm… és mindez nem volt elegendő, hogy kapcsolatot teremtsek, mert tévedtem. Valamikor nálunk is léteztek olyan méretű óriások, mint ti, de ők primitívek, tudatlanok voltak. A Biokulturális Nagy Változás óta egyre kisebbek lettünk! És egyre többet tudunk! Ősapám, Diol-1 még akkora volt, mint ti: 180 centiméter magas. Tizenhét generáció után én egytizede lettem ősömnek: 18 centiméter… Jaj! Jaj! Én oktalan! Tizennégy drága napot pazaroltam el azzal, hogy ezekből a legkisebb gyermekecskékből, akiket tudósoknak hittem, valami információt kicsikarjak! De semmi, semmi, semmi…

Kocsis miniszter közbevetette:

– Diol barátom! Még nincs veszve minden! Megismertük egymást, bízunk egymásban, segítünk! Mennyi időt tölthetsz még körünkben?

– Már csak egyetlen napot, 24 órát. Elfogyott minden parkolóenergiám. Nyolcvan évig tart, amíg hazaérek. Haza kell érnem!

Liuna agyában a segíteni akarás serénykedett.

– Terhet, tárgyakat tudsz magaddal vinni?

– Űrgömbönként földi 250 kilogrammot.

Lenhajú Aino fülét megütötte a többes szám használata.

– Miért mondod, hogy űrgömbönként? Hiszen csak egy űrgömböd van.

– Tévedsz, kedves édesanya. Ketten vagyunk. Két űrgömb érkezett az Acra bolygóról. Törvényeink szerint a hosszabb ideig tartó, veszélyesnek minősített utakra küldött tudós űrgömbje után indítanak egy második, úgynevezett védelmi, biztosító űrhajót. Ez történt az én esetemben is. Utazásom harmadik napján értesítettek, hogy biztosítást küldtek utánam, Crax-23 tábornokot. Feladata: támogatni, segíteni, védelmezni engem életveszélyes küldetésemben.

– Hol van most ez a Crax-23? – kérdezte izgatottan Berci.

– Crax-23 már sehol sincs. Porrá vált teste egyesült a világűr porával Ugyanígy hiába keresnéd Crax-24-et is. Ők ugyanis osztódtak. A honvédelmi űrgömb jelenlegi gazdája Crax-25. Hogy ő hol van, nem tudom. Nem találkoztunk még; nem beszéltünk egymással. Valahol a közelemben lapít, „segítségnyújtásra” készen.

Szíriusz kapitány nem értette a dolgot.

– Furcsállom… Te két hete tevékenykedsz, kínlódol a tévesen kiválasztott kicsinyekkel, közben ez a Crax-25 a füle botját sem mozdítja! Miféle segítségnyújtás ez?

– Tisztelt Viktor Szíriusz! – hajolt meg udvariasan az emberke. – Bár nincs az ügynek jelentősége, mégis úgy érzem, jobb, ha elmagyarázom… De hogy tisztán lássuk a helyzetet, vissza kell tekintenünk Acra bolygó történelmének múltjába. Sok ezer évvel ezelőtt népünk életében is adódott olyan időszak, amikor közösségünket a durva, önző indulatok, a hatalom mindenáron való birtoklása jellemezte. Ebben a korszakban az erőszakot erőszak, a háborút háború követte. Puccs révén uralkodóvá kapaszkodott kalandorok nyomorították világunkat. Ez a rendszer körülbelül ezer éve önnön szennyes levébe fulladt. Átvettük a hatalmat mi, szelíd tudósok. Azóta rend és béke van Acrában. De a múlt minden szemetét még nem sikerült tökéletesen kitakarítanunk. Meg kellett tartanunk bizonyos számú rendfenntartó fegyveres erőt s ezek parancsnokságát, a Tábornokok Tanácsát. Köztük még ma is léteznek olyan őrült ámokfutók, akik visszasírják a „régi szép időket”, vagyis korlátlan hatalmukat. A Tudósok Tanácsát nem merik nyíltan támadni, mert hozzánk képest erőtlenek. Ma minden hatalom a tisztességes tudósok kezében van, de a katonák, ahol csak lehet, alattomosan ármánykodnak ellenünk. Ők menesztették utánam Crax-23-at (amihez sajnos törvényes joguk volt), hivatalosan: hogy támogasson, segítsen, titokban: hogy bajt keverjen, munkámat akadályozza! Ez az igazság. Nem tudom, most hol van, nem tudom, mit csinál, de nem kell vele törődnünk. Csak kellemetlenkedni tud, de nem veszélyes. Én erőfölényben vagyok vele szemben.

Pinton ekkor ártatlanul megkérdezte: – Akkor is, ha ő benne csücsül védelmező ezüst robotjában, te pedig minden biztosítás nélkül Szíriusz bácsi asztalán ülsz és beszélgetsz?

Valamennyien meghökkentek. A kérdés gyermekszájból hangzott el, de nagyon is komoly volt.

– Igazad van, kicsi fiú – mondotta Diol-17 –, azonnal utánanézek, merre van.

– Hogyan nézel utána?

– Gondolatátvitellel…

A szelíd tudós fellépett könyvtrónusára, két karját vízszintesen széttárta… lassan fordulni kezdett testének hosszanti tengelye körül… élő keresőantenna… arcának színe megváltozott, kékes izzás borította… megállt, karját leengedte…

– Beszéltem vele… azt mondta: alszik, arra kért: ne zavarjam.

Kocsis miniszter úgy gondolta, lezárhatja a Crax-ügyet.

– Tanácsolom, térjünk vissza Liuna javaslatához. Folytasd, kislányom!

– Arra gondoltam, hogy Diol küldetését eredményessé tehetné, ha Hold Állam ajándékozna az acraiaknak néhány száz kötet okos könyvet és néhány ezer mikrofilmet. Tartalmazzák egész jelenünket.

– Kitűnő javaslat, megbeszélem a kormányzóval – mondta Szíriusz.

Kocsis János tovább szőtte a kapcsolattartás tervét.

– Igaz, hogy nyolcvan évig tart, amíg hazaértek, de közben beszélgethetünk. Ultrarövid hullámon a hangunk fénysebességgel, azaz tizenhat év alatt az Acrára érkezik.

– Ez nem olyan egyszerű, mint ahogyan képzeled. Nekünk nincsenek olyan fénysebességgel távolba beszélő gépeink, mint nektek, adásaitokat tehát nem tudjuk venni. Ti viszont a mi gondolatátvitellel közvetített üzeneteinket nem tudjátok érzékelni.

Berci ámulatában felsóhajtott:

– Ó!… Gondolatátvitel!… Már megint!… A gondolatátvitel milyen sebességgel „közlekedik”?

– Sebesség nélkül, azaz nincs szüksége sebességre. A vevő az adót, függetlenül a távolságtól, egyidejűleg érzékeli.

– Ejha – rikkantott Berci –, ezt nevezem kommunikációnak!

– A hírközlésnek ez a módja valóban csodálatos – állapította meg Szíriusz kapitány –, de mi, földlakók semmi hasznát nem vesszük. Talán sok száz év múlva…

– Hű! De jó dolga lesz az ükunokámnak! Mondjuk az Acra bolygón fog dolgozni. Reggel felébred, a gondolatátvivő gépen feltárcsázza a Földön lakó feleségét: „Hogy aludtál, kedvesem?”…

– Tévedsz, Kocsis Berci – nevetett Diol-17 –, a gondolatátvitelhez nem szükséges semmiféle gépezet. Agyvelő adja, agyvelő veszi. A bioáramkörük van összehangolva… és még valami… de ezt úgysem értenétek.

– Egyszer majd mi is használni fogjuk – mondta Kocsis miniszter –, ám addig is hasznos lenne, ha adnánk nektek két Luna-RX adó-vevőt. Az űrgömbödben még elférnek. Ezek akciósugara korlátlan, a hasznos energia mennyiségétől függ. Energiátok pedig van, temérdek. Ha nyolcvan év múlva hazaértek, mármint az utódaid, rövidhullámon beszélgethet velünk az unokád.

Liuna sokatmondóan elmosolyodott.

– Az a kérdés, hogy ki kivel? Nyolcvan év az utazás, tizenhat, amíg az ultrarövid hullám ideérkezik… nyolcvan meg tizenhat, az kilencvenhat. Itt a Holdon 96 év múlva mi, a Négyek Tanácsa tagjai, 112 évesek leszünk… No, Pinton csak 104! Diol-17 unokája: Diol-19 velünk esetleg beszélgethet, ha még élünk…

Megszólalt Aino asszony, mintha igét hirdetett volna: – Nem fontos, hogy élünk-e még, vagy meghaltunk. Nem, fontosak ezek a száz-egynéhány évecskék. Az emberiség száz és százezer évei a fontosak! [Az ember őse, az előember (Pithecanthropus erectus) mintegy 15-20 millió éve élt a Földön. Feltételezhetjük, hogy az acrai emberkék ősei több millió évvel megelőzték a mieinket.]

Lenhajú Aino szavaira egy hangszóró válaszolt: Leonida hangja a konyhából.

– Itt konyha, itt konyha… Hallottam ám én is! Szépen mondta Liuna anyukája!… Liuna, téged kereslek. Elkészítettem egy kis uzsonnát és annak az ártatlan emberkének egy kis sót meg a vizet. Gyere ki, kedvesem, segítsd behordani!

– Megyek azonnal, Leonida néni…

A konyhába vezető automata ajtó kinyílt előtte… bezárult mögötte…

(Most heten tartózkodtak a szobában földi emberek: Szíriusz kapitány, Kocsis miniszter, Helga Renard, lenhajú Aino, Pierre, Berci és Pinton, nyolcadikként az asztal közepén az acrai szelíd tudós, Diol-17. A konyhában hárman voltak: Leonida néni, Liuna és Csibész.)

HÍREK A GALAKTIKABÓL
A Galaktika Figyelője jelenti

(Gondolatátvitellel érkezett) Crax-25 tábornok ezüst űrgömbjében fekete-láthatatlanul ott lapul Szíriusz kapitány háza tövénél már jó ideje. Hall és lát mindent, a mi odabent történik. Dohog magában: „Megmondtam már nyolcvan évvel ezelőtt odahaza az illetékeseknek, hogy a Diol családsorozat abszolút alkalmatlan a küldetésre! Szelíd tudósok! Nevetnem kell! Balkezes ostobaságokat követnek majd el!… Tessék! Bekövetkezett! Kérdem én: miképpen kerülhetett ez a mafla jámbor az ellenség táborába?! Az ellenség magánlakásába?! Ez az áruló barátkozik a gyilkos földi népséggel! Nem tartja be az acrai utasításokat, és megszegi a parancsokat! Lábbal tiporja a törvényeket! Kiszolgáltatja szép hazánkat az ellenségnek! Kifecsegi a hadi titkainkat! Tájékoztat fegyvereink erejéről! Ez v érlázító!… Ez megtorlást követel!… Erre a posztra kemény öklű katona kell, nem vajszívű civil! Szerencsére itt vagyok én! Majd én megmutatom, hogyan kell elbánni a »szelíd« hazaárulóval!… Meg kell semmisíteni őt és az itt levő földi embereket mind egy szálig! Mert bűnös fecsegésükkel veszélyt hozhatnak ránk, felsőbbrendű acrai lényekre! Sajnos – vérzik a szívem – ki kell irtanom őket!… Népem és hazám érdekében közbe kell lépnem!”

És közbelépett…

Amikor Liuna kilépett a szobából, Diol-17 hosszan utána nézett. Arra gondolt, vajon minden földi lány ilyen kedves és okos, mint ez a piros hajú, vagy talán ő ritka kivétel?

– Ritka kivétel – válaszolta Pinton… majd rémülten meredt a többiekre.

Azok rábámultak.

– Mit mondtál? Ritka kivétel? Miért mondtad? Kinek mondtad?

A kisfiú zavarba jött. Elpirulva, dadogva magyarázkodott: – Hát… neki… – és mutogatott az emberkére. – Ő kérdezte…

Berci leckéztetni kezdte a gyereket: – Ne füllents! Nem kérdezett senki semmit!

– De… de igen… én hallottam. Azt kérdezte: vajon minden földi lány ilyen kedves és okos, vagy Liuna ritka kivétel?

Berci hangosan nevetett.

– Berci! Te bezsongtál!

– Bocsánat, kedves Berci! – szólt közbe Diol-17 –, bezsongani annyit jelent a ti nyelveteken, mint valótlant, bolondságot beszélni?

– Olyasmit.

– Akkor Pinton nem zsongott be. Igazolom őt. Valóban feltettem az általa idézett kérdést… magamban, gondolatban! A kisfiú erre válaszolt, nekem válaszolt. Úgy vélem, kitűnő gondolatátviteli személyiség lenne. Gratulálok!

Pierre tréfára vette a dolgot.

– Nagyszerű! Többé nincs szükségünk semmiféle rövidhullámú adó-vevőre! Pinton átviszi a gondolatokat! Ő lesz a kapcsolat a Föld és az Acra bolygó között!

Diol szerényen, de komolyan tiltakozott: – Én nem tréfáltam. A kicsi Pintonban valóban létezik ez a képesség… gondolatátvivő lehetne. Persze ezt sokáig kellene gyakorolnia…

A „gyakorolnia” szó kimondása pillanatában hangzott el a szörnyűséges dörrenés, robbanás! A kétszárnyú ebédlőajtót valami természetfölötti, láthatatlan erő kiemelte sínjéből, lecsapta a padlóra. Iszonyú fényesség ömlött be az ajtónyíláson, ezt forró légáramlás követte, mely szinte égette a szemüket, arcukat … és csattogva, dübörögve, otrombán belépkedett a szobába egy ember nagyságú, ember formájú ezüst alak! Láthatóan egy robot!

A szobában tartózkodó földi személyek az ezüst szörny belépésekor mintha elvesztették volna az akaratukat, uralmukat a testük fölött! Fel akartak ugrani… nem sikerült!

Kiáltani akartak… nyöszörgés lett belőle! A vasgyúró Berci valahogy mégis felugrott, de rémülten érezte, hogy egy hatalmas erő, mely legalább tízszer erősebb volt nála (lehet, hogy százszor!), visszahajította a helyére! Pierre ugyanezt tapasztalta! És valami szörnyű nyomást a fejében! Nem bírt gondolkozni! Kavargott… kavargott… kavargott minden…

Helga Renard és lenhajú Aino dermedten, kővé váltan ültek a helyükön… Viktor Szíriusz feszülten figyelt… Kocsis miniszter harciasan küszködött a támadó erővel… A forróság fullasztott, a szikrázó fény vakított, és ömlött szemükből a könny…

Szíriusz kapitány kicsiny rokokó palotájának ebédlőjét elborította a rémület csendje.

Diol-17 lehajtott fejjel, lógó kezekkel, mozdulatlanul ült a könyvekből kirakott kanapén. Talán már nem is élt…

Ekkor az ezüst szörnyeteg pár lépéssel előbbre totyogott, és a fején meredező hangszóróból fülsiketítő hangerővel ocsmány röhögést zúdított rájuk: – Hááááá… hááááá… hááááá… Jóholdat, emberek!… Hááááá!… hááááá!… hááááá!… Letartóztatok mindenkit! … Ne próbáljanak ellenállni! Izomzatukat és agyukat megbénítottam! Sem beszélni, sem mozdulni nem tudnak!… Hááááá!… De mivel mi, katonák nagy súlyt helyezünk az udvarias formák betartására, ismételten üdvözlöm önöket, és bemutatkozom.

Crax-25 tábornok vagyok, az acrai Tábornokok Tanácsa meghatalmazott küldötte. Törvényes jogom van az itt tetten ért hazaáruló Diol-17 szelíd tudóst letartóztatni és ítélkezni fölötte. Nevezettet bűnösnek találtam az ABT tizedik paragrafusának huszonharmadik bekezdésében meghatározott „hűtlenség” bűncselekményben. Cimborált az ellenséggel, hadititkokat árult el, nem teljesítette küldetését, tehát szabotált! Büntetése: halál!…

Elhangzott a szörnyű szó: halál. Ebben a helyiségben pár perccel ezelőtt még vidám, kedves dolgokról fecsegtek, tejszínhabos csokoládéról, mazsolás kuglófról és szervetlen táplálékokról, mint nátriumról, kalciumról, sóról, vízről… az ablakon kitekintve bordó dáliákat, karcsú liliomokat simogathatott a szem… most gyászfátyollal vont be minden szépet a kegyetlen szó: halál…

De Crax-25 folytatta. Érces basszbaritonja három kilowatt erősítéssel udvarias diplomáciai szólamokat bömbölt: – Mélyen tisztelt földi embertársak! Sajnálattal állapítom meg, hogy első kapcsolatunk balul ütött ki. Diol-17 nevű „kollégámnak” információkat kellett volna szereznie az önök társadalmi berendezkedéséről, szokásaikról, műveltségükről, szólal mindarról, ami jellemzi önöket. Ezt ő tizennégy napon át tudatosan húzta-halogatta, vagyis megbízatását elszabotálta.

Majd behódolt az ellenségnek, feladta egész védelmi rendszerét, kiszolgáltatta védtelen személyét!… Végtelenül sajnálom, hogy legelső kapcsolatunk ilyen helytelen irányt vett… de a törvény törvény! Tudjuk mindkét bolygó – azaz a Föld és az Acra – történelméből, hogy a nagy társadalmi változások mindig jelentős emberáldozattal jártak. Gondoljanak önök 1789-re… igen, igen… az önök francia forradalmára!…

Itt egy kis hatásszünetet tartott. Hangja dölyfösen beképzeltté színeződött. Öntelt nevetéssel folytatta: – Hehehe!… Meglepi önöket tájékozottságom? Fogok még szolgálni más meglepetéssel is!… Önök nemes ellenfelek, hazájuknak hű fiai… mégis be kell majd szállniuk Kharón ladikjába, aki elfuvarozza önöket is az alvilágba!… Igen! Komoly mennyiségű tudás van felhalmozva ebben az acrai agyban, amelyet a nyakamon hordozok! Dédapám, aki mellesleg Prokyon-kutató volt (innen ismerem az önök történelmét és nyelvét), olvasta Dante úr költeményét!… He? Tetszik, ugye? A mundér művelt emberkét takar!… Meglennénk mi jól egymással, ha ez a szerencsétlen „szelíd tudós” nem köp a levesünkbe!… Hehehe!… Mit szólnak hozzá? Gorkij Éjjeli menedékhelyéből idéztem! Tudják, ki volt Gorkij?… Nem tudják?… Most már teljesen mindegy… Ugyanis – sajnos – valamennyiüknek meg kell halniuk. Ezt követeli bolygónk biztonsága. Tudom, silány vigasz, hogy önöknek, mint az Acra-Föld testvériség első áldozatainak, egykoron még szobrot fog állítani a hálás utókor…

És beszélt, beszélt, beszélt… Mondatai a pianótól a fortissimóig, a puha lírától a véres kegyetlenségig változtatták színüket.

– Megnyugtatom az igen tisztelt földi hölgyeket és urakat, hogy kivégzésük… brrrr!, ne használjuk ezt a csúnya szót… tehát eltávozásuk fájdalommentes lesz. Mi, acrai katonák humánusak vagyunk. Tízezer Celsius-fokú hőcsapással a másodperc ezredrésze alatt végzek önökkel!…

Szíriusz kapitánynak Crax-25 támadása óta megbénultak az izmai, mozdulni sem tudott, és megbénultak az idegei is, sötét semmivé vált a tudata. Most váratlanul megindult benne az élet, nagyon haloványan, alig érezhető – de érezhető – lüktetéssel… és gondolkodni kezdett!… Nagyszerű érzés volt!

Töprengett magában: mi lehet az oka? Talán fogyott valamelyest Crax-25 tábornok energiája?… Ez az őrült katona szónoklása közben egyre inkább önmaga felé fordult.

Tetszelgett a Művelt Gonosz, a Humorizáló ördög, a Halál Ura szerepében. Szíriusz látta, hogy az ezüst robot szíve táján kinyílik egy kis kerek ajtó, akkora, mint egy levesestányér, megjelenik benne egy csecsemőökölnyi emberkefej! Erősen hasonlít Diol-17-re, de annak „gonosz” mutációja. Gyűlöletet sugároz az arca, miközben magát mutogatva ordítozza hazug közhelyeit. Olyan, mint egy XX. századi diktátor…

– …legyenek nyugodtak, a másodperc ezredrésze alatt végzek önökkel! Pillanat alatt hamuvá, porrá, füstté változik itt minden! Emberek, házak és ez az egész otromba kupola! Ezzel megteszem az első lépést az acrai faj világhatalmáért! Erkölcsi jogom és kötelességem, hogy népem és fajtám útjából eltakarítsak minden lomot és szemetet, hogy győzelmesen, biztonságosan repülhessenek a Galaktikában bolygóról bolygóra, a végső győzelemig!…

A kapitány ekkor újabb megfigyelést tett. Látta, hogy Diol-17, aki mindeddig lógó fejjel, lekonyuló végtagokkal kicsiny könyvkerevetén feküdt, megmozdult… Tehát él! Fejét Crax felé fordította, rémület ült az arcára, mintha e percben értette volna meg, hogy élete és földi barátai élete a durván hatalomra törő tábornok kezébe került!… Ijedten kereste Szíriusz kapitány tekintetét… szemük sugara találkozott… és Diol-17 tisztán, világosan átvette hatalmas barátja gondolatait… EZ AZ ŐRÜLT VALÓBAN ELPUSZTÍTHAT VALAMENNYIÜNKET… ÚGY ÉRZEM, PÁR MILLIMÉTERNYIT MOZDULTAK AZ UJJAIM… HEJ! SEGÍTSÉGET KELLENE HÍVNOM, DE KIT?… LEONIDA ÉS LIUNA A KONYHÁBAN VAN, TALÁLJÁK AZ UZSONNÁT… ÉS NEM TUDNAK SEMMIRŐL!… LAKÁSOM FALAI TÖKÉLETESEN HANGSZIGETELTEK… NEM HALLOTTAK A KIDÖNTÖTT AJTÓ CSATTANÁSÁT, ÉS NEM HALLJÁK CRAX ÜVÖLTÖZÉSÉT!… MINDEN PILLANATBAN ELKÉSZÜLHETNEK A MUNKÁJUKKAL, BELÉPHETNEK A SZOBÁBA… ÉS AKKOR VÉGE MINDENNEK… NEM REMÉNYKEDHETÜNK SENKI SEGÍTSÉGÉBEN… MEGHALUNK MIND… MIND…

Crax-25 ekkor már fél testtel kilógott az ezüst robot védőkamrájából. De tartotta az érintkezőkapcsolatot a géppel.

Teli torokból üvöltözött, amit a védőrobot zengő basszussá mélyített, és dübörgővé erősített.

– Az acrai ember életterének nincs határa! Az acrai ember meghódítja a világmindenséget!… Az acrai hadsereg nem ismer lehetetlent! Csillagháborút vívunk, és győzni fogunk! A Birodalom nagy lesz, és legyőzhetetlen!…

Szíriusz kapitány szürke agysejtjei falták az információt, és villámsebesen kombináltak! Vad száguldás volt ez az egyre szűkülő időben…

MOZOGNAK AZ UJJAIM!… SEGÍTSÉGET KELL HÍVNOM… LEONIDA A KONYHÁBAN… LEONIDA… ÉS LIUNA A KONYHÁBAN… MIKROFONKAPCSOLAT A KONYHÁVAL!… MINDEN SZOBÁBÓL… ÉN MAGAM SZERELTEM FEL… CSAK MEG KELLENE NYOMNI BÁRMELYIK KAPCSOLÓ GOMBJÁT… ITT IS VAN EGY AZ ASZTALLAP TÉRÍTŐJE ALATT…

Kocsis miniszter szemben ült Szíriusz kapitánnyal, látta, mint erőlködik, kínlódik, halálsápadt… gyöngyözik a homloka… cselekedni akar… igen, kitalált valamit, hogy megmentsen minket, és most cselekedni akar… A kezét az asztal lapján milliméterenként előre… előretolja… lassan… lassan… hogy ez a kerge fiók-Napóleon észre ne vegye… egy centit… még egy centit… Kocsis János most meglátta… Ott… igen, ott mintha domborúan emelkednék az asztalterítő!… Valami lehet alatta! Ahhoz közelít Szíriusz jobb mutatóujja… Mi lehet? Talán egy vészjelző vagy csak valami kapcsoló?… Einsteinre! A miniszter az asztal közepén, Diol-17 könyvekből épített trónusa tövében kicsiny mikrofont fedezett fel! Talán azt akarja a házigazda bekapcsolni!… Ott van már az ujja hegye… és alig észrevehetően megnyomja…

Ebben a pillanatban megszólalt a konyhában egy hangszóró! Üvöltött, úgy érte őket, mint az ostorcsapás.

– Nincs tovább! Szépen búcsúztattalak titeket! Vége! Következik a NIHIL, a megsemmisülés!…

Leonida a hangszóróhoz rohant.

– Megőrültek ezek, hogy így kiabálnak?! – és kikapcsolta…

Már legalább félórája dolgoztak a konyhában. Készítették az uzsonnát De ma mintha minden meg lenne babonázva, semmi sem ment simán. Azzal kezdődött, hogy forraláskor kifutott a tej. Újat kellett feltenni. Azután a tejszín makrancoskodott, hiába verték, csak nem akart habbá összeállni.

– Igazán szégyellem magam – dohogott Leonida –, ilyesmi még nem esett meg velem! Mit fognak szólni az asszonyok: Helga és Aino! Jaj! Most kezdhetjük az egészet elölről!… Ugorj be, lelkem, a szobába, mondd meg nekik, hogy egy kis türelmet kérünk, ne haragudjanak…

– Jó, kicsit később majd beszólok. Nem sürgős. Jól megvannak az emberkével.

(De nem szólt be kicsit később sem. Ha akkor Liuna bement volna Szíriuszékhoz, másképpen alakul ez a történet!) Aztán szeletelni kezdték a puha kuglófot.

– Az emberkének… el ne felejtsük azt a kis sót meg vizet… – Leonida nem győzött csodálkozni. – Nahát! Tudod, ilyent még nem hallottam! Vasat meg rezet eszik, és mégis olyan selymes a bőre, mint a kisbaba popója…

A „kisbaba popójánál” bömbölt közbe a hangszóró!

(Leonida a hangszóróhoz rohant.

– Megőrültek ezek, hogy így kiabálnak?! – és kikapcsolta…)

Liunát mintha fejbe verték volna, elkábult, valósággal sokkolta a fülét ért merénylet.

– Mit ordít ez? Tetszett érteni?

– Valami megsemmisülésről beszélt… Viktor Szíriuszék valószínűleg krimit néznek a televizorban.

Liuna elcsodálkozott.

– A televizort néznék?… Nem hiszem. Az acrai emberkével rengeteg fontos megbeszélnivalójuk van!… Csak nem pazarolják hülye televizorjátékra a drága idejüket!

– Bemegyek, megnézem – ajánlkozott az öregasszony.

– Ne! Ne tessék bemenni!… Félek!… Rosszat sejtek!… Tessék csak visszakapcsolni a hangszórót! Hátha azért kapcsolták be, hogy megtudjuk, mi történik odabent… Talán jeladás volt!

Kattanás.

Vékonyka, ismerős hang kétségbeesetten erőlködik: – Crax!!!… Állj meg, te őrült! Légy észnél! Évszázadok munkáját, tudását, eredményét pusztítod el, ha megölöd a földi embereket! Engem megölhetsz, de őket ne bántsd! Acra jövőjét semmisíted meg!…

(– Szent Leonida! Ez a Diolka hangja!… Ki akarja megölni az embereket?!) Durván berobban a tábornok röhögése:

– Hahahaaaa!… Hát magadhoz tértél, szelíd tudóskám? Elég sokára! Haha!… Félted a cimboráidat?… Majd úgy intézem a dolgot, hogy te leszel az utolsó! Végiggyönyörködheted, hogyan sütögetem meg őket! Pompás mulatság lesz!

Liuna kikapcsolja a hangszórót.

– Leonida néni – suttogta izgatottan –, értek mindent! Ez az ordító szónok egy másik acrai emberke, a Tábornokok Tanácsának a küldöttje, Crax-25-nek hívják. Odahaza a szelíd tudósok politikai ellenfele, itt, úgy látszik, halálos ellensége! Diol tudta, hogy követik, mondta nekem. Sajnos nem vette komolyan… Jaj, Most látnom kellene őket, hogy megbizonyosodjam valamiről… Talán a házi videfonon keresztül…

Leonida néni segítőkészen, buzgón helyeselt: – Próbáljuk meg, kedvesem! Az optikái állíthatók… én tudom kezelni, Viktor megtanított rá. Beveszi az egész ebédlőt, közelíteni és távolítani is lehet vele. Zajtalanul működik, nem veszik észre, ha bekapcsoljuk…

A házi videfon a hűtőszekrény tetején állt, a kenyereskosár és egy üveg kovászos uborka között. Leonida üzembe helyezte. A képernyőn megjelent az ebédlő.

– Szent Leonida! Micsoda felfordulás!… Az ajtó!!!… És egy szörnyeteg… Az ezüst ember!…

Liuna gép elé furakodott.

– Szabad… hadd nézzem! Pontosan olyan, mind Diol-17 védelmezője! A mellén a körszelet nyitva!… Ott ül a tábornokok küldötte, és beszél… Tessék visszakapcsolni a hangszórót!

Felerősödik a hang…

– Bele kell nyugodnod, mafla szelíd tudóskám, hogy átvettük tőletek a hatalmat! Majd megmutatjuk mi, katonák, hogy mit tudunk! Meghódítjuk a Holdat, a Földet, és ha találunk újabb lakott bolygókat, birtokba vesszük valamennyit!…

Eddig mennydörgővé erősített hangja kezdte elveszíteni erejét. Vékonyabb, halkabb, sipítóbb lett. Mélyen kihajolt kicsiny, bélelt biztonsági gömbjéből, mindkét kezével hadonászott.

– Az acrai felsőbbrendű ember élettere sokszorosára fog növekedni! Az alsóbbrendű fajokat megsemmisítjük! Megtisztítjuk a Galaktikát a selejttől!…

Liuna reménykedő bizalommal Leonida nénihez fordult.

– Tessék csak figyelni, milyen vékonyka és gyenge lett a tábornok hangja! Mert mind a két kezével szabadon gesztikulál. Elengedte a kapcsolókat, amely esendő, gyenge kis testét a robot adta biztonsághoz köti! Kikapcsolta magát a védekezőrendszerből! Most ő is éppolyan védtelen, mint a mi Diolunk.

Leonida elszántan felkiáltott:

– Tehát ha berohannék, és lekapnám ezt a gonosz törpediktátort az ezüst robot melléről, ártalmatlanná tehetném!

– Esetleg… de nem szabad, mert ha nem sikerülne, az mindannyiunk azonnali halálát jelentené! Ha a szobába lépését Crax azonnal észreveszi, lesz reá ideje, hogy visszakapcsolja magát… és megbénítsa! Egyet se tudna lépni!

– Igazad van… én nem tudnék lépni. De Csibész igen… Csibész gép! Nincs idegrendszere! Nem lehet megbénítani!

– Leonida néni!!!… Igaza van!!!… Csibész!!!… Hol van Csibész?

– Ott fekszik a sarokban egy széken, kikapcsolva.

Liuna gyorsan Csibészhez futott, felkapta, bekapcsolta, akcióra állította. A videfonhoz vitte, megmutatta neki a képernyőn handabandázó tábornokot. Elmagyarázta, hogy őt kell harcképtelenné tennie. Nehogy Diolt támadja meg!

– Vállalod?

– Vállalom, szíves örömest. Már régen nem kaptam ilyen jellegű feladatot. Bízd rám, úrnőm. Leszedem a fickót a páholyából!

– Nagyon vigyázz, Csibészkém! Megölnöd nem szabad!

– Rendben van, nem ölöm meg. De nagyon megijeszteni szabad?

– Csibész, ne komolytalankodj! Valamennyiünk életéről van szó!

– Értettem…

Kocsis Berci pontosan a konyhába vezető ajtóval szemben ült. Mozdulni, beszélni nem tudott, de a szeme járt… Látta, hogy a hőzöngő tábornokocska készül valamire. A gömbszeletajtó szélébe fogódzkodva nyújtózott, ásított… majd éles fejhangon „utolsó szónoklatába” kezdett: – Halálraítéltek! Készüljenek a távozásra! Életük utolsó perce következik! Hatvan másodperc!… Nem lehet panaszuk, emberségesen bántam magukkal. Humánus voltam egész életemben. Most felülmúlom magamat: jóságos leszek. Visszaadom a hangjukat, búcsúzzanak el egymástól. Beszélhetnek… hatvan másodpercig! Gépem elkezdi a visszaszámolást, zéró után végrehajtja magukon az ítéletet!… ARX-5657! Számolj!

Az ezüst robot monoton hangon, érzelem nélkül (mintha pincéből szólna) pontosan másodpercenként számolni kezdett: Hatvan… ötvenkilenc… ötvennyolc… ötvenhét…

Elsőnek Helga Renard tért magához. Szemében könny és rémület.

– Szíriusz kapitány! Ez az őrült lény valóban el akar minket pusztítani? Kisfiam, menekülj! Fuss! Próbáld meg!…

Pierre komolyan, egyszerűen válaszolt: – Nem tudok mozdulni, anyám… De nem baj. Nélküled úgysem mennék…

… negyvenkilenc… negyvennyolc… negyvenhét… negyvenhat…

Lenhajú Aino mosolygott.

– Milyen szerencse, hogy a kislányom nincs köztünk… talán ő életben marad… Jaj! Csak be ne jöjjön!…

… harminchét… harminchat… harmincöt… harmincnégy…

Kocsis János férfiasan, komoran búcsúzott: – Berci, édes fiam, bocsáss meg nekem! Én vagyok az oka… én küldtelek Hold Államba tanulni…

– Semmi baj, apám… értem nem kár. De neked nem volna szabad meghalni!

…harminc… huszonkilenc… huszonnyolc… huszonhét…

A kis Pinton sírva panaszkodott: – Itt mindenkinek van apja vagy anyja, aki sajnálja, csak nekem nincs senkim!… Szíriusz bácsi! Én élni akarok!

Szíriusz kapitány szigorúan rákiáltott: – Csönd!… Hallgass!… Ne sírj!…

Berci nem akart hinni a fülének! A kapitány ok nélkül goromba volt Pintonhoz!… Azután nem akart hinni a szemének! Mert az utolsó másodpercekben látta, hogy lassan, zajtalanul nyílik a konyha felé vezető ajtó, és már akkora a rés, hogy elfér benne Csibész feje!…

A robot csak számol… számol… húsz… tizenkilenc… tizennyolc… tizenhét… számol… számol… tizenegy… tíz… kilenc… még mindig számol… öt… négy… három… kettő… egy… zéró…

Crax-25 föláll, mindkét karja a levegőben (most biztosan nem tartja a kapcsolatot a géppel!), fagyos mosollyal az arcán, nagyot nyújtózkodva, nem tudja megállni, hogy gúnyosan ne köszönjön. Integetett…

– Pá… Pá!…

Váratlanul rémisztő kutyavonítás… üvöltés… és egy fekete, gubancos, acélkemény kutyatest mint rakéta repült át a nyolcméteres távolságon az ajtótól a gép szívéig, és mielőtt Crax mozdulni tudott volna, derékon kapva őt, elrántotta védett helyéről! Az asztalra huppantak. Csibész azonnal ráfeküdt a tábornokra, vaskos, erős lábaival az asztal lapjához szorította, tűhegyes, félelmetes fogait vicsorgatta, és rámordult legyőzött áldozatára:

– Ha megmoccansz, megeszlek!!!

Crax-25 elragadása pillanatában a szobában megszűnt minden őket bénító erő! Felugráltak az asztal mellől. Kocsis János valamilyen fegyvert keresett, mert az ezüst robot ellenségesen közeledett feléje. A kapitány bronz levélnehezékét emelte a robotra (szalmaszál egy elefánt ellen), de megelőzte őt Diol-17 meglepő parancsa: – ARX-5657! Állj! Átveszem a parancsnokságot!

A gép megállt, ránézett „új” urára, és meghajolt.

– Igenis, uram.

– Menj az ajtóhoz! Emeld helyére az ajtószárnyakat!

– Igenis, uram.

– Azután menj ki a kertbe, és várd további parancsaimat!

– Igenis, uram.

A két nehéz ajtószárnyat, mint a pelyhet felemelte, és varázslatos ügyességgel helyére illesztette.

– Elkészültem, uram. Kimegyek a kertbe… – és nehézkesen, otrombán kicsoszogott.

Kocsis János Szíriusz kapitány elé állt és megölelte.

– No, Viktor, nem tudom, hogyan csináltad, de jól csináltad!… Köszönjük.

Szíriusz kapitány szerényen megjegyezte: – Ne nekem köszönjétek. Én nem tehettem volna semmit, ha ez a szószátyár, ostoba katona el nem merül önnön dicsőítésében annyira, hogy nem figyelt eléggé ránk… és így sikerült megnyomnom Leonida házi hívórendszerének egyik kapcsolóját. Ettől fogva hallották, hogy mi történik idebent. Tudtam, hogy piros hajú, okos barátnőmben és derék őrzőangyalomban bízhatok. Valamit kitalálnak!

– Ki is találták azt a valamit, és megmentették az életünket! De hol vannak? Miért nem jönnek be? – kérdezte a miniszter.

Szíriusz nevetve válaszolt:

– Biztosan az uzsonnát készítik.

Kocsis János most a szelíd tudóshoz fordult.

– Csodálkozva láttam, Diol úr, hogy Crax tábornok robotja szót fogadott önnek. Ez hogyan lehetséges?

– Egyszerű a magyarázata. Nálunk a robotok nem személyi tulajdonok. Minden robot az államé. Én ötcsillagos tudós vagyok, Crax csak kétcsillagos. ARX ezután csak nekem engedelmeskedik…

Ekkor lépett a szobába Liuna és Leonida néni.

Csészékkel, tányérokkal, forró csokoládéval, tejszínhabbal és mazsolás kuglóffal megrakott tálcákat cipeltek.

– No, híresek! Megsuhintotta magukat a halál szele?! – kérdezte jó hangosan az „őrzőangyal”.

A kis Pinton arca még mindig halovány volt, hangja reszketett:

– Leonida néni, ne… ne tessék ezzel tréfálni. Ez valódi életveszély volt!…

– Tudom, kisfiam, tudom. Valódi életveszély volt… Volt, elmúlt… többé ne forduljon elő!… Te Liuna, ez a kutya mit csinál azzal az emberkével?

– Őrzi, nehogy valami rosszat cselekedjék.

– Ez?… Ez aligha, hiszen már alig szuszog. Szólj Csibésznek, hogy engedje el.

– Csibészkém! Szállj le a foglyodról. De maradj mellette… Figyeld.

– Igenis… – és elengedte Crax tábornokot. Diol-17 hallotta ezt a párbeszédet.

– Nocsak! Ki hitte volna! – fordult Szíriusz kapitányhoz.

– Ez a fekete kiskutya nem állat, hanem gép? Akkor már értem, hogyan tudta Crax-25-öt semlegesíteni! Úgy látom, nekünk is van még tanulnivalónk önöktől! Gratulálok!

– Ne nekem, hanem Kocsis miniszternek. Az ő műve…

A nyomorult Crax-25 egy kis ideig még fekve maradt, félelmében összekuporodott, majd nehezen feltápászkodott, körülnézett. Megállt Csibész előtt, mélyen meghajolt, és így szólt:

– Nagyuram! Tisztelettel könyörgök, hagyjátok meg az életemet! Csak parancsot teljesítettem!

Szíriusz kapitány felkiáltott:

– Hallottátok?!… Csak parancsot teljesített!… Ezt a védekezést jól ismerjük! Erre hivatkoztak vesztett háborúk után mindig, mindenütt a gyáva, becstelen katonák!

– Mit tegyünk ezzel a berezelt tábornokkal? – tette fel a kérdést Berci. – Édesapám, te biztosan tudod, mit mond a törvény?

Kocsis János szeme huncutul csillant. Itt volt az alkalom, hogy a „kölcsönből” egy keveset visszafizessen. Szigorú arcot öltött.

– Büntető törvénykönyveink szerint minden, a Holdon elkövetett bűncselekményt, függetlenül az elkövető lakhelyétől, Hold Államban kell letárgyalni, ítélkezni, és az ítéletet végrehajtani.

Crax-25 térdre borult, siránkozva könyörgött: – Kegyelem! Kegyelem!… Csak azt ne! Félek a földi emberek gonoszságától! Darabokra szaggatnak! Kitépik a nyelvemet! Kerékbe törik a csontomat! Levágják a kezemet!… Jaj! Jaj!…

Liuna nem állta meg szó nélkül:

– Mit szólsz hozzá, Diol barátom? Honfitársad milyen kitűnően bemagolta a földi középkor inkvizíciós vallatási módszereit!

Diol alázattal bevallotta, mondván: – Nemrég még én is tévhitben éltem.

Liuna erre kihirdette az igazságot.

– Kocsis János bácsi természetesen csak tréfált. Crax tábornokot senki sem kívánja földi bíróság elé állítani. Igazságtalanság lenne egy idegen bolygó lakójával szemben a földi törvényeket alkalmazni. Mi a véleményed erről, Diol-17?

– Azt mondom, büntessétek meg tetszésetek szerint, elvégre nem rajta múlt, hogy nem ölt meg valamennyiünket… Vagy bocsássatok meg neki.

– Te már megbocsátottad, amit ellened vetkezett? – kérdezte Szíriusz kapitány.

– Én igen. Tudod, mi kevesen vagyunk. Minden acrai emberre szükségünk van. Meg kell bocsátanunk minden élő acrainak. Mert lehet ugyan, hogy Crax-25-ből már nem tudunk tisztességes, hasznos embert faragni, de a fiából vagy az unokájából talán…

Leonida néni döntött a kegyelem kérdésében.

– Eleget csépelték már a szalmát! Bocsássanak meg ennek a nyomorúságos kis emberkének, és adjanak neki enni! Szegény, ki tudja, mikor evett utoljára? Mert közben behoztuk ám az uzsonnát, csak a nagy izgalomban megfeledkeztek róla. Tessék!… Fogyasszák jó egészséggel!… Kicsi Diolkám, készítettem neked egy kis tálacskában nátrium-kloridot meg cuprumot és ferrumot. Jól mondtam, kislányom?

– Hibátlanul, Leonida néni.

– Van belőle bőven! Elég lesz kettőtöknek! Itt van, egyél te is… te… te szegény kis tábornok…

Az izgalmak tépázta idegek megnyugodtak, a tejszínhabos forró csokoládé, nemkülönben a puha mazsolás kuglóf gyorsan fogyott, de alaposan kivette részét a táplálkozásból a két emberke is…

Közben elmúlt ez a nap is. Greenwich szerint már este hét óra volt, amikor Szíriusz kapitány „takarodót fújt”.

– Barátaim! Úgy vélem, elérkezett az idő, hogy zárórát rendeljek el. Valamennyien fáradtak, elgyötörtek vagytok, rátok fér egy alapos alvás. Helga kedves, te hazaviszed a fiadat, veletek megy Pinton is, átadjátok az édesapjának… Lenhajú Aino és leánya, gondolom, a könyvtárban töltik az estét, az acraiaknak szánt írott tudományt készítik elő…

Kocsis János barátom, te…

– Ó, velünk nem kell törődnöd. Én a Hotel Galileiben szállok meg, és viszem magammal a fiamat.

– Akkor hát ezt megbeszéltük – nyilatkozott Leonida néni –, de mi lesz ezzel a két emberkével? Elengedik őket felügyelet nélkül?

– Hohó! Azt már nem! Diol úr az én vendégem lesz – jelentette ki a kapitány –, azaz gondolom a kosárkájában tölti majd az éjszakát az én hálószobámban… és még beszélgetünk egy kicsit.

– Nagyszerű lesz! – örvendezett Diol-17. – Megszoktam a kosárkát… és beszélgetni fogunk egész éjjel… hiszen holnap indulnom kell haza, és még annyi mondanivalóm van!

– Na, maguk csak beszélgessenek – egyezett bele Leonida –, én magamhoz veszem ezt a szegény kis tábornokot. Csinálok neki egy olyan kosárkát, mint a másik… és mi egész éjjel aludni fogunk!

Berci ágaskodott.

– Tiltakozást jelentek be! A tábornokra vigyázni kell! Leonida néni ahhoz nem elegendő! Ez megszökhet, bajt keverhet!

Pierre csatlakozik:

– Igaza van Bercinek. Crax tábornokra vigyázni kell. Vigyázzon rá Csibész.

Crax-25 feljajdult:

– Azt ne!… Kérem, esedezem, azt ne! – és félelmében remegni kezdett.

Leonida azonnal ölbe vette a pici emberkét.

– Ne ijesztgessétek!… Bízzátok rám! Felelősséget vállalok érte. Nem fog semmi rosszat cselekedni!

Mint a visszhang szólt az emberke: – Nem fogok semmi rosszat cselekedni…

Váratlanul Diol szólalt meg:

– Crax-25 nem fog semmi rosszat cselekedni. Mert már nem tud. Elvesztette minden erejét, hatalmát. Nyugodtan rábízhatjuk Leonida úrnőre. A csodálatos műeb felügyeletére nincs szükség.

– Diol úr eldöntötte a vitát. Barátaim, távozhattok, aludjatok jól… Holnap reggel Nox-242-kor szeretettel várok mindenkit. Pintonkám, mondd meg édesapádnak, ha ráér, okvetlenül jöjjön el. Búcsúztatjuk az acrai emberkéket…

TIZENHETEDIK NAP

Ez a nap is úgy kezdődött, mint a többi. Elsőnek Leonida néni ébredt fel. Pongyolába bújt, megnyomta az időmutató tábla piros billentyűjét, mire fényes betűkkel kiíródott: NOX-243.

„Szent Leonida! Elaludtam! Már csak egy órám van! – gondolta. – Ugyancsak igyekeznem kell a reggelivel! Hányan is leszünk? Mi ketten Viktorral… meg a két emberke, az négy… a Négyek Tanácsa, az nyolc… Kocsis János, Casteiro, Helga és Aino, az is négy… összesen tizenkettő… tíznek a szokásos tejszínhabos forró csokoládé mazsolás kuglóffal… a két emberkének szervetlen anyag… Helga asszony ígérte, hogy hoz nekik a laborból ínyencfalatokat!… Azám! Az emberkék! Az a szegény kis tábornok, aki az én vendégem volt! Biztosan alszik még…” Leonida pillantása a kosárkára esett. Szobájának ablaka előtt közel két méter magas filodendron fordította leveleit a fény felé. Törzse gyermekláb vastagságú volt. Tövében, a lomha levélóriások alatt lapult az a kis kosár, amelyet tegnap ő keresett elő a kamrából Crax-25 részére fekhelynek. Kibélelte selyemmel, bársonnyal, kényelmes ágyat vetett benne az emberkének, aludjon jól…

„Gyönyörű ez a nagy levelű növény! Nálunk ilyen nem létezik. Ez alatt szeretnék feküdni!” – kérte Crax-25.

Természetesen ott helyezte el a rögtönzött ágyacskát, jól betakargatta a fáradt emberkét, aki egész éjjel meg sem mukkant. Bebújt mélyen a „paplan” alá, még a feje búbja se látszott ki. Még most se látszik… Jól magára húzta a takarót…

„Nem ébresztem fel, hadd pihenjen szegény feje. Tegnap komisz napja volt” – gondolta Leonida.

Tett-vett a szobájában, de tekintete mindig visszatért a kosárkához… Miért?… Az előbb érzett valami szokatlant rajta… rajta vagy mellette vagy fölötte… Felvillant valami a tudatában, de azonnal el is röppent. Ejnye, mi volt az?…

Törte a fejét, és most már mereven nézte a kosarat… és egyszerre meglátta! Egy kis papírlapot!

A kosárkában, a rózsaszínű plüsstakarón névjegy nagyságú fehér papírdarabka hevert.

Azaz nem hevert, mert gombostűvel oda volt tűzve.

Leonida néni agyában ebben a pillanatban felismerések logikus sora indult meg. 1. Az a papírlap tegnap este nem volt ott. 2. Nem én tettem oda. 3. Tehát valószínűleg ő. 4. Látom: írás van rajta. 5. Biztosan üzenet számomra. 6. Miért nem mondta el élőszóval? 7. Talán azért, mert félt, hogy nem helyeselem. 8. Tehát hallgatott, inkább leírta… és megtette, amit akart, mert nem tiltakoztam. 9. Lehet, hogy azért nem látom egy haja szálát sem, azért nem mozdul egy mikulit sem… mert nincs is az ágyban. 10. Megszökött!…

Odament, megnézte. A kosárkában a tábornoknak csak hűlt helyét találta! A papírlapra írt üzenet neki szólt, íme:

KEDVES KEREK ARCÚ LYOSÁGOS NŐNEMŰ! A TI NYELVETEKEN TUDOK ÍRNI KEVESET NEM LYOL. KÖZLÖM VELED HOGY NAGYON SZÉGYELEM MAGAM. TÉVETTEM TI OKOS DERÉK EMBEREK VATYTOK TE LYOSAGOS NŐNEMŰ! NEKEM ATTÁL ENI PEDIK ÉN MEK AKARTALAK ÖLLNI TÉGEDET! NEM TUDOK A SZEMMED ELLÉ KERÜLNI! ELBUJDOSOK! NE KERESETEK! ÉJJETEK BOLDOGUL! CRAX-25

Leonida dermedten silabizálta a sorokat. Szégyellem magamat… elbujdosom… ne keressetek… aztán gyorsan cselekedni kezdett. A házi videfonon felhívta Szíriusz kapitányt.

– Viktor Szíriusz, ébren van?

– Most, hogy felébresztett, már igen. Mi baj van? Ég a ház?

– Még nem ég, de lehet, hogy hamarosan égni fog.

Kérem, azonnal jöjjön ki hozzám!

A kapitány szót fogadott a „parancsnak”.

– Mi történt? – ezzel lépett a szobába.

Leonida szó nélkül rámutatott a filodendron alatt lévő feldőlt, feldúlt kosárkára. Aztán kinyögte: – Me… me… megszökött!

És odaadta a búcsúlevelet. Szíriusz kapitány elolvasta… elolvasta másodszor… majd zsebre vágta.

– Jöjjön, beszélünk Diol-17-tel.

A szelíd tudós Szíriusz kapitány hálószobájában egy öblös karosszékben üldögélt. Meglátva az érkezőket, felemelkedett, meghajolt.

– Jóholdat és jó reggelt kívánok!

– Rossz a reggel, lelkem, nagyon rossz! – panaszkodott Leonida.

– Rosszul aludt, kedves Leonida úrnő?

– Túl jól, Diolkám. Nem ébredtem fel, amikor kellett volna!

– Nem értem…

Szíriusz kapitány átnyújtotta neki Crax-25 levelét.

– Olvassa el! Azonnal megérti.

Diol elolvasta. Nézegette egy darabig, csóválta a fejecskéjét.

– Ejnye… ejnye… tele van helyesírási hibával! Ilyenek ezek a katonák!… Egyébként nem lep meg a hír. Csodálkoztam volna, ha nem próbálja meg. A tábornok megbízhatatlan jellemű, álszent, köpönyegforgató, és egyetlen szava sem igaz.

– Ez minden, amit mondani tud? – kérdezte némi éllel Szíriusz kapitány.

– Gondolkodnom és tájékozódnom kell… Megkérhetem valamire tisztelt házigazdámat?

– Természetesen – válaszolta a kapitány. – Mindenben rendelkezésére állok.

– Akkor szíveskedjék rövid ideig rám figyelni, önöknél minden nagy… nagyok a méretek. A házak, a bútorok, az eszközök… mert önök is nagyok – magyarázkodott Diol. – Az ember evőkanala nagyobb nálam, nem tudom felemelni. Nem tudok kimenni a szobából, ha csukva van az ajtó, mert nem érem el a kilincset. Ahhoz, hogy egyetlen földi emberlépésnyi távolságot megtegyek, nekem tízet kell lépnem. Arra kérem most tisztelt Viktor Szíriusz urat, vegyen engem a kezébe, azaz emeljen fel az ölébe, mert így gyorsabban haladunk, és menjünk Leonida úrnő szobájába, vizsgáljuk meg, elhagyhatta-e Crax-25 a hálóhelyiséget.

– Szívesen felveszem – mondta a kapitány, és óvatosan a tenyerébe emelte a tudós emberkét –, de Leonida szobájába nem szükséges kimennünk. Ő a földszinten lakik, ablaka a kertre néz, a szobájában, az ablak előtt jókora filodendron áll, arra Crax bizonyosan fel tudott mászni… és derék házvezetőnőm nyitott ablaknál alszik… Crax ezen az úton távozhatott a szobából.

– Köszönöm, kedves vendéglátóm, ezt érzékletesen magyarázta el. Valóban nem szükséges megtekintenünk. Akkor tisztelettel javasolom, menjünk ki a kertbe, beszéljünk ARX-5657-tel, Crax volt védőrobotjával.

Leonida rémülten közbeszólt:

– Az ezüst emberrel?! Lehet, hogy a tábornok visszabújt az ezüst ember szívébe, és újból ellenünk támad?! Szent Leonida, segíts meg!

– Lehet, hogy megpróbálta. Majd kiderül…

Ez Szíriusz kapitány véleménye volt.

Kiléptek a kertbe. Elöl Szíriusz kapitány, ölében Diol-17.

Tisztes távolságban mögöttük Leonida néni. Kíváncsian forgolódott.

– Nem látok senkit és semmit. Se űrgömböt, se ezüst embert, se Crax tábornokot… de… De! Ott egy nagy kerek fekete folt éktelenkedik! Mint egy földre szállt fekete felhő!… Jóval nagyobb, mint a házunk!… Az volna az űrhajó?

– Igen – válaszolta a szelíd tudós. – Kérem, Szíriusz kapitány, tegyen le, innen magam megyek tovább. Maguk nem jöhetnek velem. Ne közelítsenek az űrgömbhöz. Nagy energiák szabadulhattak ott fel, rosszul vagy sehogy sincsenek szigetelve… Az életüket kockáztatnák…

– Magának, kedves Diol, nem eshet bántódása? – aggódott Leonida néni.

– Én sem lépek be addig, míg a védőrobotot szolgálatomba nem állítom. Hallani fogják…

Határozott léptekkel indult a fekete folt felé… már a közelébe ért… megállt… érces, messze csengő hangon hívta a robotot:

– ARX-5657! Jelenj meg!

Alig hangzott el a parancs, a nagy fekete folt világítani kezdett… enyhe kékes fényt sugárzott… lassan óriási gömbbé dagadt. Szemük láttára megjelent egy téglalapforma, mint egy ajtó… és kinyílt… kilépett rajta az „ezüst ember”! Megszólalt.

A hangja tompa, gépszerű mély basszus volt: – Parancsolj, uram!

– Válaszolj! Járt itt ma éjjel Crax-25 tábornok?

– Járt, uram.

– Parancsolni próbált neked?

– Nem, uram. A törvény szerint nem parancsolhat. Ezt ő is tudja.

– Akkor miért jött ide? Tájékoztass!

– Kérni jött, uram.

– Mit kért? Mondd el részletesen.

– Energiát kért, hogy gondolatátvitellel leadjon egy tudósítást A Galaktika Figyelőjének.

– Adtál neki?

– Természetesen adtam, uram. Belém épített cselekvési törvényeim 12. pontja az RX-típusú védőrobotok kötelességévé teszi, hogy minden acrai ember kérésének eleget tegyek, ha az nem ütközik a Tiltások valamelyikébe. Ez nem ütközött, tehát adtam energiát neki.

– Helyesen jártál el, megdicsérlek.

– Köszönöm, uram.

– Mondd, ARX-5657, véletlenül nem hallottad Crax-25 tudósítását?

– Nem, uram. Nem szoktam hallgatózni.

– Kár… Kár, hogy nem tudjuk, mi állt abban a tudósításban.

– Nem károsodtunk, uram, mert tudjuk. Rögzítettem ezüst lapra az egész gondolatátvitelt.

– Rögzítetted?

– Rögzítettem. Ez is kötelességem. Cselekvési törvényeim 23. pontja.

– És lejátszod nekünk Crax-25 tábornok tudósítását.

– Parancsod szerint, uram. De tisztelettel kérdezem, az összeset vagy csak a legutolsót?

– Összeset?… Úgy értsem, hogy a tábornok rendszeresen tudósította a Galaktika Figyelőjét?

– Igenis, uram.

– És te rögzítetted valamennyit?

– Igenis, uram.

– Ez esetben hallgassuk meg az összesét.

– Igenis, uram.

– Készítsd elő a munkatermet.

– Igenis, uram…

Miközben Diol-17 párbeszéde folyt ARX-5657-tel, az időmutató ernyőkön Nox-242-re ugrottak a számok. Leonida néni mellett ott csoportosult már mindenki: a Négyek Tanácsa és a meghívott szülők. Nem sokat értettek Leonida jajgatásaiból, Diol párbeszédéből, de annyit hamarosan megtudtak, hogy Crax-25 megszökött.

– Képes lesz és ismét nekünk támad! Jaj! Jaj!… Szíriusz kapitány azonban megnyugtatta barátait: – Leonida sötéten látja a dolgokat. Még semmi sem bizonyos. De éppen jókor érkeztetek, hogy meghalljátok, milyen tartalmú tudósítást küldött Crax-25 tábornok az Acra bolygóra a tegnapi eseményekről…

Az egész társaság (ki bátran, ki félve, Liuna és Pinton úgy, mintha hazamennének) bevonult az acrai Tábornokok Tanácsa űrgömbjének nagy munkatermébe.

Liuna azt várta, hogy Diol űrgömbjéhez hasonló fényesség, pazar kerevet, sosem ízlelt ételek, italok, sosem látott gyümölcsök és egy félelmetesen szép, ezüstszínű, ember formájú robot fogadja majd a belépőket. Csalódott. A munkateremnek nevezett helyiség, melynek határait és terjedelmét nem is lehetett pontosan meghatározni, inkább egy kékesszürke, kopott cirkuszsátor belsejéhez hasonlított.

Vibráló félhomály volt… és mintha a kontúrok mind mozogtak volna. Valahonnan málhaszerű nagy zsákok kerültek alájuk, s félkörben foglaltak helyet. Akkor vette észre, hogy régi-régi, huszadik századi hanglemezcímkéről ismerős gramofontölcsér fordul feléjük, és olyan, mintha a levegőben lebegne… mintha nem tartaná semmi… Ebből szólt a hang, kristályosán tisztán, szépen csengőn.

ARX-5657 pontosan, fürgén dolgozott. Egymás után hangzottak el Crax tábornok „hízelgő” tudósításai Crax tábornokról… egészen eddig: „Sajnos, vérzik a szívem… ki kell irtanom őket! Nos, döntöttem! Népem és hazám érdekében közbe kell lépnem!… És közbelépett.” Ekkor az ezüst robot, mintha műsorvezető lenne, jelentette: – Most következik az a tudósítás, amelyet Crax-25 tábornok ma éjjel küldött gondolatátvitellel az Acra bolygóra.

Berci nem állta meg szó nélkül.

– Képzelem, hogyan fogja mocskolni, rágalmazni szegény Diolkánkat!

ARX-5657 bekapcsolt valamit (csak a mozdulatot lehetett látni), és megszólalt Crax-25 vékonyka hangja, tízszeresére felerősítve:

– Hírek a Galaktikából… A Galaktika Figyelője jelenti…

Gondolatátvitellel érkezett… Riporterünk ismételten beszélgetett a Holdon tevékenykedő kitűnő tudós katonával, Crax-25 tábornokkal. Feltette neki a kérdést: „Sikerülte megakadályoznia a hazaáruló Diol-17 szelíd tudóst bűnös kártevései folytatásában? Célja elérésére milyen eszközöket használt?” A tábornok válasza rendkívül meglepő volt. Így hangzott. „Nyilatkozom, azzal a feltétellel, hogy amit mondok, abból egyetlen szót nem hagyhatnak ki, egyetlen betűt nem változtathatnak meg.” Tudósítónk ezt természetesen megígérte, szerkesztőségünk ezt az ígéretet be is tartja, íme, a nyilatkozat: „Üzenem az otthoniaknak, hogy súlyosan tévedtünk, és tévedésünk majdnem végzetes következményekkel járt. Nem rajtunk, acraiakon múlott, hogy tudósaink évszázados munkája, nagyszerű eredményeik néhány másodperc alatt meg nem semmisültek, el nem pusztultak! Mert mindaz, amit a földi emberről tanítottunk és tanultunk, nem igaz! Helyesebben fogalmazva: régen nem igaz! … A Prokyon kutatói megfejtették a földi ember nyelvét, megtanulták olvasni az írását, a könyveit, megismerték a földi élet szörnyűségeit, erőszakosságát, nyomorúságát, bűneit és butaságát, mindezt a földi időszámítás szerinti XX. század végéig (mert akkor jelent meg a Prokyonban talált 24 kötetes Encyclopaedia Britannicának az a példánya, melyet később világnyelvre lefordítottak), és ezt az állapotot állandónak, vélték! Azt sulykolták belénk, hogy a Földön gyilkolnak, marakodnak, egymásra fenekednek és egymást falják fel az emberek! Acraiak! Vigyázzatok! Tévedtünk! Nem igaz! Nem így van! Már nem így van! A homo sapiens immáron harmadik évszázada békében, barátságban, okosan kialakított államszövetségben él, amelyen belül minden nép őrzi, fejleszti a maga ősi kultúráját, és megbecsüli a másét! Háborúk már 200 éve nincsenek. Az esetleg felmerülő vitákat, nézeteltéréséket nem fegyverekkel, hanem tárgyalóasztalok mellett, okos, meggyőző szavakkal intézik el… Bocsánatot kérek. Most veszem észre, hogy közhelyekkel, üres szólamokkal handabandázom!… Rátérek a tényekre… Megjelentünk a Holdon mi ketten: Diol szelíd tudós, aki 16

ősének minden tudását és minden tévedését a tudatában hordozza, és én, Crax tábornok, 24 ősöm szellemi kacattárának mázsáit cipelve. (Mellékesen megjegyzem, hogy minden tudás alapzata a kíváncsi tudatlanság. Az acrai ember valamennyi őse összes tudásával születik. Hatalmas halmazat ez, amelynek 99 százaléka elavult ócskaság, visszahúzó erő. A földi ember »üresen« jön a világra, a tudást tanulnia kell, de őseinek babonái, tévedései nem nyomorítják szellemét.) Na, szóval megjelentünk a Holdon. Támadó és védekező energiákkal fölszerelve. Kettőnk pusztító ereje elegendő lett volna az egész földfelszín felperzselésére. Diol ezüst robotjába bújva kereste a legbölcsebb (legkisebb!) embert, hogy elbeszélgessen vele. Tudósaink tévedtek! Az Acrán érvényes törvényeket, szokásokat ráhúzták, mint szabályt, az egész Galaktikára. Végzetes tévedés volt. A Földön éppen fordított a helyzet! A legkisebb földi ember, a csecsemő a legtudatlanabb! Nem hoz magával semmit, az élete zéróval kezdődik. Mindent meg kell tanulnia a legeslegelejétől kezdve. Mire okos lesz, felnő. Testének tömege harminc-negyvenszeresére gyarapodik. Diol-17 idejének, energiájának java részét arra fordította, hogy a legokosabbnak vélt legkisebb földi emberektől (tudatlan gyerekektől!) információkat szerezzen. Én időmet és energiámat arra pazaroltam, hogy Diolt ellenőrizzem, leselkedjem utána. Azt hittem, áruláson érem! Mert akadt egy Holdon lakó, Liuna nevű nőnemű, aki megmagyarázta neki tévedését, meggyőzte őt, hogy a velejéig gonosz, vérengző, veszedelmes emberszörny már csak a történelemkönyvekben létezik. Diol hitt Liunának, és a kezébe tette életét. Hősi cselekedet volt!

Védőfegyverzet nélkül felkeresett egy Nagy Földi Tudóst (neve: Szíriusz kapitány). Ezt én tudtam. Láttam, megfigyeltem, és azonnal alkalmaztam ellenük az ide vonatkozó büntetőrendelkezést. Megfosztottam őket cselekvőképességüktől, és megsemmisítésre ítéltem őket, nevezetesen: Diol-17 szelíd tudóst és földi barátait. Elérkezett a kivégzés pillanata… ekkor támadtak rám a földi emberek. Egy ravasz gépük fölém kerekedett. Erősebb, ügyesebb, gyorsabb volt nálam. Elszakított védőrobotomtól, letepert, legyőzött… de nem ölt meg, pedig megtehette volna. Ekkor döbbentem rá, hogy a földi ember nem olyan, amilyennek tanultuk és tanítottuk! Az erőszakot nem viszonozták erőszakkal, pedig a »szemet szemért« ősi törvénye szerint erre joguk és okuk is lett volna! Ők azonban megelégedtek azzal, hogy hatástalanították az erőmet. Különösen egy idős, nagydarab, kövér nőnemű, Leonida nevezetű fogadott szeretetébe. Szegény kis tábornokom – mondotta, és enni adott nekem! Kitűnő szervetlen ételt. És ágyat vetett nekem! Puha selyemből, bársonyból. A szobájában aludtam! Bízott bennem. Pedig hajszál híján megöltem őt!… Tévedtünk! Kiáltom, hirdetem, harsogom: tévedtünk! A földi ember jóságos, barátságos, okos. Igyekezzünk méltók lenni szeretetére!… Tévedtünk! Ezt vésse minden acrai az agyába!… Én mélységesen szégyellem magamat. Nem tudok a szemükbe nézni. Jóvá akarom tenni, amit ellenük vétettem! Döntöttem!… Úgy határoztam, hogy nem megyek vissza Acrába. Űrgömbömet és bőséges maradék energiámat átadom Diol-17-nek. Fejezze be nagyszerűért, hősiesen megkezdett munkáját, kapcsolatunkat a Földdel fűzze szorosra. Én elmegyek… eltűnök… még nem tudom, hová… nagy a Galaktika, találok magamnak helyet. Ne keressen senki! Megtiltom!… Azzal a megnyugtató tudattal akarom leélni azokat az éveket, amik még hátravannak, hogy butaságból, tudatlanságból és mérhetetlen hiúságból elkövetett bűneimet, amennyire lehetséges volt, jóvátettem…” Crax-25 tábornok ezzel befejezte nyilatkozatát, és köszönés nélkül távozott. Elnyelte őt az űrgömbjében egyre sűrűsödő sötétség…

Senki sem mozdult, senki sem beszélt. Nagy csend ült rajtuk… és a félhomályos, kopár helyiség mintha összébb húzódott volna. Kisebbnek látszott…

Leonida szeméből két kövér könnycsepp hullott a maga kötötte hárászkendőjére, melyet kissé borzongva szorosabbra fogott a vállán.

– Szegény tábornokom… szegény emberkém… csak nem emésztette el magát!…

Pierre tiltakozott:

– Leonida néni, kérem, ne tessék mindjárt a lélekharangot huzigálni! Crax-25 világosan kijelentette, hogy elbujdosik! Nagy a Galaktika, ezt mondta…

Diol-17 udvariasan szót kért.

– Ez csak amolyan képletes beszéd volt. Crax tábornok az űrgömbje és óvórobotja nélkül nem hagyhatja el Hold Állam épületeit. Az űrben pillanatok alatt elpusztulna.

Szíriusz kapitány Kocsis miniszterhez fordult.

– Mi a véleményed a „nyilatkozatról”, János?

A miniszter kis ideig gondolkozott.

– A „nyilatkozat”… Hm!… Helyenként zavaros, kapkodó, nem mindig logikus, itt-ott dilettáns, tudománytalan szöveg volt… de becsületes, jó szándékú, őszinte beszéd. Ez az emberke valóban megváltozott. Szelleme kitisztult… de hebehurgyán cselekedett. Feltétlenül meg kell őt keresnünk! A barátunk lett, és minden jóbarátra szükségünk van!

Diol-17 puha, selymes, pici hangja most valósággal ujjongott:

– Miniszter úr! Igazat mondott! Crax tábornok valóban megváltozott. De őreá elsősorban saját hazájának, Acrának van szüksége. Megtisztult politikai látása a köréje csoportosultak világnézetét befolyásolhatja. Nagy lépéssel haladnánk előre a tökéletes államiság felé. Ha haza tudom vinni, példaképnek állíthatom! A Tábornoki Tanács…

Leonida váratlanul erélyesen közbeszólt: – Már megbocsássanak, hogy megszakítom ezt a „mélyenszántó politizálást”, csak azt akarom megkérdezni, nem lenne-e célravezetőbb, ha, mint Berci mondja, „süket szövegelés” helyett már régen és mindannyian szegény kis tábornokot keresnénk!

Diol-17 csillogó szemmel helyeselt: – A kerek arcú kedves nőnemű jól beszélt! Tisztelettel javasolom, hogy azonnal szervezzük meg a keresést!

Megszervezték.

Ezen a napon csak a Luna-28-as kupolaváros (Szíriusz bácsi cifra háza és tág környéke) volt kutatásuk színhelye.

Valamennyien részt vettek benne. Diol-17-et Liuna vitte magával kosarában. Bementek minden házba, minden helyiségbe, kinyitottak minden szekrényt, ládát, komódot, bőröndöt, aktatáskát, kihúztak minden fiókot, feltúrták a padlások ócskaságait, felmásztak fákra, bebújtak bokrok alá, virágágyások közepébe…

Semmi, semmi. Liuna felliftezett a kupola csúcsára épített kilátóba, Pierre megvizsgálta az Ételgyár légnyomással működő szállító csőrendszerét, Berci éles reflektorfényben kutatott, keresett a minifurgon alagútrendszerében… eredmény nélkül.

Este Nox-230 volt a pontos idő, amikor fáradtan, éhesen összegyűltek Szíriusz bácsi ebédlőjében. Abban az emlékezetes helyiségben, ahol tegnap Crax-25 szónokolt nekik, ARX-5657 számolta a halálba vezető másodperceket, Csibész végrehajtotta nyolcméteres felszabadító ugrását. Most fáradtak, letörtek voltak… és étvágytalanul eszegették Leonida néni hirtelen összeütött blincsikijét. Közben Szíriusz kapitány vitte a szót:

– Ezt többé így nem csináljuk. Mintha gombostűt keresnénk szalmakazalban! János barátom és én holnap reggelre tudományos kutatási munkatervet dolgozunk ki. A keresést csak a Négyek Tanácsa folytatja, de kutatógépek segítségével.

– Nagyszerű! – lelkesedett Pinton.

Viktor Szíriusz folytatta:

– A munka irányítóközpontja itt lesz a lakásomban, és Kocsis János vezeti. Remélem, bízom benne, hogy Crax tábornokot három nap alatt kézre kerítitek. Ezt a rövid határidőt a szükség parancsolja. Ugyanis Diol-17 kedves barátunk alaposan felülvizsgálta mindkét űrgömb és mindkét óvórobot üzembiztonságát. A szelíd tudós űrgömbje és ARX-5960 (ez Diol óvórobotjának a gyártási száma) rendben van, de energiája további itt-tartózkodásra már nincsen. Csak a hazatéréshez szükséges mennyiséggel rendelkezik. Crax űrgömbjét meglehetősen elhanyagolt állapotban találta, sürgős javításokat kell elvégezni rajta. ARX-5657 már nekifogott a munkának. Ez azonban a tartalék energia jelentős részét elfogyasztja. Részleteket nem mondok, mert nem is tudok.

Diolnak elhiszem, hogy ez a valós helyzet. Hiába magyarázná, hogy mit és miért kell tennie, úgysem érteném! Fontos a végeredmény, ami így hangzik: ha a két űrgömb egyesíti energiáját, és együtt indul haza, Diol-17-nek még három napja marad a földi élet tanulmányozására. Tehát három nap múlva Crax tábornokkal vagy nélküle, de mindenképpen el kell indulnia!

Liuna szólásra jelentkezett.

– Megértettük. Vagyis a Négyek Tanácsa és Csibész három napig Crax-25 keresését végzi János bácsi távirányításával. Ez idő alatt Szíriusz és Casterio bácsi, Helga néni, édesanyám és még mások Diol fejecskéjébe betáplálják mindazt az ismeretet, ami szükséges ahhoz, hogy küldetése eredményes legyen, és a Föld-Acra testvériség egykoron megvalósuljon.

Szíriusz bólogatott. – Igen… igen… helyesen beszéltél. Pontosan így lesz. Most tehát uzsgyi haza, gyerekek! Pihenjetek. Aludjatok jól ki magatokat, mert három kemény nap vár rátok! Holnap reggel NOX-218-ra itt legyen a Négyek Tanácsának mind a négy és fél tagja!

TIZENNYOLCADIK NAP

Hétfő volt. Nox-218 a pontos idő. De pontos volt a fél taggal (Csibésszel) kiegészített Négyek Tanácsa is.

– Jóholdat kívánunk!

– Jóholdat… jóholdat! – fogadta a köszöntést Szíriusz kapitány, Kocsis miniszter, Roberto Namora (a Központi Híradástechnikai Intézet ifjú mérnöke) és a kapitány karjában fészkelődő Diol szelíd tudós.

– Amint látjátok – kezdte a beszélgetést Szíriusz bácsi –, megszaporodtunk. Robertóval és Diollal együtt megterveztünk és a Híradástechnika műhelyében összeállítottunk nektek két lokátort. Reméljük, hogy ezeket felhasználva megtaláljátok az elbujdosott Crax tábornokot.

Az asztalon két egyforma, hátizsák nagyságú, szedett-vedett kinézésű, csúnya szerkezet állott. „Lokátor” rangjukat a tetejükre eszkábált forgó parabolaantenna és a testükbe épített képernyő némileg valószínűsítette.

– Sietni kellett a szereléssel, azért ilyen rondák, de kifogástalanul működnek! – bizonygatta Szíriusz kapitány. – Roberto fiam, ismertesd a használati utasítását!

Roberto Namora magyarázni kezdett: – Röviden beszélek, részletekre nem térhetek ki, mert kevés az időnk. A lokátorok elve ősrégi. Már a XX. században használtak, főleg a világháborúk idején. Ezek a maiak talán majd megkeresik nekünk az elkóborolt tábornokot. Dioltól tudjuk, hogy az acrai emberkék bioárama erősebb, mint a földi emberé. Eléri néha bizonyos tengeri angolnafajták száz volt fölötti feszültségét is. Megmértük Diol bioáramát. Másodpercenként 320 impulzust sugároz ki. Beállítottuk lokátoraink visszaverődő sugárzását erre az áramerősségre, ami egyezik Crax bioáramával. Kipróbáltuk a gépeket. „Keresni” kezdtük a forgó antennával Diol szelíd tudóst. Amíg nem találtuk, a visszavert sugarak egyenletes fényerejű, zűrzavaros jeleket vetítettek a képernyőre. Amikor Diol testét befogták, az ő bioáramának hatására a lokátor képernyője felfénylett, mint egy reflektor. Ugyanígy fel fog fényleni, csillogni, világítani fog Crax tábornok jele is, ha megtaláljátok.

– Bocsánatot kérek, hogy közbeszólok – mondta szerényen Pierre –, de én szeretném folytatni.

– Folytasd, ha tudod – egyezett bele Roberto.

– A rádiósugár fénysebességgel halad – kezdte Pierre –, vagyis egy másodperc alatt körülbelül háromszázezer kilométer utat tesz meg. Ez azt jelenti, hogy ha a Holdról indulva eléri a Földet, és onnan visszaverődik a Holdra, ezt a távolságot (hét-nyolcszázezer kilométert!) két-három másodperc alatt bejárja. Igen ám, de jelen esetünkben most itt Hold Államban csak pár száz métert, esetleg egy-két kilométert kell teljesítenie… a másodperc milliomod része alatt! Ilyen pontossággal ezzel az itthon bütykölt, „kisipari” lokátorral aligha tudunk majd mérni. Szíriusz bácsiék ezért eszkábáltak belőle kettőt. Ha az egyik megtalálta a vízszintes irányvonalat, a másikkal derékszögben eltávolodunk tőle, minél messzebbre, annál pontosabb lesz a mérés, és azzal is megkeressük a céltárgyat. A két iránysugár által bezárt szögből és a két lokátor közötti távolságból egyszerű alapműveletekkel kiszámítható a keresett tárgy mindenkori távolsága, azaz pontos feltalálási helye.

– Bravó! – helyeselt elragadtatva Pinton. Roberto is elismeréssel szólt:

– Pierre precízen elmondta helyettem a tudnivalókat, amin persze nem csodálkozom. Egy hold állami jól tanuló Hírköz-diáknak ezt tudnia illett. Most még azzal egészítem ki az ügyes ismertetést, hogy a lokátorok 220 voltos hálózati árammal működnek, és a holdfelszín erős görbülete miatt emberi szemmagasságból mindössze 2-3 kilométernyire „látnak”.

– Kedves Négyek Tanácsa! – fordult feléjük Szíriusz kapitány. – Most, hogy már mindent tudtok, munkára fel! Én Diol barátommal elindulok, és megmutogatom neki mindazt, amit három nap alatt a Holdon meg lehet nézni. Roberto hazamegy a Híradástechnikába, ott megtalálhatjátok, ha segítségre, tanácsra szorultok. János barátom itt marad a házamban. Ő lesz a központi összekötőnk. Valamennyien tartsuk vele a kapcsolatot!

Kocsis János tenyérnyi mikrohullámú adó-vevőt nyújtott át a fiának.

– Ha valami fontosra vagy érdekesre akadnátok, azonnal tájékoztass. De félóránként mindenképpen hívj fel.

– Igen, édesapám…

Az első keresőállomást mindjárt Szíriusz kapitány kupolavárosában, a 28-asban állították fel. A siker kevés reményével. Hiszen ha Crax valóban bujdosni indult, minden bizonnyal már messze jár. Egyszerre mind a két géppel tapogatták a kupolaváros egész területét. Az egyik talajszinten dolgozott, a másik 130-140 centiméter magasságban (hátha ölbe vette valaki a tábornokot!). A sugarak útjába eső tárgyakról, épületekről, emberekről szürke, zavaros, egymást többszörösen fedő képet közvetített a képernyő… de az óhajtott felvillanás elmaradt.

Pierre türelmetlenkedett:

– Itt hiába keressük! Nyoma sincs!… Települjünk át hozzánk, a 27-esbe. Mégpedig fel a kupolába. Onnan elérjük egyenes vonalú sugarunkkal édesanyám birodalmát, a kertészetet és az arborétumot is. Közben felszaladok a lakásunkra. Van egy nagyon részletes térképem Hold Államról. Elhozom, szükségünk lehet rá…

Mire hóna alatt a térképpel felliftezett a kilátóba, Berciék már felállították mindkét lokátort. Előbb a maguk kupolája alapterületét sugározták be ötszáz méter magasból. Mértani pontossággal, keskeny, párhuzamos szeletekre osztva „végignyalogatták” radarsugarakkal valamennyi lakóházát, kertjét, a minifurgon-állomását… eredménytelenül.

– Álljunk rá távolabbi célpontokra – javasolta Pierre –, azok a kupolák ott tíz kilométernyire édesanyám kertészete. Innen fentről tökéletesen besugározhatók.

Mindkét lokátorral megcélozták a 18-as kupolaváros legalsó szintjét. Zöld árnyalatú formák kavarogtak a képernyőkön. Időnként felismerhető volt egy-egy fatörzs, fakorona vagy díszbokor, de gyorsan változtak a jelek… elmosódtak, élesedtek… Ám változatlanul sötét tónusúak maradtak.

Hirtelen Liuna örömsikoltása hasított a fülükbe: – Híííí!… Nézzétek!… Ott!… Befogtam a fénylő jelet!

Mind odarohantak, bámulták a gépet… A képernyőn pici, kifli formájú csíkocska fénylett, sugárzó, világító erővel! És közben jobbra-balra elmozdult!

– Ez… ez… – dadogott Pinton – ez csak nem…

– De! Csak igen! Ez a fényes kis kukac Crax tábornok radarképe! A 18-as kupolavárosból! – jelentette ki Berci határozottan. – Sajnos itt fenn a kilátóban nincs elég helyünk, hogy a másik géppel elvégezzük a háromszögelést, illetve a távolságmérést, de úgy hiszem, nem is szükséges. Hiszen tisztán látszik, hogy a lokátor egyenesen az arborétum épületére irányul. Odáig nincsen semmi, mögötte nincsen semmi…

– Tudom, miért nincs! – jelentkezett a buzgó Pinton. – Azért, mert ott már a horizont alá hajlik a Hold felszíne!

– Okos vagy, tökmag! – mondotta Pierre, és elismeréssel megveregette a Legfiatalabb Tag vállát. – Crax tábornok valóban ott lapul valamelyik ősfa koronaágán, vagy elbújt egy odúban. Gyorsan odautazunk, elvégezzük a háromszögelést, centiméternyi pontossággal kiszámítjuk a búvóhelyét, és nyakon csípjük őkelmét!… Tagtársak, indulás!…

A két lokátort már felállították, vízszintezték, áram alá helyezték. A 18-as kupolavárost teljesen betöltő három évszázados híres dzsungel egyik tisztásán már javában keresték a bujdosó Crax tábornokot. Közvetlenül a talajszinten dolgoztak… eredmény nélkül.

– Biztosan valahol magasabban kuksol! Berci, emeld meg a síkot 150 centiméterre. Én kétszázra állok át – adta ki az utasítást Pierre.

Forogtak az antennák… halkan zümmögött a két kis motor… semmmmi… semmmmi… semmmmi…

– A Fiastyúk összes fiaira! – türelmetlenkedett Berci. – Felmászom nyolc méterre! Hátha valamelyik ősfa koronájában húzódott meg a fickó!

Hatalmas cédrus lombozatát söpörte a sugár…

Pinton felkiáltott:

– Állj! Valamit láttam!… Már túlszaladtál rajta!

Berci azonnal megállította az antennát, majd lassú visszamenetben tapogatta a már besugárzott síkot… És valóban, a képernyőre balról jobbra beúszott a keresett fénykukac!

– Megvan!!! – üvöltötte a legfiatalabb kutató.

– Ne ordítozz! – intette le Berci –, mert még nincs meg. Egyelőre csak annyit tudunk, hogy valahol a sugár irányvonalában, nyolcméteres magasságban tartózkodik… talán ebben a kupolavárosban. De ez korántsem biztos. Láthatod, hogy a 15-ös, 16-os, 17-es kertészetek is ugyanabban az egyenesben fekszenek. Vagyis 5 métertől 5 kilométerig lapulhat bármelyikben.

Pintont nem lehetett egykönnyen elhallgattatni.

– Jól van, jól van, ezt minden gyerek tudja! Most a másik lokátort el kell cipelni jó messzire, be kell állítani a nyolcméteres magasságra, és háromszögeim kell. Segítek vinni az állványokat!

Eltávolodtak pontosan 200 méternyire, a sugarat beigazították a talajjal párhuzamos nyolcezer milliméteres síkra… lassan forgott az antenna… forgott… forgott… és megjelent a Crax tábornok testéről visszaverődő világító radarfoltocska!

Mind a négyen táncoltak és ujjongtak. Pierre már olvasta is az eredményt:

– Parallaxisszög 7 egész 45 század fok!

Berci pedig a mért távolságot jelentette: – Egyezerhatszázhúsz méter!

– Akkor pedig, ahogy a térképen nézem – okoskodott Liuna –, a keresett acrai emberke Helga néni birodalmában, a szomszédos 15-ös kupolavárosban van. A kertészet igazgatósági épületének a környékén kell bujkálnia.

– Négyek Tanácsa! Leszerelünk! Átvonulunk a tizenötösbe! – adta ki az utasítást Pierre. – Ott újra felállítjuk a lokátorokat, és betájoljuk a tábornok urat!…

A kertészet kupolavárosait és az arborétumot felszín alatti zárt folyosórendszer kötötte össze, mozgójárdákkal és mozgólépcsőkkel. Alig tíz perc múlva már lábon álltak a lokátorok a 15-ös kertészet egyik viruló salátatáblájában, és fáradhatatlanul keresték az elbujdosott emberkét.

Hamar meg is találták.

– Parallaxisszög 82 fok!

– Távolság 111 méter!

Pierre nézegette, becsülgette a szöget, a távolságot… aztán megszólalt:

– Galvani békacombjára! Ez a Crax tábornok édesanyám igazgatói irodájában bújt el!… Gyerünk! Utánam! Megkeressük!

Mint diadalmas vitézek csörtettek fel az első emeletre.

Benyomultak a titkárságra. Pierre parancsokat osztogatott: – Berci, te a bejáratot őrződ! Lélek az ajtón se be, se ki!…

Pinton, a szemed állandóan az előszobán legyen! Li és én behatolunk!

Már nyitotta is az ajtót, és berontott, mint egy vad csikó.

Liuna bátortalanul követte…

– Édesanyám! Ne ijedj meg! Nincs semmi baj! Csak ez a Crax, akit keresünk, itt rejtőzködik valahol a szobádban!

– Nem ijedtem meg, édes fiam, de éppen kedves vendégem van. Kopoghattál volna…

– Bo… bocsánat – dadogta Pierre, és bámulta a vendéget, aki háttal ült neki. Most felállt… megfordult… Szíriusz bácsi volt! Karjában Diol-17 szelíd tudóssal! Szíriusz komoly arccal, de nevető szemekkel fordult a hosszúra nőtt fiú felé.

– Úgy látszik, a lokátorok precízen működnek! Ügyesen, gyorsan megtaláltátok Diol barátunkat!… Gratulálok!

Liuna és Pierre pirosodtak, mint rák a forró vízben.

– Szégyellhetjük magunkat! Alaposan felsültünk!

Diol-17 szerényen, de határozottan tiltakozott: – Elnézését kérem a kedves piros hajúnak és bölcs Pierre barátomnak, a hibás egyedül én vagyok. Elfelejtettem felölteni azt a fekete köntöst, amelynek impregnált anyaga a radarsugarakat tökéletesen elnyeli. Ha viseltem volna, nem tévesztem meg önöket. Igazán végtelenül sajnálom és restellem!

Liuna találta meg leghamarabb a régi, bizalmas hangot Megsimogatta a szelíd tudós puha fejecskéjét.

– Nem történt semmi baj. Gyakoroltuk egy kicsit a lokátorok kezelését. A többi kupolavárossal majd ügyesebben, gyorsabban végzünk.

– Ha végzünk! … – jegyezte meg fanyalogva Berci. – Mert igaz ugyan, hogy ezek a radarok nagy segítséget jelentenek, de mégis: három napunk sincs már, és kétszáznál több kupolavárost kellene besugározni! Ez lehetetlen! Már az motoszkál a fejemben, hogy egyáltalában érdemes-e folytatni. Szíriusz bácsi, mit tegyünk? Tessék valamit tanácsolni!

– Ejnye, Berci fiam, hát ilyen könnyen feladod a harcot? Nem ismerek rád!… Emlékezzél: Csillaglány után kificamodott bokával is hosszú ideig jártad a Sulu-tengeri szigeteket! A Corinta-ügyben hősiesen kockáztattad az életedet! Vagy talán az a fiú nem te voltál?

– De, én voltam! És hajlandó lennék most is mindenre, ha legalább egy icipici nyerési esélyem volna. De így…? Gombostűt keresünk a szalmakazalban!

– Nono… gondolkozzunk csak. Serkentsük munkára szürke agysejtjeinket. Képzeljük magunkat Crax tábornok helyébe. Mit tehet, és mit nem tehet? Például: hogyan közlekedik? Egy kupola városon belül nyilván gyalog, sétálva, bujkálva. Lehetőleg nem mutatkozik az emberek előtt. Megeshet, hogy feloson egyik-másik minifurgonra, de mert nem ismeri a kezelésüket, elrejtőzik egy üres fülkében, és kilopakodik a legközelebbi megállónál. Mindezt igyekszik úgy tenni, hogy senki ne lássa. Tehát nappal nemigen mozog. Lapul valami rejtekhelyen. Este aztán elindul a félhomályos műéjszakában. Ilyenkor bizonyára élelmet és italt keres… éhes lehet… Vizet talál mindenütt, de szervetlen anyagot porított vagy cseppfolyós állapotban már nehezen. A vaskereket, a rézkilincset, az alumíniumöntvényeket nem tudja megrágni… Tehát elsősorban ott kell őt keresnünk, ahol műhelyekben fémreszelék-hulladékot vagy laboratóriumokban szervetlen táplálékot találhat.

– Értjük és megfogadjuk a tanácsot – jelentette ki Liuna. – Azt javaslom, hogy a lokátoros brigád menjen most haza, bújjon ágyba, és aludjon néhány órát. Este Nox-204-kor, amikor a kupolavárosok elsötétítése kezdődik… Ne fészkelődj, Berci, tudom, mit akarsz mondani!… Nox-204-kor, azaz greenwichi idő szerint 22 órakor… Kitaláltam?

– Kitaláltad…

– Tehát amikor Hold Államban mindenki nyugovóra tér, mi nekiindulunk az éjszakának, és meglátogatjuk azokat a kupolavárosokat, ahol Crax ennivalót szerezhet magának. Gondolom, a 201-esben az Urándúsítót, a 212-esben Casteiro bácsi szkafandergyárát, a 199-esben az Energiaközpontot…

Berci befejezi a felsorolást:

– És a 65-esben Otto Steff ételgyárát! Mert mit lehet tudni, ha egy acrai emberke nagyon éhes, undorodva ugyan, de képes a rántott csirkét is megenni!…

Elérkezett az esti elsötétítés ideje. A mai napon ez Nox-204-kor kezdődött. Mivel Nox-időszakban az éltető, de kegyetlen Nap bolygónk túloldalán csavarog, a sötétítőredőnyöket nem kell behúzatni. Az ég szurokfekete, millió és millió csillogó csillaggal teleszórva.

A Holdon – mert nincs légköre – sokkal ragyogóbb az éjszakai égbolt, mint a Földön. A kupola védőburkolatán megtörik a fény, és mesebeli sugárzással áraszt el házat, fát, virágot…

A Négyek Tanácsa kemény elhatározással, megújult lelkesedéssel kezdte az éjjeli „vadászatot”. Különösen Pintont izgatta az a gondolat, hogy Hold Államban most mindenki alszik…

– Csak mi vagyunk ébren, csak mi dolgozunk!

Pierre gyorsan lehűtötte ezt a tévútra szaladt lelkesedést: – Kicsi zöldfülű tagtársam! Vannak fenn mások is, csak te nem látod őket. Igaz ugyan, hogy ma már a legtöbb folyamatosan termelő gyárban kizárólag automata gépek és robotok dolgoznak, mégis száznál több mérnök és technikus biztosítja Holdunkon az éjszakai műszak zavartalanságát. De éjszakáznak például a videfonközpont kezelői, és ügyeletet tart Roberto Híradástechnikai Intézete is, hiszen minden pillanatban jöhet a Földről vagy az űrből olyan jelzés, esetleg vészjelzés, amelyet rögtön továbbítani kell. Az űrkikötőkbe űrhajók, lunabuszok érkeznek. És éberen vigyázzák Hold Állam éjszakai nyugalmát a derék, őrködő rendfenntartók!… Az Ételgyárról nem is beszélve…

– Jó, jó… de mégis csak sejtelmes félhomály van, és sehol egy teremtett lélek! Egyedül mi mászkálunk a gyönyörű Hold-éjszakában!…

Pierre nevetett.

– Költői hangulatban van a gyerek! Azonnal verset fog írni!… Jól van, Pintonkám, írj hát, de ne verset, hanem naplót. Naplót fogsz vezetni a mai teljesítményünkről. Tízpercenként diktálni fogom.

– Kezdheted!

– Rendben! – vágta össze bokáját a fiú, és elkezdte.

NAPLÓ DRAX TÁBORNOK KERESÉSÉRŐL

Diktálja: Pierre Renard, a Négyek Tanácsa vezére

Vezeti: Pinton Casteiro, a Négyek Tanácsa Írnoka

Nox-203h 50’

Minifurgonon utazunk a 201-es kupolavárosba, hogy lokátoraink sugaraival letapogassuk. Erősen bizakodunk.

Nox-203h 40’

Megérkeztünk. A kapus várt minket, beengedett. A két lokátort a főépület előtti térre telepítettük. Elkezdtük a sugárzást

Nox-203h 10’

Pontosan harminc percig dolgoztunk, talajszinttől a legfelsőbb emeletig. Sehol semmi. Berci türelmetlen. Liuna lelkesedése még tart. Bízik a sikerben. (Én is.)

Nox 203h 00’

Leszereltük a gépeket, elindultunk a 212-es kupolavárosba, Casteiro bácsi (édesapám) szkafandergyárába. A menetidő 15 perc. Berci, nagyon dühös, Liuna tépelődő. (Álmos vagyok.)

Nox-202h 45’

Megérkeztünk. (Édesapám várt minket. Kaptunk forró tejeskávét és süteményt. Nagyon jólesett.) Itt is becsülettel elvégeztük a sugárzást. Az eredmény: nulla. Berci magyarul mondott valami csúnyát. Én biztattam a többieket, de nem túl meggyőzően. Liuna – úgy veszem észre – nem törődik többé azzal, megkerül-e Crax, vagy nem. Csak ül, bámul, és csavargatja a piros haj tincseit.

Nox-202h 10’

Abbahagytuk. Reménytelen a dolog. Én – Pierre – azt mondtam, hogy ne az Energiaközpontba menjünk, hanem inkább az Ételgyárba. Közelebb van. Videfonáltunk Liuna apjának, Otto Steff bácsinak. Vár minket…

Nox-202h 00’

Megérkeztünk a 65-ös kupolavárosba, az Ételgyárba.

Pierre úgy rendelkezett, hogy mielőtt folytatnám a naplót, kezdjek új oldalt, mert éjfél van, és kezdődik a kedd…

TIZENKILENCEDIK NAP

Kedd. Pinton szót fogadott vezérének. A naplóban új oldalt nyitott, nagy, ákombákom betűkkel ráírta: TIZENKILENCEDIK NAP… és folytatta az események leírását.

Nox-202h 00’

Itt vagyunk az Ételgyárban. Szédületes sürgés-forgás a termekben, csattogás, bugyborékolás, sistergés a konyhákban.

Izzasztó meleg, gőzölgő üstök, rubinvörös elektromos sütők sora, villanykemencék, grillautomaták… Az előkészítőben dagasztógépek gyömöszölik a tésztát, hámozott krumplizuhatag ömlik egy óriási kádba… és minden gép előtt ember áll. A cukrászüzemben édes illatok kavarognak: vanília, fahéj, kókusz, csokoládé… narancshegy, citromhegy, banántorony, kókuszkiszerelő… tejszín, tejföl, porított tej, fagyasztott tej, tejkrém… üvegüstökben tejszínhab, tízezer adag… Néhány óra múlva röpíti az ételposta csőrendszere hatezer lakásba!… ötszáz tortasütőben tűzálló üvegtálakban… ötszáz torta sül. „Egyetek, gyerekek, amennyi belétek fér!” – mondotta Steff bácsi. Berci már az ötödik szelet tortát falja…

Közben a lokátorokat viszik, hordják, cipelik, felállítják, használják, leszerelik, megint viszik, megint felállítják, megint használják… sugároznak, mérnek fölfelé, lefelé… minden irányban. Liuna felhívja Kocsis Jánost, beszámol neki a semmiről… Berci a nyolcadik tortánál tart! Fájni fog a hasa!…

Nox-201h 20’

Befejeztük itt is. Crax tábornokot nem találjuk sehol.

Elnyelte a Hold! (Ezt Liuna mondta.) Leszereltünk, összeraktuk a holmit, és fáradtan, rosszkedvűen pihenünk Liuna édesapja irodájában… Teljes a csőd! Senki sem akarja tovább csinálni… (Én sem.) Ezért a naplónak itt van a VÉGE.

– Most mi lesz? – kérdezte Pinton. – Hazamegyünk, lefekszünk?

Pierre válaszolt:

– Nem adnám fel ilyen könnyen. Crax tábornok nem maradhat a Holdon!

– Miért ne maradhatna? – locsogott Pinton. – Diol-17 hazautazik, otthon intézi majd a Föld-Acra testvériség hivatalos bolygóközi nagypolitika ügyeit, Crax emberke pedig itt marad nálunk. Előbb-utóbb megkerül. Kitűnő játszópajtás lenne! Megtanítanánk úszni! Képzeljétek, olyan lenne a medencében, mint egy pici hódfióka!

– Láttál hódfiókát? – kérdezte Berci.

– Láttam… a plasztikinóban. Irtó édes volt!

– Buta beszéd! – torkolta le a gyereket Pierre. – Crax nem maradhat a Holdon. Illetve, ha itt rekedne, az végzetes volna számára. Amennyire a rövid idő alatt lezajlott beszélgetésekből tudjuk: testük felépítésé, életben maradásuk, szellemi és fizikai fejlődésük, fajfenntartásuk a földitől merőben ellentétes törvényekre, szabályokra épül. Crax csak rövid ideig maradhatna életben.

Pinton tiszteletlenül kételkedett: – Ezt te, nagyokos, honnan tudod?

– Szíriusz bácsi mondta. Ő a Hold-élettani Intézet igazgatójával beszélte meg a dolgot. Édesapámmal együtt sütötték ki, hogy tanácskoznak vele, és tőlünk hívták fel videfonon az igazgató bácsit. Úgy hívják, hogy Paszternák doktor. Én „véletlenül” hallottam a beszélgetésüket. Azt mondta az igazgató, hogy egy idegen bolygó lakója a földi, illetve a holdi környezetben a légnyomás, a gravitáció, az oxigénmennyiség, a táplálkozás, a kozmikus sugárzás, a mágneses behatások satöbbi satöbbi… egyszóval ezeknek az élettani tényezőknek hirtelen változása miatt valószínűleg nem lenne hosszú életű.

– Valószínűleg! Valószínűleg!… Ezt csak tippeli az az igazgató bácsi – kardoskodott Pinton –, de mi tudjuk, tapasztaltuk, hogy Crax is, Diol is kitűnően érzi magát a Holdon. Mintha emberek lennének!

– Jó, elfogadom az érvelésedet – visszakozott látszólag Pierre. – Elképzelhető, hogy Crax tábornok, Acra bolygó Tábornoki Tanácsának elnöke, hosszú ideig jó egészségben elélne a Holdon. De kérdezem én – és megemelte a hangját –, elképzelhető-e az is, hogy ezután egész életében csak szembekötősdit meg bújócskát játszadozzék butácska holdi gyerekekkel?… Ugye, hogy nem!

– Nem – vallotta be Pinton.

– Márpedig itt az lenne a sorsa. De otthon, az Acra bolygón, a megváltozott világnézetű, becsületes, önzetlen Crax tábornokra más hivatás vár! Befolyásával, tekintélyével meg kell teremtenie hazájában a politikai enyhülést, a társadalmi békét! Az ő színváltozása jobb belátásra bírhatja a hőzöngő katonai kisebbséget, megszüntetheti a belső ellenségeskedést!… Acra bolygó jövője, fejlődése, békéje függ Crax tábornok hazatérésétől!

Kocsis Berci a maga egyszerű, őszinte módján zárta le a vitát:

– Rendben van, elhiszem, Craxnak haza kell mennie. De hol van Crax? És ki mondja ezt meg neki?

Liuna csöndesen hallgatta a három fiú vitáját. Nem szólt közbe. Időnként csavargatta piros hajfürtjeit. Berci egy darabig csak nézte… nézte… végül kifakadt belőle a méreg: – Li! Légy szíves, hagyd abba!

A lány csodálkozva rábámult.

– Mit hagyjak abba?

– A hajad csavargatását.

– Csak nincs kifogásod ellene?

– De igenis van!

– Megtudhatnám, hogy micsoda?

– Megtudhatod… Te olyankor szoktad csavargatni a hajfürtjeidet, amikor valamit jobban tudsz nálunk! Amikor mi nem tudunk rájönni a megoldásra, de te már rájöttél!

– Jó megfigyelő vagy, Bercikém.

A fiú odaugrott a piros hajú kislányhoz, és keményen megragadta a vállát.

– Azt mondod, hogy tudod?!… Azt mered mondani, hogy tudod, hol van Crax tábornok?!

Liuna erélyesen tiltakozott:

– Egy szóval sem állítottam. Te azt mondtad, hogy Craxnak haza kell mennie! De ki mondja ezt meg neki?

– Igen, szóról szóra ezt mondtam. Te pedig azt állítod, hogy tudod, ki mondja ezt meg neki?

– Azt hiszem: tudom.

A fiút elragadta az indulat.

– Akkor ki vele! Halljuk! Nevezd meg!

Liuna tiltakozva felemelte a kezét.

– Ne Kiabálj, Bercikém! Ne gorombáskodj!

A jövendő holdmérnök elcsendesedett.

– Bocsáss meg… de kérlek, válaszolj!

– Most nem válaszolok. Éjszaka van… nem kezdek vitát. Fáradtak, álmosak, ingerlékenyek vagyunk. Mindenki alszik… minden bizonnyal alszik a tábornok is. Nem volna illendő cselekedet, ha felzavarnánk… Menjünk haza, feküdjünk le szundizzunk. Holnap… azaz ma délelőtt 11 órakor… ez greenwichi idő! Mennyi is lesz ez holdidőben, Bercikém?

Berci csak nézte, nézte Liunát, azután kinyögte: – Nox… Nox… százhetven… kilenc…

– Köszönöm. Tehát Nox-179-kor találkozunk a 27-es kupolaváros minifurgon-állomásán. Szervusztok!…

A három fiú nem mozdult. Végül Pierre szavakba foglalta „sóbálvánnyá” válásuk okát:

– Kedves Li, nem tréfálsz?… Azt mondtad, hogy a tábornok alszik, nem volna illendő cselekedet, ha felébresztenénk… Ha tudod, hogy alszik, azt is tudnod kell, hogy hol alszik. Kedves Li, nagyon szépen kérlek, áruld el: hol van a tábornok?

Liuna már mosolygott.

– Pierre drágám! Alvezéri becsületszavamra mondom, hogy fogalmam sincs róla! – Aztán hozzátette nevetve: – Lokátorbrigád! Irány mindenkinek a saját ágyacskája!… Futólépés!

Mit tehettek? Szót fogadtak. Hazamentek…

Azután délelőtt, Nox-179-kor, pontosan (és kíváncsian) megjelentek a 27-es kupolaváros minifurgon-állomásán…

– Jóholdat, tagtársak! Itt vagyok!

– Mi is!… Jóholdat!

– Meglátjuk, jó lesz-e hozzánk a Hold! – Berciből a kétkedés ördöge beszélt.

– Meglátjátok – ígérte Liuna –, de előbb kedvenc kisvonatunkra ülünk, és meg sem állunk Szíriusz bácsi otthonáig. Videfonon jeleztem érkezésünket. Várnak minket.

– Kik várnak? – érdeklődött Pinton.

– Szíriusz bácsi, Leonida néni, Diol szelíd tudós, valamint Berci apukája.

– És e díszes társaság előtt Liuna Steff tagtársunk végre vallomást tesz! – rosszmájúskodott Berci. – Elárulja ki mondja meg Craxnak, hogy haza kell mennie!… Legalábbis ma hajnalban ezt ígérte!… Ezt ígérted, Li?

– Valóban ezt ígértem, ígéretemet meg is tartom. A „díszes társaság” előtt ismertetem elgondolásomat…

Húsz perc múlva ott ültek valamennyien: felnőtt földi férfiak, asszonyok, ifjak, egy földi gyerek, egy acrai emberke és egy műeb Szíriusz kapitány dolgozószobájában. Pierre beszámolt az elmúlt két és fél napon végzett munkáról.

Mondókájának már a vége felé tartott.

– …a lokátorok tehát kitűnően működtek. Ha Crax a besugárzott területen tartózkodott volna, biztosan megtaláljuk, mint ahogy tévedésből, de ügyesen elcsíptük Diol-17-et is! Sajnos teljesen a vakszerencse kényére-kedvére voltunk kárhoztatva. Ha lokátorunkkal eltávolodhattunk volna vertikálisan öt-hatezer kilométerre a Holdtól…

– Azaz derékszögben fölfelé! – magyarázta Pinton.

– Ne szólj közbe! A „vertikális” kifejezést minden Holdon élő gyereknek ismernie kell!… Egyszóval: ha eltávolodhattunk volna kellő távolságra, és látószögünk egyszerre egész Hold Államot befogja, és a Crax búvóhelyét eláruló villogás jelzett volna… a tábornokot nyakon csípjük! Ez nem következett be. A világűrben repülni nem tudunk. Űrhajónk, graviplánunk nem volt. Radarunkkal a talajszinten söprögettük az üres semmit. A rendelkezésünkre álló kurta időszak alatt egy tucat kupolavárost besugároztunk, kétszázat nem! Folytassam?… – kérdezte keserűen.

Szíriusz kapitány válaszolt:

– Ne folytasd. Tudjuk, hogy kezdetleges kutatóeszközzel, aránytalanul kevés kutatóidő alatt jobb eredményt nem érhettetek el. Derekasan, erőtökön felül dolgoztatok… Diolnak holnap indulnia kell. Crax tábornok, úgy látszik, nem tér vissza az Acra bolygóra. Bele kell nyugodnunk.

Berci fészkelődött… felállt… leült… végül megszólalt: – Bocsánatot kérek, hogy ellentmondok. A Négyek Társaságának van még valami a tarsolyában! Pierre még nem fejezte be. Rajta, folytasd!

Pierre nem örült a visszakapott szónak. Kényszerű mosolyt erőltetett az arcára.

– Hát… tulajdonképpen nem a Négyek Tanácsa, hanem Berci, illetve Liuna rejteget magában valamit. Nem hiszem, hogy érdemes lenne…

– De! De!… Nagyon is érdemes! – erősködött Berci. – Li! Megígérted…

Liuna bátran előlépett.

– Megígértem… meg is tartom! De el kell mondanom az előzményeket, hogy érthető legyek. Ma hajnalban azon vitatkoztunk, hogy Crax tábornok, ha itt rekedne a Holdon, el tudná-e viselni a számára idegen életkörülményeket, vagy sem. Megegyeztünk, hogy nem. Hamar elpusztulna. Craxnak feltétlenül haza kell mennie! Erre Berci azt mondta (idézem): „Rendben van… Craxnak haza kell mennie. De hol van Crax? És ki mondja ezt meg neki?”

Kocsis miniszter felnevetett.

– Módfölött logikus kérdés!… Nos, ki mondja meg neki?

Berci azonnal tájékoztatta édesapját: – Liuna állítólag tudja! De akkor velünk nem közölte. Azt ígérte, hogy majd ha mindenki együtt lesz… Liuna Steff! Itt most mindenki együtt van. Nyögd már ki!

Váratlanul Leonida néni is a rábeszélők sorába állt: – Mondd meg, kedves, ha tudod. Úgy aggódom szegény kis tábornokom életéért.

Liuna sóhajtott, és megadta magát.

– Jó… elmondom, amit tudok, illetve amit érzek. De most olyan furcsa minden… Hajnalban biztos voltam magamban. Egyszerűnek látszott, mint Kolumbusz tojása…

– Kolumbusznak miféle tojása volt? – csapott a sosem hallott szólásmondásra Pinton.

– Maradj csöndben! – figyelmeztette őt Pierre. – Most ne zavard Liunát!

– Nem zavar… megszoktam. Pintonkám, később felvilágosítlak. Most visszatérek Crax emberkére. Azt gondoltam, na lokátorral nem találjuk, keressük mással… keressük élőszóval.

– Élőszóval?! Kiabálással?! Talán füttyentsünk neki, mint egy kutyának?! – gúnyolódott Pierre. – Járjuk sorba a kupolavárosokat, mind a kétszáztizenötöt, és szócsövekkel ordítozzunk: „Crax emberke! Itt vagy?…” Li! Hát ez a te nagy találmányod?!… Talán menjünk ki az űrbe, és ott keressük?

Üvöltözzünk: „Hol vagy, Crax tábornok?!” Hohó! Az űrben nincs hang! Nincs levegő, nincs hanghullám, nincs hang! Az űrben csend van… ott hiába hívogatod a szócsöveddel!…

Liuna ráemelte szeme pillantását a handabandázó fiúra, mire az zavarba jött, dadogott még egy-két szót: – Vagy… talán… nem így van?… – és elhallgatott. A lány csöndesen, de határozottan válaszol: – Nem így van. Nem kiabálással, nem szócsővel akarok beszélgetni a tábornokkal, hanem gondolatátvitellel!

Hosszú ideig csöndben maradt mindenki. Nagy sokára Kocsis miniszter hümmögni kezdett: – Hm… hm… – majd engedelmesen ismételgette a szót – gondolatátvitel… gondolatátvitel…

Liuna bizonygatni kezdte elképzelése igazát: – Valamennyien hallgattuk Crax tábornok gondolatátvitellel leadott riportját a Galaktika Figyelőjének. Crax kitűnő gondolatátadó, bizonyára kitűnő gondolatátvevő is…

Szíriusz kapitány erősen figyelt. Most megszólalt: – Igen… igen… esetleg… Crax valószínűleg gondolatvevő. De ki lenne a gondolatadó?

– Természetesen Diol-17 – mondta Liuna.

A szelíd tudós mostanáig Szíriusz kapitány ölében ült.

Most föltápászkodott, és felmászott az ebédlőasztalra.

Meghajtotta magát, és beszélni kezdett: – Tisztelt barátaim, tisztelt piros hajú lány! Elismeréssel adózom annak az önzetlen buzgalomnak, amivel szerencsétlen honfitársamat, Crax-25-öt keresitek. Dicséretes a kedves Liuna földi embernek az a serény agyműködése, logikai építkezése, amellyel felállította az egyedüli helyes megoldást: Crax megtalálása csak gondolatátvitel útján lehetséges. Eddig minden tényező a képletbe illik, és a helyén áll. Most lép a színre egy kakukkfióka. Ezt így szoktátok ti, földi emberek mondani, ha bekövetkezik valami váratlan. Mostanáig nem szóltam róla, de most be kell vallanom, hogy Crax szökése óta állandóan hívom, keresem őt gondolatátvitellel. Sajnos nagyon kevés, majdnem semmi eredménnyel. Ennek oka az, hogy Crax felismeri az én jelentkező gondolatomat… és nem válaszol. Makacsul ragaszkodik elhatározásához, nem hajlandó hazatérni. Egyetlenegyszer – tegnap éjjel – sikerült néhány pillanatra kapcsolatot teremtenem vele. Éjfél után próbálkoztam, nagy erővel hívtam őt. Félálomban lehetett.

Dünnyögve jelentkezett: „Ki vagy? Mit akarsz?” „Diol vagyok, beszélgetni szeretnék” – Csak eddig jutottam. Dühösen kiabálni kezdett: „Nem tárgyalok veled! Hagyj békén! Menj a csudába!” – és megszakította a kapcsolatot. Azóta nem jelentkezik.

Kocsis János érdeklődött:

– Mondhatjuk azt, hogy Crax valahol Hold Államban rejtőzködik?

– Teljes bizonyossággal – válaszolta Diol. – Az érkező válasz áramerősségét automatikusan mértem. Ezer kilométeren belül volt a forrása.

– Ez jelenthet jót is meg rosszat is – állapította meg Szíriusz kapitány. – Jó tudni azt, hogy Crax életben van, és Hold Államban bujkál. Rossz az, hogy most már gondolatátvitellel sem tudunk vele kapcsolatot teremteni. Óvatos lesz, Diolnak nem jelentkezik.

A szelíd tudós udvarias mozdulattal szót kért.

– Bocsánat… nem értek egyet a kapitány úrral. Ezt nem merném ilyen határozottan kijelenteni.

– Mit? – szólt közbe Berci, majd gyorsan meglágyította a kemény kérdést. – Úgy akartam mondani, hogy tisztelettel kérdezem: mi az, amiben Diol úr nem ért egyet Szíriusz bácsival?

A szelíd tudós türelmesen válaszolt: – Azt voltam bátor erősítgetni, hogy a gondolatátvitellel való kapcsolatra azért még van némi esélyünk.

– Úgy tetszik ezt érteni, hogy létezik valaki Hold Államban, aki Crax tábornokkal gondolatban kapcsolatot létesíthet? – csodálkozott Berci.

– Azt hiszem, létezik – válaszolta Diol. – Idézek egy „beszélgetésből”. Emlékszel rá? „Vajon minden földi lány ilyen kedves és okos, vagy Liuna ritka kivétel?”

Pinton elrikkantotta magát:

– Ritka kivétel! Ezt én mondtam!

Diol helyeselt:

– Bizony, te! Mert átvetted a gondolatomat! Mondtam is akkor, hogy gondolatátviteli személyiség lehet belőled. Van rá képességed. Ki tudja, hol és honnan szerezted?

Leonida néni találgatni kezdte:

– Én csak egyszerű fehérorosz paraszti ésszel gondolkozom, de azt hiszem, hogy Pintonka egészen kicsi gyermek korában olyan fizikai és pszichikai inzultusoknak volt tartósan kitéve, négy évig hibernált állapotban, a klinikai halál állapotában „élt”, mert megfagyott az űrben, Viktor Szíriusz keltette életre, szóval nem szeretnék belezavarodni a mondanivalómba, de lehet, hogy ez az oka szellemi túlérzékenységének. Holdfelszíni mentőszolgálatos koromban tapasztaltam, hogy a fagyhalálból életre keltettek sokszor beszéltek furcsákat…

– Nem lehetetlen – vélte Szíriusz –, de ezt a feltételezést még bizonyítani kellene. Erre azonban se időnk, se szükségünk. Diol, te azt hiszed, hogy Pinton venni tudná Crax gondolatait?

– Esetleg… ha bioáram-feszültsége elegendő lenne…

– Ha kevés lesz, felerősítjük – ajánlotta Kocsis professzor.

– Összekapcsoljuk Csibésszel!…

Ez a beszélgetés Nox-177-kor zajlott le. Hat órával később, Nox-171-kor, a Híradástechnikai Intézet tetőteraszán, ahol száz méter magasságban, déltengeri pálmák húsos lombjai alatt Roberto Namora csinos bungalója rejtőzött, kényelmes, fonott nádszékekben ismét együtt ült történetünk valamennyi szereplője, Pintontól Szíriusz kapitányig, Liunától Leonida néniig. (Diol szelíd tudós kivételével. Ő Szíriusz bácsi kertjében kicsiny kosarában heverészett.) A két főszereplő – Pinton és Csibész – egy-egy nyugszékben feküdt.

Kábelek, huzalok, vezetékek erdeje kötötte őket egymáshoz…

Áhítatos csend volt… A jelenlévők úgy érezték, hogy most valami nagyszerűnek kell történnie!

Végre Kocsis János szavakká formálta a szertecsapongó gondolatokat:

– Pinton bioáramrendszerét és Csibész komputerét sikerült együttműködővé szinkronizálnom. Most kipróbáljuk a létesített kapcsolatot. Pinton gondolatban fogja keresni Diol-17-et. Csibész felerősíti a kibocsátott impulzusokat… a gondolatokat lefordítja élőbeszédre… leírja… hangosan kimondja… szalagra rögzíti. Mindezt oda-vissza megteszi.

Kezdjük, Pintonkám! Gondolj Diol-17-re! Akard, hogy átvegye a gondolataidat! Válaszoljon neked!… Akard!… Akard!… Csend…

Mindenki a rendszerbe épített oszcillátor kerek képernyőjét leste. Aprócska elektromos fénypont állt a közepén… állt… állt… kicsit reszketett, de a helyéről nem mozdult el.

Csend volt… várakozással, izgalommal teli csend. A fénypontocska könyörtelenül mozdulatlan maradt!… Már nem is reszketett… Hidegen, mereven, egy helyben csak állt… csak állt…

Így telt el három hosszú perc. Akkor Kocsis Berci megszólalt:

– No, egy álommal megint kevesebb!… Csalódtunk!… Hazamehetünk… Crax tábornok holnap nem utazik sehova, a Holdon marad!

Pintonban felsajdult valami: düh, fájdalom, kétségbeesés.

Rámordult Bercire:

– Hallgass!… Azonnal állj fel, és menj el innen!… Azonnal!… Kérem, Szíriusz bácsi, tessék intézkedni. Ez nem majomcirkusz! Csak arra tudok gondolni: ha nem sikerül, mi lesz?! Kinevetnek, kigúnyolnak… Nagyon kérem, hagyjanak magamra! Menjen el innen mindenki, aki nem hisz a kísérletben!… Ne haragudjanak rám… Kérem szépen… menjenek el…

Kis ideig semmi sem történt, aztán felállt Kocsis Berci.

– Elmehetek… – és kicammogott a teraszról.

Követte őt Pierre, aztán egyre többen: Casteiro… Leonida néni… Helga asszony… lenhajú Aino… Kiment Roberto, és elindult Szíriusz bácsi is.

– Én hiszem, hogy sikerülni fog – mondotta –, de eltávozom, hogy ne zavarjalak…

Ketten maradtak: Pinton és Liuna. A lány odahúzta székét Pinton nyugágya mellé… leült… megfogta a kisfiú kezét… bátorítóan megszorította… és hallgattak… hallgattak…

Ekkor történt a várva várt csoda!

Csibész hangszórójából előbb torz szócsonkok, mondatdarabok hangzottak: „Di… Di… ol… Diolka… szólj… vála… vá…” Aztán egy értelmes mondat, halkan, de tisztán érthetően: „Diolka, gondolok rád! Válaszolj!” Aztán a válasz: „Nagyszerű fiú vagy, Pintonka! Fog ez menni!…”

Liuna örömében hangosan kiáltozni kezdett: – Pinton! Pintonkám!… Szíriusz bácsi! Tessék jönni!… Édesanyám! János bácsi!… Sikerült! Sikerült…

Ujjongott, táncolt. Hamarosan a többiek is előkerültek, körülvették a „két hőst”, Pintont és Csibészt, simogatták, csókolgatták, Szíriusz kapitány Pinton szívritmusát mérte.

– Egy kicsivel gyorsabb. Persze, az izgalom… – Liunához fordult. – Vigyáznunk kell, nehogy túlterheljük. A próba sikerült, de a neheze még hátra vari: Crax tábornok konokságának legyőzése.

– Szíriusz bácsi – ajánlkozott a piros hajú –, kis kosarammal elfurgonozok Diolért, elhoznám ide.

– Köszönöm. Éppen erre akartalak megkérni.

Félóra múlva már együtt ültek Roberto Namora tágas bungalójában: Viktor Szíriusz, Perez Casteiro, Kocsis János, Leonida néni, a házigazda, a Négyek Tanácsa és a közben megérkezett Diol szelíd tudós. (Helga asszonyt és lenhajú Ainót elhívta a kötelesség:) A tanácskozás tárgya röviden így hangzott: hogyan tovább? Hogyan, és mikor?

– Addig üssük a vasat, amíg meleg! Tehát azonnal folytassuk! – javasolta Berci.

– Megfontolandó!… – óvta a hebehurgya kapkodástól a fiatalokat Szíriusz kapitány. – Nemrégiben beszéltünk arról, hogy Crax tábornok valószínűleg nappal alszik, éjjel mászkál élelem után. Éppen ezért úgy vélem, a gondolatátvitellel tanácsos lenne megvárni az esti elsötétítést, nem is egészen három óra múlva. Számolnunk kell azzal is, hogy Pintonkánk még fejletlen kisgyerek. Az idegrendszerét nem tehetjük ki hosszan tartó izgalomnak. Minden félóra koncentráció után félórát pihenni fog.

Perez Casteiro szót kért.

– Helyeslem a tervet, úgy is, mint mérnök, úgy is, mint apa. És kijelentem, hogy egyáltalában nem féltem a fiamat. Ez a „gondolatvadászat” nekünk, felnőtteknek, akik tudjuk, hogy sikere vagy sikertelensége milyen súlyos következményekkel járhat, komoly idegizgalom. Neki azonban csak játék! Azt tanácsolom, hogy mi, szülők legyünk úrrá kíváncsiságunkon, és menjünk szépen haza. Hagyjuk a Négyek Tanácsát és Nagy Patrónusukat, „Szíriusz bácsit” egyedül… tovább játszani. Holnap majd elmondják, hogy mit végeztek.

Leonida néni bátortalan ujjbillegetéssel jelezte, hogy beszélni kívánna.

– Tessék! Szívesen hallgatjuk – biztatta őt Kocsis miniszter.

– Köszönöm szépen… – kezdte szerényen az asszony. – Csak azt akarom mondani, hogy várom, csak várom, hogy maguk, akik okosak, tudósok, vezető személyiségek, végre szóba hozzák a dolgot, végre észreveszik… de nem! Nem látják!

– Mit nem látunk, kedves Leonida? – érdeklődött Kocsis János.

– Nem látják, hogy csoda történt!… Én kevés iskolát jártam, de tudom, hogy az emberré válás jelentős állomásai a tűz, a bunkó, a kerék, a szerszám, a beszéd, az írás, a nyomda, a gőzgép, a robbanómotor, a repülés, az atomerő satöbbi satöbbi… biztosan rosszul soroltam… maguk jobban tudják… és mégsem veszik észre, hogy csoda történt! Ez a kisgyerek gondolatával legyőzte az időt és a teret!… Viktor Szíriusz, meg tudja ezt magyarázni?

A kapitány hallgatott.

– No, Viktor, meg tudod ezt magyarázni? – kérdezte Kocsis János.

– Nem tudom – mosolygott a kapitány –, de te sem tudod, János! Leonida azt állítja, hogy csoda történt. Bizonyosan születni fog pár száz év múlva egy új Einstein, ő majd megmagyarázza, hogy mi történt. Addig is fogadjuk el a csodát.

– Csak gúnyolják a tudatlanságomat, csak gúnyolják! – dohogott az asszony. – Az az új Ájnstájn, vagy hogy hívják, azt is meg fogja állapítani, hogy maguk se tudtak sokkal többet, mint én!

Berci nagyot nevetett, és elrikkantotta magát: – Éljen a relativitás! Éljen Leonida néni!… Édesapám, Szíriusz bácsi, ne tessék folytatni ezt a meccset. Leonida néni győzött!

– Még hogy én győztem?… No, kedves papák és mamák, menjenek csak haza nyugodtan. A gyerekekre meg erre a hatalmas nagy gyerekre meg erre a picike emberkére majd vigyázok én! Menjenek, csak menjenek nyugodtan. Jóholdat!…

Elérkezett az elsötétítés ideje. A tetőteraszra félhomály borult. Távoli irányfények fáradt sugarai ibolyaszínűre festették a tárgyakat, és elorozták a részleteket. Pinton a nyugszékén feküdt, közvetlenül mellette egy kis asztalon Csibész. Liuna Pinton jobbján ült, keze a kisfiú homlokán nyugodott. Nem szóltak, nem is mozdultak. Szíriusz bácsi kicsit távolabb, fonott kerti székében hátradőlve az óriás kupola sok száz kis ablakán át becsillanó csillagfényekben gyönyörködött… Diol-17 a kapitány ölében szendergett.

Leonida néni bement a bungaló konyhájába, ahol Roberto Namora éppen valami gyümölcskoktél készítésével bíbelődött.

– Segítek, lelkem – mondta az asszony –, mit hozzak?

– Grape-fruit-levet csavarunk még bele… így ni… a tálacskába jégkockát teszünk… Kész!

– Majd én kiviszem nekik – ajánlkozott Leonida.

Elindult a tálcára rakott poharakkal, de a teraszra nyíló ajtóban hirtelen mozdulatlanná meredt.

Csibész hangszórójából Pinton hangját hallotta, az állította meg.

„Szeretnék veled kicsit beszélgetni, kedves Crax. Fontos lenne… Kérlek, válaszolj nekem, kedves Crax!” Kis zümmögés hallatszott… de semmi válasz. Leonida most lábujjhegyen körülhordozta a poharakat. „Én most gyümölcslevet iszom… te nem vagy szomjas?… Nem gondolsz rám?… Vagy nem tudod venni a gondolataimat?…”

Senki sem felelt, csak a légkondicionálóból érkező hűvösebb éjjeli levegő libbentette meg a lomhán lógó pálmaleveleket.

Leonida halkan helyet foglalt egy széken. A bungaló ajtajában nesztelenül megjelent a házigazda, megállt, figyelt. „Kedves Crax, igazán csak beszélgetni szeretnék veled… aggódom érted… féltelek… Hogy vagy?” Roberto halkan a kapitányhoz lépett, csak a szemével kérdezte: mi van? Szíriusz nemet intett a fejével. Aztán ezt súgta:

– Ez így megy már közel félórája.

– Reménytelen? – kérdezte Roberto.

– Ki tudja?…

Pinton gondolatai szavakká formálódva egyre duruzsoltak… „Attól tartok, kedves Crax, hogy nagyon magányos vagy… senkivel sem beszélhetsz… biztosan félsz is, nem mersz mutatkozni. Rossz lehet: éhesen, szomjasan, fázva… Tudod jól, hogy a barátod vagyok, segíteni szeretnék rajtad.” Megint csak a csend… a mélységes csend… Aztán kis köhécselést hallottak: „Kh… kh… kh…”

A kapitány felfigyelt.

– Ez mi volt? – kérdezte halkan.

– Köhögött valaki – válaszolta Roberto –, de azt hiszem, nem Pinton… és Csibész sem!

Most újra hallották, kicsit erősebben: „Khm… khm…”

Utána azonnal Pinton gondolata „Ez te voltál, Crax! Tudom! Lapulsz, figyelsz és erőlködsz, hogy ne gondolj rám, de hiába! Rám kell gondolnod! Muszáj! Muszáj! Muszáj!… Vagy talán beteg vagy?…” Ekkor egészen tisztán, érthetően, de zagyva összevisszaságban érkezni kezdtek Crax-25 gondolatai! „Ne fáradj, Diol!… Nem tudsz meggyőzni, Diol!… Kár a gőzért! Ez szólásmondás, Diol, a földi ember használja… Én művelt és okos vagyok! Prokyon-műveltség!… Dédapám olvasta egy földi könyvben… valami Hašek… Azt jelenti, hiába erőlködsz… Hiába erőlködsz! De hiába ám!… Nagyra becsüllek, Diol! Nagyszerű acrai ember vagy, de nem kívánom a társaságodat!… Én itt maradok!… Jó nekem itt!… Vége a gondolatátvitelnek, Diol!”

– Ó! – szaladt ki Pinton száján –, ez azt hiszi, hogy Diol gondolatait vette!… De hiszen a minap, amikor kapcsolatban álltak, felismerte Diol hangját! Hogyan téveszthette most össze mégis az enyémmel?!… Talán azért, mert ő is szoprán… én is szoprán…

És egyszerre ömleni kezdett Csibész hangszórójából Pinton gondolatainak izgatott sokasága: „Kedves Crax, tévedsz! Tévedtél! Én nem Diol vagyok, hanem Pinton!… Pinton Casteiro! A legkisebb fiú! Hiszen láttál, ismersz!… Én parancsoltam Csibésznek, hogy szálljon le a hasadról!… Nem emlékszel?…”

Crax nem válaszolt. Pinton egyre indulatosabban magyarázta: „Itt áll mellettem Leonida néni, akit állítólag nagyra becsülsz! Ő is megmondhatja, hogy én gondoltam rád… azaz nem mondhatja meg, mert nem tudja a gondolatát átvinni, de ha itt lennél, megmondaná… Látod, már összevissza beszélek, mert haragszom rád!… De azért szeretlek… és ő is szeret téged… ő mondta akkor, hogy küldjük el Csibészt a hasadról… Crax kedves, hogyan élsz?”

Leonida néni sírni kezdett.

– Mondd meg neki… vagyis gondold azt neki, hogy üzenem, azonnal jöjjön haza… hozzám! Vagy árulja el végre, hol bujkál. Érte megyek! Féltem őt… az egészségét, az életét…

Pinton szóról szóra gondolatra fordította az üzenetet, és hozzátette: „Mit eszel? Mit iszol?… Nem vagy éhes?”

Alig érthetően, nagyon halkan és alapzajosan (mert Csibésznek szintén felül kellett erősítenie) jött a válasz: „Bocsássatok meg… ne haragudjatok rám… én is szeretlek titeket…” Hosszú szünet következett, aztán a folytatás: „Tulajdonképpen jól vagyok… eszem és iszom… amíg tart… amíg az élet tart. Diol utazzék haza… legyen az övé minden dicsőség… én eszem és iszom… eszegetek… iszogatok.”

Diol halkan súgta Szíriusz fülébe: – A tábornokkal történt valami… zavarosan beszél… közömbösen, életuntan… őrá ez nem jellemző.

Pinton gondolatai kitartóan ostromolják Craxot. „Mondd, nem akarsz minket látni?” Azonnal érkezik a válasz: „Szeretnélek… szeretnélek látni téged… és a kerek arcú nőneműt, aki enni adott, aki ágyat vetett nekem… de nem lehet! Nem lehet!” „Miért ne lehetne?… Vagy talán olyan messze vagy? Mondd, hol vagy, kedves tábornok? Hol vagy? Áruld el végre!” Némaság… tépelődő hallgatás. Nagy sokára bevallotta: „Nem tudom. Fogalmam sincs róla. Eltévedtem. Nem tudom, hogyan jöttem ide… de nagyon jó helyen vagyok itt. Étel, ital van bőven… senki sem zavar… senki sem kérdez…” „Nem tudod, melyik kupolavárosban vagy?” „Nem, nem tudom… azt sem tudom, mi az a kupolaváros!” „Hogy kerültél oda?” „Mentem és mentem… futottam… elbújtam… rejtőzködtem… éhes voltam, és álmos… vizet találtam, de ételt nem… csak mentem, mentem, elfáradtam, összeestem, magamhoz tértem… és mentem… és újra mentem… és megtaláltam ezt a helyet, ahol vagyok!… Ujujuj! Nagyszerű hely!… Étel és ital!… Nagyszerű ital!… Iszom, eszem!… Utána alszom egyet… Good night!… Pintonka, kedves kerek arcú nőnemű, good night!… Hehehe… Prokyon-műveltség!… Aludjatok jól ti is… én is alszom…” Pinton lecsapott gondolat-kérdésével: „Holnap reggel gondolsz rám?” Nagy ásítás volt a válasz, majd kicsit később: „Gondolok rád… megígérem…”

HUSZADIK NAP

Ez volt az a nap, amikor Diol-17 űrgömbjének feltétlenül el kellett indulnia 80 évig tartó útjára (Crax tábornokkal vagy nélküle), különben soha nem érkezik haza! Ezen a napon volt a két űrgömbnek együtt annyi maradék energiája, amivel egyikük még teljesítheti a 29 220 napig tartó 152 billió kilométeres utazást. Minden nap késedelem 5050 milliárd kilométer teljesítetlen távolságot okozna.

Különben szerda volt, és amikor a Híradástechnikai Intézet teraszán találkoztak, pontosan Nox-158-at mutatott a holdóra. (Ez Greenwich szerint reggel 8-at jelentett.) Együtt volt a teljes Négyek Tanácsa. Továbbá Szíriusz kapitány, Leonida néni, Kocsis miniszter, valamint Diol-17 szelíd tudós. És természetesen a házigazda: Roberto Namora is. Akik a tegnap éjjeli gondolat-párbeszéden nem voltak jelen (Kocsis János, Pierre és Berci), már meghallgatták Csibész rögzített szövegét.

– Végre valami! Nagyszerű eredmény! – lelkesedett a miniszter.

– Csak lesz-e vajon folytatása? – aggályoskodott Berci. – A tábornokban nem lehet megbízni. Furcsákat mondott… Diol, neked mi a véleményed?

A szelíd tudós megfontoltan válaszolt: – Crax meghajszolt, sokkos állapotban lehetett. Ezért volt zavaros a beszéde. Mégis bizakodó vagyok, mert nálunk Acrán nem ismerik a tudatos félrevezetést.

Leonida néni felsóhajtott.

– Csak legalább sejtenénk, hogy hol van!

– Majd ma kiderül – biztatta őt Szíriusz kapitány. – No, Pintonkám, munkára föl! Roberto majd összekapcsol Csibész áramkörével.

– Azonnal – válaszolta az ifjú házigazda készségesen –, de előbb van egy kis meglepetésem! Azaz tulajdonképpen Liuna találta ki, ő kért meg rá… Li, inkább mondd el te!

– Nem nagy dolog – szerénykedett a lány. – Pinton még tegnap este beleegyezett, hogy ma valamennyien itt lehettek… de csak bent a lakásban. A teraszon csak ő meg én. Csibész gondolatfordítását azonban mindenki fogja hallani; Roberto ugyanis elhelyezeti egy iker hangszórót a dolgozószobájában.

– Nagyszerű! Köszönjük! – ezt Pierre mondta.

– Fogom hallani szegény kis tábornokom hangját! – örvendezett Leonida néni is.

– Ha fel nem ültetett minket – jegyezte meg Berci.

– Meglátjuk, azaz meghalljuk – szögezte le Kocsis János.

– Gyerünk hát, ki-ki a helyére!…

Eltelt egy teljes óra. Már Nox-157-et mutattak az időmérő táblák… még mindig nem történt semmi. Liuna halkan, türelmesen megjegyezte:

– Talán alszik még. Tegnap éjjel nagyon kimerülhetett… és talán megrendítette, hogy kapcsolatba került velünk. Ma reggel én is meghallgattam a tegnapi hangrögzítést. Szegény Crax nagyon zaklatott volt… de őszintének látszott.

Pinton tökéletesen nyugodtnak tetszett.

– Érdekes, Li, hogy az elmúlt éjjel jómagam is milyen ideges voltam. Minden egyszerre szakadt rám: a kételkedés, hogy tudom-e csinálni… Mi történik, ha csődöt mondok? Mit – mondjak neki, ha a kapcsolat mégis létrejön? Aztán amikor már befogadtam a gondolatát, egyszerre minden pehelykönnyű lett. Te Li! Most biztos vagyok benne, hogy nemsokára jelentkezik! Talán ebben a pillanatban ébredt fel, nyújtózkodik… ásít… eszébe jut, hogy mit ígért és rám gondol…

„Jó reggelt kívánok, Pintonka! Hogy aludtál?…”

Pintonnak nagyot dobbant a szíve! Ez azért kísérteties véletlen volt! Vagy talán nem is volt véletlen? Lehetséges, hogy az álomból nyiladozó értelem sugallta, hogy megérezze Crax jelentkezését. Gondolatai erre katonásan felsorakoztak.

„Köszönöm kérdésedet, jól. Hát te?” „Én nem mondhatom ugyanezt. Rossz éjszakám volt.” „Mi történt? Mire gondoltál? Mi bántott?” „Restellem elmondani… de mégis úgy érzem, vallanom kell.” „Hallgatlak…”

Crax-25 most egy ideig tépelődött, hogyan is gondolja, aztán nekidurálta magát. „Azon a napon kell elkezdenem, amikor rátok törtem… és az a robotkutya legyőzött… és a fogságotokba estem. Gyáván reszkettem, féltettem az életemet, és ti jóságosak voltatok, nem gyűlöltetek, nem akartatok bosszút állni… enni adtatok… Az a csodálatos kerek arcú nőnemű lefektetett, betakart… Akkor nem tudtam elaludni. Sokáig csak feküdtem, feküdtem a kosárkában, aztán egyszer csak hallottam valami mély, alacsony rezgésszámú hangot. Megijedtem, óvatosan kimásztam az ágyamból, és megkerestem a hangforrást. A nőnemű lélegzett ilyen hangosan. Nagyon mélyen aludt. Óvatosan elindultam hát, hogy felderítsem a környéket. A ház egy másik rekeszében – ti úgy hívjátok, hogy szobájában – rábukkantam Szíriusz kapitányra és Diol-17 szelíd tudósra. Beszélgettek. Sokáig, hosszasan… Én észrevétlenül beosontam, elbújtam a bútorláb mögött, és hallgattam őket. Akkor értettem meg, akkor világosodott meg a tudatomban, hogy milyen végzetesen hibáztam, öntelt hatalomvágyam szinte jóvátehetetlen bűncselekedetbe sodort… Akkor határoztam el, hogy megpróbálom jóvátenni a jóvátehetetlent. Elbujdosom. Itt hagyom Diolnak az űrgömbömet, tartalék energiámat… Így lesz ideje, hogy hasznos információkkal megrakodva, győztesként térjen vissza Acra bolygóra… Értesz engem, Pintonka? Felfogod, amit mondtam” „Értelek, kedves Crax, értelek. Folytasd csak, folytasd! Nagyszerű emberke vagy! Hős vagy!… Folytasd!”

„Jó, folytatom, de ne nevezz engem hősnek. Diol a hős!… Most, ha hazaér, biztosan megkapja a Haza Hőse kitüntetést. Neki haza kell érnie!… Kiszámítottam, hogy a tartalék energiám mennyi ideig lesz elég neki. Pintonkám! Nagyon fontos, amit most gondolok! Tudom, hogy Diolnak ma haza kell indulnia, mert különben soha nem éri el az Acrát!” „Ezt én is tudom, kedves Crax. Ezt mindannyian tudjuk, mi is kiszámítottuk…” Újabb csend. Sokáig nem érkezik gondolat. De Pinton érzi, hogy valami fáj. Neki… vagy Craxnak… vagy mindkettőjüknek. Crax folytatja, de a gondolatai most lassabban hömpölyögnek: „Én Prokyon-kutató vagyok. Tudod, mit jelent ez?” „Tudom, tudom, nem kell magyaráznod. Dédapád megtanulta már a nyelvünket, olvasta a könyveinket.” „Igen, olvasta… azaz olvastuk… rajta keresztül én is. Sok mindent megtanultam. Tudom, mit neveztek ti földi emberek sorstragédiának, olvastam a görög klasszikusokat. Ugye, helyesen mondom?”

Pinton szabadkozott: „Bocsáss meg, ezt nem tudom. Nem tudom mi a sorstragédia, nem tudom, mi a klasszikus. Még nem tanultuk.”

A tábornok egy keveset hallgatott. „Nem tanultad? No, sebaj! Az a fő, hogy én tudom… és azonnal megtudod te is!… Én ma éjjel elhatároztam, hogy nem bujkálok többet! Bocsánatot kérek tőletek, megkövetem Diolt is, és hazautazom vele az Acrára!”

Pinton nem hitte, hogy helyesen érzékeli az érkező gondolatot. Türelmetlenül kérte Craxot: „Ismételd meg: mit gondoltál?” „Megismétlem. Megértettem, hogy a hazámnak akkor használok legtöbbet, ha hazamegyek!” Pintonnak örömében bukfenceztek a gondolatai. „Nagyszerű! Hazamész! Boldoggá teszel mindenkit! Boldog leszel te is!” Komor, hosszú üresség… bénult agytekervények… meghaltak a gondolatok… sehol semmi… sehol semmi… Nagy sokára érkezett a magyarázat: „Nem leszek boldog, Pintonkám, mert nem tudok hazamenni.” Pinton meglepődött. „Hogyhogy nem tudsz?” „Nem tudom, hol vagyok. Ezt gondolatban már tegnap is megüzentem neked…” „Igen, emlékszem, de azt hittem, hogy tévedsz. Hiszen beszéled a nyelvünket, akárkitől megkérdezheted, hogy hol tartózkodol. Megmondják neked, te megmondod nekünk, mi érted megyünk…” „Nem tudom megkérdezni senkitől, mert itt nincs senki. Egyedül vagyok egy épület fallal elrekesztett, zárt helyén, amit ti szobának hívtok.” Pinton kétségbeesetten próbálta megmagyarázni a helyzetet. „Kedves tábornokom, menj ki a szobából, találsz embereket. Hold Állam minden épületében laknak emberek: Ne félj tőlük, nem bántanak. Megmondják, hol vagy…” „Nem tudok járni, csak feküdni tudok. Feküdni, enni és inni. Már hangosan beszélni sem tudok. Nem forog a nyelvem. Valami történt velem, nem tudom, micsoda!… Megbénultam! Fekszem, iszom, eszem, gondolkodom… kész! Élek, de nem tudok se mozdulni, se beszélni!… Pintonkám, ez a sorstragédia!” Pinton gondolatban feljajdult: „Jajaj… Addig keresünk, míg meg nem találunk!” „Megtaláltok, igen… ha egész Hold Államot fenekestül felforgatjátok, biztosan megtaláltok tíz, húsz, harminc nap múlva! De Diolnak ma kell indulnia! Vagy mindketten örökre a Földön rekedünk!… Kibékíthetetlen ellentét… A Prokyon-kutató ismeri az ógörög klasszikusokat!… A jó szándékú főhős életét a VAKSORS tartja kezében!…”

Pinton sírva fakadt, és kiabálni kezdett: – Szíriusz bácsi! Jaj! Mit tegyünk?!… Tessék segíteni!

A „hallgatóság” kitódult a lakásból. Szíriusz kapitány a könnyező kisfiúhoz sietett, megsimogatta az arcát, megtörölgette a szemét.

– Nem szabad feladni… soha nem szabad feladni! Még van időnk, kitalálunk valamit. Bízzál… bízzál, kisfiam, és kérdezz!

– Mit kérdezzek?

Kocsis Jánosnak van ötlete.

– Kérdezd meg, hogy mit lát. Mi van az ablakon kívül? Hátha van valami a közelben, egy felírás, egy kazánház, egy torony, egy gyárkémény, mit tudom, én, micsoda, amiből következtetni lehet a helyszínre.

Liuna is igyekezett segíteni:

– Tudakold meg, milyen bútor van a szobában. Szék, asztal, szőnyeg? Min fekszik? Mit eszik?…

Szíriusz bácsi rendelkezett.

– Ne veszítsétek el a reményt. Mi visszamegyünk a házba, hogy ne zavarjuk Pintont…

„Crax… kedves Crax… veszed a gondolatomat? Kedves Crax, válaszolj!” Nagy szünet után halkan érkezik a tábornok támolygó gondolata: „Veszem… értem, de úgyis hiába…” „Nem hiába! Kedves Crax! Jól figyelj! Milyen színű a szoba fala, ahol fekszel?” „Színű… igen, értem… fehér. Mésztartalmú festék borítja.” „Honnan tudod, hogy mésztartalmú?” „Onnan, hogy eszem… megeszem… részben ezzel táplálkozom. Kis lapocskákat le tudok feszegetni… jóízű…” „Milyen bútor van benne?” „Bútor… az micsoda?” „Amin ülsz, amin fekszel, szék, ágy, asztal…” „Értem. Nincs ilyesmi. Én egy puha ruhán fekszem, a talajon. A talaj hideg, kemény és kőből van, de nem ehető.” „Van ablak a falon?” „Ablak?” „Igen, ablak… olyan nyílás, amin ki lehet nézni.” „Van nyílás, de nagyon magasan… nem tudok kinézni rajta.” „Mi van még?” „Van négy fal, az egyiken ajtó, azt hiszem, vasból, de nem ehető, és be van zárva. Amikor bejöttem, még tárva-nyitva volt, azóta valaki bezárta. Lehet, hogy éppen aludtam. Nem tudom kinyitni…”

Szíriusz kapitány Roberto dolgozószobájában lemondóan legyint.

– Valami raktárba, tévedt a szerencsétlen. Meszelt falak, nincs benne bútor… Ilyen helyiség minden kupola városban tucatjával van!

Pinton türelmesen tovább faggatja az emberkét: „Mit látsz még a szobában? Nézz jól körül.” „Jól körülnézek. Van az egyik fal mellett négyzetes lapokból összeállítva egy emelvény, amelyen kisebb tárgyak sorakoznak…”

– Ez talán egy polc lesz? – reménykedik Liuna. – Kérdezd, milyen tárgyak.

„Kedves Grax! Milyen tárgyak azok? Miből készültek?” „Szögletesek is, formátlanok is… kemények is, puhák is… azt hiszem, a földi ember szerves ételei. – Egy kis hosszúkás magot próbáltam megenni. Undorító volt… Van néhány alul szélesebb, felfelé keskenyedő, átlátszó tartály, azokban cseppfolyós anyag. Találtam egy zsákot is, színig megtöltve kitűnő szervetlen élelemmel, melynek neve: só.”

Pinton tovább tapogatózik: „Azt áruld el, kedves Crax, mit ittál. Van abban a helyiségben víz?” „Van. Azokban az átlátszó, hengeres tartályokban, amelyek felfelé keskenyednek. Valamilyen vízféle folyadék, sötétvörös. Ezeknek a tartályoknak arany fejük van, amit le lehet csavarni. Csavarmenetesek. A menetes csavart ismerjük és használjuk mi is. Nagy nehezen felmásztam az egyik ilyen tartályra, és sikerült kicsavarnom a mellette levő tartály fejét. Bódító gázok szálltak ki belőle! Gondoltam: megkóstolom… de hogyan férjek a vörös vízhez? A tartályt nem tudtam megdönteni, legalább hússzorta nehezebb volt nálam… Keresgéltem… találtam egy zsinórt. Belelógattam a vörös vízbe… leszopogattam… nagyon kellemes íze volt. Tovább kutattam… akkor még tudtam járni. Találtam egy csomagban furcsa csöveket. Hosszabbak voltak, mint én, és olyan átmérőjűek, mint a lábam ujja… belül végig lyukasak. Felcipeltem egyet a tartály fejéhez, és kiszívtam vele néhány korty vörös vizet… Jó volt. Megszerettem. Kellemesen elkábított… elgyengültem tőle, ilyenkor járni sem tudtam. Nagyokat aludtam, és szépeket álmodtam…”

Benn a bungalóban Szíriusz kapitány így nyilatkozott: – Egyre valószínűbb, hogy a tábornok valamelyik lakás éléskamrájában élvezi az „édes földi életet”. Ilyen kamrából található Hold Államban legalább négyezer!… Ez a nyom semmit sem ér!

Leonida felállt, izgatottan magyarázkodni kezdett, zavarosan mentegetőzött:

– Bocsássanak meg… dolgom van… mennem kell… – és kiosont a teraszra. Ott Liunához lépett, karon fogta, arrébb húzta, és suttogva kérdezte:

– Vajon tud számolni az a szegény kis tábornok?

– Már hogyne tudna. Hiszen tudós!

– Akkor… akkor kérd meg Pintont, gondolattal kérdezze meg az emberkét, hány átlátszó tartály van abban a kamrában.

Liuna teljesítette Leonida kérését és hamarosan megérkezett a válasz: „Tizenkettő. De kettő már üres. Most a harmadikból szopogatom a vörös vizet.”

Leonidának reszketni kezdett a lába… Lélegezni is alig tudott… Tizenkettő!… Tizenkettő!… Persze, ez lehet véletlen is… Alig tudta kinyögni a szavakat: – Tud ez a tábornok… a nyelvünkön… ol… olvasni?

– Megkérdezem.

Megkérdezte… várták a választ. Liuna és Pinton nem is sejtette, miért olyan ideges Leonida néni, de érezték, hogy valami nagyon fontos dologról van szó… Hold Állam Legjobb Háziasszonya moccanni sem mert! Minden ettől a választól függött!… „Természetesen tudok. Már többször mondtam, hogy Prokyon-kutató vagyok!…”

Leonida néni hangszálai már alig engedelmeskedtek.

– A vö… a vörös vizes tartályokon… van-e valamilyen írás? El tudja… olvasni?

– Hogyne tudná! – bizonygatta Pinton, és már gondolta is a kérdést.

Kis szünet után Csibész rögzítette a választ: „Van rajtuk írás a ti nyelveteken… de számomra értelmetlen. Lebetűzöm: RÉVAKIBIRGE…”

Leonida csalódottan ismételte:

– Révakibirge… Révakibirge…

Liuna leírta egy papírra… RÉVAKIBIRGE… nézte, nézegette… aztán egyszerre olyan lett az arca, mint a nyíló pipacs.

– Leonida néni! Crax fordítva diktálta! Olvassa visszafelé a betűket! EGRI BIKAVÉR!

Leonida először valósággal megnémult, aztán kirobbant belőle az öröm. Berohant a bungalóba. Kiabált: – Megvan! Megvan! Szent Leonida megsegített!… Megvan a tábornok! Viktor Szíriusz, tudja, hol találták meg? A mi pincénkben! És tudja, mit ivott? Tudja, mi az a vörös víz? Egri bikavér! Az a tizenkét üveg, amit Kocsis János hozott magának Magyarországról karácsonyra!… Két üveggel már megivott a drágám!

Alkonyatra hajolt az idő. Persze ezt Hold Államban ilyenkor (amikor a Nap a túlsó oldalon csavarog) csak az időmutató lapok jelzik, így: Nox-148. (Berci kapásból kiegészíti: Greenwich szerint 18 óra!)

Pinton Casteiro, a Négyek Tanácsának legfiatalabb tagja mint fiatal csikó vágtatott be a szobába.

– Mindenki fáradjon a kertbe! Liuna üzeni, hogy útra készen áll Diol-17 űrgömbje! Búcsúznak!

A kapitány is tessékelte vendégeit.

– Igyekezzünk… Diol türelmetlen, indulni akar. – Karon fogta házvezetőnőjét. – Jöjjön, kedves Leonida!… Mit cipel abban a táskában? Adja ide, viszem én!

– Dehogy adom – szabadkozott az asszony –, nem illik az a maga kezébe! – Azután kedves mosollyal hozzátette: – Egy kis elemózsia, útra való… nekik, összeszedtem hamarjában, Csupa szervetlen vegyület: savak, bázisok, sók, fém- és nemfém-oxidok, kénsav, jódsav, salétromsav…

Pierre csodálkozva hallgatta a szakszerű felsorolást.

– Leonida néni, ezt kitől tanulta? Ki segített magának?

– Ki segített, kitől tanultam?… Hát elszaladtam a te drága édesanyádhoz! Van annak a laboratóriumában mindenféle szervetlen ennivaló! Még a furcsa nevüket is megtanultam…

A kert végében emelkedett az űrgömb. Most nem volt óriási, igencsak szerény volt. Befért volna egy nagyobbacska szobába is, és kékesszürke volt a színe. Nyitott ajtaja előtt állt Liuna, karján Diol szelíd tudóssal. A lány ünnepélyesen bejelentette:

– Diol-17 búcsúzni akar!

A szelíd tudós Liuna vállára mászott, fél kézzel a piros fürtökbe kapaszkodott, és ekképpen szólott: – Elmegyünk. Magunkkal visszük földi barátaink emlékét… kedves szavaikat… szeretetüket…

Leonida hozzájuk lépett, nyújtotta a táskát. Liuna átvette.

– Fogadja el ezt a kis útravalót, Diolkám. Jó lesz útközben harapdálni…

Diol-17 mélyen meghajolt.

– Köszönjük, kedves Leonida néni.

Az asszony arcán boldogság sugárzott.

– Hallották?!… Azt mondta: Leonida néni! Tudja a nevemet!

– Tudom mindenkinek a nevét, akit szeretek, és aki szeret.

Elsősorban Szíriusz bácsiét!

– Ha én neked bácsi lettem, te nekem fiam leszel! Diol fiam! … – mosolygott a kapitány. – De mondd, hol marad Crax tábornok? Ő nem búcsúzik el?

– Nem. Elbújt egy kabinban. Nagyon szégyelli magát. Azt mondta: lesül az arcáról a bőr! Azok az emberek, akiknek az életére tört, enni adtak neki, és kétszer is megmentették az életét! Egy kis dobozkában sót dugdos. Leonida néni kamrájából hozta… emlékbe! Lehetséges, hogy ez a néhány grammnyi só megszünteti Acrán az évszázados társadalmi ellentéteket…

Liuna most óvatosan letette Diolt a kert virágai, violák, rezedák és liliomok közé. Berci bátran odalépett.

– Megengeded, hogy felvegyelek?

– Szívesen.

– Kérdezhetek valamit?

– Parancsolj, kérdezz, kedves magyar fiú.

– Két űrgömbötök volt. Most csak egyet látok. Hol van a másik?

Diol-17 türelmesen magyarázni kezdte: – Tudod, hogy csak egyhez van elegendő energiánk. A másikat zsugorítottuk, és mint kézipoggyászt magunkkal visszük…

E pillanatban megjelent az űrgömb ajtajában ARX-5960, Diol hatalmas ezüst robotja, és átvette urát. De Bercinek volt még egy kérdése.

– Crax tábornok veled utazik?

– Igen, útitársam lesz. Van bőven megbeszélnivalónk…

Kocsis miniszter aggódva érdeklődött: – Hogy érzi magát a tábornok? Nem ártott meg neki a sok vörös víz?

– Kiheveri… majd vigyázok rá…

Diol kinyitotta az ezüst robot szíve táján levő gömbszeletajtót. Ügyesen befészkelte magát a kipárnázott védőfülkébe. Onnan szólt ki, de most már messzire hangzó, orgonabúgásra emlékeztető hatalmas zengéssel, mintha a menny dörgött volna:

– Így jó ez, hogy együtt utazunk, mi ketten, acrai emberek és a fiaink… és az unokáink! – Integetett a pici kezével. – Pintonkám, ne felejtsd el: kilencvenhat év múlva az unokám felhív ultrarövid hullámon!

Pinton visszakiabálta:

– Nem felejtem!… Várom!

Becsukódott a gömbszeletajtócska, bezárult az űrgömb bejárata. Majd éles géphang figyelmeztette őket: – Azonnal indulunk. Kérem, hunyják be a szemüket, takarják le az arcukat! Irtózatos fényesség lesz!

Riadtan takarta el mindenki az arcát… Kocsis Berci kivételével. Ő előhúzott a zsebéből egy nagy, fekete szemüveget, gondosan feltette… és nézett.

Az űrgömb növekedni kezdett, és egyre fényesebb lett, egyre csillogóbb. Amikor százméteres átmérőjűvé dagadt, mint a Nap, úgy világított. Szabad szemmel belenézni nem lehetett.

Fénye még a fekete üvegen keresztül is fájdította Berci szemét. De nézett mégis! Nézte az óriási, csodálatos gömböt… hogyan emelkedik fel… eléri a kupolát… valósággal hozzátapad… és kezd áthatolni rajta… Már negyede… fele… háromnegyede kívül van az űrben… majd az egész gömb a kupolán kívülre került, és egy villanás alatt eltűnt a végtelenben…

Berci könnyezett, a kegyetlen fénytől vagy a meghatottságtól… és formálgatta az agyában azt a mondatot, amit majd Szíriusz bácsitól megkérdez: „Vajon az az új Einstein ezt is meg fogja magyarázni nekünk?…”

Leonida néni szólalt meg először: – Nincsenek sehol… eltűntek.

Pinton kíváncsian kérdezte:

– Vajon hol járnak e pillanatban?

Pierre precízen válaszolt:

– Most folyamatosan gyorsulnak, amíg el nem érik a fénysebesség egyötödét. Akkor 17 másodpercenként egymillió kilométerrel távolodnak tőlünk.

– Szíriusz bácsi, kérem, ez így van? Egészen biztos?

A kapitány mosolygott.

– A világon semmi sem egészen biztos…

SZÍRIUSZ ÉS AZ ŐSEMBER

TÁJÉKOZTATÓ IDŐBEN ÉS TÉRBEN

Segítség az olvasónak, aki először találkozik Szíriusz kapitánnyal

Az idő a XXV. század, amely 2401. január 1– jén 0 óra 0 perc 0 másodperctől 2500. december 31– én 24 óráig tart. A tér, amelyről e könyvben szó esik, Holdunk felszíne. Regényünk azonban e 37 071 141 négyzetkilométernyi, megközelítően gömb alakú, alig fél európányi területére épült Hold Államnak csupán három kupolavárosában és a 36 525 napot számláló évszázadnak mindössze három hetében történik, Az előzmények – amelyekről bőven esik majd szó – a messzi múltba, mintegy százezer évre nyúlnak vissza.

A cselekmény pontosan 2481. október 3-án kezdődik.

ELSŐ FEJEZET

amelyben Pinton valami nagyon furcsát lát

A Holdon ősz van.

– Ma azt tanultuk az iskolában – mondja Pinton –, hogy ha a Föld nem ellipszis alakú, hanem körpályán keringene a Nap körül, és egyenlítői síkja a saját pályasíkjával nem zárna be 23 és fél fokos szöget, akkor nem léteznének klimatikus eltérésű évszakok, vagyis nem lenne tavasz, nyár, ősz és tél…

– De mert a Föld tengelye ferde, akár a híres pisai torony, amelyet volt szerencsém személyesen megtekinteni – replikázik azonnal Kocsis Berci –, és derék bolygó-anyánk nem körtáncot, hanem oválistáncot lejt őfelsége, a Nap körül: makacsul követik egymást az évszakok!

– Ami nem baj – kapja el a mondat végét Liuna –, mert

Tavasz az élet első rezzenése,

feslik a bimbó, rábámul az égre.

Nyáron szerelem szépíti a testét,

lágyan, melegen ölelik az esték.

Ősszel megduzzad, beérik a termés,

mert így rendelte Öregisten Kertész.

Télen, ha szél fú, halott haraszt zörög...

de jő a tavasz! És azután minden

kezdődik újra, mert az élet örök.

Berci szigorúan rászól:

– Hallod-e, lány, te piros, versben beszélni tilos!

– Én nem beszéltem versben, csak idéztem egy éppen ideillő költeményt.

– Szabad megkérdeznem, ki írta?

– Szabad. Egy La Boulé nevű francia költő a XXII. században. Csekélységem fordította világnyelvre.

Pinton tiltakozik:

– Legyetek szívesek, ne fecsegjetek folyton másról! Az én problémámat oldjátok meg! Azt tudom, hogy miért követik egymást a Földön különböző klimatikus évszakok, de azt nem, hogy a Holdon miért nincs hasonló klímaváltozás. Hiszen a mi pályánk is ellipszis alakú, a mi tengelyünk is ferde! Sürgős választ kérek!

Nevetnek. Majd Pierre, a „vezér”, aki fél évvel idősebb Liunánál és Bercinél, kegyesen magyarázni kezd:

– Figyelj, Tökmag! Vannak évszakok a Holdon is, csak nem olyan feltűnőek, mint a földiek, és te ezért nem veszed észre. A Hold, mint a Föld hűséges kísérője, az elliptikus Nap körüli pályát járva évente egyszer mintegy ötmillió kilométerrel megközelíti a Napot, illetve ugyanannyival eltávolodik. Amikor 147 millió kilométerre kering tőle, az a „napközel”, amikor 152 millió kilométerre, az a „naptávol”. Ez a holdi nyár, illetve a holdi tél időszaka.

– Kösz! Már értem! – örvendezik a kisfiú. – A Földön saját testemmel érzékelhetem az évszakok hőmérséklet-változását, mert a jóságos légkör erősen csökkenti a Nap tüzét és a világűr hidegét. A Holdon nincs légkör. Itt a szkafander és a kupola óv a megsüléstől és a megfagyástól. Ez a kellemesen langyos, mesterséges hőmérséklet pedig állandó.

Berci zajosan helyesel:

– Nagyszerű Pintonkám! Tudsz hát mindent. De az ősz érkezését abból is észrevehetted volna, hogy október elsején megkezdődött a tanítás! [Hold Államban a XXV. században októberben nyitnak az iskolák. Márciusban egy teljes hónapig szünetel az oktatás. Viszont az év végi vakáció – szeptemberben – csak egy hónapig tart. Bebizonyosodott, hogy a pihenés ilyen kétszakaszos elosztása előnyösebb, mint az egyszakaszos, hosszú nyári szünidő. A tanulók a régi, tíz hónapos tanév vége felé bizony elfáradtak.]

– Észrevettem! Nagyon is észrevettem! Tegnap Kromoszóma tanár úr, aki a biológiát tömi a fejünkbe, és mellesleg osztályfőnökünk is, bejelentette, hogy holnap, október harmadikán tanulmányi kirándulásra megyünk a 48-as kupolaváros arborétumába…

Október harmadika van.

A 18-as kupolavárosban székelő Fiziológiai (más néven élettani) Intézet palotájának márványborítású, díszes előcsarnokában Kromoszóma tanár úr (akinek becsületes bajor neve Leopold von Simbach, de ezt kevesen tudják) félkörívbe állítja a 3-as számú Hold Általános Iskola ötödik osztályát harminc csillogó szemű, mosolygó arcú 11 éves fiút és lányt –, hogy illedelmesen köszöntsék az intézet új tudós igazgatónőjét, Helga Renard asszonyt.

– Helga néni a legjobb barátomnak, Pierre-nek az anyukája – súgja Pinton a szomszédjának.

A jó öreg Kromoszóma látása az utóbbi években erősen megromlott, 12 dioptriás szemüveget hord, de a hallása kitűnő.

– Nem beszélgetünk! Fegyelmezzük magunkat! – szól fejedelmi többesben, szigorúan.

– Bocsánatot kérek, tanár úr. Én voltam! – jelentkezik azonnal a „tettes”.

– Köszönöm, Casteiro. Ön jellemes, bátor, őszinte fiatalember. Ezennel megbízom, hogy az osztály nevében köszöntse az igazgatónőt.

– Igenis, tanár úr!

Már nyílik is a lift krómacél ajtaja. Kilép egy karcsú, enyhén őszülő, elegáns hölgy: Helga Renard. És egy magas, szakállas, barna bőrű férfi.

– Osztály! Vigyázz! – vezényel Pinton. És felcsendül unisono:

– Jó-hol-dat-kí-vá-nunk-i-gaz-ga-tó-né-ni!

– Jóholdat, tanár úr, jóholdat, gyerekek! – mosolyog rájuk Helga asszony. – Örülök, hogy eljöttetek.

Pinton előlép.

– Kedves Helga néni! Az osztály nevében hálásan köszönöm a meghívást. Már alig várjuk, hogy megmutassa nekünk az arborétum csodavilágát!

– Sajnos ma nem én mutatom meg. Egy hete hivatalos vendégem érkezett a Földről, Bulgáriából: Nazim Hüsnü professzor, híres paleontológus…

– Az micsoda? – kíváncsiskodik Pinton.

– Őslénytankutató. Bizonyára hallottátok, hogy Hold Államban a jövő héten paleontológiai világkongresszust tartanak, és a mi intézetünk lesz a házigazda. A mi dísztermünkben hangzanak majd el az előadások. Hüsnü professzor az előkészítő bizottság titkára. Fontos megbeszélésre várom őt, minden pillanatban megérkezhet. Ezért magammal hoztam az arborétum főkertészét, Lars Moberg urat.

A barna bőrű, szakállas férfi elmosolyodik, és kedvesen meghajol a gyermekek előtt.

– Szólítsatok csak Lars bácsinak.

– Tehát Lars bácsi ismeri legjobban a mi kis őserdőnket – folytatja a bemutatást Helga néni –, minden fát, minden bokrot, virágot, falevelet, fűszálat…

– Az igazgatónő túloz, de egyet-mást valóban tudok az arborétumról. Ötven éve élek benne.

Helga Renard nyakában vékony aranyláncon gyűszű nagyságú URH-készülék fityeg.

Most cérnavékony hangocskán megszólal:

– Asszonyom! Megérkezett Hüsnü professzor úr.

Az igazgatónő mosolyog.

– A titkárnők gyöngye megtalált! – Megérinti a készüléket. – Köszönöm, Senna. Ültesse le őt a szobámban. Három perc múlva ott leszek. – A gyerekekhez fordul. – Sajnos el kell búcsúznom tőletek, de itt hagyom nektek Lars bácsit. Ő minden kérdésetekre tud válaszolni. Simbach tanár úr pedig legalább százszor vezetett már látogatócsoportot az arborétumban. Jó kezekben vagytok… De a tanulmányi kirándulás után még találkozunk: vendégeim lesztek villásreggelire!

Lelkes „köszönjük” a válasz, majd a begyakorolt: „Jó-holdat-kí-vá-nunk-i-gaz-gató-né-ni!”

A lift ajtaja csendesen csukódik. Helga Renard volt, nincs… A gyermekcsapat mozgolódni kezd, de „Kromoszóma” egyetlen kézmozdulatára vigyázzba merevednek.

– Fegyelmezzük magunkat! Kedves főkertész úr, felkérjük, tájékoztasson minket, mit fogunk látni.

– Pihenj!

Lars bácsi vezényelt, akinek meleg bariton hangja van.

– A katonásdinak vége. Most őserdei kirándulásra megyünk. Gyertek közelebb, foglaljatok helyet. Szabad a szőnyegre is ülni.

Egy kupacban zsúfolódik már mind a harminc gyerek.

– Rövid leszek… Intézetünkhöz két oldalról egy-egy óriás kupola csatlakozik. Balra a 17-es számú, ebben virul zöldség és gyümölcs kertészetünk. Megterem itt minden, ami a Holdon élő 15 ezer ember ellátásához szükséges. Jobbra a 18-as, ebben él, zöldell arborétumunk, amelyet ti általában dzsungelnak hívtok. Tanultátok, ugye, hogy az óriás kupolák egy kilométer átmérőjű félgömbök. Magasságuk az alapkör középpontjában ötszáz méter.

A 18-asban már kétszáz évvel ezelőtt kezdték telepíteni az arborétumot, amely ma 30 ezer ősfából, ugyanannyi bokorból és kúszónövényből, valamint százezernél több illatos virágból áll. Öreg fáink már 100-150 méter magasra is megnőttek. Fönt, a kupola közelében a sűrű lombozat és a kusza liánok valóságos áthatolhatatlan sátrat alkotnak. Majd meglátjátok – Kis szünetet tart. – Ennyi bevezető elég is. Most elindulunk!

Párokban sorakoznak. A menetet Kromoszóma tanár úr vezeti, a sor végén Lars bácsi lépked. Először öreg platánok alatt kanyarog a keskeny gyalogösvény, azután húsos levelű olajfák sűrűje borítja el őket. 35 Celsius fok körüli meleg van, a levegő páratartalma százszázalékos. Lars bácsi megállítja a csapatot.

– Nézzetek balra! Az a soktörzsű növény a kakaófa. Theobroma cacao. Közép- és Dél-Amerikában honos…

Továbbmennek, áfonya- és kökénybokrok sűrűjén keresztül.

– Amott jobbra egy libanoni cédrust láthattok. Cedrus libanotica. Ezer esztendőnél is hosszabb életű! Ez itt persze még fiatalka, mindössze kétszáz éves…

Már közel félórája járkálnak. Egy kis tisztás tárul eléjük. Körös-körül szomorúfűzek és komor tölgyek tövében sok-sok vadrózsa virágzik.

– Jaj de szép! Lars bácsi, álljunk meg!

– Megállás! Pihenés! Virágot leszakítani nem szabad!

Pinton éppen egy rózsaág szépségét csodálja, amikor a kusza, tövises gallyak mögül halk hangot hall: – Pszt… Tökmag…

A kisfiú meglepődik.

– Ki szólított?

– Ne kiabálj! – intik csendre. – Nem kell mindenkinek megtudnia, hogy itt vagyok.

Pinton felismeri a rejtőzködőt.

– Pierre! Te itt?!

– Nem lehetek máshol, ha itt vagyok.

Kuncognak.

– Hogy kerülsz ide?

– Édesanyámat látogattam meg. Tőle hallottam, hogy erre kóborolsz az osztállyal.

– Tanulmányi kirándulás.

– Ismerem. Kiskoromban minket is vittek. Ilyen fa meg olyan fa meg amolyan fa. Halál unalom!

Pinton buzgón tiltakozik: – Engem nagyon érdekel.

– Majd én mutatok neked érdekeset, ahová a gyerekeket nem viszik! Meleg vizű vízesést a Nagy Tóval, amelyben úszni is lehet!

– Ismerem. Ott szoktunk néha ülésezni a Négyek Tanácsával!

– Csacsikám, az a Kis Tó. Gyógyvizű pocsolya! Ha leülsz benne, nyakig ér. Ez a másik, ahová megyünk, a Nagy Tó! Életveszélyes! A közepe tíz méter mély! Megfürdünk benne. Utána megmutatom a legöregebb, legnagyobb majomkenyérfát, amelyre fel is mászhatsz!

– Jaj de jó… – Hirtelen elszontyolodik. – De nem szabad lemaradnom a többiektől. Eltévedhetünk!

Pierre nevet, majd professzori szigorral teszi fel a kérdést:

– Négylábú emlősállat, hatalmas fülekkel. Mi az?

– Könyvekből tudom: a szamár. De miért mondod?

– Mert szamár vagy. Még hogy én eltévedek! Úgy ismerem ezt az erdőt, mint a tenyeremet! Kiskoromban évekig itt kóboroltam, még itt is aludtam, sátorban. Nosza! Ugorj be hozzám a bokor mögé!

Pinton engedelmeskedik.

Ebben a pillanatban hangzik Lars bácsi távoli vezényszava:

– Indulunk!

– Jaj, mi lesz ebből?! – ijedezik Pinton.

– Ne riadozzál, gyermek. Lars bácsi jó barátom. Megbeszéltem vele, hogy „elrabollak”. Kértem, hunyja be a szemét.

– Mit mondott?

– Azt, hogy behunyja. Be is hunyta. Látod, elmentek, elment mindenki, téged nem kerestek.

– Elmentek… arrafelé…

– Ők elmentek arra, mi elmegyünk emerre! Irány a vízesés!

Száz méterről már hallani lehet a sziklákról lezúduló víz folytonos morajlását.

Amint közelítenek a vízeséshez, egyre páradúsabb lesz a levegő, és kénszag csavargatja az orrukat.

– Kicsit büdös, de meg lehet szokni – állapítja meg Pinton. Amikor a kilátást elzáró sűrű magnóliabokor ágait félretolják, csodálatos kép tárul a szemük elé.

Talán százméteres átmérőjű, kerek víztükör, melynek túlsó partján moszatos sziklák meredeznek. Vastag sugarakban azokról ömlik a víz, mintegy tíz méter magasból, kőről kőre omolva, millió cseppre porladva, sűrűn gomolyogva, gőzölögve. (A vízesés és a meleg vizű Nagy Tó az arborétum levegőjének páratartalmát szabályozza.) A 34 Celsius fokú tavon méteres páratakaró fekszik.

A part menti felszínt kerek lótuszlevelek borítják, megtűzdelve a műfény felé tárulkozó, hófehér szirmú lótuszvirágokkal.

A part ezen az oldalon meredeken esik.

– Itt bátran fejest ugorhatunk. Mély a víz. Ismerem.

– Nem túl meleg?

– A tóba már hűtve érkezik. Kellemesen langyos.

Pierre ledobja kis nadrágját, ingét, és a karcsú, izmos fiútest szabályos ívben lendül a levegőbe. Alig fröccsenve nyeli el őt a mélység. Négy-öt méterrel arrébb felbukkan a feje, lerázza magáról a vizet, mint egy fóka, és hívja kis barátját: – Vetkőzz már! Gyere bátran!… Vigyázok rád!

– Rám nem kell vigyáznod! Úszom úgy, mint te! – és repül a vékonyka gyermek, talán még szebben, mint a másik. A vízben nagy fröcskölést csapnak.

Teli szívvel nevetnek hozzá.

– Finom! Nagyszerű! – ujjong Pinton. Aztán aggodalmasan elkomolyodik.

– Pierre, nem lesz ebből baj?

A Négyek Tanácsának vezére megnyugtatja.

– Butuskám, most már bevallom, édesanyám parancsolta, hogy hozzalak téged ide. Tudod, harminc gyerekre nem lehetne vigyázni, de ő úgy gondolta, hogy Perez Casteiro fiának ismernie illik az egész Hold Államot.

Pinton hallgat egy darabig. Aztán csak annyit mond: – Nagyon szeretem az anyukádat.

Most hallgatnak mind a ketten.

Aztán Pierre hirtelen nagyot csap a vízre, jól arcul fröccsenti a kisfiút, Pinton se hagyja magát, hátára fekve, sebesen kalimpáló lábaival „özönvizet” zúdít barátja fejére. Kitör a vízi háború!

– Legyőztelek! – rikolt a kicsi.

– Ellentámadás! – üvölti a másik. – Búvárhajók, előre! Lebukik a víz alá, kitapogatja barátja bokáját, a mélybe rántja. Az prüszköl, köpköd, amikor a felszínre küzdi magát.

– Meg… megállj!… Visz… vissza… kapod!

Pierre „menekül” keresztül a tavon. A vízesés sustorgó függönye mögé bújik. Pinton utána veti magát.

– Megvagy!

A vezér úgy tesz, mintha megijedne. Letör egy kis olajfa ágacskát, azzal integet.

– Béke!… Békét kérek!

Pinton nagylelkűen beleegyezik:

– Nem bánom, békét kötünk… – de meglát valamit, gyorsan a víz alá bukik.

Pár másodperc múlva kiemelkedik, és diadallal mutatja: – Nézd csak! Egy kis halat fogtam! Ezüstösek a pikkelyei!

– Törpe busa. Hypophthalmichthys molitrix.

Pintonnak tátva marad a szája.

– Nem hiszem!… Nem igaz!… Ezt a nevet ki sem lehet mondani!

– Majd megtanulod és kimondod te is. Törvény, hogy Hold Államba csak kétfajta élő állatot szabad behozni. Az egyik a földigiliszta, a másik a törpe busa. Vigyázz rá, nehogy baja essék. Engedd szabadon.

Pinton azonnal engedelmeskedik. Pierre folytatja:

– Mindkét állatfajra az arborétumban van szükségünk. A giliszta a talaj termőképességét javítja, a törpe busa növényevő, és mint ilyen, a tó vizét tartja tisztán.

Kimászik közben egy mohlepte kőre. Pinton utána. Hanyatt feküsznek, szuszognak.

– No, ebből elég volt, mert még elalszom – nyilatkozza Pinton. – Vezérem, vezess tovább!

– Megérkeztünk…

A gyerek felbámul az óriási fára. – Hűha! Iszonyú magas!

– Lars bácsi szerint 160 méter. Kétszáz éves. Majomkenyérfa. Baobabnak is hívják. Adansonia digitata.

– Ennek is tudod a latin nevét? Csuda okos vagy!

– Lars bácsi az okos. Ő minden növénynek ismeri a tudományos elnevezését. Én csak egy párét tudom.

– Mondd, kérlek, ezen a fán valóban kenyér terem a majmoknak?

– Valami olyasféle. Nem kenyér, de ehető, lisztes bélű gyümölcs, a csimpánzok fő tápláléka. Afrika Államban honos.

– Mély tiszteletem!

– Kinek köszöntél? – kérdezi Pierre csodálkozva.

– A majomkenyérfának. Ő is élőlény. Hold Állam legidősebb, megbecsült polgára. Olyan, mint egy kétszáz éves öreg bácsi.

– Hm… mondasz valamit. Na! Felmászunk az öreg bácsira?

– Szabad? – csodálkozik Pinton.

– Persze. Szabad is, lehet is… No gyere. Én mászom elől… figyelj engem! Mindig abba az ágba kapaszkodj, amelyiket én már elhagytam.

Fellendíti magát a legalsó elágazásra. Onnan szól le a kicsinek:

– No, meggondoltad magad? Nem jössz?

– Megyek – mondja Pinton elszántan. Nekirugaszkodik, és Pierre mellé tornázza magát. – Itt vagyok!

– Nagyszerű! Csak így tovább!… Arra a csonkra ráállhatsz. Megbír.

– Megtörtént.

– Jól van. No, most vigyázz! Ez a vékony ág csak a tövénél erős!

– Ott fogtam meg. Mehetsz feljebb!

– Ügyes vagy… Gyerünk hát! Öleld át a törzset, ne félj!… Nyomd föl magad!

– Nem félek…

– Még egy kicsit!… Mindjárt eléred!… Megvan!

Pinton nagyot fúj.

– Pfűűű… ez nem volt könnyű!

– Ez nem. Megérdemlünk egy kis pihenést. Nézd csak, arra a vastag ágra bátran ráülhetünk mindketten, megbír minket.

Elhelyezkednek, nagyokat szusszannak. Pinton Casteiro először mászik fára életében. Lenéz a mélybe – Ejha! Jó magasan vagyunk!

– Ez neked magas? Legfeljebb harminc méter. Én egyszer száz méterig másztam.

– Száz méterig? Mindenki mondhatja! – kételkedik a kisfiú. – Még hogy száz méterig!

– Nem hiszed?… Hallottál már engem hazudni?!

– Nem, nem – tiltakozik ijedten Pinton –, soha! De talán rosszul mértétek… tévedett, aki megbecsülte.

– Nem becsülte, hanem mérte! Lézeres háromszögelővel. Maga Lars bácsi!

Pinton megdöbben. Ha Lars bácsi, akkor igen, akkor a száz méter valóban száz méter… De vajon melyik fa volt? Kérdezi is már:

– Melyik fára másztál fel száz méterig?

– Erre, amin ülünk.

Pinton ámul-bámul.

– Erre?… És Lars bácsi is felmászott?… Száz méter magasra?… És onnan mért lefelé a lézeres micsodával?

– Emlősállat nagy fülekkel! Csacsikám, mit képzelsz? Lars bácsi lenn állt a tisztáson a háromszögelővel.

– És te fönn voltál száz méteren?

– Nem. Akkor már én is lenn voltam, és álltam Lars bácsi mellett.

– És megmutattad neki, hogy meddig másztál?

– Nem kellett mutogatnom. Látta. A lézeres háromszögelőnek kitűnő távcsöve van.

– De… mit látott a nagyszerű távcsővel?

– Azt a fehér selyemszalagot, amelyet rákötöttem száz méter magasságban egy faágra. Még a felírást is el tudta olvasni rajta.

– A felírást?!… Mi volt ráírva?

– „Eddig mászott fel Pierre Renard 2479. szeptember 28-án.”

– És most… hol van az a szalag? Lehoztad onnan? Vagy elfújta a szél? Vagy elvitték a madarak?

– Ejnye, ejnye! Hát nem tanultad: a Holdon nem fúj a szél, nem élnek madarak. Én nem másztam fel még egyszer a majomkenyérfára!… Tehát hol van a szalag?

Pinton áhítattal nézett nagy barátja huncutul mosolygó szemébe, és alig merte kimondani:

– Akkor… akkor odafenn kell még mindig lennie.

– Igen, azt gondolom én is, hogy odafenn kell lennie. Ne nézzük meg, Pintonkám?

– De… de… de… – dadogva rakta össze a szavakat, aztán mély lélegzetet vett, és kimondta: – Én felmászom oda, és megnézem, ha belehalok is!

Pierre elégedetten mosolyog.

– Rendben van. Akkor hát másszunk tovább!

Másznak.

Múlnak a percek… öt… tíz… tizenöt… húsz…

A Négyek Tanácsának választott vezére megnyugodva látja, hogy legfiatalabb tagtársuk egyre ügyesebben, egyre biztonságosabban közlekedik a kusza ágak birodalmában. Akár egy mókus – gondolja, pedig nem is látott életében eleven mókust, csak a mesékben hallhatott róla. Íme, az öröklődés újabb bizonyítéka. Az emberrel vele születik a fára mászás, a halfogás, a vadölés, a tűzimádás és még sok minden ősi „tulajdonság”. Százezer éve élt őseink tulajdonságait örökítik tovább a gének… és ezek a tulajdonságok újra kialakulnak.

Pinton három-négy méterrel csimpaszkodik lejjebb, mint Pierre, aki éppen átölel egy vastag ágat, amely takarja előle a kilátást. S közben elmélkedik az emberi természetről, milyen érdekes… amikor izgatottan, fojtottan felkiált Pinton: – Pierre! Láttad?!

– Mit kellett volna látnom? – kérdezi a másik. – Hol vagy?

– Fölötted, itt! – és kidugja fejét az ág mögül. – Nem láttad?

– Nem láttam semmit.

Pinton hangja csattan:

– Nézd! Újra!… – aztán lemondóan legyint. – Lekéstél róla. De kukkants csak oda, szemben, arra a magas fára… arra az öreg tölgyre!

Pierre erőlteti a szemét.

– Látom. Egy öreg, kocsánytalan tölgy, élősködő liánok lógnak le róla.

– Ez az! A liánok!… Figyeled? Ott középen az egyik lián himbálózik!

– Valóban – ismeri be a fiú. – Vajon miért?

– Azon repült oda!

Pierre nem érti. Csodálkozik.

– Micsoda? Odarepült valaki vagy valami?… Nem látok semmit. Mit nézzek?

– Most már késő. De én az előbb láttam. Egy állat volt! Egy nagy majom… talán gorilla!… Vagy egy vadember!… A fa törzse mögé húzódott.

Pierre mérgelődik.

– Ne beszélj butaságot! Káprázott a szemed. Egy állat a Holdon! Egy gorilla?! Vagy egy vadember?!… A Holdon nem létezhet semmiféle gorilla, semmiféle vadember!

Pinton szinte felsikolt:

– De! Létezik! Nézd! Nézd! A lombok mögül ismét előbújt! Leugrott a mélybe! Elkapott egy liánt, átlendült arra a másik fára!… Arra ni!… Ezt sem láttad?

Pierre erősködik:

– Nem. Semmit sem láttam.

– Mert ahol kapaszkodsz, előtted van az a vastag ág, eltakar előled mindent. De higgy nekem! Valóság volt. Nem álmodtam. Láttam!

– Jól van, ne izgulj – nyugtatja Pierre. – Még leesel. Hiszek neked. Várj, leereszkedem hozzád.

Néhány ügyes mozdulattal Pinton mellé lendíti magát.

– Itt vagyok. No, most mondd el pontosan, mit láttál.

A kisfiú magyaráz és mutogat.

– Azon a fán… onnan lendült át egy liánon… és oda bújt el… aztán onnan ugrott a mélybe, röptiben elkapott egy másikat… Nézd! A lián még most is leng, mozog!

– Azám, mozog! Pedig itt rajtunk kívül nincs senki, aki mozgathatná. Se madár, se ember, se állat. Nem fúj a szél sem…

– Mert itt a kupolavárosban nincs szél, mozdulatlan a levegő, te mondtad. A lián mégis lengedez!

Pierre megadja magát.

– Elismerem. Látom… Milyen volt az a „légtornász” csodalény?

– Sötétszürke… szőrös, nagyobb, mint én, talán akkora lehetett, mint te… torz volt a feje… lapos a homloka, elálló a füle… hosszú a karja. Mint egy tuskó, úgy zuhant lefelé, és irtó ügyesen elkapta a liánt…és átrepült oda…

– Mire emlékszel még?

– Másra nem. Villámgyorsan eltűnt.

Pierre hallgat kis ideig, aztán komolyan szól:

– Hiszek neked. Úgy vélem, nem volna szerencsés dolog azzal a gorillával vagy micsodával nekünk most találkozni. Azt tanácsolom: akárcsak ő, tűnjünk el mi is! Nem mintha félnék tőle, de okosabb elkerülni addig, amíg rá nem jövünk, kicsoda-micsoda.

Csendesen, gyorsan másznak lefelé. Amikor lehuppannak az avarra, távoli gyermeklármára figyelnek fel.

– Hallod? Az osztályod! Errefelé tartanak. Megkeressük őket, és te feltűnés nélkül csatlakozol hozzájuk. De senkinek egy szót sem a gorillánkról!… Én eltűnök majd a sűrűben. Délután Szíriusz bácsinál találkozunk. Bercit és Liunát majd értesítem.

Leonida néni finom uzsonnáját a Négyek Tanácsa már bekebelezte. A háziasszony leszedte az asztalt, és kivonult a konyhába. Ekkor Pierre felemelkedett, és szót kért.

– Szíriusz bácsi! Titokzatos, izgalmas dologról kell beszámolnunk…

– Nocsak, nocsak… Történt valami?

– Hogy történt-e, vagy csak képzelődtünk, nem tudom. Majd Szíriusz bácsi megmondja.

És elkezdte onnan, hogy Pinton és osztálya ma tanulmányi kirándulásra az arborétumba ment… és tíz perc múlva befejezte azzal, hogy jobbnak látták, ha lemásznak a fáról, és eltűnnek.

– Szóval ez történt, Szíriusz bácsi. Én nem láttam semmit, de a lián mozgott. Ez tény! Az pedig nem szokott magától mozogni. Én hiszek Pintonnak.

Szíriusz kapitány a többiekhez fordul. – Berci, Liuna, ti is hisztek?

– Természetesen hiszünk – jelenti ki azonnal a kislány –, mert a Négyek Tanácsának tagjai nem képzelődnek és nem hazudnak.

Berci helyesel: – Csatlakozom az előttem szólóhoz!

– Rendben van – nyilatkozik komolyan Viktor Szíriusz. – Ha a Négyek Tanácsa egységes álláspontot képvisel, illik, hogy alkalmazkodjam hozzájuk én is.

– Éljen! Éljen Szíriusz bácsi! – zengi a gyermekkar. Szíriusz azonban folytatja:

– Elhiszem, hogy Pinton látott valami furcsát ma délelőtt az arborétumban, de azonnal elmagyarázom, miért nem lehetett az a furcsa dolog élő nagy majom vagy földi vadember.

Csalódás ül ki a Négyek arcára. Szíriusz azonban könyörtelenül folytatja:

– Tudjátok, hogy Hold Állam egészségügyi minisztere szigorú rendelettel tiltja élő állatok behozatalát bolygónkra.

Berci azonnal fújja a számokat:

– 2212. évi 37. törvénycikk! Kivételt képez a földigiliszta és a törpe busa!

– Úgy van! – helyesel a kapitány. – Egy gorilla nagyságú állatot államunkba becsempészni nem lehet, törvényesen behozni még kevésbé.

– Ez így igaz! – állítja Liuna is.

– Tehát az a furcsa valami, amit Pinton látott, állat nem lehetett – szögezi le Szíriusz bácsi.

– Akkor micsoda? Talán ember? Valami vadember- vagy ősemberféleség?… Létezik-e a XXV. században élő vadember vagy élő ősember a Holdon vagy a Földön? No, Berci!

– Tisztelettel jelentem, Szíriusz bácsi, nem létezik.

– Bizony nem. Az ősemberek százezer éve kihaltak. Néhány száz éve éltek még Afrikában, Ausztráliában, Dél-Amerikában és a Csendes óceáni szigeteken „vadembereknek” nevezhető civilizálatlan természeti népcsoportok, ezek az emberek azonban ma már művelt, hasznos polgárai a Világállamnak. Tehát vadember, ősember sem létezik. Márpedig ami nem létezik, az nem ugrálhat a majomkenyérfa ágain!

Pintont valósággal főbe veri a kapitány vaslogikája.

– Tehát azt tetszik állítani, hogy az, amit láttam, nem létezik?

– Azt egy szóval sem mondtam. Valamit bizonyára láttál. A kérdés az, hogy mit.

Pierre-nek gyorsan jár az esze.

– Szíriusz bácsi kérem – mondja –, szeretném összegezni az elhangzottakat. Azt tetszett bebizonyítani, hogy Pinton nagy majmot, vadembert vagy ősembert nem láthatott. De ugyanekkor azt is, hogy valamit látott.

– Igen – feleli a kapitány.

– Esetleg azt tetszik gondolni, hogy jó lenne tudni, mit látott.

– Igen.

– És talán azt is tetszik gondolni, hogy nekünk, vagyis a Négyek Tanácsának kellene kinyomozni, hogy mit látott Pinton!

– Igen, azt is gondolom.

– Pompás! – ujjong Liuna. – Ismét törhetjük a fejünket! Nyomozhatunk! Kereshetjük a titok nyitját!… De hogyan kezdjük el?

Ekkor megszólal a konyhai házi videfon hívójele. Pierre megy a készülékhez.

– Itt Viktor Szíriusz lakása – jelentkezik –, Pierre Renard.

– Itt Viktor Szíriusz konyhája – válaszol a kapitány szárnyatlan őrzőangyala. – Leonida néni vagyok. Hallottam a beszélgetéseteket. Megmondom, hogyan kezdjétek el.

– Hogyan?

– Mielőtt bármilyen „nyomozásba” fognátok, hívjátok fel édesanyádat, kérjétek meg, hogy holnap fogadjon titeket. Mondjatok el neki is mindent!

MÁSODIK FEJEZET

amelyben megtudjuk, hogy a furcsa élőlény valóság volt-e, vagy látomás

– Jóholdat, édesanyám! Bocsánatot kérünk, ha zavarnánk. Látom, vendéged van…

– Gyertek csak, gyertek! Nem zavartok, megmondtam már tegnap. Ez az úr Nazim Hüsnü professzor Bulgáriából.

– Jóholdat kívánunk a professzor úrnak! – köszönnek a Négyek.

– Jóholdat, fiatal barátaim!

Helga asszonyból kikívánkozik az anyai büszkeség.

– Pierre, gyere csak közelebb!… Nézze, professzor úr, ez a nagy lakli a fiam.

Nazim Hüsnü gyönyörködve szemléli a magas, karcsú fiút. – Gratulálok! Szép gyerek, jól fejlett homlokcsonttal és falcsonttal.

– A professzor már egy hete Hold Állam vendége – folytatja az igazgatónő. – Híres paleontológus… (Pinton halkan közbekotyog: „Tudom, mit jelent ez a szó, mert már tegnap megkérdeztem. Őslénytankutatót!” „Jól van, okos vagy – súgja vissza Liuna –, de most figyeljünk Helga nénire!”) – Tegnapi kis vendégeimnek már elmondtam, hogy Hold Államban a jövő héten nemzetközi paleontológiai kongresszust tartanak a világ legkiválóbb tudósai. Intézetünk a kongresszus házigazdája, Hüsnü professzor az előkészítő bizottság titkára.

– Szép neve van a professzor úrnak – udvariaskodik Liuna, azután hozzáteszi –, szép török neve. Ismerek egy török költőt a XXI. századból, Yahya Hüsnünek hívták. Különös verseket írt…

A lány virág hull a szirma mintha sírna…

a nő igád bő a termés jobb ha elmész…

A professzort szemmel láthatóan meghatotta a kis költemény. Megsimogatja Liuna fejét.

– Te kis okos piros hajú! Bizony igazad van! Török származású vagyok, de Bulgáriában élek régóta. Családunk egynémely tagja azt állítja, hogy Yahya Hüsnü az ősünk volt. Ez nem egészen biztos… de a versedet tudom folytatni: a dédanyád csupa emlék mindig ennék…

Helga asszony elismeréssel állapítja meg: – No, Liuna! Méltó ellenfélre találtál!

– Jaj, Helga néni, úgy örülök, hogy a professzor úr is…

– Stop! – szól közbe a vendég. – Nektek Hüsnü professzor nincs. Hüsnü bácsi van. Elfogadjátok?

– Megszavazzuk! – kiabál Berci. – Éljen Hüsnü bácsi!

– Éljen! – lelkesednek a többiek is.

– Tudja, professzor úr, ők a híres Négyek Tanácsa. – Erre is büszke Helga asszony. – Talán hallotta hírüket.

– A Négyek Tanácsának? Hogyne! Olvastam róluk. Hősi tetteket hajtottak végre. Megmentették a Földet egy őrült tudós rémtettétől… valami dél-tengeri, sárga bőrű ember volt… Hát ti vagytok? Nagyszerű! De úgy rémlik, hogy van még egy hatalmas öregember is, a vezetőtök…

Pinton helyesbít:

– Rosszul tetszik tudni. Ő nem a vezetőnk, hanem a barátunk. A neve Viktor Szíriusz.

– Ő, igen! Szíriusz kapitány! Kérlek, kisfiam, tudomásul vettem a helyes „beosztását”, de ha emlékezetem nem csal, kell még lennie egy személynek…

– Nem személy – segít Berci –, hanem…

– Megvan! Kiskutya! Úgy hívják, hogy… úgy hívják, hogy…

– Csibész – mondja ki Pinton.

– Pompás – örvendezik Hüsnü. – Kialakult a csoportkép! Az igazgatónő nem túlzott. Valóban világhírűek vagytok!

Helga kedvesen biztatja őket:

– No, világhírűek! Rukkoljatok ki, miért jöttetek. Mi az a „különösen fontos, furcsa ügy”? A professzor úr előtt nyugodtan beszélhettek.

Pierre átveszi a vezetést.

– Igen, persze, nyugodtan. Arról van szó, édesanyám, hogy ez a Pinton gyerek tegnap az arborétumban egy titokzatos élőlényt fedezett fel. Mintha egy nagy majom, valami gorillaféle lett volna… vagy valamilyen primitív vadember… netán ősember. Csak pár másodpercig látta, de biztosan látta! Leonida néni azt tanácsolta, jelentsük neked is.

Az igazgatónőt meglepi a hír:

– Majom… ősember… itt, nálunk?! Az arborétumban?… De hiszen ez képtelenség! Viccnek is rossz! Talán káprázott a gyerek szeme… vagy álmodta…

Liuna azonnal védelmébe veszi kis barátját:

– Helga néni, kérem, Pintonnak nem szokott káprázni a szeme, és nem álmodik gorillákról. Különben a lián is mozgott! Pierre is látta!

Az asszony még mindig kételkedik.

– Azt állítod, hogy Pierre is látta? Mit láttál, édes fiam?

– Láttam a liánt mozogni!… Lengedezett oda-vissza, hosszasan. Mint egy felfüggesztett, hosszú kötél, amellyel éppen fától fáig repült valaki, aztán leugrott, és a kötél – a lián még sokáig lengett!

– Láttad azt is, aki használta?

– Azt nem. Eltakarta egy vastag ág és a sűrű lomb. Mikor Pinton szólt, és én odanéztem, már csak a lián mozgott, ide-oda, ide-oda, mint egy ősrégi órainga. De Pinton látta.

– Igaz ez, Pinton? Így történt?

– Szóról szóra, Helga néni. Láttam egy szőrös élőlényt!

– Talán valamelyik kertészünket láttad. A párás melegben kevés ruha van rajtuk. És akad köztük dúsabb szőrzetű is.

– Nem! – makacskodik a „szemtanú”. – Szőrös, gorilla szerű állat volt… vagy valamilyen vadember! Tudom, milyen a gorilla, és azt is, milyen volt egy ősember. Szíriusz bácsi mutatott olyan könyveket, amelyekben képek voltak, meg a plasztikinoban is játszottak gorillás filmeket. Helga néni, tessék elhinni, igazán láttam, és nem mai ember volt!

Liuna lezárja a vitát.

– Szíriusz bácsi azt tanácsolta, hogy alaposan vizsgáljuk ki a dolgot. Hát ezért jöttünk.

– Igen… értem, kislányom, és nagyon köszönöm… – adta meg magát Helga Renard. – Valóban ki kellene vizsgálni… bár képtelenségnek tartom. Professzor úr, maga jól ismeri az arborétumot. Mi a véleménye erről a „látomásról”?

Nazim Hüsnü udvariasan meghajol.

– Az, ami önnek. igazgató asszony. Látomás.

Pinton felugrik, mint egy harcias kiskakas.

– Márpedig én nem álmodtam, nem képzelődtem! Tessék tudomásul venni: láttam!

Hüsnü mókázva „megijed”.

– Kegyelem!… Be ne kapj, kisfiú!

Pinton észhez tér.

– Bocsánatot kérek, Hüsnü bácsi.

– Nem haragszom, fiacskám. Szeretem a bátor, szókimondó embereket. Küzdj mindig is az igazadért!

Helga Renard érzi, hogy nincs értelme a további huzavonának.

– Rendben van. gyerekek. Ki fogjuk vizsgálni az ügyet. Sajnos én most nem érek rá. vendégeim érkeznek a Földről. Professzor úr, maga alaposan ismeri az arborétumunkat. Megtenné, hogy kimegy a gyerekekkel a helyszínre? Nézzenek körül, hátha valami nyomra akadnak.

Hüsnü udvarias faarcot ölt magára.

– Én ugyan semmi értelmét nem látom a vizsgálódásnak, de az ön kérése, asszonyom, számomra parancs! Jó szívvel teljesítem. – A gyerekek felé fordul, vidáman vezényel: Négyek Tanácsa! Indulunk!

– Tessék nézni, Hüsnü bácsi, itt van a majomkenyérfa, vele szemben a kis tisztás másik oldalán az óriási kocsánytalan tölgy.

– Jártam már errefelé. Ti hol álltatok?

– Nem álltunk, hanem ültünk. Fönn a majomkenyérfán. Száz méter magasan!

– Ejha! Száz méteren?… Nem volt az valamivel kevesebb?

Pinton megsértődik.

– Ha azt mondom, hogy száz volt, akkor egy centivel sem kevesebb! Lars bácsi megmérte lézeres tájolóval! Különben is ott fenn lóg a bizonyíték, egy fehér selyemszalag… Azaz bocsánat, helyesbítek: csak Pierre mászott fel odáig. Én két-három méterrel lejjebb ültem. Száznál rossz volt a kilátás. Takart a lombozat.

A professzor kicsit gúnyosan fogalmaz:

– Te viszont kilencvenhétnél valósággal páholyban ültél, és mindent láttál.

Kis csend, amíg Pinton megemészti Hüsnü bántó megjegyzését. Aztán komoran csak annyit mond:

– Sajnálom, hogy Hüsnü bácsi nem hiszi.

– Nem fontos, hogy én mit hiszek, és mit nem. Nem ezért jöttünk ide. Azért jöttünk, hogy valami bizonyítékot keressünk, tartózkodott, netán tartózkodik-e most is itt valahol a közelben egy szőrös élőlény!

– Ezt a bizonyítékkeresést hogy tetszik elképzelni? – kérdezi Pierre.

Hüsnü fölényesen válaszol:

– Roppant egyszerűen. Hangos felhívással. Megkísérlem, hátha jelentkezik az illető. – A tölgy felé fordulva, teli torokkal kiáltozni kezd. – Hahóóóó!… Van itt valaki?… Hahóóóóó!… Jöjjön elő, nem esik bántódása!…

Csak a távoli visszhang válaszol: nem esik bántódása…azután csend. A professzor sietősen levonja a következtetést: – Nincs itt senki és semmi. Képzelődtél, kisfiam.

Pinton tiltakozik:

– Ne tessék folyvást ezt mondani! Nem képzelődtem!

– Kérlek, legyen, nem képzelődtél… Tudod mit? Próbáld meg te is: hívjad. Hátha neked előjön.

– Nem jön elő. Az a lény bizonyára azért rejtőzött el, mert fél az emberektől. Hívásra, kiabálásra nem bolond előjönni. Ez a tény azonban nem bizonyítja nemlétét!

Liuna hirtelen leinti a kisfiút:

– Maradj csendben! Hallok valamit!… Valaki jön!

– Én is hallom! – mondja izgatottan Berci.

– Talán a majom! – vigyorog Hüsnü.

A távoli fatörzsek takarásából egy-egy pillanatra feltűnik a közelítő alak.

– Nem a majom, hanem Lars Moberg főkertész! – ismeri fel Pierre.

Valóban Lars bácsi lép a tisztásra. – Hahóóóóó!… Maguk kiabáltak?

– Igen, mi. Jóholdat, Lars bácsi! – köszön Liuna.

– Jóholdat, Liuna! Magát is lehet látni?… Ni csak, Pierre! Mintha tegnap is találkoztunk volna.

Nazim Hüsnü felölti legtekintélyesebb professzori arcát.

– Jó, hogy jön, Moberg úr. Magára bíznám a gyerekeket. Nekem már nincs több időm erre a… erre a csacsiságra. A kis Pinton azt állítja, hogy randevúzott itt valami gorillahölggyel!… Mit szól hozzá? Gorilla az arborétumban! A maga birodalmában! Jó, mi?… Az igazgatónő kérésére elkísértem őket ide a helyszínre, természetesen hiába. Rajtunk kívül nincs itt. semmiféle élőlény! Nem lophatom tovább az időmet. Ugye, megbízhatom magában, vigyáz rájuk, nehogy felfalja őket a gorilla! – és bántón vihog a maga gyártotta élcen.

Lars bácsi megfontoltan válaszol:

– Kérem professzor úr, tessék csak nyugodtan távozni. Vállalom a feladatot.

Hüsnü kegyesen kezet foga főkertésszel.

– Köszönöm, Moberg úr! – Majd távolodva még visszaszól: – Csak kutassatok, keressetek!… Aki keres, talál!… És bezárulnak mögötte a virágzó magnóliabokrok.

Lars bácsi hümmög magában, azután csak kimondja: – Ez jól itt hagyta magukat.

– Ez igen – állapítja meg Berci is. – Fura ember.

Pintonnak is van véleménye:

– Nekem nem tetszik Hüsnü bácsi.

– Miért nem? – kíváncsiskodik Liuna.

– Neked persze tetszik – förmed rá a legifjabb Casteiro –, mert tudta folytatni a versedet!

– Egy szóval se mondtam, hogy tetszik, csak azt kérdeztem, neked miért nem tetszik?!

– Mert kicsúfolt minket! Pedig nem bántottuk.

Pierre vezérhez méltó alapossággal szel a kérdéshez:

– Pintonnak igaza van. Hüsnü professzor édesanyám jelenlétében barátságosnak mutatkozott, de mihelyt egyedül maradt velünk, fölényes, nagyképű lett. Ilolo apját is „sárga bőrűnek” nevezte…

Lars Moberg is kimondja, amit gondol:

– Bevallom, én sem szeretem őt. Találkoztam vele már néhányszor. Lehet, hogy tudósnak nagy, de embernek kicsi.

Ez a nyilatkozat gondolkodásra serkent. Mindenki hallgat.

– Lars bácsi – ragadja meg Berci a kínálkozó alkalmat – mit tetszik szólni ahhoz, hogy Pinton itt, ezen a helyen, ott, azokon a fákon valami ősembert vagy valami ősmajmot látott?

– Ősembert?… Ősmajmot?… – csodálkozik Moberg. – Meséljék csak el részletesebben!

– Majd én! – ajánlkozik Pierre, és röviden, de pontosan elmond mindent a jól ismert utolsó mondatig: „…a lián hosszú légzőgyőkere, mint a régimódi faliórák ingája, még sokáig lengett ide-oda, ide-oda…” A végén hozzátette: Várjuk Lars bácsi véleményét.

– A véleményemet?… Hát hogy is mondjam?… – töpreng kis ideig, aztán határoz. – Pinton, kisfiam, kérdeznék valamit. Megfigyelted jól annak a szőrös valakinek a mozdulatait?

– Igen… azt hiszem.

– Úgy mozgott, mint aki azt a liánrepülést először csinálja? Bizonytalan volt?

– Nem… dehogy! Határozottan nem! – állítja a kisfiú.

– Akkor talán úgy – tapogatózik tovább Lars bácsi –, mint aki jól ismeri a helyszínt?

– Igen. Rendkívül biztosan ugrott, repült.

– Tehát lehet, hogy napok vagy hetek óta él az arborétumban?

– Inkább hetek óta. Csodálatosan mozgott!

A főkertész most alaposan nekikészül, aztán formás kiselőadást tart figyelmes hallgatóinak:

– Egy élőlénynek, aki hosszú ideje nap mint nap a fák tetején ugrál, repül, tornázik, azaz nehéz fizikai munkát vérez, rengeteg táplálékra van szüksége. Legkevesebb napi tíz kiló gyümölcsöt: banánt, datolyát, almát, répát kell ennie. Mondjuk: két hét alatt másfél mázsát! Honnan venné ezt?… Az arborétumban napi egy kilót sem talál. A majomkenyérfán van egy kevéske fonnyadt termés, pár szem a kakaófákon, valamicske csipkebogyó és fekete szeder, fél fogára sem elég egy feltehetően nyolcvankilós élőlénynek. Az arborétumban főleg díszfák és díszcserjék pompáznak. Hajtásuk, levelük, kérgük legfeljebb egy rénszarvasnak volna táplálék. No persze a málnabokrok is teremnek egy-két marékkal… A te légtornászodnak, Pintonkám, már réges-régen éhen kellett volna halnia!

– De nem halt éhen – vitatkozik a gyerek –, tehát mégis keltett valahogy táplálkoznia. Mondjuk… mondjuk, rendszeresen átszökött a 17-es kertészetbe, ahol mázsaszámra talált zöldséget, gyümölcsöt!

Lars bácsi azonnal cáfol:

– A kertészetbe nem lehet átszökni, főleg rendszeresen nem. Az épület díszkertjéből nyíló átjárót, a hatalmas, légmentesen illeszkedő krómacél kaput én tartom állandóan zárva. Oda még az igazgatónőt is csak én engedhetem be.

Pinton kedve lekonyul.

– Akkor hát amit láttam… nem létezik. Lars bácsinak is ez a véleménye?

– Más megoldás nincs – mondja a főkertész, és szívből sajnálja a csalódott kisfiút.

– De van! – szólal meg keményen, magabiztosan Liuna.

– Nocsak, Liunácska – csodálkozik Lars bácsi –, maga el tud képzelni valamilyen más megoldást is?

– Bizony el! Például valaki, akinek kulcsa van az arborétum kapujához, minden este az elsötétítés után, amikor mindenki alszik, és az intézetet nem őrzi senki, táplálékot visz be Pinton „légtornászának”.

Lars Moberg meghökken.

– Hohó! Megálljunk csak! Ezt át kell gondolni!… Este, elsötétítés után, a mini furgon egész éjjel üzemel, állomása az intézet halljából nyílik, az arborétum nem olyan féltett hely, mint a kertészet, minden kutatónak van hozzá kulcsa… szerezhet bárki… Lehetséges! Igen, lehetséges!

Liuna üti a vasat azon melegében.

– Ha lehetséges, akkor rajta kell csípni a tettest!… De hogyan? – kérdezi kicsit tétován.

Az ilyen kérdésekre Pierre azonnal tud válaszolni.

– Úgy, hogy Lars bácsi beenged minket az arborétumba, mondjuk, ma éjjel.

– Nono! – aggályoskodik a főkertész. – Hiába engedném be magukat. Az új „Pihenési Rendelet” előírja, hogy minden éjjel nyolcórányi időtartamra el kell sötétíteni valamennyi kupolavárost. Ez az arborétumra is vonatkozik. A mi emberünk csakis ilyenkor hozhatja be az egész napi élelmet. Hiába leskelődnének, a szurokfekete éjszakában nem látnának semmit. Ha fényt gyújtanának…

– Nem gyújtunk fényt! – szól közbe határozottan Pierre. Ő nem fog látni minket, de mi látni fogjuk őt! Infravörös keresőket viszünk magunkkal. Azon keresztül sötétben is megfigyelhetők a különböző hőmérsékletű tárgyak és személyek. Egy élő ember 37 Celsius fokú teste élesen kirajzolódik a készülék képernyőjén.

Lars Moberg gyorsan felfogja az ajánlat hasznos voltát, és beleegyezik.

– Ez tetszik nekem, megpróbálhatjuk. De csak ketten megyünk: Pierre és én. Ha kevesebb a leselkedő, kevesebb a veszély!

– Tiltakozom! Szavazzunk! – követeli Berci, mert szeretne ő is jelen lenni az éjszakai felderítésen.

Liuna leinti.

– Ne ugráljál, te heves vérű magyar! Nem szükséges szavazni. A Négyek Tanácsát képviselje csak Pierre egyedül. Nem azért, mert ő a vezér, hanem mert ő volt jelen a szóban forgó „majomparádén”. Te aludj csak az ágyacskádban…

Liuna kedvéért Berci azonnal hajlandó elszívni a békepipát.

– Rendben van, beleegyezem. De én nem fogok az ágyacskámban aludni, hanem megkérem Szíriusz bácsit, engedje meg, hogy a lakásán megvárhassuk az eredményt. Lars bácsi és Pierre dolguk végeztével odajöhetnének…

– Megígérjük! – fogadja a két felderítő. A főkertész még hozzáfűzi aggodalmát: – Ha Szíriusz kapitány is beleegyezik.

Szíriusz bácsi dolgozószobájában félhomály és álmos némaság terjeng. A kapitány az íróasztalánál ül, mélyen elmerülve egy könyv olvasásában. Igazi, ősi típusú kötet, se hangja, se illata, közönséges papírra nyomott fekete betűsorait olvasni kell! A XX. században jelent meg, egy G. B. Shaw nevű angol ember írta. [A XXV. században az űrhajózás bármilyen rangot viselő tisztjének a kötelező világnyelven kívül még három nyelven kellett felsőfokon beszélnie. Viktor Szíriusz anyanyelve orosz volt, de kitűnően beszélt spanyolul, angolul és franciául. Kocsis János, Berci édesapja, fizikusprofesszor, a Világállam kulturális minisztere és Szíriusz kapitány ifjúkori testi-lelki jó barátok voltak. Az ő kedvéért magyarul is megtanult.]

„… mondjuk, hogy te vagy Salamon király, én meg Sába királyné.

Én eljövök hozzád, és bevallom, hogy szeretlek. Ami azt jelenti, hogy birtokba veszlek. Szerelmem olyan, mint az oroszláné: felfallak, és a magam részévé teszlek…”

Őt nem falta fel az oroszlán… nem vesztette el a szabadságát… Meleg csend veszi körül. A múlt képei. Millió és millió kilométert utazott az űrben, asszony nélkül. Odahaza nem várta soha sem feleség, sem szerető… csak a hűséges Leonida, aki anyja helyett anyja, testvére helyett testvére volt… és most ezek a gyerekek: a sokat ígérő Pierre, a tevékeny, ügyes Berci, a kedves kis Pinton, és Liuna, a szép, Liuna, az okos, Liuna, a tehetséges!

Azelőtt a FELADAT volt mindig a legfontosabb. Azt pontosan teljesítette. Most ezekért él, ez a feladata… jól van ez így…

A szoba legsötétebb sarkában, három puhán ölelő fotelban üldögélnek a gyerekek.

Berci nagyokat ásítva hanyatt dől, mellette Pinton valóban alszik, a harmadikban Liuna. Ő verseket olvas egy olyan könyvből, amelynek a lapjai sötétben világítanak…

Ekkor halkan nyitódik az ajtó, zajtalanul becsúszik a tokjába… a nyíláson belép Leonida. Nézi őket… Szóljon? Ne szóljon? Aztán csak kimondja, amit gondol: – Nekem ugyan semmi közöm hozzá, de mégis megkérdezem: mi célból bóbiskolnak itt? Nem akarnak hazamenni lefeküdni?

Liuna válaszol:

– Drága Leonida néni, fontos üzenetet várunk Pierre-től.

Az asszonyt nem könnyű megnyugtatni.

– Ez máskor is így kezdődött. Vártak egy ártatlan kis „üzenetet”… aztán mi lett belőle? Világrengés!… Maguk megint készülnek valamire! Érzem a veszély szagát!

– Semmiség az egész, Leonida néni – fogalmaz ravaszul Berci. – Csak egy kis táplálkozási probléma merült fel: ki kinek ad enni?

Most megszólalnak a várva várt kapuharangok.

– Megjöttek! – örvendezik Pinton.

– Kik jöttek meg? – kérdezi azonnal Leonida, mert észreveszi a többes számot.

– Pierre és Lars bácsi – mondja Liuna.

– Pierre és Lars bácsi?… Lars Moberg? – ámuldozik az asszony. – Mit keres itt az éjszaka közepén?

– Majd később mindent megtud, kedves Leonida, most, kérem menjen, és nyisson nekik ajtót.

Leonida néni szó nélkül teljesíti Szíriusz parancsát. Kinyitja a kaput. Pierre és Lars bácsi udvariasan köszön:

– Jóholdat kívánunk!

– Jóholdat! – veti nekik a szót a háziasszony. – Jöjjenek be!

A fiatalok kíváncsian körülveszik az érkezőket. – Csakhogy itt vagytok!

– Már aggódtunk!

– Mit csináltatok ilyen sokáig?

– Gyerekek! Gyerekek! Türelmesebben! – nyugtatja az izgatott kérdezőket a kapitány. – Engedjétek, hogy leüljenek, hagy kifújják magukat! Lars barátom, Pierre fiam, nem vagytok éhesek?

– Mi tagadás… – kezdi mondani a főerdész.

– Jó, jó, ne is folytasd! Leonida, kérem, Moberg úr és Pierre farkaséhes. Kérem, készítsen nekik egy kis harapnivalót.

Leonida néni nyel egyet, aztán neheztelve megszólal:

– Köszönöm, Viktor Szíriusz, hogy ilyen finom selyempapírba csomagolta a parancsát: menjek ki… Kimegyek. Majd szóljanak videfonon, ha bejöhetek… – és elhagyja a helyiséget.

Pinton izgalmában már majdnem szikrázik.

– Pierre! Mondd gyorsan, mi történt!

Szíriusz közbeszól:

– Ne gyorsan! Szép lassan mondd, édes fiam, pontosan és részletesen. És Lars bácsit is hagyd szóhoz jutni.

– Igenis… Lars bácsi sötétítés után tíz perccel várt az intézet minifurgonállomásán.

Akkor már az intézettől mindenki hazament. Az ajtók és a zsilipkapuk zárva voltak. Lars bácsinak mindenhez van kulcsa. Kézen fogva vezetett a sötétben… kitűnően ismerte a járást. Pár perc múlva az arborétumban kuporogtunk, közel a kapuhoz, egy rózsabokor takarásában. Kipróbáltam az infravörös keresőt. A képernyőjén tisztán lehetett látni a szuroksötétben is egyes növények szárát, levélzetét, virágait…

Berci türelmetlenül sürgeti:

– Ne játssz az idegeinkkel, vezérem! Mondd már: jött valaki, vagy nem?

– Ne siettesd őt, Berci fiam – inti a fiút a kapitány –, a legapróbb részlet is fontos lehet… Tehát várakoztatok a sötétben. Közben nem történt semmi, nem hallottatok semmit?

– De, hallottunk! Lars bácsi, tessék elmondani. Lars bácsinak jobban elhiszik.

– Rendben van, elmondom. Jó félórás tökéletes csend után egy távoli, fájdalmas üvöltést hallottunk. Valahogy így szólt: uááááá… uááááá… Emberi hang volt, megesküszöm rá! Azután utána megint sokáig semmi. Legalább egy óra telt el így. Akkor… megzörrent a kupola krómacél kapuján a zár! A képernyőn jól lehetett látni, hogyan nyílik a kapuszárny… és az arborétumba belépett egy alak!

– Férfi vagy nő? – kérdezte Liuna.

– Biztosan nem tudjuk, de méreteiből ítélve magas férfi. Hosszú, bő köpenybe burkolózott, fejére csuklyát húzott, mely elfedte arcát is. Egyik kezében valami szíjostorfélét szorított, a másikban ételhordót cipelt. Mindezt nagyon tisztán mutatta az infravörös kereső. Mi moccanni se mertünk… A csuklyás gyorsan eltűnt a fák között…

– Ki lehetett? – faggatja a mesélőt Berci. – Vajon ismerjük?

– Nem tudom – válaszolja becsületesen Pierre. – Nem lenne igaz, ha bármi mást mondanék. A köpeny, a sapka felismerhetetlenné tette. De lehet, hogy különben sem ismerjük. Hold Állam most tele van idegennel. Tudósokkal és kísérőikkel. Persze nem valószínű, hogy a mi ordító lényünknek köze van a kongresszushoz.

– Ne találgassunk! – figyelmezteti a fiatalokat Szíriusz kapitány. – Lars barátom, te folytasd. Visszajött a csuklyás idegen? Sokáig kellett várnotok?

– Most már nem olyan sokáig. Kiszámítottuk, hogy az éjféli látogató körülbelül 15 perc alatt érkezhet a majomkenyérfához. Éppen ennyi idő telhetett el, amikor újból felhangzott az üvöltés! De most sokkal vadabbul. Iszonyú vonyítások, sikoltások örvénylettek az éjszakában! Mint amikor valakit vernek! Utána borzasztó csend… Jó félóra múlva jött vissza a csuklyás. Az ételhordóban zörögtek az üres lábasok… Ennyi…Többet nem tudunk. Vége.

Csend.

Majd nyílik az ajtó. Leonida lép be. Tálcán szépen díszített hidegtálat, tányérokat, evőeszközt hoz be. Buzgón megterít a két éhezőnek, majd a legszívesebb háziasszonyi hangján hívja őket: – Jöjjenek enni, kedveskéim! Egy kis sonka, vaj, dzsem, kemény tojás, meleg zsemle, amit hamarjában találtam… meg egy korty borocska. Jót fog tenni ennyi izgalom után!

A kapitány mintha rácsodálkoznék:

– Miféle izgalomról beszél, kedves Leonida?

– Ne játssza az ártatlant, Viktor Szíriusz. Tudom, hogy akarattal hagyta bekapcsolva a mikrofont. Hogy mindent halljak a konyhában.

– Bevallom, akarattal. és valóban hallott mindent?

– Hallottam.

– Ez esetben volna szíves elmondani véleményét a dolgokról.

– Véleményem nincs. Tegyenek, amit akarnak! – nyilatkozik határozottan Leonida néni. – Nem avatkozom bele! De… – és egyszerre csupa részvét lesz a hangja – de ugye nem engedik… ne engedjék, Viktor Szíriusz, hogy azt a szegény állatot… vagy embert, kínozzák, verjék! Ugye, megmentik őt?

Szíriusz bácsi pár másodpercig komoran hallgat, aztán így válaszol:

– Legyen nyugodt, megmentjük.

– Megnyugodtam. Gondolom, hogy csak egy buta, komisz emberről van szó, akit majd Viktor Szíriusz megleckéztet, és kész!… No, megyek aludni.

Leonida néni után becsukódik az ajtó.

Magára marad Szíriusz kapitány és a Négyek Tanácsa. Fáradtak és álmosak ők is.

Az idő már túl jár a kötelező elsötétítés felénél… Most Európa Államban pontosan 2 óra van, Hold Államban Sol-242. Három óra múlva (Sol-239-kor) automatikusan felgöngyölődnek a sötétítőredőnyök. A nap tüzes sugarai – áthatolva a kupolák kettős falú félgömbjén, megszelídülve a közöttük cirkuláló Fluo-Fix mentőfolyadékon – kellemes halványkék fénnyel árasztják el a Hold 219 kupolavárosát.

De most még sötét van, és ki tudja, milyen bűn elkövetésére készülődnek az ismeretlen tettesek… ezek Liuna gondolatai.

Pierre töri meg a csendet:

– Drága, jószívű Leonida néni! Segítene minden bajbajutotton!

Közben Liuna aggodalma szavakká formálódott:

– Jó, hogy nem sejti, milyen gonosz erő működik itt az éjszakában. Igaz, Szíriusz bácsi?

– Igaz. Ennek a fele se tréfa! Éppen ezért vegyétek tudomásul szigorú parancsomat. Tudtom és engedelmem nélkül senki egyetlen lépést sem tehet ebben az ügyben! Megértettétek?!

– Megértettük.

– Akkor most igyekezzetek haza, és gyorsan bújjatok ágyba! Késő van. Jó éjszakát!

Álmosan válaszol a búcsúkórus: – Jó éjszakát, Szíriusz bácsi!

HARMADIK FEJEZET

amelyben a marrakechi Ramon Garcia professzor megérkezik Hold Államba

Az Élettani Intézet igazgatónőjének dolgozószobájában halkan megszólal a videfon hívójele. Helga asszony bekapcsolja a készüléket. Senna jelentkezik.

– A Carmen lunabuszról keresik asszonyomat. Az illető nem mondta a nevet.

– Biztosan még egy tudós… Kapcsolja be.

Kellemes férfihang szólal meg:

– Helga Renard igazgatónővel szeretnék beszélni.

– Helga Renard vagyok.

A hívó udvariasan bemutatkozik:

– Én pedig Ramon Garcia, a Marrakechi Őslénykutató Intézet igazgatója. Üdvözlöm, kolléganő! Képre kapcsolok.

– Én is…

Idős, kopasz bácsi mosolyog a képernyőnél.

– Mily kellemes meglepetés! Pápaszemes, tudós nénike helyett bájos fiatal señora!

Helga nevet.

– Igazgató úr igazi spanyol caballero még min… azaz…

– Mondja csak ki bátran, señora: még mindig! Száztizenhét évesen! Nem titok! Büszkén viselem!

– Száztizenhét?… Nem hiszem!

– Majd bizonyítom. Van személyi kártyám… Nemsokára ugyanis találkozunk. Most éppen útban vagyok magukhoz a Carmen lunabuszon.

– Jelezték az érkezését. Az űrállomáson várni fogja egy volt tanítványa.

– Nagyon kedves figyelmesség. Szabad tudnom, kicsoda?

– Nazim Hüsnü.

Garcia töpreng egy keveset: az emlékeiben kutat.

– Nazim Hüsnü… Igen, emlékezem! Érdekes ember volt.

– Ő a kongresszus előkészítő bizottságának a titkára.

– Igen, tudom… Akkor, azt hiszem, őt megkérhetem rá…

– Mire?

– Magánügy, de nem titok. Szeretnék megismerkedni Hold Állam híres emberével, Szíriusz kapitánnyal.

(Úgy hiszem, a XX. századi olvasót újból tájékoztatnom kell, mégpedig Marrakech-ről, az Őslénykutató Intézetről és Ramon Garciáról…

Marrakech nagyon régi városka Afrika Állam észak-nyugati csücskén fekvő Marokkó országban, a magas Atlasz hegység tövében, közel az Atlanti-óceánhoz. A XX. században még csak 300 ezer lakosa volt, és szerényen meghúzódott a harmadik helyen a kétmilliós Casablanca és a pompás királyi székhely: Rabat mögött. Ez időben a francia Axambourg professzor és Emile Ennouchi algériai régész ősemberi maradványokat talált Marokkóban. Ternifine homokbányájában és egy Marrakech menti vízmosta szakadék üledékében feltárt 80-100 ezer éves leletek – koponyatöredékek, állkapcsok fogakkal, gerinc- és bordatörmelék – bizonyították, hogy az ősember (paleanthropusz) Afrikában is elterjedt. Az ezt követő századokban még ezer és ezer ősemberi csontmaradványt – koponyát, sőt egész csontvázat is – ástak ki Afrika Államban a szorgalmas paleontológusok. Az őslénykutatásra a koronát Ramon Garcia spanyol tudós tette. 2420-ban a marokkói Azmizmiz falutól délkeletre magasodó 4765 méteres Toubkal-csúcs északi oldalán nagy terjedelmű kanyargós barlangrendszert fedezett fel, amelynek legmélyén két mumifikálódott paleanthropusz testet talált: egy férfit és egy nőt. A nevük señor Toubkal és señora Toubkal lett. Az egész világon így ismerik őket. A mellettük lévő fészekszerű fekvőhely; tűzhely, különféle használati tárgyak, pattintott kőbalta, élesre csiszolt bőrnyúzó kavicsok, ivóedények teljes épségben megmaradtak. Biológusok, geológusok, régészek, orvosok százai vizsgálták meg a csodálatos állapotban feltárt leleteket, és véleményük szerint a mumizálódás a barlang abszolút csíramentes levegőjének, állandóan egyenletes hőmérsékletének és a falak foszfortartalmának köszönhető.

Señor és señora Toubkal ma is százezer éves otthonában nyugszik, zavartalanul.

Nem érinti őket senki. A barlangot a kíváncsi tömeg elől elzárták. Csak neves szaktudósok tekinthetik meg. Az érdeklődő turisták tízezreit kényelmes lanova röpíti fel a hegyoldalra, a barlang közelébe. Ott ötcsillagos luxusszálloda, pazar étterem és az ősember barlangjának, valamint a Toubkal „házaspár”-nak tökéletes másolata fogadja őket.

Afrika Állam 2430-ban őslénykutató Intézetet létesített. Ennek élére sikerült megnyerniük a híres Ramon Garcia professzort, aki ma már több mint ötven éve működik Marrakech-ben. Intézete a világ paleontológusainak a „Mekkája” lett.

A Hotel Galilei első emeletén, a 4-es lakosztályban Ramon Garcia igazgató és Nazim Hüsnü professzor éppen búcsúzkodik.

– Köszönöm, Nazim fiam, a kalauzolást. Igazán figyelmes voltál. A hotel kitűnő! De még egy utolsó szívességet kérnék.

– Parancsoljon, igazgató úr!

– Biztosan találkoztál már itt a Holdon Szíriusz kapitánnyal. Szeretnék vele megismerkedni.

Nazim Hüsnü gyorsan leküzdi a meglepetés okozta zavart. Úgy tesz, mintha gondolkozna.

– Szíriusz kapitány, igen… ismerem… de csak futólag. Mogorva, barátságtalan ember.

– Barátságtalan? – csodálkozik Garcia. – Ez meglep. Azt hittem… Na mindegy. Azért megpróbálhatnád. Beszélj vele, kérd meg, hogy fogadjon.

– Természetesen, azonnal! Lemegyek a recepcióba, onnan felhívom.

– Miért mennél le? Itt a szobában is van videfon.

– Igen, természetesen van… de nem tudom a kapitány hívószámát… nem látok videfonkönyvet. A főportán biztosan megmondják.

Választ sem várva gyorsan eltávozik. Elmúlik öt perc. Hüsnü megjelenik.

– Nos? Sikerült? Beszéltél vele? – érdeklődik Garcia.

– Igen. Elég kellemetlen beszélgetés volt. A válasz elutasító. Szíriusz kapitány betegségére hivatkozott, nem tudja önt fogadni.

– Beteg?… Mi baja?… Súlyos?

Hüsnü elhúzza a száját.

– Nem közölte velem… sajnálom.

Garcia lemondóan legyint.

– Mindegy. Köszönöm, hogy megpróbáltad.

– Bocsásson meg, igazgató úr, nekem mennem kell. Parancsol még valamit?

– Semmit, semmit, eredj csak, fiam. Majd találkozunk a kongresszuson. Köszönöm a segítséget… Viszontlátásra!

Barátságosan rázogatja Nazim Hüsnü kezét.

– Viszontlátásra, igazgató úr! – Aztán enyhe gúnnyal hozzáteszi: – Vagy ahogyan itt mondják: Jóholdat!

És elhagyja a szobát.

Ramon Garcia utána néz. Csóválja a fejét, és csak úgy magában mondogatja:

– Beteg… ejnye, de sajnálom… Talán küldök neki egy névjegyet, jókívánsággal, azért csak nem haragszik meg…

Házi videfonon hívja a recepciót.

– Itt Ramon Garcia.

– Parancsoljon, igazgató úr.

– Kérem, ismerik önök Szíriusz kapitányt?

– Természetesen ismerjük. Viktor Szíriuszt a Holdon mindenki ismeri.

– Tudják, hogy hol lakik?

– Igen, hogyne. Huszonnyolcas kupolaváros, Dubarry villa.

– Ha írnék pár sort neki… elvinné valaki?

– Igenis, uram. Mikor küldhetem fel a fiút?

Leonida néni lelkendezve fogadja az érkezőket:

– Pierre! Liuna! Csakhogy megjöttetek!

Berci és Pinton már javában reggelizik.

– Viktor Szíriusz már keresett titeket. Hol voltatok?

– Bejártuk a fél Holdat – kezdi mesélni Liuna –, Helga néninél is voltunk

Megjelenik a kapitány.

– Jóholdat, gyerekek! Csakhogy itt vagytok!

– Jóholdat, Szíriusz bácsi! Történi valami? – kérdezi Pierre.

– Tegnap óta semmi – válaszol a ház ura –, hacsak az nem, hogy megérkezett a Holdra a világkongresszus díszvendége, a marrakechi Ramon Garcia. A televizor mondta be.

– Igen, tudjuk! – legyint Liuna. – Majdnem mi lettünk a kísérői, de Hüsnü bácsi enyhe erőszakot alkalmazott… és ő ment fogadni a HÍRES EMBERT a lunabuszkikötőbe.

Pierre kiegészíti a tudósítást:

– Ugyanis mi voltunk ott előbb, mi kaptuk a megbízást, és már éppen indultunk volna, amikor befutott Hüsnü mester. „Én megyek őt fogadni! A tanítványa voltam!” – szólt és cselekedett: rohant a kikötőbe. Édesanyám azt mondta: „Hadd menjen, legalább csinál valamit.” Mert édesanyám nem sok hasznát látja. Az előkészítő „titkár úr” szereti kihúzni magát a munkából.

– Helga néni még azt is mondta – tájékoztat tovább Liuna –, hogy Garcia igazgató úr még a Carmen lunabuszról felhívta őt, és arra kérte: mutassa be a Hold híres emberének!

Pinton nevetve közbekiabál:

– Ki a Hold híres embere?…

– Na ki?

Berci ügyes hangutánzó parodista. Most a népszerű plasztivizorsztár: Rosa Mariny búgó alt hangján válaszol a kérdésre: – A Hold híres embere természetesen Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitány!

Liunát megszállja egy jókedvű kisördög. Régi filmekből ismert vásári kikiáltók hangján hangoskodik:

– Csak beffellé! Csak beffellé! Hölgyek és urak! Emberek és robotok! Itt látható a Hold híres embere! A lábujjától a feje búbjáig két méter, a feje búbjától a lábujjáig ismét két méter, összesen négy méter! Nem harap! Nem bánt! Bátran meg lehet tekinteni!

Pierre rádupláz:

– Figyellemm!… A híres ember etetése tillos!

Valamennyien harsogva nevetnek. Szíriusz kapitánynak még a könnyei is potyognak. Egyedül Leonida néni komorul el. Népi kelléktárából előhúzza az ideillő jóslást: – Csak nevessenek! Sok nevetésnek sírás a vége!

Mintha ezt a végszót várta volna, megcsendült a kapuharangocska. A kapitány ránéz Leonidára.

– Hallottam én is, Viktor Szíriusz! Megyek.

Kíváncsian lesik az ajtót. Vajon a jóslat ilyen gyorsan beválik? Megjelenik Leonida néni. Kezében kis fehér boríték.

– Magának hozták ezt a levelet, Viktor Szíriusz.

– Ki hozta?

– A Hotel Galilei küldönce. Tessék.

A kapitány átveszi, felbontja.

– Hm… hm… Ramon Garcia névjegye… paleontológus… Marrakech. „Igen tisztelt Viktor Szíriusz úr! – olvassa. – Végtelenül sajnálom, hogy betegsége miatt nem fogadhat. Javulást kíván tisztelője…” Ennyi az egész. Hm! Betegségem miatt nem fogadhatom? Leonida, kérem, beteg vagyok én?

Leonida nem hagyja ki a kínálkozó alkalmat:

– Eltekintve egy-két rögeszméjétől, egészséges, mint a makk!

– Tanúsítjátok ti is? – fordul a Négyekhez.

– Igen! – zeng az egyöntetű válasz.

– No, akkor hívja fel nekem valaki a Hotel Galileit.

– Igenis! – ugrik Pinton, és máris hallani négy kicsi fémes koppanást.

– Hotel Galilei?… Tessék, Szíriusz bácsi, itt vannak!

– Hotel Galilei? – kérdezi Viktor Szíriusz is (teljesen fölöslegesen).

Gépi hang válaszol:

– Igen. Parancsoljon, kapitány úr!

– Megismeri a hangomat, Péter? – csodálkozik Szíriusz:

– Akárcsak kapitány úr az enyémet!… Kapcsoljam Ramon Garcia urat?

– Ezt is tudja?

– Természetesen. A foglalkozásomhoz tartozik. Kapcsolom a vendég urat.

Kis kattanás után meleg férfihang szólal meg: – Itt Garcia.

– Itt Szíriusz.

– Maravilloso! – örvendezik a másik. – Azonnal képre kapcsolok!

– Én is!

– Ó… ó… señor Szíriusz!… Személyesen!… Micsoda megtiszteltetés! Mivel szolgálhatok?

– Arra kérem, hogy egyetlen kérdésemre válaszoljon.

– Por supuesto! Természetesen válaszolok, tessék kérdezni…

– Ki mondta önnek, hogy beteg vagyok, és nem fogadhatom?

– Kedves volt tanítványom, a kongresszus szervező titkára, señor Hüsnü.

– Úgy?… Señor Hüsnü.

– Igen. Ő beszélt a kapitány úrral alig félórája, neki mondta, hogy beteg, nem tud fogadni. – Kis szünetet tart. – Miért kérdezi, señor Szíriusz? Talán nem felel meg a valóságnak? Gracias a Dios! Nem beteg?

– De… félig-meddig megfelel. Ugyanis beteg vagyok, de csak ismeretlen idegeneknek. Azokat valóban nem fogadom. De Ramon Garcia nem idegen! A sajnálatos félreértés oka az, hogy vonalhiba miatt nem értettem a nevét. Most kaptam meg a névjegyét. Bocsánatát kérem az elutasításért. Kérem, tiszteljen meg a látogatásával.

Garcia arcán felvillan az őszinte öröm. Mohón kérdezi: – Mikor menjek, és hova?

– Most azonnal és a lakásomra. Leonida habos kakaóval és mazsolás kuglóffal várja önt.

– Nagyszerű! Azt ugyan nem tudom, ki az a Leonida nevű hölgy, ám a kakaó és a mazsolás kuglóf maravilloso! De… – arca most aggodalmasra vált – hogy jutok a lakására? Hold Államban nem vagyok járatos. Életemben először vagyok itt.

– Semmi baj! Fiatal barátom, Pierre Renard elmegy önért. Tíz perc múlva ott lesz.

– Megjöttünk, Szíriusz bácsi! – jelentkezik Pierre. Szíriusz kapitány baráti öleléssel fogadja a marrakechi vendéget.

– Jóholdat, Ramon Garcia! Örülök, hogy eljött… – aztán bizalmas tegezésre vált – örülök, hogy eljöttél, hogy személyesen is megismerhetlek!

– Ha szabad, én is így köszöntlek: jóholdat, Szíriusz kapitány! Nagy megtiszteltetés, hogy az otthonodban fogadsz: Muchas gracias… köszönöm, hogy elküldted értem a kedves Pierre-t. Ügyesen elkalauzolt, és nagyszerűen elbeszélgettünk, si… Róla már mindent tudok. Tudom, hogy señora Renard fia. Tudom, hogy van három jóbarátja: Pintorv, Ljiuna és Berszi. Nehéz kimondani őket… akik jelenleg itt vannak nálad, állítólag engem, az érdemtelen öregembert várják, és hogy ők a Négyek Tanácsa! És most már tudom azt is, hogy kicsoda Leonida néni! – Udvariasan meghajol a ház asszonya előtt. – Jóholdat kívánok, señora!

Leonida spanyol gráciával fogadja.

– Buenas lunas, caballero! Bienvenido!

(Ami világnyelven így hangzik: „Jóholdat, uram! Isten hozta!…” Leonida néni ugyanis leány korában pár évet Spanyolhonban élt, mint Szíriusz bácsi özvegy édesanyjának nevelt lánya. Barcelonában laktak, ahol Viktor Szíriusz az időben a műszaki egyetem hallgatója, később tanársegédje volt. Leonidának a messzi múltból még eszébe jut néha-néha egy-egy spanyol szó… ) Köszönnek a Négyek is: – Jóholdat, Garcia bácsi!

Leonida máris rendelkezik:

– Terítve van, üljenek asztalhoz! Azonnal hozom az uzsonnát. A kakaót forrón kell inni, az úgy jó!… Kislányom, gyere, segíts!

Liuna azonnal engedelmeskedik. Garcia mosolyogva megjegyzi:

– Csodálkoznak majd otthon, ha elmesélem, hogy a Szíriusz családnál vendégeskedtem!

Alig múlik el két-három perc, Leonida és Liuna érkezik a konyhából, jól megrakott tálcákkal.

– Üljenek már le – biztatja az álldogálókat az asszony –, itt a kakaó! Lelkem igazgatóm, kóstolja meg bátran!

– Muchas gracias señora… megkóstolom bátran!

És most hosszú percekig Leonida néni uzsonnája a főszereplő… kortyintgatják a kakaót… grandioso!… elomlik szájukban a kuglóf… fino!…

A Négyek Tanácsa is alaposan kiveszi részét a lukulluszi örömökből. Módszeresen, áhítatosan táplálkoznak, amíg el nem fogy minden.

– Kiváló volt! Excelenie! – zengi Leonida néni dicséretét a vendég.

Az asszony emlékezetében váratlanul felbukkan az ide illő „egészségére” szó spanyol megfelelője:

– A su sahod!

Ramon Garciának tetszik a háziasszony kedves igyekezete. – Igazán szépen ejti a spanyol szavakat, señora. Szívből örülök, hogy a vendége lehettem, hogy megismerkedtünk. Most már örömmel mondom: minden jó, ha jó a vége.

A kis Pinton rögvest közbekotyog:

– Ezt Shakespeare bácsitól tetszett kölcsönözni!

– Ejha! – csodálkozik az igazgató. – Hold Államban világirodalmi műveltséggel rendelkeznek a kisgyerekek?

Szíriusz nevetve válaszol:

– Nem mindegyik, csak aki Liuna környezetében él. A mi kis piros hajú bölcsészünk „fertőzi” meg a barátait.

– Interesante infección!… Nos, okos kisfiú, elárulom: azért vettem kölcsön „Shakespeare bácsi” mondását, mert nagyon szomorú lettem, amikor megtudtam, hogy Szíriusz kapitány beteg, ezért nem fogad senkit… engem se. És íme, most mégis az asztalánál ülök! Ez igazán jól végződött!

Leonida néni ijedten felfigyel:

– Viktor Szíriusz! Mit hallok?… Maga beteg? És ezt így kell megtudnom?!

A kapitány most nem akar erről beszélni. – Semmi, semmi… ne törődjék vele…

– Hogy én ne törődjem vele?! Hát ki törődjék magával, ha nem én?!

– Értse meg, félreértés az egész. Nem vagyok beteg!

Most kellemetlen kis csend telepszik közéjük. Aztán Ramon Garcia csak kimondja a bujkáló igazságot:

– Lehet, hogy señora Leonida megérti Szíriusz kapitányt… de én nem. Nekem azt mondták először, hogy señor Szíriusz nagyon beteg, utána azt, hogy csak kicsit beteg, most pedig hogy nem beteg. Ez a dolog zavaros, kapitány. Nem gondolod, hogy tisztázni kellene?

Szíriusz dönt magában.

– Helyes! Öntsünk tiszta vizet a pohárba!

Garda beleegyezően bólint.

– Öntsünk!… Kezdjed! Halljuk a színtiszta igazságot!

– A színtiszta igazság az, hogy Nazim Hüsnü nem beszélt velem se videfonon, se pedig személyesen. Nem mondtam neki, hogy beteg vagyok, és téged nem fogadlak. Nazim Hüsnüt életemben még csak nem is láttam! Nazim Hüsnü hazudott neked!

Garcia hosszasan elgondolkozik.

– Hm… hm…igen… Nazim Hüsnü… Érdekes, egy villanásnyi ideig bennem is élt a gyanú, mert utólag láttam, hogy van a hotelszobámban videfonkönyv… Ezt te nem érted, de nem fontos… Ő azt mondta, hogy nincs, ezért kell lemennie a recepcióba videfonálni… de nem videfonált, visszajött, és én elhittem neki, hogy beteg vagy, nem tudsz fogadni. Ez hát a szép tiszta igaság, mégsem látok keresztül rajta! Vajon miért akart megtéveszteni engem ez a Hüsnü?

Pierre úgy hiszi, hogy tudja a választ, és ki is mondja: – Hogy ne tessék találkozni Szíriusz kapitánnyal.

– Igen, igen, ez valószínű – helyesel Garcia –, de miért ne találkozzunk? Ki mondja ezt meg nekem?

– Én megkísérlem – jelentkezik Liuna. – Hüsnü bácsi azt állította, hogy tanítványa volt az igazgató bácsinak.

– Igen, ez igaz. Nagyon-nagyon régen. Hüsnü egészen fiatalember volt.

(Liuna jobb keze hüvelyk- és mutatóujjával csavargatni kezdi rövidre vágott, piros hajtincseit. Pinton izgatottan suttogja: „Pedzi már!… Pedzi már!”) – Nem tud igazgató bácsi Hüsnüről olyasmit, ami neki kellemetlen lenne, ha másoknak is tudomására jutna?

Garcia jól megnézte a kislányt.

– Hm… te kis piros hajú! Azt hiszem, okosat kérdeztél. Lehet, hogy tudok, lehet, hogy nem. Gondolkozni kellene rajta. De ha tudnék se mondanám senkinek.

Közben Szíriusz agyában is felsorakoztak a logikus kérdések:

– Ramon Garcia! Ez a készülő kongresszus befolyásolhatja-e Hüsnü tudományos rangját, jövőjét? Erre a kérdésre válaszolsz?

– Azt hiszem, válaszolhatok: igen. Úgy értesültem, hogy nagy jelentőségű bejelentésre készül. Elfogadása esetén kellemes fordulatot vehet az élete.

Pinton ágaskodik, mint az iskolában. – Szót kérek!

Szíriusz kapitány megadja.

– Beszélhetsz: Mit akarsz mondani?

– Csak azt, hogy az igazgató bácsi is öntsön tiszta vizet a poharába.

– Hogy gondolod ezt, csöppség? – kérdezi Garcia.

– Úgy, hogy tessék nekünk elmondani mindent, amit Hüsnü bácsi életéről tud. Jót, rosszat egyformán. Ígérjük, hogy a Négyek Tanácsa nem él vissza a bizalmas közlésekkel. Bizalmat bizalomért!

Garcia rácsodálkozik az okos kisfiúra.

– Szíriusz kapitány! Ez a gyerek meggyőzött engem!… Rendben van. Elmondok nektek mindent, legtitkosabb gondolataimat is. Persze ne várjatok sokat: izgalmas meséket, rémtörténeteket. Kapcsolatom Hüsnüvel hézagos volt. Akkoriban a török kormány felkérésére Izmirben is tanítottam. A Természettudományi Egyetemen őslénytant adtam elő. Ennek 15 éve. Hetenként egy napot Izmirben töltöttem.

Marrakechből éjjel graviplán vitt oda, másnap éjjel ugyanaz vissza az otthonomba. Nagyon fárasztó volt. Akkor jelentkezett a tanszékemen Nazim Hüsnü; őslénytant akart tanulni.

Pierre feltesz egy nagyon is logikus kérdést:

– Vajon miért lesz egy sebészorvosból paleontológus?

– Erre tudok válaszolni. Pontosan húsz évvel ezelőtt a török kormány őslénytani kutatóexpedíciót küldött az Északi-sarkvidékre, a Svalbard-földre. A körülbelül negyventagú csoportnak Hüsnü lett az orvosa. A tudósok szenzációs leletre bukkantak: egy jégbe fagyott fiatal mamutra. Ezt megírták akkoriban a török újságok is. A kutatóút tragikusan végződött. A graviplán, amikor hazafelé hozta őket, Lezuhant és felrobbant. Valamennyi utasa meghalt, és megsemmisült a kis mamut, valamint a teljes tudományos dokumentáció. Az expedícióból ketten maradtak életben: Hüsnü és az egészségügyi kocsi pilótája, mert ők a saját szántalpas járművükben utaztak. Állítólag megmenekült egy jégbe zárt másik lelet, egy paleanthropusz ősasszony is, amely nem fért el a graviplánban. Hüsnüt kérték meg, hogy hozza haza. Ezt az ősasszonyt titokban tartották, nem beszélt róla senki… nem tudom, miért. Nekem maga Hüsnü mondta el. A fiatal sebészt megrendítette a szörnyű katasztrófa. Elhatározta, hogy megírja az expedíció szomorú történetét. Azért vétette föl magát a tanszékemre, hogy elsajátítva a paleontológia tudományát, szakmailag is hibátlanul szerepeltethesse „emlékező könyvecskéjében” elhunyt barátait. Öt évig volt a növendékem. Akkor valóban megjelent A svalbardi ősasszony című könyve. Nekem is dedikált egy példányt.

– El tetszett olvasni? – kérdezi izgatottan Liuna.

– Nem… nem olvastam el. Nem volt rá időm.

– Igazgató bácsi! Megvan még az a könyv?

– Talán… a könyvtáramban. Könyvet nem szoktam eldobni.

– A későbbi években hogy alakult Hüsnü élete? Ezt is tudod? – érdeklődik Szíriusz kapitány.

– Alig-alig… Eltűnt a közelemből. Úgy hallottam; hogy Bulgáriában telepedett le, a Sumeni Sebészeti Klinikán lett főorvos. Mint amatőr paleontológus egyre ismertebbé vált. Egy darabig figyelemmel kísértem publikációit, aztán váratlanul, ismeretlen okból, elhallgatott. Három évig hírét se vettem. A svalbardi ősasszonyról sem hallottam többé soha semmit. Ám a múlt hóban kaptam Hüsnütől egy különös levelet. Ezt meg tudom mutatni, itt van nálam… – előkotorássza a zsebéből – tessék!

Liuna nyúl érte, és azonnal felolvassa:

– „Igen tisztelt Igazgató Úr! A Nemzetközi Paleontológiai Szövetség megbízásából, mint a Hold Államban rendezendő ez évi őslénytani kongresszus szervező titkára tisztelettel meghívom Igazgató urat…” satöbbi… satöbbi… Mellékelve egy közönséges nyomtatott meghívó.

– Nem közönséges! – tiltakozik Ramon Garcia. – Nagyon is különös! Nézzétek csak: felsorolja az előadókat… ott van közöttük az ő neve is. Előadásának címe: A svalbardi paleanthropusz fiú. Zárójelben: pályamű a Világállam Nagydíjára.

– Nem értem, mi ebben a különös – okoskodik Berci.

Garda spanyolos hévvel felvilágosítja:

– Ahora mismo!… – Most azonnal meg fogod tudni! A Svalbard-földön paleanthropusz ősasszonyt találtak, nem fiút! Hogyan lett az asszonyból fiú? És a Világállam Nagydíja valóban nagy díj! Elnyerője az Amerikai Egyesült Államokban egy egész kutatóvárosnak és kétezer kutató tudósnak lesz teljhatalmú ura.

– Ha megnyerte, hadd vigye! Senki sem irigyli tőle! – szellemeskedik Berci.

Viktor Szíriuszt azonban nem elégítik ki az eddig hallottak.

– Álljunk csak meg egy pillanatra! Señor Garcia, azt ígérted, hogy elmondod a legtitkosabb gondolataidat is. Sok érdekes dolgot tudtunk meg tőled, de azok nem tartalmaztak semmiféle titkot. Ramon Garcia! Te még tartozol nekünk a legtitkosabb gondolataiddal! Például azzal: miért nem olvastad el Hüsnü könyvét? Öt évig a tanítványod volt! Nem érdekelt, hogy mit publikált?… Miért nem érdekelt?

– Elismerem, ezzel a magyarázattal még tartozom. De nem könnyű kimondani.

Viktor Szíriusz kemény nézése hosszú másodpercekig valósággal fogságba ejti Ramon Garcia tétovázó pillantását. Aztán váratlanul kedvesen elmosolyodik.

– Kimondjam helyetted?

Derűs már a tekintet foglya is.

– Mondd, ha tudod.

Berci hirtelen felugrik, meghajol, és „bekonferálja” a várható produkciót:

– Kedves közönségünk! Műsorunk következő száma: Nazim Hüsnü jellemrajza! Ramon Garcia helyett előadja Viktor Szíriusz! – és tapsol hozzá csattanó nagyokat, de mert nem követi ebben senki, tétován lassul a mozdulata, halkul, és az utolsó taps már annyi zajt sem okoz, mint egy novemberi hulló falevél.

– Ne bohóckodj, Berci! – inti őt Liuna. – Azt hiszem, semmi örömünk sem telik majd Szíriusz bácsi előadásában.

A fiú azonnal elcsendesedik.

– Igazad van, Li… bocsánatot kérek, Szíriusz bácsi… neveletlen voltam. Befogom a szám.

De Garciának tetszett ez a kis közjáték.

– Nos, kapitány! Be vagy konferálva! Kezdheted!

Viktor Szíriusz lassan, megfontoltan, minden szót alaposan meggondolva beszélni kezd:

– Azt hiszem az a fiatal sebészorvos, aki azért tanult őslénytant, azért igyekezett ebben a tudományban is jártas lenni, hogy tragikus sorsú társait hitelesen, valódi élmény ismerettel tudja írásában ábrázolni. Az első időkben megnyerte a tetszésedet, becsülted őt, talán barátodnak is tekintetted… mindaddig, amíg rá nem jöttél, hogy a melegszívűnek mutatkozó, ügyes, jó megjelenésű ember önző, törtető típusú… Ha szükséges, könyörtelen is… nem mindig szavahihető… nem megbízható… erkölcsileg ingatag. Sebész orvosi tudása jelentős, mint paleontológus is az élvonalba tartozik, de hiányzik belőle az igazi nagyok isteni szikrája. A hazug ember nehéz élete derekán kezdi a hazudozást. Hüsnü bizonyára fiatalon is elkövetett apró becstelenségeket… nagyobbakat is, de megúszta büntetlenül. Talán egy nő is volt a dologban… egy asszony… nem, egy lány… aki…

– Ne folytasd. Befejezem én… – szomorúság fátyolozza Ramon Garcia hangját. – Egy lány volt… a legkedvesebb tanítványom… öngyilkos lett miatta…

Nagy, fekete csend borul rájuk, azután Garcia szólal meg: – Honnan tudtad meg mindezt, Viktor?

– Nem tudtam… csak agyvelőm szürkeállományát munkára serkentettem. Következtettem… találgattam… és figyeltem a szemedet. Valósággal vezettek. Ha közelítettem az igazsághoz, összeszűkült a pupillád. Kiindulási pontom ez volt: aki piszkos kis hazugságokkal próbálja foltozni a becsületét, annak a múltjában előfordult már nagyobb bűn is. A többit a szemed mesélte.

– Szép lista gyűlt össze Hüsnü bácsi jellemének fogyatékosságaiból. Gyanakszunk, gyanakszunk, de nem tudunk rábizonyítani semmi büntetendő cselekményt – bosszankodik Pierre.

– Nem is fogunk – állapítja meg bölcsen Berci –, mert a fickó roppant ügyesen táncol a büntetőparagrafusok között kifeszített kötélen.

Most Liunán a sor: okos tanácsot varázsol elő piros hajú fejecskéjéből.

– Jó lenne utánanézni, hogyan töltötte gyanúsított emberünk főorvosi éveit a sumeni klinikán. Arról az időszakról még semmit sem tudunk.

Berci azonnal tálalja a megoldást:

– Javasolom, hogy a Világállam kulturális minisztere… – A Négyek kórusban zengik: – Kocsis János bácsi!

– …igen, Kocsis János bácsi, vagyis édes jó apukám – folytatja a fiú – kérjen hivatalos, bizalmas tájékoztatót a sumeni klinika igazgatójától Nazim Hüsnü hajdani sebész főorvosról.

– Éljen! Elfogadjuk! – zúgják a Négyek.

– Ezennel megbízom Bercit a határozat végrehajtásával! – hangzik Szíriusz bácsi döntése.

– Stop! Szót kérek! – jelentkezik Liuna. – Van még valami…

– Hol? – kíváncsiskodik Pinton.

– A fejemben.

– Mi van a fejedben?

– Még egy tanács.

Pinton nevet.

– Olyan vagy, mint az a görög bűvész volt a plasztivizorban! Tudod, aki a fülüknél fogva húzta elő az élő nyuszikat a cilinderéből! Halljuk hát a következő „nyuszit”!

Liuna „vette a lapot”.

– Makmak, én vagyok a következő nyuszi! Nyuszi tanácsom így hangzik: jó lenne minél előbb megszerezni és elolvasni Nazim Hüsnü A svalbardi ősasszony című könyvét.

Szíriusz kapitány tapsol.

– Bravó!… Ez okos tanács! Javasolom, hogy azonnal valósítsuk meg. Pierre hívja fel Ramon Garcia igazgatót. Kérje meg: intézkedjék, hogy a könyvtárából Hüsnü művét azonnal küldjék el neki… vagy nekünk.

– Négy-öt nap múlva meg is kapnánk – mondja Liuna. – Mást javasolok. A marrakechi intézetnek biztosan van elektronikus képmásolója. Ultrarövid hullámon felküldik a Hüsnü-könyv másolatát Hold Állam könyvtárába. Édesanyámék vevője veszi. Egy-két óra alatt itt lehet!

– Nagyszerű terv… dilettáns módon előadva! – gúnyólódik Pierre. – Li drágám, az elektronika nem költészet, hanem fizika. De azért mi, fizikusok megértettük a tanácsodat.

– Ha megértetted, akkor te leszel a megvalósítás felelőse – adta ki újabb parancsát a kapitány. – Tehát a sumeri klinika Berci feladata, a Hüsnü-könyv megszerzése pedig Pierre-é!

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Csibész bekapcsolódik a nyomozásba

Roberto Namora, a Központi Híradástechnikai Intézet mérnöke barátságosan vigyorog a videfon képernyőjéről ifjú barátjára, Kocsis Bercire.

– Jóholdat, Vasgyúró! Kapcsolom édesapádat.

Eltűnik a kép, de a hang marad.

– Itt Hold Állam… itt Hold Állam… Keresem Párizst…

– Itt Párizs… Adom a kulturális miniszter urat.

– Itt Hold Állam… itt Hold Állam…

– Te vagy, Roberto fiam?

– Itt Roberto Namora. Tisztelettel köszöntöm a miniszter urat.

– Mi történt veled, édes fiam? Valami az agyadra ment? Már nem vagyok neked János bácsi?

– Tisztelettel jelentem, János bácsi tetszik lenni.

– Akkor köszönj tisztességesen.

– Igenis, miniszter úr! Jóholdat, János bácsi!

– Na látod, tudsz te rendesen is beszélni !… Kapcsolod a fiamat?

– Igenis… János bácsi!… Jóholdat kívánok!

Visszajön az ernyőn a kép, de már Kocsis miniszter derűs arca.

– Szervusz, fiam!… Bocsánat!… Jóholdat!

– Kezét csókolom, édesapám!… Van valami mondanivalója számomra?

Kocsis miniszter összevonja a szemöldökét, de a szeme mosolyog.

– No, ti híres, holdbéli kopók! Már megint szimatot fogtatok?

– Úgy hisszük, édesapám. De hogy a nyom hová vezet, az édesapám válaszától függ.

– Nem az én válaszomtól, hanem a sumeri klinika válaszától, amelynek lényegét mindjárt felolvasom. Figyelj hát!… – Papírt vesz elő, olvassa. – „Nevezett személy 2474-ben foglalta el sebészeti osztályunk vezető főorvosi állását. Munkáját kezdetben nagy körültekintéssel, kitűnően végezte, bár a klinika szolgálati rendjébe nehezen tudott beilleszkedni. Ezért két ízben szóbeli figyelmeztetésben részesült. 2477-ben egy Georgi Liliev nevű, 16 éves, közlekedési balesetet szenvedett fiúbeteg Nazim Hüsnü műtőasztalán, műtét közben exitált. Legfelsőbb szakmai bíróságunk kivizsgálta az ügyet. A főorvos beismerte, hogy nem készült fel kellően a műtétre, alkoholos állapotban durva műhibát követett el. Ezért nevezettet a bíróság a legsúlyosabb büntetéssel sújtotta: állásvesztésre ítélte, és a klinikáról azonnal eltávolította. Tudomásom szerint Nazim Hüsnü elhagyta országunkat. További sorsát nem ismerjük…” Eddig van. Jó ez nektek, fiam?

– Ilyesmire számítottunk. Köszönjük szépen. Mikor látom édesapámat testi valósagában?

– Meghívtak a Hold Államban tartandó őslénytani kongresszusra. Ha időm engedi, egy napra felugrom hozzátok

Szíriusz kapitány végighallgatja Berci beszámolóját. – Pontosan ezt mondta édesapád?

– Pontosan! – erősködik Berci. – Felvettem magnóra. Ha kételkedni tetszik, szívesen lejátszom. Tudom szóról szóra.

– Megbízom kitűnő memóriádban – engeszteli Viktor Szíriusz a megsértett fiút.

Pinton kíváncsiskodik:

– Mit jelent az, hogy exitált?

Liuna felvilágosítja:

– Meghalt. Az orvosok mondják így.

– Értem… Sajnálom azt a bolgár gyereket… Georgi Liliev… Milyen szép neve volt! Úgy látszik, Hüsnü bácsinak állandó útitársa a halál.

Szíriusz mintha ítéletet hirdetne:

– Majd teszünk róla, hogy ez a társasutazás véget érjen.

Liuna nekidurálja magát, és végre kimondja, amit már jó ideje forgat a fejében:

– Szíriusz bácsi, én nem csodálkoznék, hogyha kiderülne: a csuklyás éjszakai látogató is Hüsnü professzor!

– Erről ma éjjel megbizonyosodunk.

– Nagyszerű! – lelkendezik Berci. – Meglessük és leleplezzük!

A kapitány mást tervez.

– Meglessük, de nem leplezzük le. Csak megállapítjuk a személyazonosságát.

– Azt hogy csináljuk? – érdeklődik Pinton.

– Mi sehogy – mondja Viktor Szíriusz.

– Hát akkor ki?

– Természetesen Csibész!

Ezen az éjszakán az arborétum rózsabokrai sűrűjében teljes létszámban ott hasal a Négyek Tanácsa, Csibész kültag és Viktor Szíriusz, a Négyek Nagy Barátja.

Tökéletesen sötét van. Nem látnak semmit, csak tapintással érzékelik egymás jelenlétét. Pinton Liuna kezét szorongatja, a piros hajú lány Szíriusz bácsi karjába kapaszkodik. A két nagyfiú halkan előrébb kúszott, és Csibészt fogják közre. Ők kezelik az infravörös érzékelőt is.

Pinton közelebb bújik Liunához, és a fülébe súgja: – Félek.

A lány visszasúgja: – Mondtuk, hogy maradj otthon…

– Azt mondta Pierre, hogy nincs életveszély.

– Akkor mitől félsz?

Pinton nem tud már válaszolni, mert élesen megcsikordul az arborétum kapuja.

(Délután megkereste őket Lars bácsi: „Hallom a kapitánytól, hogy ma éjjel ismét leskelődni fognak, és ő is magukkal megy. Majd ha nem látja senki, egy kis homokot fúvok a kapu forgópántjába, hogy hangosabban csikorogjon, mikor a csuklyás kinyitja.”)

Szíriusz kapitány halkan, de szigorúan rájuk szól: – Jön!… Egy hangot se!

Lélegzetet is alig mernek venni! Távoli lépéseket hallanak, az ételhordóban koccannak a lábasok… a lépések közelítenek… a titokzatos éjszakai látogató elhalad előttük… talán húsz méter sincs közöttük, aztán távolodik… halkul a léptei zaja… csend lesz… rémületes némaság.

– Most nagyon halkan beszélhetünk – mondja Szíriusz. – Pierre, mit láttál a keresőn?

– Ugyanazt, mint a múltkor. Ugyanaz a csuklyás férfi volt, ételhordóval, de ostor nélkül… A képernyőn tisztán kirajzolódott, hogy sugárpisztoly lóg a hóna alatt!… Szíriusz bácsi, nem kellene Liunát és Pintont hazaküldeni? Most még észrevétlenül kijuthatnának.

– Nem megyek! – makacskodik Pinton. – Otthon jobban félnék !

– Én sem megyek – jelenti ki Liuna. – Szíriusz bácsinál is van fegyver: altatólézer. Ha a csuklyás támadna, megvéd minket. Előnyösebb helyzetben van, mint ő.

– Elég volt! Ne fecsegjetek! – inti le őket a kapitány. Berci! Csibész magnóját felvételre állítottad?

– Igenis.

Szíriusz most a műpulihoz fordul.

– Csibész! Követned kell a csuklyást! A majomkenyérfához megy. Tudod, hol van? Ismered?

– I-gen-is-tu-dom-is-me-rem ka-ta-ló-gus-szá-ma ti-zennyolc-per-e-zer-öt-venegy a törzs-ke-rü-le-te a-ta-laj-tól egy-mé-ter ti-zen-öt-mé-ter negy-ven-centi-mé-ter.

A kapitány folytatja az utasítást:

– Olyan hangtalanul járj, hogy ne vegyen észre. Közben te minden hangot, szöveget, zajt rögzítesz.

Csibész suttogva ugat.

– Va-ú-va-ú… Ér-tet-tem…

– Akkor indulj!

Csibész eltűnik.

Most sokáig kuporognak, hasalnak, nem mozdulnak, így múlik el talán 15 perc.

Már messziről meghallják, amikor jön vissza a csuklyás. Botladozik a gyökerekben, indákban, otromba zajt csap. Zörögnek a kiürült edények. Elvonul előttük gyanútlanul. Megint csikorog a kapu… elment.

– Elment! – sóhajtja Liuna.

Bolyhos, puha, mozgó test simul váratlanul a lábához. Először megijed, aztán elmosolyodik.

– Megérkezett Csibész! – jelenti.

– Halkan beszélgethetünk – adja meg az engedélyt Szíriusz bácsi, és kezével megkeresi, megsimogatja Csibész fejét. Mit végeztél, te okos gép?

– El-vé-gez-tem min-dent-a-mit-pa-ran-csol-tál ott-vol-tam a-nagy-ma-jom-ke-nyér-fá-nál rög-zí-tet-tem-min-den-han-got!

– Kapcsold be a lejátszóját, Pierre…

– Igenis.

Először egy füttyjelet hallanak, majd ugyanez megismétlődik. Utána ingerült férfihang kiabál: „Uaua! Hol a csudába vagy?!… Uaua!… Igyekezz!” Most mintha távolról válaszolna egy elnyújtott üvöltés: „Uaaaaaaa…” Újra a férfi: „Jöjj! Ne félj! Nem bántalak!… Sült húst hoztam!” Mintha örülne neki a másik: „Ua! Ua! Ua!”

– Figyelitek? Közelít! – mondja Pierre. – Biztosan nagyon éhes lehet.

Ismét a férfi beszél: „Nesze, egyél!… Jó hírem van számodra. Nemsokára vége a rejtőzködésnek. Pár nap múlva emberek közé kerülsz!” „Ua! Ua! Ua!”

– Úgy látszik, érti, amit mondanak neki, de beszélni nem tud – állapítja meg Liuna.

Megint a férfi: „Remélem, nem felejtetted el, amire tanítottalak! Tudod, hogyan kell viselkedned!” „Ua… ua” A férfi elégedett a válasszal. „Ha ügyes leszel, sok húst kapsz!” „Ua!” Most vészjósló lesz a hangja: „Ha elrontasz valamit, jön a korbács!” „Uaaa… uaaa…” – jajgat a szerencsétlen. A férfi durván rákiált: „Végeztem! Elmehetsz! Vidd a húsod!…” „Uaaaauaaaa.., uaaaa” Halkul, távolodik az üvöltés.

– Ed-dig-van – jelzi Csibész.

– Nos – néz a Négyek Tanácsára Szíriusz kapitány –, halljam, kinek mi a véleménye?

– Alig merem kimondani – kezdi bátortalanul Liuna –, de azt hiszem… hogy ez Nazim Hüsnü hangja volt.

– Mást vártál?

– Nem vártam mást… mégis megrendített.

– Most mit csinálunk? – kérdezi Pinton, aki láthatóan nem rendült meg.

Szíriusz kapitány válaszol neki:

– Most, Pintonkám, elővehetitek a lámpákat, szűkítsétek a fénysugár szögét, úgy, jól van… és szép csöndesen, engem követve, libasorban elmegyünk a majomkenyérfához, megnézzük ezt az Uaua nevű ősembert!

Mélységes fekete éjszaka veszi őket körül. Néha felvillan egy-egy szentjánosbogár-fényű zseblámpa. Egymás nyomában lépkednek, botladoznak gyökérben, nekiütköznek fatörzsnek, gallynak, izgatottak, de jókedvűek. A veszély a „csuklyás ember”, akárki legyen – elvonult, rajtuk kívül senki emberfia nincs az arborétumban. Igaz, van még valaki, egy ősmajom vagy ősember, de annak nincs lézerpisztolya, se puskája, se kardja, se dárdája, még bunkója sincs. Pinton hetykén kijelenti: – Nem félünk tőle! Féljen ő tőlünk!

Megérkeznek a majomkenyérfa tisztására. Szemük megszokta a sötétséget, nagyon halványan látják a tárgyak körvonalait. Feketét a feketében. (Ennek oka az, hogy Sol-időszakban vannak. Az elsötétítő automatákra kívülről, a világűrből iszonyú fényerejű napsugárzás zúdul. A redőny műanyaga, ha bizonyos fokra felforrósodik, gyöngén szolarizálni kezd.) A kapitány maga köré gyűjti a kis csapatot, és halkan előadja a haditervét: – A tisztás minden oldalán rejtőzzék el egy-egy lámpás nyomozó, bokorba vagy fatörzs mögé bújva. Én Pinton mellett lapulok. Berci vegye Csibészt az ölébe.

Tökéletesen mozdulatlanul, néma csendben maradtok. Megpróbáljuk Uauát ide a tisztásra csalogatni. Ha ez sikerül, „bekapcsolni!” vezényszóra egyszerre rávilágítotok rejtélyes „vendégünkre”. Hogy ezután mi történik, nem tudom. Tőle függ… mi majd rögtönzünk. Szigorú parancsom, hogy amíg engedélyt nem adok, nem hagyhatjátok el helyeteket! Megértettétek?

– Igen… igenis.

Pintonnak van valamilyen külön mondanivalója:

– Igenis megértettem, Szíriusz bácsi… de volna egy külön javaslatom. Olyan ez az egész „buli”, mintha filmgyárban lennénk. A műteremben ott is félhomály van. A reflektorokat előre beállítják, hogy rávilágítsanak a szereplő személyekre és tárgyakra. Amikor kezdődik a felvétel, az asszisztens elkiáltja magát, de nem azt, hogy bekapcsolni, hanem csak annyit: bekap! És egyszerre felgyullad az összes reflektor. Szíriusz bácsi, játsszunk mi is filmesdit, tessék úgy vezényelni: bekap!

– Haszontalan, értelmetlen, gyermeki javaslat! – haragszik Pierre. – Mi most itt nem filmesdit játszunk! Lehet, hogy élet-halál a tét!

Szíriusz azonnal válaszol:

– Igazad van, Pierre… mégis elfogadom Pinton javaslatát. Persze nem akarok filmesdit játszani, de a bekapcsolni vezényszóra körülbelül 3 másodperc lenne a reagálási idő, a kemény bekap szóra legfeljebb egy! Ezt használva jobban meglephetjük a titokzatos lényt. Zavarba hozzuk, esetleg többet elárul magáról. Tehát így fogok vezényelni: bekap!… Mindenki foglalja el a helyét. Kezdjük!

Pillanatokra felvillannak a lámpák, a Négyek Tanácsa eltűnik a bokrokban és a fák között. Csend lesz, és sötétség. Szíriusz kapitány halkan intézkedik: – Berci! Nálad van Csibész?

– Igenis, itt van.

– Szólaltasd meg a hívó füttyjelet. Jó hangosan, és legalább háromszor.

Berci és Csibész azonnal teljesíti a parancsot. Háromszor felhangzik forte a Hüsnünek vélt csuklyás ember hívójele. Talán egy perc sem telik el, messziről érkezik a válasz: – Uaaaa!… Uaaaa!…

Pinton lehelethalkan kérdezi:

– Szíriusz bácsi, tetszik hallani?

– Persze hogy hallom. Jó messzire elkóborolt őkelme!

Egyre közelít az üvöltés.

– Uaaaaa

– Ez ő!… Fáról fára, ágról ágra ugrik, repül – súgja Berci a közelében bújó Liunának.

– Félsz? – kérdezi a lány.

– Egy kicsit… – vallja be az igazat a fiú. – Te félsz?

– Az előbb még nagyon féltem Hüsnütől!… Most nem félek.

Már egészen közel járhat az ősember.

– Uaazaa… uaaaaa

– Miért nem félsz? – érdeklődik Berci.

– Mert… mert ha ősember, akkor még nem ember, inkább olyan, mint az állat. Az állat meg nem bánt, ha nem bántják.

Hirtelen lehuppant egy nehéz test a tisztásra!

– Azt hiszem, megérkezett! – súgja a kisfiú Szíriusz bácsinak, és bizony remeg a hangja.

– Bekap! – vezényel a kapitány.

Egyszerre gyullad fel öt, erős fényű lámpa. Sugaruk kereszttüzében jól megvilágítva ott áll Uaua! Tétován néz körül, inkább kíváncsian, mint félve. Forgolódik… szemét eltakarja szőrös mancsával… csücsöríti a száját, és majdnem barátságosan üvölti:

– Uaaaaa… – mintha köszönne.

Liuna ámul-bámul.

– Egy ősember áll előttem 2431-ben, Hold Állam 18-as kupolavárosában valami fürdőnadrágfélében!

Pinton ujjong:

– Ősember a vendégünk! Ősember a vendégünk!

Pierre már céltudatosabban vizsgálja:

– Olyan magas lehet, mint én… de sokkal izmosabb. Megvan jó nyolcvan kiló. Szíriusz bácsi, ez valóban egy igazi, élő ősember lenne?

Szíriusz megfontoltan válaszol:

– Nem nagyon értek hozzá… a paleontológia nem a kenyerem… de annyit tudok, hogy az ősember, vagyis a homo sapiens közvetlen elődje 40-100 ezer év előtt élt Eurázsiában és Afrikában. Jellemzői a nagy agytérfogat, erős homlokkeresztcsont, széles orr és jókora szájnyílás: Álla beesett, állcsontja szinte nincs is. Ahogy látom, erre az ember formájú lényre mindez pontosan ráillik. A Prokyonra! Lehet, hogy egy valódi ősember, egy paleanthropusz forgolódik előttünk?!… Odamegyek, beszélek vele!… Világítsatok meg engem.

A kapitány előrelép, bele a fénybe, és jó hangosan rákiált Uauára: – Hé! Te ősember!

Uaua egy pillanatra valósággal megdermed. Nyilván most döbben rá, hogy nem ura és parancsolója látogatta meg, hanem egy idegen, akitől félnie kell.

Rémülten visítani kezd:

– Jűű …jűű… – és futásnak ered. Ágakat tör. Óriásit ugrik. Elkap egy lógó liánt. Hatalmas lendülettel a sűrű lombozatba repül… mindezt sötét éjszaka, csodálatos helyismerettel! Eltűnik, mint a kámfor.

– Na, ez jól faképnél hagyott minket – mondja búsan a kis Pinton.

– Ne szomorkodj. Találkozol még vele! – vigasztalja Liuna.

Pierre megdöbben. Kérdőre vonja a lányt.

– Li! Csak nem akarod velünk elhitetni; hogy tudod, ki ez az óriásmajom?

– Tudom. De nem muszáj elhinned.

– Mondd hát, ha tudod!

Liuna fölényesen mosolyog:

– A svalbardi paleanthropusz fiú.

Másnap délelőtt Szíriusz bácsi virágoskertjében Pierre-re várakoznak a Négyekből hárman. Liuna teríteni segít Leonida néninek a szőlőlugas asztalára, a színes abroszra gyümölcöstányérokat és evőeszközt rakosgat. Hold Állam kertészetében, a 17-es kupola alatt most ért be az ez évi kantalupdinnye-termés.

Abból kapott Leonida néni egy kosárkára valót. Ezt szolgálja fel szeretett ifjú vendégeinek. Tejszínhabot, mézet, porcukrot és ananászlevet készít az asztalra.

Pinton a kert sarkában Csibésszel játszik. Berci is megjött már. Elment Szíriusz bácsi dolgozószobájába. Beszélgetnek. Kihallatszik a kertbe, mert nyitva van az ablak. Természetesen Hüsnü és az ősember a téma.

– Szíriusz bácsi, kérem, azon töprengtem az éjszaka, hogy nem járunk-e mi hamis nyomon?

– Hamis nyomon? Mit értesz ez alatt Berci fiam?

– Azt, hogy Hüsnü bácsiról megtudtunk kisebb-nagyobb „vétségeket”… hazugságokat… jellemhibákat. Erre képzeletünkben nyakig bemártjuk az erkölcstelenség szennyvizébe. Feltételezünk róla minden aljasságot, és lapulva lessük, mikor követ el „valamit”, hogy megrohanjuk és megsemmisítsük!

– Így gondolod?

– Igen… néha így gondolom. Nem szeretnék elfogultan igazságtalan lenni valakivel szemben csak azért, mert nem tetszik a fizimiskája!

– Fizimiskája… fizimiskája… – töpreng a kapitány. – Honnan szedted elő ezt a réges- régi szót? Fizimiska… ezt magyarul mondtad, ugye?

– Igen. Valahogy kicsúszott a számon. Pedig nem szoktam használni. Ezt még odahaza, a debreceni kollégiumban mondogattuk. Diákargó… Tetszik tudni, mit jelent?

– Hibásan kérdezel, fiam! Minek a jelentését kellene tudnom? A fizimiskáét vagy a diákargóét? Mert tudom mind a kettőt.

– A diákargót én is tudom. A fiatalok nyelvhasználatában burjánzó alvilági tolvajnyelv egyes kifejezéseit hívjuk diákargónak. Tanultuk az iskolában nyelvhelyességi órán.

– No, ez pontos meghatározás volt.

– De a fizimiskát nem tudom, csak sejtem, hogy az emberi arccal függ össze.

– Úgy van. Eredeti a fiziognómia, görög szó. Az arcvonások milyenségéről az egyén jellemére következtető tudomány neve. Ha valakinek nem tetszett az arca, arra mondtátok ti, debreceni diákok, hogy ronda a fizimiskája!

– Igen, valahogy így volt…

Nem tudja folytatni, mert Leonida néni hívja őket:

– Asztalhoz, gyerekek! – Beszól a nyitott ablakon: – Viktor Szíriusz, Bercikém! Tálalva van!

– Gyere, fiam. Odakinn folytatjuk.

Pár percig a kantalupdinnye édes íze, nemes illata lesz létezésük első számú tényezője. Amikor jól belaknak belőle, Szíriusz bácsi visszatér félbeszakadt beszélgetésük tárgyához.

– Bercinek aggályai vannak. Ha jól értettem, attól fél, hogy túl szigorúan ítélkezünk Nazim Hüsnü fölött. Úgy gondolja, hogy azért, mert itt-ott hazudott, mert műtőasztalán meghalt egy súlyosan sérült bolgár kisfiú, mert kegyetlenül bánik a vademberével, még lehet nagy tudós, jó szándékú közösségi férfi, az emberiség jótevője. Így gondolod, Berci?

– Pontosan így, Szíriusz bácsi. Nagyon sok ember halt már meg műtőasztalon… a sebész, aki operálta, nem lett bűnöző! Jó sebész volt, vagy rossz sebész… de nem gyilkos!

A kis Pintonnak gyorsan jár az esze.

– Hóhó! De Hüsnü bácsiról tudjuk, hogy alkoholos állapotban végezte a műtétet! Azaz be volt rúgva!

– Ez igaz – vitatkozik Berci –, de ugyanakkor becsületére válik, hogy beismerte hibáját, és vállalta a következményeket.

Liuna csavargatja piros hajfürtjeit, és röviden így szól: – Vajon miért ismerte be?

– Miért? Miért? Biztosan furdalta a lelkiismeret.

– Lehet – egyezik bele Liuna –, de nem biztos. Semmi biztosat nem tudunk a te Hüsnü bácsidról.

Berci hevesen tiltakozik:

– Nem az én Hüsnü bácsim! Utálatos, nagyképű ember! Nern szeretem!… De sejtések alapján nem ítélem el. Nem élünk a középkorban! Akkor rá lehetett fogni valakire, hogy boszorkány, és megégették bizonyítékok nélkül!

Liuna oktató hangon mondja:

– Nehéz lett volna bizonyítékot találni, mert boszorkányok nincsenek, soha nem is voltak! Ugye, te büszke kis magyar, a hazádban uralkodott egy Árpád-házi király a XII. században…

– Könyves Kálmán. 1095-től 1116-ig! – fújja a fiú, mintha leckét mondana.

– …aki már akkor törvénybe iktatta, hogy: „A boszorkányokról, mellyek nincsenek, ne essék szó.”

– Ez így igaz – védi a maga igazát Berci –, de ennek a törvénynek alig volt súlya. Európában még fél évezredig több százezer „boszorkányt” küldött máglyára az inkvizíció. Tudod-e, te piroshajú, okos kislány, hogy nálunk Magyarországon mikor égették meg az utolsó boszorkányt?

– Nem tudom. Majd te megmondod.

– Megmondom. 1728-ban Szegeden. Egyszerre 13 embert, hat férfit és hét nőt végeztek ki tűzhalállal. Abban az évben, amikor Londonban bemutatták a Koldusoperát, és Lipcsében a Tamás-templom karnagya, Johann Sebastian Bach megírta a Máté-passiót!

– Hóhahó! Elragadtak a csikók! – kiáltozik tréfásan a kapitány: – Vessünk véget ennek az érdekes szópárbajnak! Ismerjük el, hogy Berci barátunk a maga igaza védelmére alaposan felkészült, és ígérjük meg, hogy a Négyek Tanácsa soha nem alakul át inkvizíciós bírósággá. Nazim Hüsnüt senki sem fogja ok nélkül elítélni. De felmenteni se fogjuk, ha bűnös!

Leonida néni jön sietve a házból.

– Hírt hozok! Pierre videfonált a könyvtárból, lenhajú Aino szobájából! Nem értettem tökéletesen, de valami könyvről beszélt, amelynek megérkezett a fotokópiája. Honnan is? Mara…

– Marrakechből – segít Liuna.

– Igen, Marrakechből és Marokkót is mondta. Meg, hogy a könyv nem terjedelmes, mindössze ötven oldal… inkább csak vastag füzet… és ahogy befejezik az átsugárzását, azonnal indul.

– Mást nem mondott? – érdeklődik Viktor Szíriusz.

– Mást? Várjon csak… mintha mondta volna, hogy szép tiszta az adás, jól olvasható a szöveg, és hogy egy oldal rögzítése 40 másodpercig tart.

– Ötven oldal kétezer másodperc… az 33 perc 33 másodperc – számol gyorsan Berci. – A fele már biztosan kész… Az út minifurgonon tizenöt perc. Most Sol-114.30 van. Sol-114-re itt lehet Pierre.

Sol-114-re meg is érkezik, jókora paksaméta kartonlappal. Ötven darab 4060-as fényezett keménypapírra, kétszeres nagyításban, színesen rögzítette a Földről sugárzott fotokópiákat Hold Állam Központi Könyvtárának mikrohullámú képtáviróvevője.

Pierre az asztalra csapja értékes zsákmányát. Nagyot szusszan.

– Tessék! Itt van!… Einstein apánkra! Nehéz testi munkát végeztem! Ez a könyvecske a Földön lenne vagy tizenöt kiló! Igaz, a Holdon csak egyhatoda, de útközben minden pillanatban széthullott! Legalább száz törzshajlítással szedtem össze!

– Szegény fiúcska – ugratja őt Liuna –, panaszkodj csak, panaszkodj… Kapsz kárpótlásul egy puszit!

Pierre rémültet játszva menekül.

– Szíriusz bácsi! Ez a lány újból kezdi! Tessék rászólni!

– Elment az eszetek? Civakodtok, amikor az orrunk előtt fekszik Nazim Hüsnü várva várt könyve a svalbardi űrasszonyról?! Gyerünk! Azonnal olvassa mindenki!

Ezt természetesen nem Szíriusz kapitány mondja, hanem a lelkes Pinton. Viktor Szíriusz csak most szólal meg:

– Nyugalom! Ne kapkodjunk! Egy nyomozó csak akkor végezhet alapos munkát, ha gondosan, lassan mindent megfigyel. Kezdjük hát a címoldallal. „Nazim Hüsnü: A svalbardi ősasszony”… Kép is van rajta. Ha jól látom: hatalmas, hasáb formájú jégtömb… átlátszó, mint a tengerfenék vize, benne – – belefagyva – mezítelen női testet lehet látni. Bizonyára a svalbardi ősasszonyt!

Természetesen nem fénykép, hanem ügyes rajz. A címkép alatt útbaigazító szöveg. Olvasom: „Ezt az emlékező könyvecskét a 2461. évi tragikus sorsú svalbardi expedíció egyetlen életben maradt tagja Nazim Hüsnü sebészorvos írta. Megjelent folytatásokban 2467-ben az albán Ifjú Természettudós című magazinban. E különnyomat a tiranai Kallmet nyomdában készült száz számozott példányban. Ez a 72. példány.”

Szíriusz leteszi a lapot. – No, mit szóltok hozzá?

Berci jelentkezik elsőnek.

– A felolvasott címoldal semmit sem árul el, se jót, se rosszat. A mi ügyünk szempontjából közömbös. Talán később találunk a könyvben olyan részleteket, amelyek Hüsnü cselekedeteit meghatározzák.

Liunának más a véleménye.

– Nekem bizony már a címoldal ellentmondásos… és kényes kérdések feltevésére ösztönöz.

– Nosza, kislányom – biztatja őt a kapitány –, tedd fel kényes kérdéseidet!

Liuna csavarint egyet– kettőt piros hajfürtjein, és kezdi a felsorolást:

– Nazim Hüsnü közel harmincéves volt, mikor a svalbardi útról hazavergődött. A tragikus esemény a nevét közismertté tette. Helyzetét kihasználhatta volna. A fiatal sebész előtt bizonyára megnyíltak a legkitűnőbb kórházak, szanatóriumok kapui. Válogathatott a jobbnál jobb vezető orvosi állások közütt. Ám a népszerű hőst ez nem érdekelte. Harmincéves fejjel nekiállt paleontológiát tanulni, hogy szerencsétlenül járt társairól kellő szaktudással emlékezhessék meg. Erre hat évet áldozott az életéből. Tudjuk, hogy professzora, Ramon Garcia ezért az elhatározásáért kezdetben nagyra becsülte őt. A hat tanulóév után Nazim Hüsnü, az őslénytan „ifjú” tudósa megírta könyvét, amellyel – saját szavai szerint – a tudomány mártírjainak kívánt méltó emléket állítani. Bocsánatot kérek, most Horatiustól kölcsönzök egy szólásmondást latinul.

– Kölcsönözz nyugodtan – biztatja Pierre –, megértjük. Mi is tanultunk latint.

– Így hangzik: Parturiunt montes, et nascitor ridiculus mus. Azaz: Vajúdnak a hegyek, és nevetséges egér születik.

– Ez mit jelent? – érdeklődik Pinton. Pierre megmagyarázza:

– Akkor mondják, ha valaki temérdek energiát, munkát; rengeteg időt és anyagiakat fordít egy hatalmas mű létrehozására, és a megszületett alkotás icipici, jelentéktelen füzetke lesz, mint egy kisegér.

Pinton ellentmond:

– De hiszen még nem olvastuk a könyvet. Honnan tudod, kedves Li, hogy a tartalma jelentéktelen?

– Hogy a tartalma milyen, azt valóban nem tudom. De a terjedelme és megjelenésének körülményei méltatlanok a világot megrázó tragédiához. Mindössze ötven oldalacska, azt is csupán folytatásokban közölte egy kicsi, alig ismert balkáni ország jelentéktelen fővárosában, Tiranában valami diákmagazin. Legfeljebb pár száz ember, ha olvasta. Majd ugyanott készült még száz különlenyomat. Kérdezem: ezért kellett Hüsnünek hat évig tanulnia? Ha a svalbardi katasztrófára emlékező könyvét a török kormány vagy akár Ázsia állam nyomatja ki sok százezer példányban, és terjeszti az egész Földön, az méltó emléke lett volna a tragikus véget ért svalbardi expedíciónak. Azt kell feltételeznem, hogy Hüsnünek érdeke volt átképeznie magát paleontológussá, hogy utólag megszerkessze a svalbardi naplót, de nem volt érdeke, hogy sokan elolvassák, főleg Törökországban nem. A tiranai Kallmet nyomda száz különlenyomatát viszont annak küldhette el, akihez érdeke fűzte. De van itt még egy furcsa ellentmondás. Azt állítja a bevezető, hogy Nazim Hüsnü „a svalbardi expedíció egyetlen életben maradt tagja”. Hát a pilóta, aki az egészségügyi légpárnás és légcsavaros mentőautóval Hüsnüt és az ősasszonyt hazahozta, hová lett? Talán útközben megette egy jegesmedve?

Szíriusz kapitány helyesel.

– Liuna kérdései célba találtak!

Pinton tágra mereszti a szemét.

– Ezzel azt tetszett mondani, hogy a pilótát valóban megette a jegesmedve?

– No azt éppen nem – nevet a kapitány –, mert a jegesmedvék főleg hallal, madárral és fiatal fókával csillapítják az éhségüket. Húsevő ragadozók, az tény, és ha nagyon éhesek, megtámadják az embert is, de a XXV. század embere lézerfegyverével hatásosan tud védekezni ellenük. Létszámuk az Arktiszon csökkenőben van. Lehet, hogy Hüsnüék eggyel sem találkoztak.

– Ezt az emlékező könyvecskéből biztosan meg fogják tudni. Most már én is azt javasolom, hogy kezdjük olvasni. Ez Pierre véleménye. – Valaki hangosan felolvashatná, a többi figyeli…

– Vagy válthatjuk egymást. Öten vagyunk ötven laphoz. Mindenkire tíz jutna – tanácsolja Berci.

Liuna mást ajánl:

– Bevallom, belekukkantottam a lapokba. Úgy tapasztaltam, hogy Hüsnü stílusa dagályos. Időt veszítünk, ha ezt szóról szóra végighallgatjuk. Legegyszerűbb lenne, ha mindenki kapna tíz lapot. Ötször tíz ugyebár ötven.

– Gratulálok! Valóban annyi! – ironizál Berci.

– Kösz… te tanítottál számolni! A tíz lapot egyszerre, egy időben mindenki magában elolvassa, utána rövid beszámolót készít a tartalmáról, és csak ezt mondjuk el sorban egymásnak. Ha valami izgalmasat találnánk; vagy valamit nem értünk, azt részletesen megbeszéljük.

– Elfogadom – mondja Szíriusz kapitány. – Ezzel valóban időt nyerünk. Nos, akkor osszátok ötfelé a lapokat. Egytől tízig legyen Pintoné, tizenegytől húszig Bercié, harmincig Pierre kapja, negyvenig Liuna, a vége meg az enyém. Mindenki ragadja meg a maga adagját, vonuljon be a házba, minden szoba rendelkezésre áll. Ha elkészül az olvasással, jöjjön vissza a kertbe.

Berci jelenik meg elsőként. 20 perc alatt végzett. Pierre 26 percig olvasott, Szíriusz kapitany 28 percig. Most egy kis szünet következik. Liuna 35 perc múlva jön ki a házból, Pintonnak 40 percre volt szüksége.

Leonida néni sem töltötte tétlenül az elmúlt háromnegyed órát. „Uzsonnavacsorát” varázsolt a szőlőlugas asztalára. Hússal és rizzsel töltött padlizsánt vajban kisütve.

– Úgy, ahogy nálunk csinálják… Egyetek, lelkeim! Teli gyomorral jobban megy a nyomozás!

Berci és Pinton ugyancsak vitézkednek a siker érdekében: Kétszer is repetálnak a fejedelmi ételből! Az utolsó falatig kiürül a tál. Leszedik az asztalt. A padlizsán helyét elfoglalja – Nazim Hüsnü művének ötvenlapos nagyítása.

Szíriusz bácsi rendelkezik: – Pinton, tiéd a szó!

Pinton feláll, teleírt papírlapokat rakosgat.

– Jegyzeteltem – mondja.

Azután komikus „kutatói” arcot vág és elkezdi beszámolóját.

– Tisztelt nyomozóbrigád! Gondosan kétszer is elolvastam a szóban forgó könyv reám osztott első tíz oldalát, amelyben az író röviden elmeséli gyermekkorát, középiskolai és orvosegyetemi éveit, majd arra emlékezik, hogyan került a Svalbard-expedíció tagjai sorába. Ha megengeditek, egy részét felolvasom szóról szóra, mert nagyon tanulságos.

Kezébe veszi az egyes számú kartont.

– „Nevem: Nazim Hüsnü. Török vagyok. Volt egy ősöm, Hüsnü neves költő, a XXI. században élt. 2431-ben születtem Tiviye halászfaluban, a Gemlinki öböl partján. Apám tengerésztiszt volt, a Gemlinki Bázis parancsnoka. Anyámat kétéves koromban elvesztettem. Légpárnás motorcsónakon háromszáz kilométeres sebességgel száguldozott apámmal a Márvány-tengeren. Anyám vezetett. Bójának ütköztek, a csónak fölborult… anyám azonnal meghalt. Apám ezután egyedül nevelt engem… dédelgetett, és mindent megengedett. Házunk a bazaltsziklás tengerparton épült. Szerettem a végtelen tengert. Órák hosszat hasaltam a parti nagy, lapos köveken; bámultam a kristálytiszta vízben nyüzsgő életet, a fekete csikóhalakat, a lomha, áttetsző testű garnélákat, a narancsszínű csillagokat…”

Pinton befejezi a felolvasást. Leteszi a kartonlapot. Szabadon folytatja a beszámolót:

– Ez a fiúcska egy napon az árapályzónában mezítelen lábbal véletlenül rálépett egy sárga tarisznyarákra, amely mimikrizve, szinte észrevehetetlenül lapult a nedves homokban. A védekező állat erős ollójával véresre csípte a gyerek lábaujját. A kis Nazim elfogta és hazavitte a „tettest”, majd élve felboncolta.

Naplójában azt írja: „Megbüntettem őkelmét!” Ez időtől kezdve kagylókat, csigákat, polipokat, medúzákat gyűjtött. Gyönyörködött színes szépségükben, érdekes mozgásukban, és elvezettel tanulmányozta testük belsejének csodáit.

– Borzasztó! – szörnyülködik Liuna.

– Neked borzasztó, de Hüsnü apukának tetszett ez a vérengző kíváncsiság. Elhatározta; hogy orvosi pályára adja gyermekét. Sebész lesz! – Tízéves korában egy isztambuli kollégiumba küldte. Nyolc év múlva felvették az ankarai orvosi egyetemre. Hüsnü ezt írja: „Kitűnő tanuló voltam, osztályelső, évfolyamelső. Céltudatosan arra törekedtem, hogy mindenben a legjobb legyek. Keményen edzettem magam, sportoltam. Tagja voltam az egyetem vízilabdacsapatának, voltam nemzeti válogatott is…”

Pinton itt gúnyosan megjegyzi:

– Erre módfölött büszke a mi tudós Hüsnü bácsink! – Majd folytatja beszámolóját:

– A naplóíró röviden közli, hogy az egyetem elvégzése után baleseti sebész lett. 26 évesen már klinikai tanársegéd, majd három év múlva adjunktus. Ekkor történt, hogy a TTT (Török Tengerhajózási Társulat) Boszporusz nevű fotonmeghajtású tenger alatti panorámahajója 100 utasával elindult Izland szigetéről, hogy 6000 kilométert hajózva, Alaszkába, a Yukon-delta kikötőjébe érkezzék. Az útvonal felét, 3000 kilométert, a Jeges-tenger öt méter vastag örök jégpáncélja alatt kell megtennie. Ez egy évszázadok óta szokásos; jól ismert legrövidebb útvonal Európa és Amerika között.A mindennapi postajárat is itt közlekedik. A panorámahajón, melynek ez a 75. Jeges-tenger alatti útja, az utasok ötcsillagos kényelemben részesülnek. A Boszporusz menetideje 120 óra, azaz pontosan öt nap.

Ez a mostani út azonban huszonnégy órával hosszabbra sikerült. A jégpáncél alatt haladva, a Svalbard-földtől északnyugatra fekvő Nansen-medencében a panorámaablakokon át nézegető utasok felfigyeltek egy különös jégtömbre. Az éles reflektorfény fogságba fagyott kis elefánt formájú lény halovány kontúrját világította meg. Az egyik utas: Ali Seyfettin akadémikus, híres paleontológus nagy hűhót csapott. Azt állította, hogy a jégbe zárt állat egy legalább százezer éves mamutbébi! A legcsodálatosabban ép őslény, amelyet valaha is találtak!

Nyomatékosan kérte a kapitányt, hogy földrajzilag határozzák meg és valamilyen módon jelöljék is meg a helyet, mert ide tudományos expedícióval vissza akar térni. Kívánsága teljesült. A Boszporusz a keleti hosszúság 10. foka és az északi szélesség 85. foka metszési pontjában megállt, és egy egész napot vesztegelt. (Hüsnü a perceket és a másodperceket is közli, de ez minket nem érdekel – mondja Pinton.) Könnyűbúvárok hagyták el a hajót. A fölöttük feszülő vastag jégréteget lézersugárral átfúrták. Az így keletkezett nyíláson detonertöltetet lőttek fel. A töltetek a levegőbe érve felrobbantak, és vízben nem oldódó, rikító piros festékkel mintegy három négyzetkilométernyí jégfelületet borítottak be. Ez a piros jelzőfolt két-három évig is látszik. A Török Tudományos Akadémia 2461-ben, Seyfettin professzor vezetésével tudományos expedíciót szervezett, hogy a Svalbard-földről kiindulva, a Nansen-medencében felkutassák a jégbe fagyott mamutbébit.

Pinton most felveszi a tízes számú kartont.

– Ismét átadom a szót Nazim Hüsnünek, azaz idézem őt: „Ali Seyfettin professzor a Svalbard-expedíció mellé jól képzett, fiatal, erős, egészséges baleseti sebészt keresett, olyat, aki nem ijed meg az Arktisz zord éghajlatától és veszélyeitől. Jelentkeztem. Klinikai professzorom ajánlására felvett. Így lettem az expedíció orvosa.”

Pinton mélyen meghajol. – Kész. Befejeztem.

– Pintonkám! Ügyes voltál! – tapsol Liuna, és tapsolnak a többiek is.

Szíriusz kapitány szólásra emelkedik.

– No, Kocsis Berci, mutasd be a tudományodat! Te következel!

A fiú felpattan.

– Igenis!… Bemutatom, azaz elkezdem. Elöljáróban annyit, hogy az én tíz oldalam nem volt olyan érdekes, változatos, mint a Pintoné. Adatok, adatok töméntelen adat, ez jutott nekem. Gyorsabban is fogok végezni. Az expedíció utazásáról, a Svalbard-földre, majd onnan a Nansen-medencébe érkezéséről lesz szó. Ez a „medence” a tengerfenéken van, 277 méter mélyen!… De kezdem az elején!… 2461 kora tavaszán, amikor Izland szigetének északi partját még hó és jég borítja, a déli parton fekvő és a Golf-áram „fűtésétől” jégmentes keflaviki légi kikötőből startolt az expedíció egy 10 tonna teherbírású szállítógraviplánon. Ali Seyfettin professzor negyven munkatársával indult az örök jég birodalmába.

Berci egy papírlapot vesz elő.

– Kezemben tartom a résztvevők listáját. Hüsnü könyvében név szerint szerepelnek. Minket csak zavarna a sok név, ezért legtöbbjének csak a foglalkozását jegyeztem fel. Íme: 1. Ali Seyfettin, 2. bagdadi tudós barátja, 3-4. Seyfettin két adjunktusa, 5. egy fizikus akadémikus, 6. egy kémikus akadémikus, 7-11. öt sarkvidéki paleontológusnövendék, 12-14. három naplóvezető nő, 15-16. két híradós-technikus nő, 17. szakács, 18-20. három konyhai főzőnő, 21-22. két biztonsági sarkvidéki vadász, 23-25. három könnyűbúvár, 26-7, orvos és ápolónő, 28. az egészségügyi kocsi pilótája, 29. a graviplán parancsnoka; 30-31. a graviplán két tisztje, 32, a graviplán atomhajtóművének mérnöke, 33-34. technikusa és szerelője, 35-36. két stewardess a graviplánon, 37-41. öt fő szolgáltató szakmunkás.

A graviplán szállította az expedíció teljes felszerelését: 4 felfújható, hőszigetelt, tízszemélyes lakósátrat, 2 munkahelyiséget, konyhát, ebédlőt, fürdőt. Ezek is mind hőszigetelt sarkvidéki sátrak voltak. Hóolvasztó és vízszűrő berendezést. A 40 embernek három hónapra elégséges mélyhűtött élelmiszert, jégfűrészelő és robbantó gépeket, a konyha teljes edénykészletét… Lehet, hogy kifelejtettem valamit… szóval mindent.

Szíriusz kapitány megjegyzi:

– Jól előkészített kutatóút lehetett. De minket ez nem nagyon érdekel. Inkább arról beszélj, hol szálltak le először.

– Első állomáshelyük a Svalbard-föld Longyearbyen nevű települése volt. Itt találkoztak először a sarkvidék kegyetlen telével, a befagyott tengerrel, a mínusz 50 °C-os hideggel. Itt vették át Hüsnü egészségügyi sarkjáró kocsiját, amelyet sima tükörjégen száz kilométeres óránkénti sebességgel röpít légpárnás, légcsavaros robbanómotorja. Egyenetlen, törmelékjeges talajon leeresztik a hernyótalpait, azon halad, persze sokkal lassabban. Longyearbyenban mindössze három napot töltöttek. Hüsnü, az ápolónő és a pilóta itt költöztek át az egészségügyi kocsiba. A negyedik napon indultak. A graviplán startolt előbb, észak-északnyugati irányban, a Nansen medence felé. Az 500 kilométeres távolságot húsz perc alatt tette meg. Hüsnüéknek a nehezen járható, hepehupás talajon kerek tíz órát kellett kacskaringózniuk, amíg nagy nehezen a helyszínre értek. A graviplánt már a jégmezőhöz rögzítették, körülötte éppen a lakósátrakat állították. A pilóta leparkolt a szomszédságukban.

– A pilóta nevét tudod? – kérdezi Liuna.

– Természetesen. Asilledének hívják.

Pinton élénken kíváncsiskodik:

– Ő az, akit később meg fog enni a jegesmedve?

– Nem tudom. Ezt majd Szíriusz bácsi mondja meg. Övé az utolsó tíz oldal.

– Megtalálták a piros festékkel megjelölt helyet?

– Akkor még nem. Hüsnü szerint a megadott földrajzi pont közelében szálltak le, de a Boszporusz víz alatt végzett számításai nem lehettek tökéletesen pontosak.

Ha csak 1-2 másodpercet tévedtek, kivetítve a valóságba az kilométereket jelenthet. A graviplán hozott magával egy kis kétüléses koleoptert, de azt eddig a viharos időjárás miatt nem használhatták. Az első szélcsendes napon Seyfettin professzor bagdadi barátja kíséretében felszállt vele. Egyre táguló körözésük jutalmaként településüktől mintegy tíz kilométernyire megtalálták a jégmező havas fehérségét elrútító piros „détoner”-szennyeződést. Nagy volt az öröm.

Idézem Hüsnüt: „A hazatérőket kitörő lelkesedéssel, hurrázással, pezsgődurrogtatással fogadtuk. Mikor megérkeztek, tudtunk már sikerükről, mert rádión jelezték nekünk. Seyfettin professzor úgy döntött, hogy a tábor marad a helyén. A piros folthoz vezető utat megtisztítjuk, kiegyenesítjük, kis motoros szánjainkkal tíz perc alatt elérhetjük „a mamutbébi szarkofágját”. (Munkahelyünknek ezt a nevet a csinosabbik stewardess adta.) Bátrabban, szabadabban dolgozhatunk, robbanthatunk, jeget fűrészelhetünk a lakótelepünktől tisztes távolságban.”

Berci most egy kis szünetet tartott, azután folytatta:

– Észrevehettétek, hogy Hüsnü eddig semmit sem dolgozott, csak szemlélődött. Az expedíció tagjai közül még náthás sem lett senki! Nos Pierre, te következel. A te tíz oldalad talán izgalmasabb Lesz.

– Sokkal izgalmasabb, mert megtalálják a mamutbébit!

Szíriusz kapitány figyelmezteti:

– Ne kalandozz előre. Tarts időrendet!

– Igenis – engedelmeskedik a fiú – időrendet tartok. A következő napok kemény munkával teltek. Járhatóvá tették a „détoner”-folthoz vezető utat. Tíz motoros szán egész nap szállította a műszaki berendezést. Felállították a fűthető sátrakat, a graviplánból vastag kábeleken elektromos áramot vezettek a kutatási területre. Hamarosan megtalálták azt a pontot, ahol a Boszporusz technikusai lyukat fúrtak a jégben, hogy a lövedéket kilőjék. Itt volt legvastagabb a „détoner”-réteg. (Később, amikor megbontották a jeget, további bizonyítékot is találtak: az azóta befagyott lyukba befolyt a piros festék.) Végre Hüsnünek is akadt munkája. A konyhasátrat gyakran megkörnyékezték az éhes sarki rókák. Ezek a gyönyörű bundájú kis állatok kezdetben egyesével, később már csapatostul jöttek. Az egyik főzőnő enni adott nekik, és megsimogatta a legkisebbet. Az csúnyán megharapta a kezét. Hüsnü orvosi naplójában ez áll: „Rókaharapás, fertőtlenítés után ellátva, nyugtató. 3 napon belül gyógyul.” Volt egy súlyosabb esete is. Az egyik paleontológus-növendék nem tartotta be a szigorú biztonsági szabályokat. Motorosszánon éppen csak „átugrott” a „Détoner”-telepre. „Tíz perc oda, tíz perc vissza – mondta –, ott öt perc alatt végzek!” Nem vitt magával URH-rádiót. Aznap -60 °C hideg volt, és kegyetlen északkeleti szél hordta a havat. Fele úton bedöglött a motorja, és nem tudta megjavítani. Gyalog vágott neki az öt kilométeres útnak… Amikor már egy teljes órája hiába várták, öt motoros a keresésére indult. Eszméletlenül, hóval betemetve, sokkos állapotban találtak rá. Hüsnü megmentette az életét.

– Ez érdekes – szólt közbe Szíriusz kapitány –, de térjünk vissza a „détoner”-folthoz.

– Éppen azt teszem… A régi lövedéknyílást középpontnak tekintve, 10 méteres átmérőjű kört rajzoltak a jégre, és lézerfűrésszel átvágták a tengervíz szintjéig…

Berci azonnal találgatni kezdett:

– Az így keletkezett hatalmas, henger alakú, jégdugót, amelynek a vastagsága 5 méter lehetett, a súlya pedig… a súlya pedig … ötször hetvennyolc… közel 400 tonna… hogy a tenger vizéhez jussanak, ki kellett emelniük! De mivel? Ilyen óriási darujuk nem lehetett!

Pierre mosolyog.

– Nem kellett kiemelniük. Lézerrel felolvasztották. 4,6 méter volt a vastagsága. Egy nap alatt eltüntették, majd lépcsőt faragtak a jégfalba: a könnyűbúvároknak kikötőhidat építettek a vízre szálláshoz. Vízhatlan burkolatban nagy fényerejű irányjelző lámpát eresztettek a víz alá, a könnyűbúvárok ezer méterről is jól látták, de automatikusan tekeredő, két kilométer hosszú nejlonzsinór is segítette a biztonságos hazatérést. Most idézem a naplót. Hüsnü ezt írja: „Az ötödik merülési napon a három búvár északi irányba úszott. Pár perc múlva URH-n jelentették, hogy jégmezőbe fagyott jókora jéghegyre akadtak, amelynek a víz alatti része körülbelül negyven méter mélyre nyúlik. Kézi reflektoraikkal megvilágítva körülúszták és a közepe táján megtalálták a mamutbébit! Alig 50-60 centiméteres tiszta jégburok mögött. Könnyen megközelíthető, és olyan jól látható, mintha kirakatban lenne…”

Pinton izgatottan fészkelődik, majd szót kér.

– Mit akarsz mondani? – érdeklődik a kapitány.

– Szíriusz bácsi! Ugye, a könyve elején azt írja Hüsnü, hogy a Boszporusz utasai a panorámaablakon át látták meg a mamutbébit.

– Pontosan ezt írja.

– Akkor pedig a Boszporusznak mintegy húszméteres mélységben, közvetlenül a jéghegy mellett kellett elhaladnia! Mondhatom, disznó szerencséjük volt, hogy nem ütköztek neki!

Szíriusz nevetve válaszol:

– Nem volt „disznó” szerencséjük. Napjainkban minden jég alatt közlekedő jármű radartapogatóval van felszerelve. Ez messziről jelzi bármilyen idegen test jelenlétét, és automatikusan kikerüli… No de folytasd, Pierre fiam.

– Hüsnü így írja le örömüket: „Az egész tábor táncolt a boldogságtól! Híradósaink telekürtölték a világot… és nem győztük a gratulációkat fogadni. Ali Seyfettin professzor korát meghazudtolva búvárruhát öltött, és személyesen is megtekintette a csodálatos leletet. Kijelentette, hogy a kis mamut nőstény a török nemzet tulajdona, ezért a Zulejka nevét adja neki. A hátralévő munkák könnyűnek látszottak. A mamutbébit jégbörtönével együtt a jéghegyből ki kellett vágni és el kellett szállítani. Kiszámították, hogy a körülbelül 120x120x90-es jéghasáb (benne Zulejka) egy tonnánál valamivel súlyosabb lesz. A három könnyűbúvár vállalta, hogy kézi szerszámokkal, fúróval, vésővel, fűrésszel „kioperálja” a jéghasábot. Vállalásukat teljesítették. A jégbörtönbe zárt Zulejkát Hüsnü le is rajzolta. Tessék, tekintsétek meg.

Berci szólásra jelentkezik.

– Szeretném kikövetkeztetni, hogy mit tettek ezután, azaz elmondanám, hogy én mit csináltam volna. Szabad?

Pierre beleegyezően bólint.

– Megengedjük. Sőt kíváncsian várjuk.

– Nos… mivel a jég fajsúlya valamivel kevesebb, mint a vizé, és ugyanez vonatkozik a kis mamut testére is, a jéghasáb, amikor kivágták, szép lassan felszállt a tengerszintig, illetve beleütközött a jégmező aljába. Tudjuk; hogy csak néhány száz méterre voltak a „détoner”-kikötőtől. Addig elhúzhatták vagy ellökdöshették volna. Feltehető azonban, hogy a jéghasáb a sok ütközéstől végzetesen megsérült vagy megrepedt volna. Ezért én kötéllel ráerősítettem volna anynyi ellensúlyt (vasdarabokat), amennyitől Zulejka súlytalanul lebegni kezdett volna… és szép lassan, ütközés nélkül ellökdöstem volna a kikötőig.

– Sok volt a volna, de tetszik a megoldásod – dicséri Szíriusz kapitány a fiút.

– Nos, Pierre, mi történt a valóságban?

– Pontosan ugyanez! Bravó! Vasgyúró barátom telibe talált! És most folytatom: a kikötőből daruval kiemelték, elszánkáztatták a központi telepre, és a graviplán előtti kis téren felállították, mint egy szobrot. Tehették, mert -50 °C-ot mutattak a régimódi borszeszhőmérők… Jelentem: a huszadiktól a harmincadik oldalig az elmondottakat tartalmazza a svalbardi ősasszonyról írt könyv. De ősasszonyról eddig egyetlen szó sem esett!

– Megnyugtatlak, majd esik nálam! – mondja Liuna.

– No végre ! Már izgatottan várom! – nyelvel Pinton.

– Akkor hát elkezdem… Seyfettin professzor kijelentette: „Az expedíció valójában elérte célját, befejezte munkáját, hazamehetnénk. Én azonban úgy gondolom, hogy alaposabban meg kellene vizsgálnunk jéghegyünket. Mert ahol egy őslénylelet volt, ott lehet több is. Ez íratlan paleontológus-szabály. Jól tudom, hogy kis mamutunknak nem ez a sarkkör fölötti, irdatlan jégmező volt a hazája, hanem jóval délebbre élt. Talán Alaszka partjain vagy Vrangel szigetén, esetleg a Csukcs-hegységben. Ott érte el a gyors halál egy földrengés vagy gleccserről leszakadó jéghegy közbejöttével, sok tízezer évvel ezelőtt. Az olvadó, kásás jég egy pillanat alatt elborította, és a -60 °C-os hideg percek alatt keményen birtokba vette. Ezután a jéghegy utazgatott pár évtizedet (vagy évszázadot) a Golf-áramlat hátán; amíg bele nem fagyott az örök jégmezőbe. Zulejkának apja, anyja és bizonyára testvérei is voltak… és paleanthropusz ősemberek hordája vadászott rájuk. Hátha rejt még valamit vagy valakit az a jéghegy? Megnézem!” Ezt mondta a professzor. Hüsnü elkísérte őt tenger alatti útjára. (Naplójában azt írja, hogy fiatal korában apjával sokat úszkált a Fekete-tenger nem is fekete fenekén.) Előbb gondosan többször körül kraulozták…

– Megállás! – mondja Pinton. – Mi az a kraulozás?

– Egy úszásfajta. Amikor a két lábaddal felváltva csapkodod a vizet. Kallózva lököd magad előre, így úsznak a tenger alatti vadászok és a könnyűbúvárok. A lábfejüket műuszonnyal nagyobbítják meg, hogy gyorsabban haladjanak.

– Köszönöm. Láttam plasztikinóban.

– Na… szóval többször körülúszták a hatalmas jégtömböt, de semmit sem találtak. Majd lemerültek a jéghegy alá és ott ráakadtak egy jókora, barlangszerű üregre. Az üreg falát moszatok és algák borították. Ezek mögött a jégtömb belsejében homályosan látni véltek valamit!… Hüsnü így írja le ezeket az izgalmas perceket: „Seyfettinnel URH kapcsolatban voltam. A professzor belekiabált a mikrofonba, majd megsüketültem: Nem hiszek a szememnek! Látod te is, Nazim fiam?” „Igenis, látom.” „Mit gondolsz, micsoda? Állat vagy ember?” „Ember lesz, tanár úr. Tessék nézni, ott balra, ahol kevesebb a moszat, tisztán látszik egy kéz, emberi kéz!”

– Hű de izgi! – lelkendezett Pinton. – De hátha egy kardfogú tigris volt a jégben, aki éppen megevett egy ősembert, és csak a kezét hagyta meg!

Liuna nevetve igazítja helyre a kisfiú elrugaszkodott képzeletét:

– Nyugodj meg! Hamarosan kiderül, hogy ember volt, nem tigris. Asszonyi ember.

Berci ujjong.

– Na végre! Megkerült a svalbardi paleanthropusz asszonyság! Li drága, folytasd!

– Röviden: már gyakorlatuk volt a jéghasáb „kiszerelésében”. Amikor a jégfalat megtisztították a rátapadt növényzettől, kiderült, hogy az ősasszony összekuporodva, guggoló helyzetben ül, és alig foglal el több helyet, mint a kis mamut. Három nap múlva a szobrot talapzatra helyezték Zulejka mellé. Hüsnü könyvecskéjében őt is megörökítette. Íme.

– Nem kimondottan csinos ez a svalbardi hölgy! – nézegeti Pierre a rajzot. – De képzelem, mekkora szenzációt keltett az egész világon.

– Semekkorát. Hallgattak róla. AIi Seyfettin nem engedte, hogy nyilvánosságra hozzák a hírt. A még mindig szennyezett, homályos jégburok és az asszony kuporgó helyzete miatt a lelet korát nem lehetett tudományos pontossággal megállapítani. „Ha azt állítom, hogy paleanthropusz, és kiderül, hogy nem az, kinevetnek. Ha kétezer éves indián nőnek mondom, és később bebizonyítja valaki, hogy százezer éves ősasszony, sajnálni fognak! Nem kockáztatok. Feladatunkat túlteljesítettük, áttelepedünk Svalbard-földre, Longyearbyenba. Ott működik a világ első számú hibernációs intézete. Vezetője a norvég Kristofer Krog. Öregember már, talán 120 éves, de nagy tudós. Tegnap rádión beszéltem vele. Elmondtam neki mindent. A segítségét és a diszkrécióját kértem. Örömmel megígérte, és vár minket! Intézetében teljes biztonsággal elvégezhetjük a vizsgálatokat, tudományosan meghatározhatjuk, hogy mit találtunk… Barátaim! Ma este ünnepi vacsorát rendezünk! Holnap pedig kezdünk csomagolni.”

Liuna tíz kartonját az asztalra teszi.

– Befejeztem. Szíriusz bácsi következik.

A kapitány feláll, és olvasni kezdi a 41. kartont.

– „Másnap az Arktisz legcsodálatosabb arculatát, a lángoló sarki fényt öltötte magára. Mintha tiszteletünkre tenné. Vörös, narancssárga, lila, rózsaszínű égig érő „orgonasípok” búcsúztattak minket a jégvilágtól. Nyolcvankét ügyes kéz bontotta és rakta ládákba, bálákba, zsákokba mindazt, amit négy hónappal azelőtt olyan nagy gonddal felépítettek. Különös dolog történt: amit eredeti burkolatában kényelmesen idehoztunk, most általunk összecsomagolva nem fért el a graviplán rakterében. Ez a különbség a gyári göngyöleg és az újra pakolás között.” Hüsnü azután leírja, hogy a graviplán parancsnoka szigorúan leméretett mindent. Kijelentette, hogy tíz tonna tehernél egy grammal se visz többet! Inkább kevesebbet! Nyakukon a tél! Jöhet egy hóvihar! A 39 ember súlya 2410 kilogramm volt. A holt tárgyak, eszközök, gépek már 6250 kilót tettek ki, amikor még érintetlenül talapzatán állt Zulejka és az ősasszony. Pontosan lemérték jégbörtönükkel együtt – mindkettőjüket. Zulejka 1305 kilogrammot nyomott, az ősasszony 1600-at. „A mamutot még elviszem, az ősasszonyt nem!”– döntött a parancsnok. Zulejkát beemelték a graviplán mélyhűtött raktárába.

„Kilencezer-kilencszázhatvanöt! – jelentette a mérlegelő. – Még jöhet 35 kiló!” Nem nyújtom tovább, mint a rétest. Röviden elmondom: a professzor úgy határozott, hogy az ősasszonyt Hüsnü járművében fogják szállítani, Mónikának – az 50 kilós ápolónőnek – viszont a graviplánban szorítottak még helyet.

„Tizenöt kiló túlsúly! – tiltakozott a parancsnok. – Nem vállalom!” „Ugyan, ne légy ilyen kicsinyes – próbálta meggyőzni őt Seyfettin –, tíz tonnánál mit számít az a tizenöt kiló!” Ebben maradtak. De tiltakozott Asik Dede is: „Nem engedem Mónikát! Nem engedem!” Dede szerelmes volt Mónikába, az ő tiltakozásával senki sem törődött.

– A graviplán tehát túlsúllyal rajtolt – mondja Pierre.

– Igen… és aznap kegyetlenül hideg volt. Mínusz 45 °C-ot mutatott a hőmérő. Metsző északi szél fújt, hordta a kicsi, éles hókristályokat. Az egészségügyi kocsi reggel ötkor startolt, és lassan haladt. Az ötszáz kilométeres távot hét óra alatt tette meg. Délben érkezett Longyearbyenba. Leparkolt a Hibernációs Intézet előtt, és azonnal felhívták ultrarövid hullámon a graviplánt. „Még mindig itt rostokolunk – közölte a híradós lány. – Várjuk, hogy szűnjön a szél.”

Tíz perc múlva jelentkezett: „Váratlanul elindultunk. A szélsebesség 60 alá szállt. Maradjunk állandó kapcsolatban – javasolta, és monoton hangon tovább tudósított: – Ezer méteren haladunk. A szél 70, a hőmérséklet -50 … A parancsnok a hófelhők fölé akar emelkedni… háromezer… négy ezer… ötezer, már a hófelhőkben repülünk… szélsebesség 90… és egyre fokozódik… az első tiszt jelentette, hogy enyhén eljegesedtünk, 1 milliméter jég borítja a gépet, bekapcsolta a jégtelenítőt… nyolcezer méter, a hófelhők fölött repülünk… a hőmérséklet -60… tízezer méter… -65 fok… délkeleten, a horizont fölött vékony arany fénycsík, ott delel a Nap… itt fönn nem fúj a szél, de az eljegesedés emelkedik. A graviplánt már 2 milliméteres jég borítja!… Az első tiszt szerint ez négyzetméterenként körülbelül 2 kiló és a gép felülete közel 500 négyzetméter… – A híradós lány érzelem nélküli, szakmai hangja most először emberivé változott, rémülten emberivé: – Ez… ez… ötszázszor két kiló… az ezer kiló… egy tonna! Egy tonna túlsúllyal repülünk! Ez nem lehet igaz! Ez lehetetlen!… A jegesedés növekedik! Már 3 milliméter! …a graviplán nem bírhatja!

A kapitány lefelé dönti a gép orrát, most újra a felhőkben járunk… a szél feltámadt, sebessége 80… az első tiszt azt mondja, nem kell begyulladni, leszállunk a jégmezőre… most közölte az utasokkal… nyugalom… jegesedés 4 milliméter… két tonna… a felhőréteg alá érkeztünk… délkeleti irányban egy kicsinyke fénypont… a Svalbard-föld! Világítótorony lehet húsz kilométernyire… jegesedés 6 milliméter… kényszerleszállás… a hajtómű kihagy!… Meredek szögben ereszkedünk… a hajtómű leállt… dugóhúzóban zuhanunk! Meghalunk!… Meghalunk!… Az életünk már csak tíz másodperc… kilenc… nyolc… hét!… Nem akarok meghalni! Nem akarok! Nem aka…” A rádió elhallgatott. Borzasztó volt ez a csend. Halálos csend… Azután hirtelen Asik Dede felüvöltött, mint egy sebzett állat: „Mónika!… Mónika!”

– Ki az az Asik Dede? – kérdezi reszkető ajakkal Pinton.

– Most hallgass! – ordítja durván Berci.

Pinton nem hallgat. Nagyon halkan újra kérdezi: – Ki az az Asik Dede?

Liuna válaszol:

– A pilóta. Szerelmes Mónikába.

– Szegény… Most mit fog csinálni?

– Nem tudom, de Szíriusz bácsi azonnal megmondja.

– Nem én mondom meg, hanem Hüsnü. Olvasom… „Dede egyfolytában, percek óta bőgött, jajgatott: „Mónika! Mónika! Mónika!” „Mi történt veled, Dede? – kérdeztem. – „Szeretem! Szeretem! A menyasszonyom! Megyek hozzá! Azonnal megyek hozzá!… Mónika! Ne félj! Megyek hozzád! Megmentlek! – és ki akart ugrani a vezérlőfülkéből. Alig bírtam lefogni. „Meg vagy őrülve?! Ötven fok hideg van! Ha így kimész, öt perc alatt megfagysz!… Vedd föl a bundád! Sapkát! Kesztyűt!”

Nagy nehezen ráadtam mindent. Kiugrott, és veszettül elrohant. Én is magamra kaptam a védőruhámat, és utána! A repülőtéren értem utol. Itt már készülődtek a mentőkoleopterek felszállni!

Vették a rádióadást ők is. Egy hatalmas vöröskeresztes graviplán éppen gurult ki a hangárjából… Dede beugrott az egyik koleopterbe, én utána! Négy könnyűbúvár öltözködött odabenn. A gép süvöltve elindult. „Adjatok nekem is búvárruhát! Hivatásos búvár voltam! A menyasszonyom rajta volt a… rajta volt azon” Nem tudta folytatni, de azok megértették. Örültek a segítségnek. Öltöztetni kezdték… A koleopter szárnyalt, mint egy madár. Tíz perc alatt a helyszínre értünk… Szürke félhomály derengett. Alattunk a szűz hómezőn hatalmas, mocskos fekete lyuk tátongott. Volt vagy kétszáz méter az átmérője. Benne a tenger vize kormos fekete, piszkoszöld olajfoltokkal tarkázva. „Itt sekély a tenger, legfeljebb ha százötven méter” – mondta az egyik búvár, és egymás után merültek alá mind a négyen. Utánuk Asik Dede… Most szörnyűséges csend ült a félelmetes tájra. Majd érkezett néhány koleopter, hivatalos személyekkel, es leszállt a Vöröskereszt graviplánja is. Ezek azonnal reflektorokat állítottak fel, fényben úszott a becsapódás helye… Megkövülten meredtem a gyilkos fekete vízre. Azt mondtam: „Ott fekszenek valamennyien a tenger fenekén! Micsoda gonosz igazságtalanság!” Mire egy férfi így szólt: „Nem fekszik odalent senki.” Rábámultam bambán. A vöröskeresztes graviplán parancsnoka volt. Azt hittem, durván tréfálkozik. Látta megdöbbenésemet. Így folytatta: A fotonmeghajtású graviplán az ütközés pillanatában felrobbant. Húszezer Celsius fokú hő keletkezett, mely másodpercek alatt mindent… érti, mindent porrá égetett. Nézze: a fekete lyuk körül, ameddig a szem ellát, szürke a hamuréteg… Ezek ők… ez maradt belőlük.”

Néma fájdalom fekszik Szíriusz kapitány házára. Leonida néni szemében könnycsepp lapul. Pinton sápadt, időnként megrándul az ajka. Pierre és Berci leszegett fejjel, komoran bámulja a padlót… Liuna halkan suttogni kezd egy verset: Hol élet virít, ott halál is jár, Minden élőre halál is vár, nem tudja ember, se maga az ég, hol van a kezdet, és hol van a vég…

Nagy hallgatás után végre Pinton szólal meg:

– A könnyűbúvárok… visszatértek?

– Igen, mind a négyen – válaszol Szíriusz kapitány. – A vezetőjük jelentette: „Lent jártunk a tengerfenéken. Nincs ott semmi, csak a szürke hamu. Lassan ereszkedik alá, és megülepszik mindenen…”

– De Asik Dede, az ötödik búvár, hol van? – követeli Pinton.

– Ezt kérdezte Hüsnü is. A válasz így hangzott: „Kiderült, hogy érti a szakmát. Jól bírta a mélységet. Velünk volt százötvennél is. Azonban ilyen túlnyomáshoz nem voltunk kellően szerelve. Életveszély fenyegetett mindenkit. Elindultunk hát gyorsan fölfelé, és hívtuk őt is. Azt mondta, mi csak menjünk, ő még marad, megkeresi Mónikát. És villámgyorsan elúszott, mint egy delfin!… Nem engedtem senkit utána menni. Biztos halál lett volna. Ő sem jön vissza.”

Sziriusz kapitány felvette az utolsó lapot.

– Már csak néhány mondat van hátra. Olvasom… „A tragédia színhelyéről visszaröpültünk Longyearbyenba. Felkerestem Kristofer Krog professzort. Ő már mindenről értesült. Kértem, hogy a svalbardi ősasszonyt helyezze biztonságba intézete mélyhűtő osztályán. Kérésemet készségesen teljesítette. Ali Seyfettin professzortól tudom – mondotta –, hogy ezt a leletet tulajdonképpen ön találta. Ön látta meg a kezét. Most, hogy ilyen szomorú véget értek valamennyien és csak ön maradt életben, nem vitás, hogy a svalbardi ősasszony az ön kizárólagos szellemi tulajdona lett. Létezéséről csak mi ketten tudunk. Én megőrzöm önnek. Akkor léphet vele a nyilvánosság elé, amikor jónak látja.” Mire én így válaszoltam: Akkor, amikor méltó leszek hozzá!” Ezek a könyvecske utolsó szavai.

A kapitány az ötvenedik lapot leteszi az asztalra, és némán egymásra néznek. Nincs kedve senkinek beszélni. Nagy sokára Leonida néni szólal meg:

– Szívemből sajnálom ezt a szegény embert. Elvesztett mindent.

Liuna bal keze hüvelyk- és mutatóujjával lassan csavargatja piros hajfürtjeit. Aztán csak ennyit mond:

– Vagy lehet, hogy éppen most akar megnyerni mindent…

Leonida rácsodálkozik a lányra.

– Ezt hogy képzeled, kedvesem?

– Nem szívesen árulnám el – válaszolja a lány. – Csak sejtem a dolgokat. Igazságtalan lennék, ha bizonyíték nélkül bármivel is megvádolnám őt. Mi nagyot léptünk az Igazság Ajtaja felé, de még nem nyitottuk ki. Most az ő lépése következik.

Pierre hozzáfűzi:

– Holnap kezdődik a kongresszus. Valamennyien jelen leszünk. Majd meglátjuk, mit lép „Hüsnü bácsi”!

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Nazim Hüsnü is lép egyet

Nazim Hüsnü azonban nem hamarkodta el ezt a lépést. Harmadik napja rostokolt a Négyek Tanácsa a paleontológusok kongresszusán Helga néni intézetének dísztermében, és már a könyökükön jött ki minden: a sokféle „pitekusz” és „anthropusz”! A driopitekuszok, a gigantopitekuszok, a ramapitekuszok, a neoanthropuszok, az archanthropuszok, a paleanthropuszok ripityára tört koponyái, állkapcsai, erős fogazatuk, pattintott kőeszközeik, szakócáik, tűzhelyük, lábszárcsontjuk… és a millió és millió évek!

Most éppen ebédszünetet tartanak.

– Én már unom – panaszkodik Pinton. – Mindenki mindig ugyanazt a nótát fújja! Barlangok, agyagrétegek, ásatások, csontok, csontok és csontok!… Egy biztos! Őslénytantudós nem leszek!

Pierre érkezik.

– Édesanyámtól jövök. Nazim Hüsnü ma délután tartja meg nagy hűhóval beharangozott előadását! Egy jókora vasketrecet szállítottak a díszterem emelvényére!

– Amely minden bizonnyal a paleanthropusz fiú összkomfortos lakása lesz – jövendöli Liuna.

– Én megint a nyitott ablakhoz, a rádióriporter bácsi mellé akarok ülni! – közli döntését Pinton. – Az intézet díszkertjének óriási hársfája éppen virágzik. Csodálatos illatot áraszt… és az is roppant érdekes, ahogyan a riporter bácsi beszél, és én szinte mindent látok, amit mond. Összebarátkoztam vele. Oscar Holz a neve. Li, szépen kérlek, ülj te is hozzánk!

– Jó, oda ülök.

– Hallani fogod, milyen muris, amikor szédületes gyorsasággal közvetíti az eseményeket. Valahogy így – és hadarni kezd: – „Kedves hallgatóim! Helga Renard igazgatónő, a világ leghíresebb paleontológusainak háziasszonya megrázza a csengőt, csendet kér…”

Oscar Holz suttogva közvetít:

– Kedves hallgatóim! Helga Renard igazgatónő, a világ leghíresebb paleontológusainak háziasszonya megrázza a csengőt… – az elnöki csengő megszólal – és csendet kér… – Csendet kérek!

A teremben egy szerre mindenki elhallgat.

– Köszönöm… Tisztelt kongresszus! Üdvözlöm a jelenlévőket, és negyedik ülésünket megnyitom. Ma délután egyetlen előadást fognak hallani: Nazim Hüsnü professzor úr számol be nekünk a paleanthropusz fiúról.

Lelkes taps fogadja a bejelentést. Oscar Holz halkan, sebesen tudósít:

– Helga Renard helyet foglal az emelvényen, Ramon Garcia díszelnök és Viktor Szíriusz nyugalmazott űrhajóskapitány között. Ó a Hold híres embere… nem kell bemutatnom, mindenki ismeri. Zsúfolt a terem. A kiszivárgott hírek szerint a „paleanthropusz fiú” meghozhatja Hüsnü professzornak Világállam Nagy díját!

De nézzük, mi történik!… Az előadó még nem lépett az emelvényre, amelyen ma egy különös alkalmatosságot állítottak fel. Olyan alakú, mint egy ruhásszekrény, fekete drapériával a padlóig letakarva. De jön már a népszerű Nazim! A dübörgő taps őt köszönti. Karcsú, magas, őszülő halántékú, elegáns férfi. Mélyen meghajol, és beszélni kezd: – Tisztelő híve vagyok tudományágunk kiváló képviselőinek. Köszönöm, hogy meghallgatják beszámolómat. – Nagy taps jutalmazta a szerény bevezető szavakat. – Nem titok, hogy tanult mesterségem az orvostudomány. Tragikus véletlen indított az őslénykutatás útjára. Önök közül sokan emlékezhetnek rá, hogy pontosan húsz évvel ezelőtt – 2461-ben – a török kormány őslénytani expedíciót küldött az Északi– sarkvidékre. Ennek az expedíciónak én lettem az orvosa. Nem akarom önöket ismert események ismétlésével untatni. A svalbardi ősasszony című könyvemben részletesen leírtam mindent. De mert naplószerű visszaemlékezésemet bizonyára sokan nem olvasták, engedjék meg, hogy dióhéjban ismertessem a tartalmát.

– Halljuk! Halljuk! – biztatják az előadót.

Berci a mellette ülő Pierre-nek súgja:

– Jaj nekünk! Ez most elmeséli újra az egészet!

– Nem baj. Az is érdekes lehet, amit kihagy.

De Hüsnü nem hagy ki semmit. Hosszasan, részletesen, helyenként szóról szóra idézve mondja el a tragikusan végződött kutatóutat. Figyelmesen, némán hallgatják. Amikor a svalbardi ősasszony megtalálásához érkezik, ámuló izgalom borzongatja a hátakat. Suttogás, mozgolódás kezdődik. Hüsnü a norvégiai Kristofer Krog professzort idézi: „Megőrzöm önnek az ősasszonyt. Akkor lép vele nyilvánosság elé, amikor jónak látja.” Majd férfias egyszerűséggel befejezi a passzust könyve utolsó mondatával: „Akkor, amikor méltó leszek hozzá…”

Jókora hatásszünetet tart… Pinton a riporter füléhez hajol.

– Tessék nézni! Hüsnü bácsi sír!

– Nagy kókler az öreg! – De a mikrofonba mást mond: Az előadót a visszaemlékezés elérzékenyítette.

Hüsnü látszólag leküzdi meghatódottságát. Megvesztegető egyszerűséggel mondja:

– Most arról kívánok vallani, amit a könyvből tudatosan kihagytam. Elérkezett az ideje… Akkoriban még nem voltam paleontológus, de mint az emberi csontokkal, izmokkal, erekkel és idegpályákkal örökös harcot folytató sebész, magaménak éreztem társaim sikerét és bukását. Elhatároztam, hogy teszek valamit! Mint a könyvemben megírtam: az őrizetemre bízott „svalbardi ősasszonyt” Krog professzor intézetében már biztonságba helyeztem. Nyugodt voltam, hogy jó helyen van. Kristofer Krog, aki akkoriban már 120 esztendős volt, a világ első számú hibernológusának számított. Ezt a rangját díszvendégünk, Viktor Szíriusz kapitány, aki, úgy tudom, sikeres hibernológus is, bizonyára megerősíti.

Szíriusz kapitány mosolyogva jóváhagyóan bólint.

– Köszönöm… Nos, Krog professzort felkértem: együtt vizsgáljuk meg az ősasszonyt. Készséggel vállalta.

Nazim Hüsnü most megemeli a hangját:

– Hölgyeim és uraim! Ez a vizsgálat fantasztikus eredménnyel zárult. Bizonyos szennyezett felső jégrétegek eltávolítása után tisztán, világosan észlelni lehetett, kétséget kizáróan megállapítottuk, hogy a svalbardi ősasszony halála pillanatában terhes volt. Közvetlenül partus előtti állapotban.

A hallgatóság fölmorajlik: Pinton izgatottan fordul Liunához.– Mit jelent az a partus?

– Latin szó, az orvosok használják. Azt jelenti: szülés. A terhesség 38. hete utáni állapot.

Oscar Holz szélsebesen hadar:

– Kedves, hallgatóim! Szenzációs fordulat! Az ősasszony ősbabát várt! De figyeljük tovább a váratlan eseményeket! Hüsnü folytatja előadását!

– Ha megengedik, folytatom… Krog professzor véleménye és az én elképzelésem megegyezett: haladéktalanul cselekednünk kell! Dehibernálunk és elvégezzük a sectio sarecit is!

Pinton azonnal kíváncsiskodik: – Mi az a szekció?

– Amikor a magzatot műtéttel hozzák világra! De maradj már csendben! Hüsnü folytatja!

– Ekkor Krog professzor feltett egy súlyos kérdést, amire én bizony nem gondoltam. Azt kérdezte: „Kolléga úr! Kinek az életét mentsük meg? Az anyáét vagy a magzatét?” Rádöbbentem: ez az igazság! Választanunk, döntenünk kell! Ha az ősasszonyt jégbörtönétől megszabadítva szabályszerűen dehibernáljuk, azaz a test hőmérsékletét lassan emelve a stagnáló szervek, elsősorban a szív és tüdő működését helyreállítjuk, miközben oxigént, vért, infúziót, gyógyszert adagolunk, ezzel a legalább tízórás beavatkozással esetleg életre keltjük az anyát, de biztosan megöljük a magzatot… („Tudom! Exitál!” – kotyogott közbe Pinton.) Arról nem is szólva; hogy az életre kelt anyán a sectiot azonnal el kell végezni, különben általános mérgezésben meghal, tehát ha az asszonyra esik a választásunk, elpusztulnak mindketten. Ha úgy döntünk, hogy a gyermeket mentjük meg – védett helyzeténél fogva valószínű, hogy sejtkárosodás nem érte –, az (ne csodálkozzék az olvasó, hogy Liuna mindent tud. Egészségügyi szakközépiskolába jár, orvosnak készül. A szakmai kifejezéseket már ismeri) asszony testét gyorsabban felmelegíthetjük, s mielőtt a visszafordíthatatlan bomlás a magzatot elérné, a sectiot rapid elvégezve, a magzatot elkülöníthetjük, veszélyeztetett helyzetéből kiemelhetjük. Ezt az utóbbi határozatot kellett hoznunk.

Nazim Hüsnü iszik egy korty vizet.

– Kérem, bocsássanak meg, hogy ezt a problémát ilyen hosszadalmasan és nem tudományos stílusban tárgyaltam. A lényegét mondtam el, és remélem, a nem orvosok is megértették. Hölgyeim és uraim! Higgyék el, szörnyűséges műtét volt. A dehibernálással együtt mintegy hat órát tartott. Az anya testével közben nem törődhettünk. Sietnünk kellett. Az teljesen oszlásnak indult. A sejtek bomlása ilyenkor rendkívül gyors. Egy szörnyűséges hullából emeltem ki a sértetlen, életre kelthető magzatot. Akit aztán gyorsan életre is keltettünk!

A hallgatóság lelkesen éljenez. „Bravó! Csodálatos! Az évezred műtétje!” – ilyen felkiáltások hangzanak el. Hüsnü boldogan mosolyog. Megtörölgeti verejtékező homlokát.

– Köszönöm… köszönöm az előlegezett bizalmat. Jól hallották, azt mondtam; előlegezett. Mert eddig csak meséltem, de semmit sem bizonyítottam. Nos, bemutatom az első bizonyítékot: a paleanthropusz fiú születési bizonyítványát.

Kiállította a svalbardi hibernációs intézet igazgatója. Kristofer Krog, az orvostudományok doktora, akadémikus; 2461. október hó 7-én.

Hüsnü professzor megérint egy kapcsolót, a mennyezetről leereszkedik a vetítővászon, amelyre az automata vetítőgép rásugározza a születési bizonyítványról készült diát. Megtapsolják.

– Második bizonyítékom az újszülött őscsecsemő fényképe!

Nagy tapsot kap a csúnya, görbe lábú, lapos homlokú, elálló fülű gyermeket ábrázoló fotó.

– Jaj, de aranyos! – lelkendezik Pinton.

– Igazi pici paleanthropusz – állapítja meg Liuna.

Oscar Holzban lobog az érdeklődés.

– Nagy pillanat ez egy rádióriporter életében! Százezer éve fogamzott ősgyermek fényképében gyönyörködhet!

– Tisztelt kolléganők és kollégák! Most, mielőtt többi bizonyítékomat felsorakoztatnám, be kell számolnom a svalbardi ősasszony további sorsáról. Sajnos a sectiot, mint már említettem, jóval fagypont fölötti hőmérsékleten kellett végeznem. Az ősasszony sejtjeinek bomlási folyamata visszafordíthatatlanul, robbanásszerűen felgyorsult. Csak a csontvázát menthettük meg. Az is jelentős tudományos leletnek számít. A Svalbardi Élettani Múzeumban őrzik. Ezt ábrázolja harmadik képünk.

Liuna megállapítja:

– Egy teljesen ép, hiánytalan női csontvázat látunk.

– Itt közbe kell vetnem – folytatja Hüsnü –, hogy Krog professzornak felajánlottam: tekintsük a svalbardi paleanthropuszkutatásokat közös munkánknak. Társulásunkat természetesen ő vezeti. Én a paleontológiában csak kisinas lehetek mellette. Akik olvasták a könyvemet, tudják, hogy ez a kisinas akkor őslénytan-mámorba esett. Elhunyt kollégáim tragikus emléke ellenállhatatlan erővel kényszerített a paleontológia elsajátítására! A török kormánytól jelentős összeget kaptam az expedícióban teljesített munkámért, megélhetési gondjaim nem voltak. Szüneteltettem orvosi működésemet, és az izmiri egyetemen a körünkben jelen lévő igen tisztelt Ramon Garcia tanár úr növendéke lettem. Hat évig vasszorgalommal tanultam a paleontológia tudományát. Igaz ez, Garcia tanár úr?

– Igaz bizony, jeles tanuló voltál! – erősíti meg a díszelnök. – Jó paleontológus lettél.

– Közben sűrűn látogattam a paleanthropusz fiút, akit Krog professzor megállapodásunk szerint mai világunktól teljesen elkülönítve, mint ősembert nevelt… Erről a korszakáról is vannak felvételeink. Megmutatom. Tessék! A gyerek egyéves! (Taps.) A gyerek kétéves! (Taps.) Hároméves! (Taps.) Pinton felkiált: – Nincs rajta ruha! Miért nincs rajta ruha?

Hüsnü azonnal válaszol:

– Hallottam, kisfiam, a megjegyzésedet. Valóban nincs rajta ruha. Az ősgyereket úgy neveltük, ahogy százezer évvel ezelőtt élt volna. Persze csak megközelítően: Hiszen sem a mostoha éghajlatot, sem a rá leselkedő életveszélyeket nem kívántuk mesterségesen leutánozni. Kristofer Krog szép nagy üvegházat, abban műőserdőt csináltatott számára. A világhírű agg tudós időnként állatbőrökbe burkolózva mint „ősember apa” látogatta neveltjét, gondoskodott táplálékáról, vigyázott egészségére, de nem tanította semmire: se beszélni, se olvasni, se írni! Ha fázott, állatbőrökbe takargatta, nyers gyümölcsöt meg répaféléket evett, de néha nyárson sült húst is kapott. Azt nem állítom, hogy pontosan úgy élt, mint hajdani anyjának többi gyermeke, de erősen hasonlatosan. Sajnos Krog professzor nem érte meg a paleanthropusz fiú tizenhatodik születésnapját. A kis ősember tizenöt éves volt, amikor tudós nevelője elhunyt. Én akkoriban lettem a sumeni klinika sebész főorvosa. A gyermeket magamhoz vettem. Jóval kisebb házam jóval kisebb kertjében éldegélt és hancúrozott tovább. Figyeltem értelme ösztönös nyiladozását és természetesen fotóztam. Most a nálam töltött éveiből látnak egy sorozat képet: itt tizenöt éves… itt tizenhat… itt tizenhét… itt meg tizennyolc.

Oscar Holz fáradhatatlanul közvetít:

– A kongresszus tudósai módfölött élvezik Nazim Hüsnü színes, izgalmas előadását. Csodálkoznak az újabb és újabb váratlan fordulaton, és hálásan megtapsolják az ősgyerekről készült pompás, színes, háromdimenziós felvételeket.

A siker óriási! A következő fotón már húszéves a fiú.

Hüsnü professzor felemeli a kezét.

– Tisztelt kongresszus! A svalbardi paleanthropusz fiú életében jelentős és nehéz időszak következett. Egyre erősebb, egyre ügyesebb lett. Nem lehetett már a kert falai között tartani. Egyszer kiszökött, és rémületet keltett egy iskolában. A feldühödött szülők kis híján agyonverték. Majomnak vélték, és a hatósághoz fordultak. Azt követelték, pusztítsam el. Döntenem kellett. Úgy határoztam, hogy lemondok orvosi munkámról, és ezután egész életemet a paleanthropusz fiúnak szentelem. Elköltöztünk Sumenből, Borneóba mentünk. Egy igazi borneói dzsungelban építtettem bungalót magunknak, bennszülött személyzetünk volt, és az én ősember fiam itt igazi őserdőben élt, gyakorolt, megtanulta mindazt, amit hajdani testvérei tudtak. És most bejelentem, hogy minden eddig bemutatott bizonyítékom csak közvetett volt. Ha akarom, elhiszem, ha akarom, nem. Papírok, fényképek készíthetők, hamisíthatók.– Hüsnü most felemeli hangját, mintha szószékről hirdetné az élet igazságát: – De van egy közvetlen bizonyítékom, egy tárgyi… Azaz dehogyis tárgyi! Egy élő személyi bizonyítékom, maga a svalbardi fiú, aki most tölti be huszadik életévét, és elhoztam önökhöz!

A termen csodálkozó moraj fut át, sőt valaki be is kiált: – Mutassa meg!

– Meg fogom mutatni! – mosolyodik el fölényesen Hüsnü professzor, és fölemelt kezével csendet kér. – Látni fogják őt azonnal, valódi, ősi vadságában. Egyelőre biztonságosan elkülönítve, majd bizonyos idő elteltével, ha megszokta a sokaságot, az arborétum ősfáira is kiengedhetem, és saját szemükkel meggyőződhetnek hallatlan ügyességéről! Az ágakon, liánokon villámsebesen közlekedik, mint egy majom.

Pinton Liunához hajolva súgja: – Ezt mi is bizonyíthatjuk.

– Pszt! Még meghallja Hüsnü! – inti csendre a kisfiút Liuna.

De Hüsnü most se lát, se hall. A sikertől megmámorosodva csak áll és magyaráz.

– Mivel nem élt közösségben, nem tud beszélni. Testvérei a legegyszerűbb érzelmeiket és cselekvéseiket minden bizonnyal ki tudnák hanggal fejezni. A mi ősemberünk sajnos mindezt nem tudja. De én így is akartam őt bemutatni tudós kollégáimnak, így… ősemberi állapotában. Hangszálai vannak, üvölteni tud. Leggyakoribb üvöltése így hangzik: „Uaaa… uaaa” Így lett a neve: Uaua. Az Uaua névre hallgat is, mint egy ló vagy egy kutya.

Hüsnü Helga Renard felé fordul.

– Tisztelt igazgató asszony! Tisztelt elnökség! Tisztelt hölgyeim és uraim! Most az előadásom első részét befejezem. Tíz perc szünetet tartunk. Előbb azonban egy kötelességet kell teljesítenem. Bocsánatot kell kérnem Helga Renard igazgató asszonytól, kedves fiától és fia barátaitól, akik bizony nem tévedtek, amikor ősembert véltek látni az arborétumban. Uaua titokban egy hónapja a Hold őserdejében élt. Nem tehettem mást. Munkám már egy hónappal ezelőtt ide szólított. Ha az ősember fiút egy hónapig szállodai szobában tartom, elveszti hitelességét, ellustul, elhízik. Ezért rejtettem el a 12-es kupolában, és okoztam némi izgalmat, amiért is töredelmesen bocsánatot kérek.

Pinton csengő hangon válaszol: – Megbocsátok, Hüsnü bácsi!

Nagy nevetés és taps fogadja a kisfiú közbeszólását. A hallgatóság megmozdul, kivonulnak az előcsarnokban felállított gazdag büfébe, ahol ízes falatok és zamatos italok várják őket: a Hold Állam Központi Konyhájának remekei. Liuna mint házikisasszony, a riportert és Pintont a büfé különszobájába vezeti.

– Jöjjenek utánam… Itt nincs tolongás. Parancsoljanak enni, inni.

A riporter, miközben egyik kezével vajas-kaviáros szendvicset töm a szájába, másik kezével megsimogatja kis barátja fejét, és csodálkozva mondja:

– Mik derülnek ki?! Te, kisfiam, talalkoztál már előbb is az ősemberrel?

– Találkoztam bizony!

– Az ülés után interjút csinálok veled.

– Jó! Szívesen állok Oscar bácsi rendelkezésére!

Most érkezik hozzájuk Pierre és Berci.

– Hiába bújtatok el, megtaláltunk titeket!

Liuna bemutatja a fiúkat:

– Pierre Renard és Kocsis Berci. A barátaink. Így, együtt mi vagyunk a Négyek Tanácsa!

– A híres Négyek Tanácsa? Sokat hallottam rólatok! Akkor egyáltalában nem csodálkozom, hogy ti már láttátok az ősembert!

– Legyünk igazságosak – helyesbít Pierre. – Nem mi láttuk, csak egyedül Pinton. De nem hitte el neki senki! És Hüsnü bácsi is tagadta! Most már tudjuk, hogy miért… Fényes elégtételt kaptál, töpörtyű!

– Ezt megrúgom!

Berci közbeszól: – Riporter úr!

– Ne urazz! Szólítsatok csak Oscarnak! És tegezzetek. Legyünk barátok!

– Jó! Legyünk barátok!… Oscar… Tudod, kicsoda Conchita Ibanez?

– Hogyne tudnám! Világhírű filmsztár.

Berci büszkén helyesel:

– Az! Világhírű filmsztár egyrészt, másrészt ennek a töpörtyű gyereknek a mamája! Őket kettőjüket élesztette föl a fagyhalálból Szíriusz kapitány.

Oscar Holz csak ámul-bámul.

– Gutenbergre! Micsoda riportot fogok rólatok írni!

Pinton kíváncsian megkérdezi:

– Ki volt az a Gutenberg?

– Liuna majd megmondja…

Mély hangú gong jelzi, hogy vége a szünetnek.

– De nem most! Most vissza kell mennünk a terembe. Majd az ülés után.

Mindenki elhelyezkedik. Várják, milyen meglepetések érik még őket. Nazim Hüsnü az emelvényre lép, és kedves közvetlenséggel így szól:

– Akkor hát folytassuk!… De mielőtt bemutatnám Uauát, volna még egy kérésem. Kolléga hölgyek és urak, vegyék figyelembe, hogy a mi fiatal ősemberünk ilyen sok idegent, mint a tisztelt kongresszus, még életében nem látott. Ösztönösen félni fog. Kérem tehát: maradjanak csendben, ne mutassanak iránta túlzott kíváncsiságot.

Most pereg igazán a nyelve Oscar Holznak:

– Végre elérkezett a nagy pillanat! Hüsnü professzor a fekete vászonnal borított szekrényféléhez lép, eltávolítja a leplet. Jókora vasketrec van alatta! És a vasketrecben békésen szundikál az ősember: Uaua! Középtermetű, dús szőrzetú, lapos homlokú, széles orrú, vastag homlokereszű, erős izomzatú fiatalember.

Hüsnü széles mozdulatokkal ünnepélyesen így szól:

– Íme, a százezer éves paleanthropusz ősasszony élő fia!

A közönség üdvrivalgásban tör ki. Tapsolnak. Éljeneznek. A riporter lázas izgalommal beszél:

– Uaua a tapsra felriad, körülnéz, vicsorgatja a fogát. Nyilván megijedt!

– Uaaauaaa!– ordít fel artikulálatlan hangon.

– Hallották ezt a vérfagyasztó üvöltést? Az ősember hangja volt! Százezer év iszonyú messzeségéből érkezett hozzánk, a XXV. századba!… De mi történik?!

A küldöttek felugrálnak, hogy jobban lássanak. Kilépnek a sorok közül, nyomakodnak a színpad felé… Helga asszony megrázza az elnöki csengőt.

– Kérem kedves vendégeinket, üljenek vissza a helyükre! Ne közelítsenek az ősemberhez! Nagyon kérem önöket! Még megriasztják őt!

Hiába, a tömeg egyre vadabbul tülekedik, lármázik, kiabál. Kihallani a szövegeket: „Éppen csak megnézem!” „Nem nyúlok hozzá egy ujjal sem!” „Ezt alaposan meg kell vizsgálnom, jó közelről!” „Engedjenek!… Ez nem ember! Állat ez!”

Az ősember megrémül. Hosszasan és fájdalmasan felüvölt: – Uaaa!… Uaaa!

Helga Renard reménytelenül próbál rendet teremteni.

– Kérem, uraim! Könyörgök, hölgyeim! Azonnal hagyják el a színpadot!

Hüsnü szinte rimánkodik:

– Kérem, kérem a tisztelt kongresszust! Szíveskedjenek lecsillapodni! Fáradjanak le a színpadról!

A riporter elemében van, valósággal lubickol a botrány vizében:

– A helyzet egyre forróbbá válik! Az igazgatónő hiába könyörög, Hüsnü hiába rimánkodik! Az indulatok elszabadultak. Egyre nagyobb tömeg kapaszkodik fel a színpadra. Már mind ott tolonganak, dulakodnak és ordítoznak a ketrec körül! Mindenki furakodik. Mindenki közelről akarja látni az ősembert!

– Uaaa!… Uaaa!… Uaaa!

– Hallották?! Az ősember ismét rémülten felordított! – hadarja Oscar.

– Rendet!… Kolléga urak, rendet!!! – Nazim Hüsnü halálsápadtan igyekszik tárol tartani a fejét vesztett tömeget… A legelöl állókat már a ketrec vasához szorítják! Az ősember csapkod a kezével!

Helga asszony rémülten felkiált:

– Vigyázzanak !… A ketrec!

– Igen, igen, a ketrec! A ketrec nem bírja a nyomást! – hadarja izgatottan Oscar. – Meginog! Mindjárt feldől! A vasketrecet felborítják! Hallják a vasrudak csattanását?… Feldőlt! Igen; feldőlt a ketrec, és kinyílt az ajtaja!

Hüsnü kétségbeesetten reszketve ordítja:

– Kolléga urak, mit művelnek?! Azonnal csukják be! Csukják be a ketrec ajtaját!

Oscar Holz fáradhatatlanul közvetít tovább:

– Az emberek megvadultak! Ki hitte volna, hogy a XXV. században ilyesmi lehetséges! És most! És most a feldőlt ketrec nyitott ajtaján kidugja fejét az ősember! A következő pillanatban kimászik a ketrec tetejére.

Hüsnü teli torokból üvölt: – Uaua! Ide hozzám!

Uauának eszében sincs engedelmeskedni! Hatalmas ugrásokkal elhagyja a színpadot! Az emberek fején, vállán tornázik, táncol! Teljes a pánik! Segítségért kiabálnak, és menekülni próbálnak! Az ajtó felé nyomakodnak. Ott már mozdulni sem lehet. Valaki elájult, rátaposnak… Az ősember meglendíti magát, mint egy légtornász! Óriási lendülettel elkapja az egyik mennyezeti csillárt! Onnan átrepül a másikra… A rémült ordítozást, jajgatást, sikoltozást most egy esengő gyerekhang kiáltja túl: – Uaua!… Gyere ide hozzám!

– Csoda – lelkesedik a riporter –, igazi csoda történt! Az ősember szót fogadott egy kisfiúnak. A kis Pintonnak. Egyetlen ugrással mellette termett, és magához ölelte a gyermeket. A kisfiú most megsimogatja az ősember szőrös arcát.

– Jól van, Uaua, okos vagy, Uaua. Nyugodj meg.

– Pinton! Azonnal gyere vissza!… Legyen eszed! – kiált most a kisfiúra Liuna.

– Esküszöm! Ilyent még nem láttam! – fokozza a közvetítés lendületét Oscar Holz. – A piros hajú kislány bátran közelít a fiúhoz, megfogja a kezét, maga felé húzza. Az ősember nem engedi. Rávicsorít a lányra, fél karral szorosan magához szorítja a gyermeket, és felugrik vele a nyitott ablakpárkányára.

– Hij! Hijjj! – sikolt föl az ősember, és hatalmas lendülettel kiveti magát az ablakon. Együtt zuhan a kisfiúval a mélységbe!

– Elrabolta a kisfiút!… Végük van! Lezuhantak!… Ez szörnyűség!… – hallatszanak a rémült hangok a teremből. A riporter dadog, alig kap levegőt:

– Ez hi… hi… hihetetlen! Szédületes produkció! Ilyent még nem láttam! Képzeljék, Uaua esés közben szabad kezével elkapta a hársfa egyik vastag ágát!… Most ágról ágra ugrik!… Most eltűnik a hatalmas fa dús lombozatában! Pintont magával cipeli!

Helga Renard mindenkit túlkiabál:

– Segítség!… Elrabolta Pintont! Emberek, segítség!

Hüsnü is ordítozik:

– Utánuk! Fogják meg!… Fogják meg!!!

A tömeg a kijárati ajtó felé rohan: egyszerre akar mindenki kijutni. Lökik, ütik, tapossák egymást.

– Te mit csinálsz, kislány?! – kérdezi ijedten a riporter Liunától. – Miért mászol fel az ablakpárkányra? Csak nem akarsz utánuk ugrani?!

– Nem vagyok bolond! Csak azt nézem, hogy merre menekültek. Ez a díszkert az intézet közepén van. Ebből balra nyílik a 17-es kertészet, jobbra meg a 18-as arborétum… Az ősember nyílván az arborétumba igyekszik. Ott lakott mostanáig, azt ismeri.

A vadul tolakodó, lökdösődő tömegen Pierre és Berci küzdi át magát a lányig.

– Liuna… Liuna… szörnyűség! Láttuk, mi történt. Ezen az őrült tömegen nem tudtunk hamarabb áttörni. Gyere azonnal velünk! Szíriusz bácsi kinyitotta a vészkijáratot! Rohanjunk az arborétumba!

– Talán még idejében érkezünk – veszi át a szót Pierre-től Berci. – Nátha még életben találjuk őket. Pinton mintha az ősemberbe kapaszkodott volna!

– Pinton él – állítja meggyőződéssel a lány –, láttam! Együtt repültek a hársfán ágról ágra! Uaua védelmezőn magához szorította Pintont!

– Bárcsak így lenne!… Gyere már!

– Ti csak menjetek, Berci. Siessetek! – mondja Liuna. – Mi itt maradunk.

Berci rákiabál:

– Megőrültél?! Mi a csudának maradsz itt?

– Hagyd! Ne vitatkozz vele! – rángatja Berci ruháját Pierre. – Nem tudod őt meggyőzni… Lány! Nem érünk rá vitatkozni. Gyerünk Szíriusz bácsihoz!

Közben Szíriusz kapitány is átverekedte magát a tömegen. – Itt vagyok! Azonnal megyünk, csak végzek ezzel a… Ezzel a Hüsnüvel! – Most látják, hogy Hüsnüt fél kézzel húzza maga után. A pár perce még ünnepelt tudós gyáván siránkozik:

– Mi lesz most?… Mi lesz most?… – tördeli a kezét.

– Most az lesz – harsogja Szíriusz kapitány –, hogy kitekerem a maga nyakát, ha annak a kisfiúnak baja esik! Maga felelős mindenért!

– Mit tegyek? Mondják meg, mit tegyek?! – szűköl Hüsnü. – Megteszek mindent!

– Most velünk jön! A füttyjele majd előcsalogatja az ősembert.

– Miféle füttyjelről beszél?

– Amivel enni hívja!… Na, indulás a majomkenyérfához!

Nazim Hüsnü még mindig reszket a félelemtől, de azért elindul Szíriusz kapitány nyomában.

Keresztülvágnak a kerten, amikor is Szíriusz kapitány megfordul, és ismét elkapja Hüsnü nyakát. Alaposan megrázza és rákiált:

– No, itt vagyunk! Most fütyüljön!

– Miért fütyüljek? – néz a kapitányra tágra nyílt szemekkel a professzor.

– Azért, hogy idehívja az ősembert!

– Miért gondolja, hogy én az ősembert füttyel szoktam hívni?

Viktor Szíriusz szorít egyet Hüsnü nyakán.

– Nazim Hüsnü! Ha nem fütyül azonnal, tőlem lehet a világ legnagyobb tudósa, én kiszorítom magából a lelket!

Hüsnü fuldoklik.

– Jaj!… Fáj!… Eresszen el! Inkább fütyülök!

A kapitány elereszti.

– Halljuk!

Hüsnü elfütyüli az ismert hívójelet. Csend.

– Még egyszer! Hangosabban! – kiált rá a kapitány.

Hüsnü megismétli… Most sem válaszol senki.

– Hol van Berci? – fordul Pierre-hez a kapitány.

– Szereztem két URH-készüléket – valaszolja Pierre. – és Berci felment a kupola kilátójába. Azonnal hívom. Itt Pierre… Itt Pierre.

Vékonyka hang válaszol a készülékből: – Itt Berci. Fent vagyok a kilátóban.

– Látsz valamit?

– Semmit. Alattam a majomkenyérfa. Fent a csúcsán fészek formájú pihenő. Itt lakhatott Uaua… De most üres!

A kapitány átveszi a készüléket.

– Itt Viktor Szíriusz. Gyere le! Az intézet előcsarnokában találkozunk. Megszervezzük a módszeres kutatást. Ötven ember csatárláncban átfésüli az arborétumot!

Hüsnü aggodalmasan nyögdécsel:

– És ha… és ha Uaua nem is ide menekült?

– Máshova nem mehetett! – dörgi a kapitány. – Az intézet alagsorába, a minifurgon-állomásra csak liften lehet lemenni. Az ősembernek a lifthez nincs kulcsa. A kertészetbe sem menekülhetett. Helga az előbb azt mondta, hogy a 17-es kupola zárva van.

Tanácstalanul állnak. Egymásra bámulnak. És mindnyájan ugyanazt gondolják: szegény kicsi Pinton! Vajon mi lehet vele?

HATODIK FEJEZET

amelyben elhangzik a felkiáltás: „Az a gazember Hüsnü!”

A kongresszusi termet már rég elhagyta mindenki. Az arborétum előterében sétálhatnak, beszélgetnek, várják a híreket. Egyedül Liuna ül még mindig a nyitott ablakban, és figyel. Piros haját izgatottan tekergeti két ujjával. A hársfa hatalmas koronája eltakarja szeme elől az arborétum bejáratát. Ha Uaua arra menekült, azt nem láthatta. „De miért menjen vissza valaki oda, ahol fogva tartották és verték?… – tűnődik a kislány. A kertészet krómacél kapuja légvonalban mindössze tizenöt méterre van tőle. – Newton apára esküszöm, ott nem ment ki senki. És nyitva van a kapu, mert a kilincse függőlegesen áll – töpreng tovább. – Ha bezárják, akkor a kilincs vízszintes.”

Liuna mozdulatlanul ül és vár… És lám! Türelmét siker koronázza! Egyszer csak megpillantja, amint Uaua nagyon lassan lemászik a fáról! Pinton a nyakába kapaszkodik, jó szorosan fogja. Láthatóan semmi baja nem esett… Liuna visszafojtott lélegzettel figyel. Az ősember Pintonnal a kertészet kapujához ér.

Óvatosan körülnéz, és eltűnik a növények között. Liuna hirtelen leugrik az ablakpárkányról, leszalad a lépcsőn, és a szökevények után ered. Egy pillanatra megáll, körülnéz… Az intézet előcsarnokában egy lélek sincs. Gyorsan továbblopódzik, tovább, a díszkertbe…

Az is üres. Széthúz egy sűrű rododendronbokrot, mögéje lép, és elnyeli őt is a kertészet buja növényzete.

Nagy csend… Lassan továbblopakodik és figyel. Nicsak! Annak a tamariszkusznak mintha megrezzent volna az egyik levele!… Vajon miért? Itt nincs se madár, se szitakötő, se lepke! A szél se fúj! Halkan egy félkört tesz meg… És nem akar hinni a szemének. Megpillantja őket. Ott vannak szemtől szembe. Pinton az ősember ölében ül, és átöleli a nyakát. Az meg simogatja a kisfiú fejét! Liuna majdnem felkiált. De szájára szorítja a kezét, mert tudja, ha megszólal, esetleg elront mindent. Uaua megijed, elmenekül, és rossz vége lehet a dolognak. „Jaj, mit tegyek?” – töpreng a kislány, és ekkor… ekkor Pinton halkan, finoman énekelni kezd.

Lassan elindul feléjük, és óvatosan az ősember felé nyújt egy barackot. Az ősember rávicsorog. Liuna először megretten, aztán úgy érzi, Uaua a vicsorgást mosolynak szánta… Aztán Liuna felé nyújtja a kezét, és elfogadja a barackot.

Az ősember elfogadta a barackomat! A kislány alig tudja visszafojtani. az örömét. Úgy érzi, egyszerre lepkekönnyűvé válik, emelkedik, virágkelyhek illatoznak körülötte, napfény melegíti, zsong az élet, és eltűnt a rút halál…

A halál… Ekkor döbben rá, hogy el volt készülve a legrosszabbra: a halálra.

Pintonéra és a saját halálára. Ehelyett most itt ülnek, Pinton az ősember ölében… Liuna alig mer megszólalni:

– Pinton… hogy vagy? – kérdezi halkan. – Nem történt semmi bajod?

Pinton énekelve válaszol. Azután prózában folytatja:

– Mert Uaua szeret engem, és én is szeretem őt.

Amikor Pinton azt mondta: Uaua szeret engem, az ősember megsimogatta Pinton arcát. Mintha értette volna, hogy mit beszélnek. Liuna közelebb húzódik hozzájuk. Lassan oldódik a félelme.

– Azt hiszem, most már téged is szeret – mondja Pinton, már nem énekelve.

Uaua lassan Liuna felé nyújtja a kezét. A kislány szeme tágra mered. Mit akarhat tőle az ősember? És ekkor… Uaua óvatosan megsimogatja a kislány kezét.

– Einstein apóra! Ez az ősember érti, amit beszélünk! – nevet föl megkönnyebbülten a lány. – Ó, én ostoba! Hát persze hogy érti! Pinton, emlékezz Csibész magnófelvételére! Hüsnü beszélt Uauához. Utasításokat adott neki, és ő tudomásul is vette azokat! Te, Pinton, Uaua érti a világnyelvet! Minden szavunkat érti! Nézd, mosolyog! Igazán mosolyog!

Pinton és Liuna nevetve néz Uauára. És a három mosoly találkozik.

– Hogyha érti a világnyelvet, az sok mindent megmagyaráz – mondja Pinton. – Amikor magával ragadott, és repültünk a mélységbe, én félelmemben a nyakába kapaszkodtam, és azt kiáltottam: „Jaj, végünk van! Jaj!” Akkor éreztem, hogy erősen magához szorít!… Amikor a hársfa lombjai közt megbújtunk, és látszott, hogy mindenki a 18-as arborétumba rohan, ösztönösen azt mondtam: „Jaj! Ne oda!” Ő azonnal a másik irányba, a kertészet kapuja felé kezdett figyelni!… hogyan tudhatnánk meg biztosan?

– A legegyszerűbb, ha megkérdezzük tőle – vágja rá Liuna.

– Jó. Kedves Uaua, te érted a mi beszédünket? – néz várakozón az ősemberre Pinton.

– Ua… ua… – rázza fejét az ősember. Azt intette a fejével, hogy nem.

– Höhö! Arra a kérdésre, hogy érti-e a mi beszédünket, azt válaszolta, hogy nem. Akkor mégis értette!

– Azt integeti, hogy nem érti, de közben érti, hiszen válaszolt rá. Föl tudod te ezt fogni, Liuna? – kérdezi Pinton.

Liuna két kézzel túr bele vörös hajába. Töprengve fordul a kisfiú felé.

– Várj! Mielőtt belebonyolódnánk az érti-nem érti zűrzavarba, kérdezek tőle valami mást. Azaz nem kérdezni, hanem kérni fogok! Uaua, kérlek szépen, simogasd meg a kisfiú fejét.

– Uaa… – Az ősember arcán mintha szétáradna a szeretet, lágy kézmozdulattal Pinton hajához ér és megsimogatja.

– Értette! Megsimogatott! – kiált föl örömmel a kisfiú.

– Uaua, kérlek, hogy simogass meg engem is! – hajtja az ősember felé kócos vörös haját a kislány.

– Ua… ua… – Ismét torz mosoly, és Uaua Liuna hajához ér.

– Értette! Értette! Téged is megsimogatott! – pattan fel a fűből Pinton.

– Halkabban, halkabban – csendesíti őt Liuna –, nem vagyunk biztonságban!

– Ua! – rezzen össze az ősember, és esdekelve pillant a lányra.

– Látod?! – suttogja Liuna. – Ezt is értette!

– Pszt! Maradj csendben te is, Uaua. Értetted, amit kértem?

Az ősember gyorsan rázni kezdi a fejét.

– Megint nemet intett a fejével… Érdekes a dolog.

– Egy kis türelmet kérek, Pintonkám! – szól a kislány, és tűnődve hajtja le a fejét: – Valami dereng az emlékezetemben… Megvan! Édesanyámtól hallottam egyszer régen, hogy van egy ország, van egy nép valahol Európában akik a fejük mozgatásával nem úgy jeleznek, mint ahogy más nemzeteknél ez szokás, hanem fordítva! Náluk a fejcsóválás jobbra-balra igent jelent, a bólintás nemet! Hol is van ez? Úgy rémlik, Közép-Európában… Ott van Berci hazája körül. Attól délre a Balkán-félsziget… igen… Kik is élnek ott? Szerbek, horvátok, dalmátok, görögök, törökök, bolgárok… Ó… a bolgárok! Persze, ők azok! Megvan! Uaua kérlek, intsd a fejeddel azt, hogy igen.

Uaua jobbra-balra ingatja a fejét.

– De hát nemet int! Nemet int! – kiált fel Pinton.

– Uaua! Intsd azt, hogy nem! – kéri a lány ismét.

– Ua… ua… – bólogat az ősember.

– Nagyszerű ember vagy! Végre értjük egymást – öleli át Liuna, majd fölpattan, és tapsolva körültáncolja az ősembert. Az boldog ua! ua! ua! kiáltásokkal hálásan néz a kislányra.

– Most én kérdezek! Most már értem, hogy mire jöttél rá Liuna. Uaua, te bolgár vagy? – kérdezi a kisfiú, és két tenyere közé fogja az ősember arcát.

– Uauauaua! – makogja, és sűrűn nemet int a fejével.

– Azt intette, hogy nem. Vagyis igen! Ő bolgár! Ó, Liuna, ez nagyszerű!

– Állj! Az ujjongásnak vége! Pinton, te csodálatos dolgot kérdeztél, és csodálatos volt a válasz is… De baj van. Nagy baj. Itt valaki szemérmetlenül hazudik, szélhámoskodik, csalni készül.

Az ősember izgatottan néz Liunára, és két tenyerével izgatottan dobolni kezd a fákon.

– Csalni készül? Azt mondod? – néz tágra nyílt szemekkel Liunára Pinton. – Na de kicsoda?

– Vagy ez az ősember – mutat Uauára Liuna –, vagy Nazim Hüsnü!

– Hát ami engem illet, inkább az utóbbira szavazok. De kérlek Li, mondd el pontosan, hogy mire gondolsz.

Liuna törökülésbe ül, halkan szól Pintonhoz és Uauához: – Húzódjatok hozzám közelebb – int nekik –, nehogy fölfedezzenek minket.

Uaua szorosan Liunához simulva, rémült szemekkel néz körül. A bokrokon egy levél sem rezdül. A fák óriásként magasodnak a gyerekek fölé. Halott mozdulatlanságba dermedt a kert. Volt benne valami ijesztő és vészjósló.

– Hüsnü az előadásában azt állította – suttogja Liuna –, hogy ezt a paleanthropttsz fiút húsz évvel ezelőtt ő operálta a világra, és Krog professzorral dehibernálta.

Pinton elgondolkodva biccent a fejével. – Eddig rendben van, Li. Folytasd!

– Azt állítja, hogy ők ketten nevelték, elzárva az emberektől, a civilizációtól. Soha semmire nem tanították: sem írni, sem olvasni, sem beszélni. Ezzel szemben Uaua tökéletesen érti a világnyelvet, és… várjunk csak!… Uaua, tudsz te olvasni?

– Ua, ua! – rázza tébolyultként a fejét jobbra-balra az ősember.

– Nemet intett, tehát tud olvasni! – állapítja meg csodálkozva Pinton.

– Írni is tudsz? – néz az ősemberre Liuna.

– Ua, ua, ua!

– Írni is tud! – ámul el a kisfiú.

– Helyes! – bólint a lány. – Tehát Uaua írni is tud és olvasni is. Most vizsgáljuk meg, hogy miért integet fordítva. Ez egy ősi bolgár beidegződés. Lássuk csak, Hüsnü szerint mi köze van Uauának Bulgáriához?… Azt mondta, az ősember gyereket tizenöt éves koráig Krog professzor nevelte. Náluk nem integetnek fordítva. Aztán a fiú Bulgáriába került, Sumen városába, de ott el volt zárva a külvilágtól! Kizárólag Hüsnüvel érintkezett, aki azonban nem integet fordítva, mert ő török származású. Utána Borneóba költöztek, azt mondta, majd onnan egyenesen a Holdra. Uaua tehát soha nem élt olyan bolgár környezetben, ahol ráragadhatott volna ez a fordítva integető, furcsa népszokás. Mi következik ebből? – kérdezi Liuna, és mutatóujjával Pintonra bök.

– Az, hogy Uaua nem az, akinek Hüsnü bácsi mondja! Hüsnü bácsinak minden szava szemenszedett hazugság! Hüsnü bácsi közönséges csaló, szélhámos! – A mondat végét már kiabálja Pinton.

Uaua gyorsan gesztikulál, magyaráz valamit, de nem értik a gyerekek.

– Várj, Uaua! – inti le őt Liuna. – Pinton! Mi következik mindebből? – kérdezi ismét Liuna.

– Az, hogy sürgősen meg kell tudnunk, kicsoda Uaua!

– Kérdezzük meg tőle magától, hátha tud rá felelni. Uaua! Az előbb azt mondtad, hogy bolgár fiú vagy.

Az ősember ismét rázza a fejét.

– Akkor neked ez a név: Uaua, nem az igazi neved, ugye?

Az ősember tiltakozik.

– Tudod az igazi nevedet? – kérdezi izgatottan a lány. Az ősember integet, hogy tudja.

– Tudja, de kimondani nem tudja a szerencsétlen – csóválja fejét a lány.

– De talán… talán le tudja írni! – kiált fel Pinton.

– Ragyogó eszed van! Hát persze! Néhány perce azt állította, hogy tud írni. Akkor a nevét is biztosan ki tudjuk szedni belőle… De hát nincsen nálam semmiféle írószerszám – tapogatja sebesen Liuna a ruháját.

– Nálam sincs – legyint bosszúsan Pinton. – De itt van ez a barackfa.

– Nála van toll? – neveti el magát Liuna.

– Nem. De arra gondoltam, hogy letörnék róla néhány nem termő ágacskát, pálcikákat csinálok belőlük, és azzal próbáljuk meg, hogy Uaua kirakosgassa nevének betűit.

Azzal Pinton a barackfához szalad, letör néhány ágat, megtisztítja őket a levelektől, és Uaua felé nyújtja őket.

– Uaua, kérünk, próbáld meg kirakni a nevedet… Ez a függőleges pálca I betű… Nézd, ha alá teszek egyet vízszintesen, L betű lesz belőle… Ha hármat vízszintesen teszek, egyet pedig függőlegesen, akkor az E betű… Érted, Uaua?

Az ősember élénken jelez, hogy érti, majd átveszi a pálcikákat; és otromba ujjaival rakosgatni kezdi őket. A gyerekek izgatottan figyelnek. Négykézláb állnak Uaua mellett, és szemükkel követik a mozdulatokat.

– Látod, Pinton, ez egy L betű… nézd, ez egy I… Megint L… megint I… ez meg egy E betű.

– Liliev! Liliev! Ezt írta le Uaua! – kiált fel izgatottan Pinton.

– Liliev… Ez valóban bolgár családi név, és olyan ismerősen hangzik. Talán volt egy ilyen nevű író vagy költő vagy politikus… – tűnődik hangosan Liuna.

– Nem! Li, nem! Én tudom! – szökken talpra Pinton. – Én rájöttem! Kocsis János bácsi mondia, hogy azt a bolgár fiút, akit Hüsnü operált, és aki a műtőasztalon exitált – megtanultam ezt a szót; azt jelenti: meghalt… Na szóval azt a bolgár fiút úgy hívták, hogy…

– Ki ne mondd! – kapja el izgatottan Liuna a kisfiú kezét. – Ki ne mondd, Pinton, mert ez nagyon fontos bizonyíték lehet! Neki kell leírnia! Uaua – fordul most az ősember felé Liuna –, azaz Liliev, ugye, így hívnak? Kedves Liliev! Van neked még egy másik neved is, ugye? Liliev, az a családi neved, a melyik az egyéni… Tudod az egyéni nevedet is?

– Uaua! – jelez ismét az ősember; és izgalom csillan a szemében.

– Leírnád az egyéni nevedet is, Liliev? – kérdezi fojtott hangon Liuna.

Az ősember máris a pálcikák után kap, és rakosgatni kezdi őket egymás mellé.

A hét gyerek lélegzet– visszafojtva figyel. Ha Liliev azt a nevet írja le, amit ők várnak, akkor itt valami rettenetes dolog van a háttérben.

Szögletesen, de egy G betű alakul… Azt egy E követi… majd ismét egy szögletes, ami O-nak illik be… Aztán egy R… A gyerekek alig bírják fékezni magukat.

– Most már biztos, hogy azt írja… – suttogja Pinton. Lassan elkészül a név.

– Georgi Liliev! – kiáltanak fel szinte egyszerre.

Amikor elhangzik a név, Uaua vad ugrálásba kezd, majd a földre veti magát, arcát két tenyerébe temeti, és megrázkódik a teste.

– Uaua – ugrik melléje Liuna –, vagyis Georgi! Kedves Georgi, te sírsz? – Szelíden megfogja a vállát, és felemeli. Az arcába néz, és döbbenten látja a végigömlő könnyeket. Georgi a lány ölébe hajtja a fejét, és durva kezével szétmaszatolja szőrös arcán a könnyeket. A kislány lassan simogatni kezdi Georgi fejét, és csitítóan mondja: – Ne sírj, ne sírj! Mi a barátaid vagyunk, és segítünk neked.

Pinton mintha csak most eszmélne föl.

– Liuna! – kiált fel. – Nekem Uaua neve olyan ismerősnek tűnik.

– Nekem is – szól halkan a kislány.

– Biztos, hogy ezt a nevet mondta Kocsis János bácsi! Emlékszel? A bolgár fiú, aki meghalt!

– Pinton! Ez nem lehet igaz!

– De igaz, Li! Nézd csak Uauát, nézd! Rázza a fejét; azt jelzi: igen, ő Georgi Liliev.

Liuna a döbbenettől alig bír megszólalni.

– De hát akkor ez a világ legnagyobb gaztette! Hüsnü elrabolt egy fiút, és ősemberré formálta.

– Gondolkozzunk a dolgon! – mondja Pinton. – Georgi annak köszönheti az életét, hogy testi felépítése sok részletében megegyezik a paleanthropusz emberével. Csontrendszere, koponyája, hátgerince, tartása… Azt hiszem, Hüsnü ezt észrevette, és elrabolta a fiút! Ősembert gyártott belőle! Hormongyógyszerekkel nem volt nehéz elérni, hogy testét is szőr borítsa. Ebben a szörnyű játékban nagy segítségére volt, hogy Georgi néma lett a balesetkor. Világra szóló szélhámosság! Egy hamisított ősember!

– Döbbenetes! De most talán ne foglalkozzunk ezzel többet, hiányzik hozzá a tudásunk. Majd Szíriusz kapitány és Helga néni eldönti, hogy igazunk van– e.

– Helyes! Most inkább azzal törődjünk, hogy kimentsük Georgit Hüsnü karmaiból. Mert aki eme a szélhámosságra képes, talán még a gyilkosságtól sem riad vissza!

Georgi hirtelen a gyerekek felé ugrik, elkapja a kezüket, és vonszolni kezdi őket a kert belseje felé.

– Ne, Georgi, ne! – kérleli őt Liuna. – Arrafelé nincs kijárat! Érted? Arra nem mehetünk.

– Uaua – rázza fejét a fiú.

– Ha esetleg eszükbe jutna, hogy itt keressenek minket, csapdába esünk, nem tudunk kimenni.

– Ijjj! – sikolt fel ijedten Georgi.

– Georgi, figyelj rám – szól Pinton. – Liuna jó kislány. Liuna szeret téged. Ugye, elhiszed?

– Uaaa… uaaa… – rázza fejét a fiú.

– Bízzál Liunában, engedelmeskedj neki. Tedd, amit mond, jó?

Georgi ismét megrázza a fejét egyetértése jeléül.

– Egyetlen út van a menekülésre: a minifurgon! – mondja Liuna. – Vissza kell jutnunk az intézet előcsarnokába. Nekem van kulcsom a minifurgon liftjéhez. Előremegyek, körülnézek: mi van ott, ki van ott. Ti ketten bújjatok el addig az üvegházban… Gyertek.

Pinton és Georgi lassan követi Liunát. Óvatosan körülkémlelve haladnak, gyakran hátrafordulnak, figyelve, hogy nem látja-e meg őket Hüsnü vagy valaki a keresésükre indult tudósok közül. Liuna halkan kinyitja az üvegház ajtaját.

Forró, párás levegő csap az arcukba. Tobzódó színekben virítanak Helga Renard féltve őrzött kincsei, az orchideák. Halotti csend üli meg az üvegházat: A gyerekek óvatosan becsukják az ajtót, és izgatottan néznek körül, búvóhelyet keresve.

– Oda, abba az öntözőkádba, oda bújjatok! – mutat a lány egy hatalmas tartályra. – Majd letakarlak benneteket egy fóliával. Csak vigyázzatok, meg ne fulladjatok. Majd értetek jövök. Te is érted, Georgi?

A fiú, talán mert ki tudja, mióta nem szólították a nevén, hálásan néz Liunára, s egy hirtelen mozdulattal magához öleli a lányt, és puszit nyom tűzpiros hajára. Aztán elengedi, és gyorsan a kádba ugrik, a csodálkozó Pinton mellé.

Liuna kicsit zavartan áll, majd hirtelen elindul, és egy fóliával tér vissza.

– Húzzátok be a fejeteket! Úgy! Letakarlak benneteket. Kaptok levegőt?

– Igen – hallatszik Pinton fojtott hangja. – De siess, Li! Nagyon siess vissza!

– Rohanok! És ne feledd, Georgi: nagyon szeretünk téged, és vigyázunk rád.

Georgi és Pinton még hallotta, amint az üvegház ajtaja halkan becsukódik. Aztán csend borult rájuk. Csak néha-néha hallatszott az üvegház tetejéről lecsapódó pára egy-egy cseppjének apró koppanása.

Liuna átoson a kerten. Bokortól bokorig, fától fáig surran.

Léptei zaját elnyeli a vastag pázsit. Lassan eléri az intézet előcsarnokát. Az ajtó még mindig tárva– nyitva. A hosszú folyosón senkit sem lát. A csillogó, nikkelezett ajtók, amelyekben máskor el-elgyönyörködött, most szorongással töltik el. Melyik mögött lehet Hüsnü? Hol rejtőzködhet az a gazember?

Még az életükre is törhet, hogy le ne leplezzék ezt a szörnyű csalást!

– Ni csak, ni csak, a kis piros hajú Li!

A lány rémülten kapa kezét a szájához, hogy elfojtson egy sikítást. Lába mintha földbe gyökerezett volna. Pedig most futni, rohanni kellene, villan át az agyán.

De megdermesztette a rémület.

– Maga mit keres itt, az előcsarnokban? Hát nem vesz részt a keresésben?

Liuna hirtelen megkönnyebbül. De hisz ez Lars bácsi! Az öreg főkertész. Boldogan sóhajt fel. „De buta is vagyok – gondolja –, hát hogy nem ismertem föl rögtön a hangját?”

– Nem, Lars bácsi, én nem keresem Pintont és az ősembert. – Lassan megfordul, és örömmel látja meg ősz szakállú, kedves, idős barátját.

– Hát ha nem keresi – gesztikulál tanító bácsis mozdulatokkal az öreg –, akkor azért nem keresi, mert már megtalálta őket.

– Pszt! Halkan! – inti csendre Liuna. – Halkabban, Lars bácsi!

– Miért? Valóban megtalálta őket? – halkítja le hangját Lars Moberg.

– Nem árul el?

– Én, aranyom? Hát elárultam valaha is, amikor itt bújócskáztak az arborétum legdíszesebb bokrai közt?

– Nem, nem. De most életről-halálról van szó.

A kislány belekarol Lars Mobergbe, és sétálni kezd v ele a folyosón.

Szaggatottan, izgatott, rövid mondatokkal, gyorsan elmondja neki a történteket.

– Ennél fölháborítóbbat az életemben nem hallottam! – döbben meg a főkertész. – Ha ez igaz, kislány, akkor ez a világ legembertelenebb csalása és Hüsnü professzor a világ legundorítóbb csalója! Ilyent tenni egy ártatlan fiúval?! Mi a tervük most, Liunka?

Így szólította őt Lars bácsi apró gyerekkorban is. Liuna tudta, hogy öreg barátjában szövetségesre talált.

– Minifurgonra szállnánk, és elmennénk Szíriusz kapitány lakására.

– Viktor Szíriuszhoz? Ennél okosabbat nem is tehetnének! Van kulcsa a minifurgonlifthez?

– Van.

– Akkor ide figyeljen, kislány! Rajtam kívül egy lélek sincs az intézetben. Mindenki azt a szerencsétlen fiút keresi. Ha én most elsétálok a 18-as kapujához, és véletlenül bezárom, maguk egy negyedóra hosszat nyugodtan közlekedhetnek. Ide magukon kívül senki be nem teheti a lábát.

– Köszönöm; Lars bácsi! – néz a főkertészre hálásan a kislány. – Kérhetek még valamit?

– Rajta! Kérjen csak!

– Kérem, tessék megkeresni Pierre-t vagy Bercit, és súgja meg nekik, Lars bácsi, hogy valamelyikük fél óra múlva hívja fel Szíriusz kapitány lakását!

– Megsúgom – ígéri Lars Moberg. – Akkor most siessen, Liuna! Menjen a barátaiért.

Liuna sarkon fordul, és gyors léptekkel átrohan a folyosón, ki a kertbe.

Lars Moberg hosszan néz utána.

– Az a gazember Hüsnü!… – mormogja döbbenten maga elé.

HETEDIK FEJEZET

amelyben Liuna meghúzza a kapuharangot

Leonida néni kényelmesen elhelyezkedik puha foteljában. A régi, faragott lábú asztalkára maga mellé készítette több százéves orosz szamovárját, és meggyújtotta alatta a kis ezüst spirituszégőt. Szerette ezeket a meghitt perceket… A kapitány fiatal korukban hányszor, de hányszor kinevette őt a régi tárgyakhoz, szokásokhoz való vonzódása miatt. Mennyit kellett hadakozni vele, hogy ezt az ósdi szamovárt is ki ne dobja… Mostanában mégis egyre többet jön be Leonida hangulatos, ódon bútorokkal berendezett szobájába. Leül öreg házvezetőnője mellé, és kéri, gyújtson a szamovár alá. Olyan jó hallgatni a halk duruzsolást, amint lassan felforr a víz… Egyre gyakrabban ülnek meghitt kettesben egy-egy csésze grúz tea mellett, amiről a kapitány kénytelen-kelletlen, de elismeri, hogy jobb, mint az automaták és a Központi Konyha teája.

„Hiába – sóhajt Leonida néni –, a kapitány sem a régi már… Lassan megöregszünk mindnyájan…”

Kistányéron néhány vajassütemény áll Leonida néni asztalkáján. A kedvenc, a vajassütemény: ami elomlik a szájban, ami lunabusz nélkül is a csillagok közé röpíti az embert, ahogy ezt nemrég Knox kormányzó úr dicséretként mondta.

Leonida néni finom, meisseni porceláncsészébe teát tölt. Néhány szem cukrot tesz bele, nem szereti az édesítőszereket. Ő már csak ragaszkodik a szép, csillag alakú cukrokhoz. Néhány csepp citromot is kever a teájához, és beleharap a vajassüteménybe.

Lábát kis zsámolyon nyugtatja. Ma nagyon sokat jött-ment, dolgozott. Jólesik kinyújtóztatni a tagjait.

Bekapcsolja a televizort. Szívesen szundikál el a hangja mellett, ezt teszi máskor is. amikor hazavárja a kapitányt. Leonida néni kedvenc riporternője, Rosa jelenik meg a képernyőn. Kosaráról mindig saját fiatalkora jut eszébe. Amikor még ő is szőke volt… Az ő szeme is ilyen kék, álmodozó.

Tervezgetett, ábrándozott – egyszóval fiatal volt.

Hirtelen kizökken tűnődéséből. Mintha Szíriusz kapitány nevét mondta volna Rosa.

Leonida néni a távvezérlő gombja után nyúl. Fölerősíti a hangot.

– Mint már rendkívüli kiadásunkban jeleztük, Perez Casteiro és Conchita Ibanez kisfiát, Pintont a Hüsnü professzor által bemutatott ősember elrabolta.

Leonida néni hirtelen megmerevedik. Éles szemmel figyeli a televizort.

– A kisfiúnak mindeddig nem akadtak nyomára – folytatja Rosa.

Leonida néni hirtelen a nyakában lévő amuletthez kap. – Szent Leonida! Segíts meg! – mormolja félhangosan.

– A keresés munkájába már a rendfenntartók is bekapcsolódtak. Tűvé tették az arborétumot, minden négyzetcentiméterét átvizsgálták, de nem akadtak a kis Pinton és az ősember nyomára.

„Hüsnü! A gazember! Ő állhat csak a szőrnyűség mögött!” – villan át Leonida néni agyán. Amióta hazugságon kapták, gyakran jut eszébe a professzor. Nem tetszik neki, bármennyire is dicsérték mindeddig.

– Illetékesek lehetségesnek tartják, hogy az ősember valamelyik zsilipkapun keresztül a Hold felszínére tévedt, ez pedig végzetes lehet számára.

– Számára, számára… No de a gyerek, Pinton számára! – Leonida néni alig bír ülve maradni.

– Kameránk elé kértük a kutatókülönítmény vezetőjét, Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitányt és Helga Renard-t, az intézet igazgatóját.

Leonida néni egyre izgatottabban fészkelődik.

– Kapitány úr! – fordul most Szíriusz felé Rosa Maring. – Van valami elképzelése arról, hogy hol bujkál a szökevény ősember és az elrabolt Pinton Casteiro?

Szíriusz kedélyesen néz szembe a kamerával.

– Nincs elképzelésem. Ha volna, egyenesen odamennék, és nyakon csípném őket. Az arborétumban nincsenek, ebben biztos vagyok. A kertészetben nem lehetnek, annak a kapuja egész nap zárva volt. Ezt az igazgatónő maga is igazolja.

Most Helga Renard-t mutatja a kamera. Még a smink alatt is látszik, hogy Helga asszony halottsápadt, és alig tud úrrá lenni idegességén.

– A kaput nemrég magam ellenőriztem. Az automata zár sértetlen. Lars Moberg főmunkatársunk kijelentette, hogy amióta délben bezárta, azóta nem nyitotta ki senkinek. Ennek ellenére természetesen átkutatjuk a kertészetet is.

– Most az intézet épületében járnak munkatársaink, szóbáról szobára – veszi át a szót Szíriusz kapitány. – Sajnos eddig minden kutatásunk eredménytelennek bizonyult.

– Nem aggódik, kapitány úr – kérdezi Rosa –, hogy a sikertelenség a kis Pinton személyét illetően végzetes következményekre utal?

– No, ezt a mondatot alaposan kicifrázta, kedves – néz feddően Rosára a kapitány. – Ugye, azt akarta kérdezni, nem aggódom-e Pinton életéért?

– Igen, ezt akartam kérdezni… – mondja zavartan Rosa. – De valahogy másképp jött a számra.

– Kedvesem, tanuljon meg szépen, egyszerűen kérdezni!

Leonida néni hangosan fölnevet, pedig félelem szorítja össze a szívét. Ez a kapitány még vészhelyzetben sem nyugszik! Még ilyenkor is a szabatos beszéd izgatja. Mindig mondta ő, hogy tanárnak kellett volna mennie.

– Igenis, kapitány úr, megtanulok szabatosan kérdezni, igérem – mosolyog zavartan Rosa. – De mi a válasza, kapipitány úr? Aggódik?

– Nem aggódom, ezt mondtam a szülőknek is. Az első percekben aggódtam, akkor felkészültem a legrosszabbra is, arra, hogy a kisfiú összezúzott testét valamelyik ősfa tövében találjuk meg. Ez szerencsére nem következett be. Azóta beszéltem szemtanúkkal, akik látták az ősember kiugrását az ablakon. Azt mondták, hogy a gyereket magához szorítva, káprázatos ügyességgel repült ágról ágra!… És még valami! Eltűnt egy kislány is: Liuna Steff, Hold állam főszakácsának lánya.

– Micsoda?! Liuna is eltűnt? – Leonida néni felpattan a fotelból. – Az nem lehet, hogy Liuna is! Hát mi történik itt, a kupolavárosban? Ki hozott ránk ennyi bajt?

– Beszéltem a főszakáccsal, kedves Steff barátommal. Próbáltam őt megnyugtatni, hogy nincs veszélyben a kislánya. Én különben is bízom Liunában. Rendkívül okos, leleményes kislány… Egyszóval a gyerekek az ősemberrel vannak együtt valahol, de egyelőre még nem tudom, hogy hol.

Hirtelen a kapu harangjátékára lesz figyelmes Leonida néni. De a hallottaktól mozdulni sem tud. Döbbenten áll, és kétségbeesetten mered a televizorra. A harang egyre sürgetőbben szól, gyorsan, egymás után.

– De sürgős! – ocsúdik fel Leonida néni. – Ekkora baj van, és neki a saját dolga most mindennél fontosabb? Ki a csuda lehet ez?

Fehér köténye zsebéből előveszi a nagy karikán lógó kulcsokat, keresgeti a bejárati ajtóét, s közben korholja a kint álló vendéget:

– Jól van; jól van. Itt vagyok. Nyitom már. Nem kell olyan vadul rángatni azt a harangot… Itt vagyok, itt vagyok.

Amikor kinyitja az ajtót, csodálkozva csapja össze a tenyerét.

– Liuna! Kisbogaram! Hát te nem vesztél el? – és hitetlenkedve a lány felé nyújtja a kezét. – Tényleg te vagy az?

– Tényleg. De most tessék beengedni minket!

– Jaj de örülök, hogy megvagy! A televizorban most mondta Viktor Szíriusz, hogy te is eltűntél.

Liuna toporogva áll az ajtóban, mennének már befelé, de Leonida néni úgy mustrálgatja őt, mintha más galaxisról ide pottyant élőlény volna.

– Nahát! Ha te itt vagy, akkor én nem értem a világ dolgait…

– Leonida néni! Hadd menjünk be! Nagyon sürgős!

– Kivel vagy itt, Liuna? Nem látok senkit.

– Velük! – mondja Liuna, és a kapubejárat oszlopa mögül előhúzza Pintont.

– Hát te is megvagy, kisfiam?! – kiált fel Leonida néni boldogan. – Gyere, gyere, kedvesem, aztán meséljetek.

– Leonida néni – kezdi Pinton –, itt van egy… egy barátunk is.

– Hát hozzátok be! Ki az? Nem ismerem? – Leonida néni már el is indul befelé.

– Nem, Leonida néni, még nem tetszik ismerni.

– Nocsak! Van valaki, akit én nem ismerek? Csak gyertek, gyertek. De a kulcsot jól fordítsátok rá a zárra.

– Igen, igen.

Leonida néni hátra sem fordul, úgy megy vissza a szobájába. A televizorhoz lép, lekapcsolja. Most már úgysem érvényes, amit mondanak, hisz itt vannak a gyerekek. A kis asztalhoz megy, kevésnek találja a tálcán lévő vajas süteményt, gondolja, éhesek. Hoz még be piskótát is. Van elég a konyhában.

Amint megfordul, rémülten kiált fel:

– Szent Leonida! Hogy néztek ti ki?!… És… és… ő… De hát mi ez? Egy majom?!

– Uaua! – szólal meg artikulálatlan hangon Georgi, és abban a pillanatban Leonida néni kezéből kiesik a kistányér.

– Teremtő atyám! Mi ez?

– Ne tessék megijedni! Ne tessék megrémülni, Leonida néni! Te pedig hallgass, Georgi! – lép Leonida nénihez Liuna. Pinton gyorsan szedegetni kezdi a süteménydarabokat és az összetört tányér cserepeit a szép rószaszín szőnyegről.

– Leonida néni… – fogja meg idős barátnőjük két karját Liuna. – Ne tessék megijedni, ő az az ősember, aki elrabolta Pintont!

– Mi? Ősember? Az én szobámban?… Ős… ősember?

Leonida néni több kérdést már nem tud föltenni, levegő után kapkod, és ájultan zuhan a szőnyegre.

– Pinton! Georgi! – kiált Liuna. – Gyorsan! Gyorsan! Segítsetek!

Piros fejét Leonida néni szíve fölé hajtja, s néhány másodperc után megkönnyebbülten suttogja:

– Szerencsére csak elájult.

Georgi és Pinton is fellélegzik, majd Pinton Leonida néni fejéhez lép, és két válla alá nyúl.

– Georgi, te a lábát fogd!

A fiú Pintonhoz megy, gyengéden eltolja, s egyik kezével Leonida néni nyaka alá, másikkal két térde alá nyúl, és könnyedén fölemeli. Karjaiban tartva az ájult Leonida nénit, kérdőn néz Liunára.

– Ide, ide a díványra… Fektesd le, Georgi… Pinton, te pedig hozz egy hideg vizes törölközőt!

Georgi óvatosan leteszi Leonida nénit, Liuna melléje ülve finoman paskolgatja a viaszfehér arcot.

– Tessék felébredni… Leonida néni… Nincs semmi baj… Georgi jóbarát.

Közben Pinton is megérkezik a törölközővel. Liuna hirtelen Leonida néni arcára borítja a jeges frottírt.

– Jaj! – moccan meg Leonida néni, és lassan kinyitja a szemét. De amikor Georgira esik pillantása, ismét felsikolt.

– Pinton! – néz a fiúra Liuna. – Menjetek át Georgival a másik szobába! Majd én megnyugtatom Leonida nénit, és elmagyarázok neki mindent.

Pinton Georgi felé nyújtja a kezét. A fiú lehajtott fejjel áll. Liuna pontosan tudja, hogy mi megy végbe a Lelkében.

– Ne búsulj, Georgi! – kel fel Leonida néni mellől, és megsimogatja a fiút. – Mindent rendbe hozunk. Nem te tehetsz róla, hogy így nézel ki. Menj most szépen Pintonnal, és bízzál bennünk.

Georgi Pinton felé nyújtja ormótlan nagy kezét, és elindul a kisfiúval Szíriusz kapitány dolgozószobájába.

Közben Liuna a vizes törölközővel Leonida néni szív ét dörzsöli, és halk, kedves hangon tovább beszél neki:

– Kedves Leonida néni… Nyissa ki a szemét… Nézzen rám… Nincsen semmi baj… Én vagyok itt, LIuna…

Lassan fölemelkedik Leonida néni szemhéja, a kislányra néz, majd széttekint a szobán.

– Te vagy itt, Li? Jaj, olyan borzasztó látomásom volt.

– Mit tetszett látni, Leonida néni? – teszi fel óvatosan a kérdést Liuna.

– Lehet, hogy csak álmodtam? Biztos fölizgattam magam az eltűnésetek miatt. Az ilyen nagy izgalom nagyon árt már a szívnek az én koromban… Jaj! Most látom csak, a kereveten vagyok?

– Igen. Kicsit megszédült Leonida néni, és lefektettük – próbálja a kislány letagadni az ájulást. Fél, hogy Leonida néni újból rosszul lesz.

– Láttam az ősembert is… Szőrös volt, ormótlan, csúnya… Azt hiszem, ilyen lehetett az, amelyik elrabolta Pintonkát.

– Nem. Egészen ilyen volt, Leonida néni. Nem is volt. Pontosan ilyen. Amilyennek látni tetszett. – kezdi beadagolni a valóságot Liuna.

– Micsoda? – ül föl hirtelen Leonida néni, és rémült szemekkel néz Liunára.

– Ne tessék idegeskedni. Tetszik még emlékezni arra, amikor… amikor kihallgatta a beszélgetésünket?

– Az véletlen volt! – legyint bosszúsan Leonida néni, és zavarában a kontyát kezdi igazgatni.

– Igen, igen, persze. Tudjuk, hogy véletlen volt… De akkor azt tetszett mondani. hogy azonnal mentsük meg azt a szegény embert vagy állatot, amelyiket Hüsnü professzor üt-ver, éheztet és kínoz.

– Hüsnü! Hüsnü egy gazember! Én nem ismerem, de mindenben lefogadom, hogy arról az emberről még csúnya dolgok derülnek ki. De miért emlékeztetsz engem arra, hogy mit mondtam?

– Azért, mert mi Pintonnal megmentettük azt a szerencsétlent!

– Igen? Jól tettétek! És hol van most?

– Szerintem… szerintem… de csak akkor mondom meg, ha Leonida néni megígéri, hogy nem fog elájulni…

– Elájulni? Hát minek nézel te engem, Liuna? Öreg ugyan vagyok, de anyámasszony katonája nem!

– Helyes! A megmentett ősember most Szíriusz bácsi dolgozószobájában van!

– Nem! – sikolt Leonida néni, és a szívéhez kap.

– Leonida néni! Mit ígért?! – csattan fel Liuna hangja.

– Jó, jó… De hát ez őrület! Mondd, Liuna, akkor én jól láttam?

– Leonida néni – teszi az idős asszony vállára a kezét Liuna –, az ősember nem ősember. Ugyanolyan ember, mint mi. Csak öt évvel ezelőtt Hüsnü elrabolta, és ősembert csinált belőle. Szegény fiú néma… Ezért ad ilyen artikulálatlan hangokat.

– Micsoda? Miket beszélsz?

– Georgi a neve. Georgi Liliev. Értelmes, kedves fiú, csak Hüsnü szinte állatként tartotta, és ez lett belőle.

– Nem képzelődsz te, kislányom?

– Nem, Leonida néni. Sajnos ez a valóság.

– Hát ha ez igaz, Hüsnüt magam vezetem ki egy láncon a Holdra, és ott hagyom sisak meg szkafander nélkül.

– Mi az? Már nem is jó a beléndek? – neveti el magát Liuna. – Eddig azzal tetszett ijesztgetni a Hold összes lakóját… De most fordítsuk komolyra a szót. Tetszik nekünk segíteni?

– Hát persze, drágaságom! Csak mondd meg, mit tegyek. – Először is rendbe kell hoznunk Georgit. Fel kell öltöztetnünk, meg kell etetnünk, és főleg búvóhelyet kell találnunk számára.

– Itt nálunk ellehet. Nálunk biztonságban van. De mondd, Li, tud erről a dologról Viktor Szíriusz? Mert a televizorban másként nyilatkozott.

– Nem tud, Leonida néni. Még nem. Majd értesítjük. De most egy a lényeg. Senkinek a Holdon ne tessék elárulni, hogy itt vagyunk.

– Bízhattok bennem, gyerekek. És még soha senkit nem árultam el, ha igaz ügyben járt. Na de várj… Hadd nézzem meg én is ezt a fiút!

Leonida néni nehézkesen fölkel a kerevetről, és Liunával együtt elindul Szíriusz kapitány dolgozószobája felé.

Épp be akarnak nyitni, amikor megszólal a videfon.

– Itt Viktor Szíriusz lakása – nyomja Ie a gombot ösztönösen Liuna, majd bocsánatkérően Leonida nénire néz, hiszen nem otthon van, nem volt illő a háziasszony helyett bejelentkeznie.

– Te vagy az, Li? – ismeri föl a kislány hangját Kocsis Berci.

– Igen, igen, Berci. De ne kapcsolj képre!

– Hol vagy, Liuna? Megkerültél?

– A kérdés jó! – neveti el magát a kislány. – Hát hol hívtál, te nagyokos? Szíriusz bácsinál vagyok, és amint hallod, megkerültem. De te hol vagy?

– Bent, Helga néni dolgozószobájában.

– Akkor vigyázz, Berci! Vigyázz nagyon, hogy meg ne taIáljanak. És kérlek, nagyon halkan beszélj.

– Miért? Mi történt? És hol van Pinton?

– Pinton is jól van. Ő is megkerült. De ezt nem szabad tudnia senkinek. Legyél óvatos, és azonnal gyere ide. Csak senkinek ne szólj arról, hogy beszéltünk és itt vagyunk.

– De Lars bácsi tudja. Ő szólt, hogy hívjalak föl.

– Ő tudhatja, neki én mondtam.

– Furcsa vagy – fogja valóban suttogóra hangját Berci. – Nem értelek, de majd szóban. És mondd, Li, az ősember?

– Az ősember nem ősember, Berci! Úgy hívják: Georgi Liliev.

– Micsoda?

– Li-li-ev – szótagolja a kislány.

– Nem lehet igaz! Máris rohanok hozzátok, Liuna!

– Jó, jó. De előbb tegyél meg valamit. Titokban értesítsd Pinton szüleit és az én apukámat is. Mondd meg nekik, hogy ne aggódjanak, jól vagyunk. De ne jöjjenek ide. Georgiról pedig egy szót se szólj nekik! Érted?

– Értem.

– Aztán szólj Szíriusz bácsinak is, hogy siessen haza. Helga néni is jöjjön. Valami ürüggyel állítsák le a keresésünket, de senkinek se árulják el, hogy megvagyunk. Főleg Hüsnünek nem szabad megtudnia. Ő csak maradjon bizonytalanságban! Jól értesz mindent, Berci? Most élet-halálról van szó!

– Értek mindent, Liuna. Sietek, intézkedem, és hamarosan nálatok leszek. De biztos, hogy jól vagytok? Tényleg nincs semmi bajotok?

– Nem, nem. Tényleg nincs. De rohanj már!

– Igenis, parancsnok! Ahogy kívánja!

– Helyes! Végeztem! – Liuna kikapcsolja a videfont, és a mellette várakozó Leonida nénivel elindul Sziriusz kapitány szobája felé.

A hallban földbe gyökerezik a lábuk. A kapitány nyitott szobájának ajtaján át látják az ősembert, amint a komputer előtt ül, és a mellette álló Pinton magyarázatára figyel. Amikor megérzi, hogy nézik, zavartan felugrik, és Pinton háta mögé bújik.

– Magyaráztam Georginak a komputert. Ezt a típust nem ismerte – mondja Pinton és várakozón néz Leonida nénire: elájul, vagy nem?

Ám Leonida néni hősiesen viseli a látványyt. Mindössze egyetlen megjegyzése van:

– De hisz ez a fiatalember majdnem pucér!

Georgi riadtan néz Liunára Pinton háta mögül.

– Ne félj, Georgi! Leonida néni nem bánt. Gyere elő szépen!

De Georgi nem mozdul. Szinte pajzsként tartja maga előtt Pintont.

– Te Liuna! – szólal meg ismét Leonida néni. – Ezt a fiút sürgősen meg kell fürdetni! Engedek egy medence vizet neki, aztán levágom a haját is… És mi volna, ha megborotválnánk? Te pedig, Pinton, szaladj el Pierre-hez, hozz tőle ruhát, körülbelül olyan ennek a fiúnak az alakja, mint az övé.

– De Leonida néni, én nem mehetek. Én elvesztem!

– Ja persze! No, akkor majd én elmegyek… Ti addig fürdessétek meg Georgit, ugye, így hívják, és magatokat is szedjétek rendbe. Ti is szörnyen néztek ki.

Pinton és Liuna csak most veszi szemügyre egymást. Hát bizony történt némi változás a külsejükön azóta, hogy reggel tisztán, elegánsan elindultak a kongresszusra.

– Aztán – folytatja Leonida néni – etesd meg szegényt, Liuna!

– És engem is! – teszi hozzá gyorsan Pinton. – Én is éhes nagyok, mint egy farkas.

Liuna összeborzolja Pinton göndör haját, és… Georgi is odatartja bozontos üstökét. A kislány belemarkol sörényébe; és kedvesen megrázza Georgi fejét.

– Na, jól van. Látom, megnyugodtál egy kicsit.

A fiú boldog, artikulálatlan uauát hallat, amitől Leonida néni ismét rémülten csapja össze a kezét.

– Szent Leonida!… – de rögtön vált, nehogy megbántsa a szerencsétlent.

Ijedségét leplezve mosolyogni próbál.

– Halkabban, Georgi! Kihallatszik, aztán még megtalál benneteket az a gazember Hüsnü.

Georgi szeme rémülettől mered tágra. Liuna csillapítóan megfogja a fiú kezét.

– Jól van, jól van. Ne félj! Ide nem mer bejönni Hüsnü. Most már gyere szépen fürödni.

Leonida néni közben levetette szép fehér kötényét, a kapitány karosszékébe hajította. Kisimogatja selyemruháját, és a gyerekekhez fordul:

– Na, gyerekek, én megyek. Jól zárjátok be az ajtót. Vigyázzatok magatokra. Nehogy beengedjétek Hüsnüt!

Már a hallon megy keresztül, amikor a gyerekek még mindig hallják dohogását, amiből ki-ki hallatszik a „gazember Hüsnü” neve.

Liuna a fürdőszobába érve megnyitja a csillogó sárgaréz csapokat, amelyekből bőven zuhog a medencébe a kellemesen langyos víz. Itt is minden Leonida néni ízlését, keze nyomát dicséri. Ragyog a márványmedence, szikráznak a csapok; olyan ez az egész fürdőterem, mert szobának már-már alig nevezhető, mint a hajdani királyoké lehetett. Liuna elnyom egy sóhajt, csillapíthatatlan vágyakozását a régmúlt korok iránt: A márványmedence padozatmelegítői kellemes langyossá teszik a fürdőszobát. A kislány lehajítja cipőjét, jólesik kicsit mezítláb lennie. Élvezi a simogató; langyos márványt, és fürdőlepedőket szed ki a faliszekrényből.

– Pinton, Georgi, jöhettek! – kiabál a fiúknak, és néhány flakon habot, fürdősót szorít magához. Belevegyít egy kis illatosítót ebből is, abból is, és vágyakozva néz a medencére: Jó volna ledobni a ruháit, és belevetni magát a vízbe. De ő majd Leonida néni fürdőszobájában tusol, határozza el, Pinton meg Szíriusz bácsiéban.

Fürdőköpenyt készít ki Georginak, addig is legyen mit fölvennie, ameddig Leonida néni Pierre ruháival megérkezik.

– Gyerünk, gyerünk, fiúk! – kiált ki újra. De Pinton és Georgi már az ajtóban áll.

– Itt vagyunk, Li! – szól Pinton.

Georgi, amikor meglátja a medencét, boldog uaua kiáltást hallat, majd rémülten szájára szorítja a kezét. Mutatóujjával a víz felé bökdös, és kérdőn néz Liunára.

– Igen, igen, Georgi, neked készítettem.

Georgi boldog mosollyal lép a medence lépcsőjéhez, még egyszer visszanéz a gyerekekre, akik éppen kimennek, és beleveti magát a vízbe.

– Te Pinton! Georginak nem idegen sem a fürdőszoba, sem a medence. Georgi látott már ilyet. Georgi élt lakásban…

– De nem Hüsnünél! – vág Pinton Liuna szavába.

– Nem. A szüleinél. Mielőtt az a gazember Hüsnü elrabolta volna.

– Li, menj te is tusolni. Addig én itt maradok, aztán én is rendbe teszem magamat. Tényleg ijesztően nézünk ki.

Liuna fáradtan kiballag. Nehéz volt ez a nap, s hol van még a vége? És miféle szörnyűségek fognak még kiderülni?

Mire Leonida néni visszaérkezik, mindhárman az ebédlőben ülnek tisztán, víztől csillogó hajjal, fürdőköpenyben, papucsban.

– Hát… hát, ez ki? – Leonida néni majd elejti a ruhákat, amikor Liuna és Pinton közt fölfedezi Georgit. Georgi boldogan mosolyog.

– Megnyírtátok? Megborotváltátok? De helyes lettél, Georgi! – ámuldozik Leonida néni.

– Ugye? – ujjong Liuna. – Csak sajnos a kezéről és a testéről nem tudtuk eltüntetni a szőrt.

– Nem baj! Majd segít rajta a kapitány.

Leonida néni Georgihoz lép, átnyújtja neki a ruhákat.

– Itt van, fiacskám, vedd föl. Pierre épp otthon volt – fordul Liuna felé –, odaadta a ruhákat, rövidesen jön maga is. Csak nem találta a papádat, Li, videfonon próbálja elérni. De hát egyetek, egyetek, lelkecskéim!

– Nem akartunk addig, ameddig meg nem tetszik jönni.

– Ejnye, ejnye! – dörmögi Leonida néni, és a tálalóhoz lép. Szélesre tárja az ajtaját. Hűvös levegő árad ki a barokk tálalónak álcázott hűtőszekrényből.

A legkülönfélébb finomságok tárulnak a gyerekek szeme elé.

– Válasszatok, lelkecskéim, válasszatok! Georgi, gyere te is. Láttál már ilyent? Tudod, mi a sütemény?

Georgi sűrű nemeket integet a fejével, miközben leguggol a tálaló elé.

– Nem? Nem látott, a boldogtalan.

– De Leonida néni, Georgi bolgár, ő fordítva integet. Náluk ez így szokás.

– Igen? Még ilyet! – ámul el Leonida néni, és kiveszi azt a mandulatortát, amire Georgi rábökött. Aztán a narancssalátát is, a diókrémes tekercset is, a mákos lepényt, a mogyorókrémet, az almás pitét. – Elég lesz, elég lesz, Georgi! – inti nevetve a fiút, de az nem tud betelni a látvánnyal. Majd az egész tálalót kiszedeti Leonida nénivel.

Már roskad az asztal a sok finomságtól, amikor megszólal a kapuharang. Georgi hirtelen mozdulattal fölrántja a terítőt, és az asztal alá bújik. Pinton és Liuna egy pillanat alatt követi őt.

– Ki lehet ez? – rémül meg Leonida néni is, majd az ajtó felé ballag át a hallon, ki az előszobába.

A három gyerek lélegzet-visszafojtva figyel.

Csak nem Hüsnü jött rá a szökésre? Csak nem ő talált rájuk?

Akkor könnyebbülnek meg, amikor ismét meghallják Leonida néni hangját:

– Egér, egér, ki a házból, most jövök a kávéházból… – kántálja a sok száz éves gyerekjáték szövegét, amire annyit bújócskáztak kicsi korukban.

A gyerekek lassan előbújnak az asztal alól. Szíriusz kapitány, Helga Renard és Pierre áll a szoba közepén.

Georgira nézve szinte egyszerre kiáltanak föl: – Ő kicsoda?!

– Ő az ősember! Hüsnü professzor ősembere!

– Csaló! – horkant föl a kapitány.

– Csaló bizony! De nem ő! – veszi védelmébe a fiút Líuna, – Hüsnü professzor a csaló! Gyerekként elrabolta Georgit, és ősmajmot csinált belőle!

– Micsoda?!

– Tudja, Szíriusz bácsi, hogy hívják ezt az ősembert, akit itt lát mellettünk? – veszi át a szót Pinton. – Georgi Lilievnek hívják! Georgi Lilievnek! Érti, Szíriusz bácsi?!

A kapitány egy székbe huppan. Helga Renard szeme tágra mered.

– Mondott valamit Berci. De azt hittem, rosszul értette, amit videfonban mondtál – szólal meg a kapitány.

– Nem értette rosszul: Hüsnü gazember! Hüsnü csaló! Tessék megnézni. Georgi ősember? Georgi majom? – replikázik Liuna.

– De valóban ő volt a ketrecben, Li? Őt mutatta be a kongresszuson Hüsnü? – kérdezi Helga Renard.

– Valóban? Ezt tetszik kérdezni? Majd Leonida néni elmeséli, hogyan nézett ki Georgi. Majd ő elmondja! De addig is: vedd le a köpenyt, Georgi.

A fiú ledobja magáról a köntöst, és ott áll meztelenül, szőrrel vastagon borított testtel.

– Valóban! – ámuldozik Helga asszony.

– Gyalázat! – kiált fel a kapitány.

– Uaua! – üvölt föl keserűen Georgi.

– Néma szegény… – emeli fel a köntöst Liuna, és ismét belebújtatja a fiút.

– Ezt használta ki Hüsnü.

– Hát ezért Hüsnü bűnhődni fog! – mondja Szíriusz kapitány, és fürkészőn nézi a fiú sötét bőrét, éjfekete haját.

– Elmondunk mindent, Szíriusz bácsi, mindent, Helga néni. Csak az a fontos, hogy higgyenek nekünk! – kérleli Pinton a felnőtteket.

– Nyugodj meg, kisfiam – szól halkan a kapitány. – Bár ezt a szörnyűséget nem lesz könnyű elhinni, de mi, Helga nénivel nektek hiszünk, és nem Hüsnünek.

– De csak miután ettek! – szólal meg Leonida néni. – Ez a szegény fiú az egész készletemet kiszedette velem, farkaséhes lehet. Egyél, Georgi! És ti is, gyerekek! Kapitány, maguknak meg hozok egy jó teát. Pihenjenek meg. Borzasztó napjuk volt.

– Mindent tudni akarok! Nem most van a pihenés ideje, Leonida! – mordul föl a kapitány, de olyan zord hangon, hogy Leonida néni rögtön elindul a konyha felé.

Ismeri a gazdáját: Ilyenkor jobb nem vitatkozni vele. – Azt mondtátok, a fiú neve Georgi Liliev? – fordul ismét a gyerekek felé Viktor Szíriusz.

– Igen, azt.

– Uaua – rázza a fejét Georgi is, miközben két kézzel tömi szájába a diós tekercset.

– Tehát… tehát ő lenne Hüsnü professzor exitált betege? A fiú, aki baleset áldozata lett?

– Igen, igen – helyeselnek a gyerekek. Georgi leteszi a süteményt, és riadtan néz a kapitányra.

– Tehát nem igaz a dehibernált magzat, nem igaz a paleanthropusz fiú?

– És még sok minden nem az.

– Mivel bizonyítjátok?

– Szíriusz bácsi! Georgi tud írni!

– Micsoda?!

– Innen tudjuk a nevét is – és a két gyerek szép sorjában elmeséli a szökést, azt is, hogy Liuna hogyan akadt rájuk, és Georgi mint rakta ki pálcikákból a nevét.

– Őrjítő! – mondja Helga Renard. – Ebbe megőrült volna mindenki más! Hogy bírtad ki, te szerencsétlen?! – Helga asszony szomorúan néz a fiúra, és összeszorul a szíve.

– Hogy van ez? Mit is mondtatok? – veszi át a szót Viktor Szíriusz. – Georgi tud írni?

– Uaua – rázza fejét a fiú, és Pinton Liunával együtt helyesel.

– No akkor, Georgi, átmegyünk a szobámba, ha jóllaktál. De óvatosan egyél, fiam… Holnapra is jut, ne félj. Nehogy megártson a gyomrodnak, hiszen régen ettél embernek való eledelt.

Georgi szomorúan néz a kapitányra, két szőrös kezével köpenye zsebébe nyúl, és az asztalra tesz négy almás pitét. Szíriusz meghatottan néz rá.

– Nem erről van szó, Georgi. Senki sem sajnálja tőled. Egyél, lakjál jól nyugodtan. Én csak a gyomrodat féltem, hiszen Hüsnü leszoktatott az emberi ételekről, és megárt, ha most hirtelen eszel… Nem kell a zsebedbe rejteni a pitét. Egyelőre itt maradsz nálam, és Leonida néni majd gondoskodik róla, hogy semmiben se szenvedj hiányt. De most gyere. Beszélgessünk – áll föl az asztaltól Szíriusz kapitány: Átöleli a fiú vállát, és szinte magának mormolja: – Na, Hüsnü, az istenek kegyelmezzenek neked, ha igaz lesz az, amit a gyerekek elmondtak!

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben elhangzik a mondat: „Si homo es” – Ha ember vagy…

Több mint két órája folyik már Szíriusz kapitány szobájában az írásos beszélgetés. Leonida néni mindössze egyszer ment be, narancslevet vitt Georginak. Amíg töltött, az asztalon lévő papírhalomra pillantott.

„Mi a neved?” – ismerte föl Viktor Szíriusz írását.

„Georgi Liliev” – állt a másik lapon Georgi válasza.

„Mikor szerződtél Hüsnühöz?”

„Nem szerződtem! Elrabolt!”

„Hol laktál?”

„Sumenben.”

„Vannak szüleid?”

„Igen. De biztos azt hiszik, hogy meghaltam.”

Leonida néni kezéből, ezt olvasva, kiesett a pohár.

– Szent Leonida! Szegény emberek!

– Kérem, Leonida, ne zavarjon minket! Fáradjon ki a szobából.

– Jól van, jól van, de ezt még hadd olvassam el.

„Hüsnüt a sumeni klinikán ismertem meg. Autóval karamboloztam, majdnem meghaltam. Atlétának készültem. Többszörös bajnok voltam. A balesetnél huszonhét helyen törtek el a csontjaim. Az orvosok lemondtak rólam. Akkor Hüsnü három hónap alatt tízszer operált meg. Megmentette az életemet.”

Leonida néni dühödten kapja föl a papírt.

– Látja ezt, kapitány? Megmentette az életét! Gyönyörű dolog! Megmentette, hogy egy szörnyeteget csináljon belőle! Remélem, Knox kormányzó úr majd gondoskodik erről a bitang Hüsnüről! És nem lesz elnéző vele!

– Leonida, kérem… – nézett föl a papírokból szigorú szemmel Viktor Szíriusz. – Hagyjon minket magunkra.

Leonida néni sértetten átvonult a szobán, és átment a gyerekekhez, akik még mindig az ebédlőasztal körül ültek. Közben megérkezett hozzájuk Berci is, és velük együtt tanakodott.

Liuna épp egy történetet mesél bizonyos Hant Istókról, aki valaha Berci hazájában, Magyarországon élt. Ez az Istók a nádasokban, mocsarakban lakott, ott találtak rá a halászok. Növényeket, répát, csigát evett, s úgy megszokta ezt az életet, hogy nem is tudták rászoktatni másra. A legenda szerint ujjai között úszóhártyák nőttek és úgy ficánkolt télen is a jeges folyóban, mint a halak.

Amikor elfogták, megkeresztelték a kor szokásának megfelelően, és azt írták a plébánia anyakönyvébe: neve Hany Istók, majd utána: „si homo es” – vagyis: ha ember vagy…

– Miért mondtad el ezt, Li? – kérdezi Pinton.

– Egyrészt azért, hogy ilyen ősemberfélék már a régebbi korokban is előfordultak, de a józan emberi ész szinte mindegyikről bebizonyította, hogy elkódorgott kisgyerekekről van szó. Az uszonyokról fennmaradt meséket pedig a fantázia találta ki. A tizennyolcadik században Walesben is találtak egy „vadembert”, aki fákon nyargalászott, bogyókon élt, négykézláb futkosott, és nem tudott beszélni. A walesi hercegnek ajándékozták, s ő, mint valami különös állatot, úgy tartotta. Pedig nyilván ez a „vadember” is egy erdőbe kitett kis csecsemő volt, vagy egy elveszett gyerek.

– Szörnyű! – sóhajt szomorúan Leonida néni.

– De őket nem a tudomány, nem az emberi szellem taszította ilyen sorba, hanem a véletlen és a butaság! Ez itt a különbség, Liuna! – mondja Helga Renard.

– Igen, igen. Épp erről van szó. Azt mondtam: Hany Istók neve mellé odaírták: si homo es… Ha ember vagy… Georgi könnyen juthatott volná más sorsra is. Ha véletlenül nem segítünk, és nem derül ki, hogy Georgi ember, Hüsnü talán élete végéig állatként tartotta volna.

– Még elgondolni is rettenetes! – mondja halkan, maga elé Berci.

– Si homo es… – ismétli lassan Leonida néni. – Ha ember vagy Hüsnü, te vagy a megtestesült Sátán!

A gyerekek elnevetik magukat. Ezt jól összehozta Leonida néni!

Pinton az asztalra hajtja fejét. Nagyon fáradt. Alig tudja nyitva tartani a szemét.

Liuna vörös haját tekergeti ujjai köré. A sok izgalomtól ő is kimerült.

Pierre és Berci mereven néz maga elé. Helga asszony egy könyvet lapozgat. Csak Leonida néni fáradhatatlan.

A bal oldali tálalóhoz megy, ahhoz, amelyik a melegítőszálak révén megfelelő hőfokon tartja az ételt.

– Megteríthetnétek vacsorához – fordul a gyerekek felé –, csak befejezi már Viktor Szíriusz a vallatást.

– Jaj, ne tessék ezt mondani! Georgi nem bűnöző, hogy vallania kelljen!

– Jó, jó – legyint Leonida néni, és ismét sürgeti a gyerekeket, hogy terítsenek.

– De hát most ettünk. Nem vagyunk éhesek. Ne tessék fáradni – kérleli Liuna.

– Csak egy kis kakaót, azt innánk. Ugye, ti is? – szólal meg álmosan Pinton.

– Azt igen… és egy kis kuglófot is. Ugye, Pierre? – mondja Berci.

Épp befejezik az evést, amikor nyílik az ajtó, és Szíriusz kapitány lép a szobába Georgival.

– Leonida kedves, átadom magának ezt a szegény fiút. Halálosan kimerült lehet. Vigye a vendégszobába, és fektesse le sürgősen. Helga asszony, kérem, jöjjön be hozzám egy rövid időre, ti pedig, gyerekek, siessetek haza.

– Haza? – kiáltanak föl szinte egyszerre. – De hát nem tetszik elmondani, hogy mire jutott Szíriusz bácsi?

– Sajnos az van, amit sejtettünk… – néz komoran a Négyek Tanácsára Szíriusz kapitány. – Igaz valamennyi föltételezésetek. De a Nagymedvére esküszöm, ezért Hüsnü lakolni fog!

Azzal Helga Renard felé int, és rámosolyog a gyerekekre: – Azt mondtam, sipirc haza! Ismét jó munkát végeztetek! Gratulálok, gyerekek! Gratulálok! Holnap mindent megbeszélünk… Na, mi van, Georgi? – néz a fiúra, aki egy újabb papírlapot tart elé.

– Jól van – olvassa mosolyogva Georgi írását Szíriusz kapitány. – Jól van, Georgi. Azt írja, gyerekek, hogy köszöni mindazt, amit érte tettetek, és… és azt is írja, hogy évek óta nem aludt ágyban!

Amikor a gyerekek elmennek, Szíriusz kapitány Helga Renard-ral a dolgozószobába megy. Sokáig tárgyalnak, majd az igazgató asszony is elköszön, és magára hagyja a kapitányt.

Georgi mély álomba zuhan. Sziriusz halkan fölmegy a vendégszobába, benyit, és hosszasan áll a fiú ágyánál. Nézi beesett szemét, szőrtől borított mellkasát, karját, majd sarkon fordul, és halkan kimegy a szobából. Az ajtó előtt töprengve megáll, figyel, majd kulcsot vesz ki a zsebéből: a zárba helyezi, és halkan ráfordítja.

Szíriusz kapitány bezárta a vendégszobába Georgit. Leonida néni szobájának ajtaja csendben kinyílik, amint a kapitány elhalad előtte.

– Maga még nem fekszik le, Viktor Szíriusz?

– Nekem még nem lehet. Kis-Ázsiában fényes nappal van.

– Tessék? Hol van fényes nappal?

– Kis-Ázsiában. De maga feküdjön le, Leonida. Holnap is nehéz napunk lesz.

– Jól van, jól van, kapitány. De magának is pihennie kellene.

– Mondom, hogy nappal van Kis-Ázsiában! – dörmögi a kapitány, és elindul a dolgozószobája felé.

„Ha nappal van, hát nappal van – gondolja Leonida néni; és megvonja a vállát. – Attól itt még lehetne aludni”

A kapitány után néz, és visszalép a szobájába.

Kicsit tűnődik az ajtót nézve, majd kis bársonydobozkájából, kincsei közül kiveszi a szolgakulcsát, a zárba helyezi, és csendesen bezárja az ajtót.

Viktor Szíriusz fáradtan roskad le öblös karosszékébe. Az asztalon tengernyi papírlap halmozódik. Sorba rendezi őket, minden oldalt precízen megszámoz.

Időnként fölrántja a szemöldökét, meg-megcsóválja a fejét. Mikor végez a rendezgetéssel, tűnődve néz maga elé. Jegyzetfüzetébe gyors egymásutánban kusza sorokat ró, majd lecsapja írószerszámát, és a videfon után nyúl.

Gondolkodik még egy kicsit, azután határozott hangon megszólal:

– Itt Szíriusz… Itt Szíriusz… Hirköz? Te vagy, Roberto fiam? Jóholdat neked is! Nem aludtál? Szolgálatban vagy egész éjjel? Nem lesz unalmas, ne félj. Adok munkát eleget! Igen, néhány fontos és sürgős kapcsolást kérek. Először itt a Holdon. Diktálom… Elsőnek Knox kormányzót, másodiknak a Hold Állami Kórház idegsebészét, Nilsen főorvost. Aztán átugrunk a Földre, Kis-Ázsiába, ahol most éppen fényes nappal van. Kérlek, hozd be nekem a Török Tudományos Akadémia Őslénytani alosztályának vezetőjét. Leírtad?… Mi? Rögzítetted? Úgy könnyű. Ezután kapcsold Bulgáriát! Először kérem az Állami Rendfenntartó Erők parancsnokát… Majd Sumen városából a kórház igazgatóját… Végül kérd meg a Tanácsi Nyilvántartót, keressék meg az elhunyt Georgi Liliev nevű fiú szüleit. Vége… Rögzítettél mindent?… Mit mondasz, édes fiam? Hogy egy teljes éjszakát betöltő program? Az. Neked is, nekem is. De igazságot szolgáltatunk!… Majd holnap mindent megtudsz. Most igyekezz, és amint megtudsz valamit, szólj ide. Köszönöm, fiam!

A gyerekek már jó kora reggel Sziriusz kapitány háza felé sietnek. A kapuban majd összeütköznek a kifelé igyekvő Nilsen professzorral. Tisztelettel köszöntik a neves idegsebészt, aki ügyet sem vetve a gyerekekre, komor arccal igyekszik kifelé. A gyerekek csodálkozva fordulnak utána, s nem értik, mi történt a mindig barátságosan mosolygó orvosprofesszorral.

A ház bejárati ajtajában Leonida néni áll, sürgetőn integetve a gyerekek felé.

Az utolsó száz métert már futva teszi meg a Négyek Tanácsa.

– Gyorsan, gyorsan! Jó hírem van – közli már a küszöbön Leonida néni: – Csak halkan, nehogy meghallja Viktor Szíriusz, mert megint kikapok tőle. Pedig nem hallgatóztam. Csak kihallatszott a beszélgetésük.

A Négyek Tanácsa az izgalmak ellenére elneveti magát. Tudják, Leonida néni sosem hallgatózik. Ő mindig, mindenről csak „véletlenül” értesül.

Benyomulnak kedvenc helyükre, Leonida néni szobájába. Egy pillanat alatt izgatott suttogással lesz tele a levegő.

– Hol van Georgi? – hangzik el az első kérdés.

– Viktor Szíriusznál.

– Hogy aludt?

– Kiválóan. Reggel a kapitány ébresztette föl. Talán még mindig aludna szegény, olyan kimerült volt.

– Mit keresett itt Nilsen professzor?

– Várjatok! Csak sorban! – emeli föl kezét Leonida néni, és maga is leül a gyerekek közé. – Az úgy volt – kezdi fontoskodva beszámolóját –, hogy Viktor Szíriusz egész éjjel videfonált. De nem tudom, hogy mit és kinek, mert gondosan kikapcsolta a házi készülékeket. Csak azt tudom, hogy többször is fölment megnézni Georgit, és valahányszor kijött tőle, bezárta az ajtót.

– Bezárta?

– Igen. Egyszer meg is kérdeztem tőle, hogy miért. Azt felelte: jobb félni, mint megijedni.

– Nahát! Vajon mitől félhet? Vagy mitől féltheti Georgit?

– Nem tudom. Talán Hüsnütől. De az is lehet, hogy attól félt, Georgi megszökik, és bosszút áll a professzoron. Biztos, ami biztos, én is bezártam az ajtómat.

– Helyes!

– És Nilsen? Róla tessék beszélni.

– Viktor Szíriusz értesítette, kérte, hogy fáradjon ide, amilyen hamar csak tud. Már hajnalban itt volt a professzor.

– És?

– És megvizsgálta Georgit.

– Nahát! Ezt csak így tetszik mondani?

– Hát hogy mondjam, ha mindig közbekotyogtok?!

– Jó, jó. Hallgatunk. Csak tessék már mondani!

– Szóval, és ezt véletlenül már hallottam, Nilsen professzor azt mondta, hogy Georgit műtéttel meg lehet gyógyítani. Beszélt valami szürke agykéregről meg központról…

– Wernicke-központ! – kiált fel izgatottan Liuna. – A hallási emlékképek helye az agyban!

– Az, az, az. Meg egy másik központ is…

– A Broca-központ! Ez a kérgi mozgató.

– Úgy van! Na, szóval, ezeket rendbe lehet hozni, mondta Nilsen, és Georgi ismét tud majd beszélni.

– Éljen! Éljen! – kiabálnak a gyerekek. – és még? Mit tetszik tudni még?

– Azt, hogy Georgit gyönyörűen felöltöztette Szíriusz kapitány a Pierre-től hozott ruhákba, és most bent ülnek a dolgozószobában. Georgi kezére kesztyűt húzott, hogy ne látszódjék, milyen szőrös.

– Bemehetünk hozzájuk?

– Azt ajánlom, ne. Azt üzente nektek, hogy pontosan érkezzetek a kongresszusra, ne késsetek, mert szüksége lehet rátok.

– Dehogy késünk! Ő külön megy Georgival?

– Biztos. De bővebbet nem mondott. Ja, igen… Azt kéri, Csibészt is vigyétek magatokkal.

– Csibészt? – csodálkoznak a gyerekek.

– Na, Hüsnü, szorul a nyakad körül a hurok! – jegyzi meg Pinton. – De azt mondom, induljunk, ha még Csibészért is be kell mennünk.

– Nem ennétek előbb valamit? – teszi föl szokásos kérdését Leonida néni az indulásra kész gyerekeknek.

– Nem, nem, köszönjük – mondják –, sietünk, hogy minél előbb láthassuk Hüsnü professzort.

Gyorsan elköszönnek Leonida nénitől, és útközben bemennek Csibészért. Aztán sietős léptekkel elindulnak a kongresszus helyszíne felé.

A teremben lassan gyülekeznek a küldöttek. Még mindig a tegnapi nap eseményeit tárgyalják. Pinton és Liuna a kerten át oson be Csibésszel együtt. Nem akarják, hogy meglássák őket, hogy híre menjen: megkerültek már. Higgye csak mindenki, hogy az „ősemberrel” együtt nyomuk veszett. Annál szenzációsabb lesz Hüsnü leleplezése! Mert Viktor Szíriusz biztos, hogy a nagy csalás leleplezésére készül. Pinton és Liuna a terem egyik üresen álló tévéközvetítő fülkéjébe húzódik, Csibész nagy bánatára. Ő már Hüsnüre feni a fogát. A gyerekek a fülkéből jól láthatnak-hallhatnak mindent, de őket nem veszi észre senki.

A teremben egyre többen gyülekeznek. Pierre és Berci is belép. Meg-megállítják őket. De Pinton és Liuna csak azt látja, hogy nemet intenek fejükkel. Biztos felőlük érdeklődnek a tudósok, s barátaik váltig állítják, hogy nem, nem került elő sem az „ősember”, sem Liuna, sem Pinton.

Helga Renard lép most a terembe. Halk moraj fut át a hallgatóság sorain. Az igazgatónő az elnöki dobogó felé tart.

Most Szíriusz kapitányt pillantják meg a gyerekek. Elcsöndesednek a küldöttek, és feszült figyelemmel néznek az elnöki pulpitusnál helyet foglalókra.

Helga asszony megrázza a csengőt, mindenki némán várakozik. Tudják, hogy nagy bejelentés tanúi lesznek.

– Tisztelt kongresszus! – áll föl Helga Renard. – Az ülést megnyitom. És bejelentem, hogy tegnap megszakított munkánkat változatlan napirenddel folytatjuk. Bejelentem még azt is, hogy a Hold Állam kormányzója megbízta díszvendégünket, Viktor Szíriusz nyugállományú űrhajóskapitányt, személyének teljhatalmú képviseletével. A napirend előtt ő kíván szólni.

A küldöttek megtapsolják Helga asszony bejelentését, majd közbekiáltásokkal sürgetik Szíriusz kapitányt. Érzik, hogy sorsdöntő eseményről lesz szó.

A hatalmas, fehér szakállú férfi felemelkedik. A teremben halálos csend lesz.

Nazim Hüsnü Szíriusz kapitánnyal szemben ül, alig pár méterre tőle. Arca sápadt, nézése fáradt, zavaros.

A kapitány beszélni kezd:

– Tisztelt kongresszus! Tudós hölgyek és urak! Kellemetlen kötelességet kell teljesítenem. Gondolom, legjobb, ha gyorsan átesünk rajta. A paleanthropusznak nevezett személy szökése és Pinton Casteiero elrablása mindenre kiterjedő nyomozásra késztetett bennünket. A nyomozás meglepő eredménnyel járt. Amikor erről beszámolok, előre kijelentem, hogy minden állításomat tanúkkal és okmányokkaI tudom bizonyítani. Röviden: állítom, hogy Nazim Hüsnü bűnöző, csaló, szélhámos!

– Megőrült a kapitány?

– Nem létezik!

– Miket beszél?! – hangzik fel innen-onnan.

– Csendet kérek! – rázza meg elnöki csengőjét Helga Renard.

– Tisztelt kongresszus! – folytatja Szíriusz kapitány. Mint mondtam: bizonyítani tudok mindent. A Török Tudományos Akadémia tájékoztatott, hogy 2461-ben valóban küldtek expedíciót az Északi-sarkvidékre, és annak orvosa valóban Nazim Hüsnü volt. De az expedíció negatív eredménnyel zárult. Nem találtak semmiféle jégbe fagyott mamutot! Még kevésbé jégbe fagyott paleanthropusz ősasszonyt!

– Miket beszél?

– Ez csak tévedés lehet! – suttogják ijedten a tudósok. Hüsnü viaszfehéren hallgatja Szíriuszt. Szobormereven ül a kapitánnyal szemben.

De Viktor Szíriusz könyörtelenül folytatja:

– Sajnos a graviplán katasztrófája igaz. Az expedíció egyetlen életben maradt tagja valóban Nazim Hüsnü. Nem rossz orvos, tudtam meg róla, de egész életében nyugtalan, elégedetlen, világhírnévre vágyó ember volt, és főként dilettáns paleontológus! Ekkor fogant meg agyában a nagy csalás terve! Öt évig hallgatta Ramon Garcia professzor őslénytani előadásait, és amikor már elegendőnek vélt szaktudás birtokába jutott, megírta A svalbardi ősasszony című hazug könyvét, amelyben valós színhely és hajdan létezett személyek keveredtek hazugságokkal és naiv mesékkel. Hüsnü keresett és figyelt! Kereste a maga „ősemberét”! És meg is találta! A sumeni sebészetre, ahol főorvos volt, behoztak egy autóbalesetet szenvedett fiút, Georgi Lilievet. Valósággal darabokra zúzódott a szerencsétlen. Huszonhét helyen törtek el a csontjai. Az orvosok lemondtak róla… De Hüsnü nem! Több hónap alatt tíz műtétet végzett el rajta. Megmentette az életét! De vajon miért tette? Orvosi kötelességtudatból? Emberszeretetből?

A kapitány itt nagy hatásszünetet tart.

– Nem! – dörög fel a hangja. – Egyszerűen azért tette Nazim Hüsnü, mert Georgi Liliev teste sok paleanthropuszi jegyet viselt magán. És a tíz műtéttel Hüsnü professzor még fokozta is az ősemberi hasonlóságot!

– Gyalázat! Becstelenség! – hangzik a hallgatóság soraiból. Többen felugranak, és Hüsnü felé rázzák az öklüket.

– Mintha sóbálvánnyá változott volna! – suttogja Liuna Pinton fülébe, és iszonyodva néznek a csaló tudósra.

– Csendet és figyelmet kérek! – rázza meg ismét a csengőt Helga Renard. – Szíriusz kapitány még nem fejezte be.

– Legutolsó állításomat sebészorvosi szakértői vizsgálat állapította meg. Hüsnü tehát megtalálta a nagy csaláshoz szükséges élő modellt. A fiú agya a baleset következtében megsérült, de az is lehet, hogy Hüsnü szándékosan előidézett egy komoly agyi károsodást. Egy biztos: a fiú ma néma! És ez különösen alkalmassá tette őt a szerep eljátszására. A lelkiismeretlen főorvos ezután elhitette Georgi szüleivel, hogy gyermekük sérüléseit a műtétek sorával megszünteti! A szülők mindenbe beleegyeztek, hiszen szülők, és ők utolsó leheletig reménykednek gyermekük fölépülésében. Hivatalos okmányokból tudom, hogy az utolsó műtét nem sikerült. Georgi állítólagos orvosi műhiba miatt meghalt. Legalábbis ezt jelentette Hüsnü. Majd ezután villámgyorsan intézkedett, és elhamvasztatott egy üres koporsót!

Felmorajlik a terem, majd döbbent csendben várják Szíriusz beszámolójának folytatását.

– Hüsnü tehát azt állította, hogy ő követett el hibát. A kórház azonnal fölmondott neki, s ezzel Hüsnü elérte, hogy feltűnés nélkül távozhassék. Senki sem kutatott utána, hiszen egy súlyos műhibát elkövető sebészre egyetlen kórház sem tart igényt. Hüsnü ekkor az elrabolt fiúval Borneóba költözött. És ezután csak az „ősemberével” foglalkozott. Edzette, fegyelmezte, állati sorban tartotta, vasszigorral, koplaltatással, veréssel idomította. Georgi gyűlölte kegyetlen urát. De mert beszélni nem tudott, a külvilágtól is elzártan élt, segítséget nem várhatott senkitől, semmitől. Hüsnü a fiúba erőszakolt gyógyszerekkel elérte, hogy egyre jobban hasonlítson egy ősemberhez. Testén sűrű szőrzet jelentkezett, mely félelmetessé tette külsejét… A különböző műtétekkel Hüsnü amúgy is jócskán torzított a fiú tartásán, izomzatán, külalakján. A szörnyű szőrzet révén valóban rettenetes látvány lett Georgi Lilievből. Elérkezett a várva várt idei nemzetközi kongresszus, ahol Nazim Hüsnü elmondhatta nagy, hazug meséjét a svalbardi ősasszony terhességéről, a dehibernált őscsecsemőről, a felnevelt paleanthropusz fiúról a Világállam Nagydíjáért! Tudományosnak mondott előadásából egy szó sem igaz! A bemutatott fényképek manipuláltak, hamisak. S az elővezetett döntő bizonyíték, Uaua, nem ősember!

A teremre vészjósló csend borul. Senki nem szól közbe, senki sem kiabál. Viktor Szíriusz hangja is csendesebb lesz:

– Most két videfonbeszélgetésemről számolok be a tisztelt kongresszusnak. Beszéltem az elhunyt nagy tudós, Kristofer Krog özvegyével. Állítja, hogy férje soha nem volt társa Nazim Hüsnünek, sőt ilyen nevű embert nem is ismertek. Soha semmiféle őscsecsemőt nem neveltek! Végül beszéltem a Sumenben élő Liliev családdal. Először hitetlenkedve, majd boldogan vették tudomásul azt a nagy csodát, hogy holtnak hitt Georgi nevű gyermekük él! Felkerekedtek, és útban vannak a Holdra!

Kitörő taps és éljenzés fogadja Szíriusz kapitány szavait.

– Bravó, kapitány! Ez kitűnő munka volt! – harsog a teremből a tömeg elégedett kiabálása.

– A Liliev család tehát boldog lesz – folytatja a kapitány. – De gondoljanak arra, tudós hölgyek és urak, hogy ha Nazim Hüsnü agyafúrt terve sikerül, és elnyeri a Világállam Nagydíját, szegény kis Georgi meddig élhetett volna?! Azt hiszem, Hüsnü professzor nagyon hamar eltüntette volna az élő bűnjelet!

Nazim Hüsnü hirtelen felpattan, egy ugrással Szíriusz kapitány előtt terem, és felemelt ököllel az arcába akar sújtani. De ketten is nyomába erednek, és vasmarokkal elkapják a professzor karját.

– Hé, Nazim Hüsnü! – dörgi Viktor Szíriusz. – Maradjon nyugton! Üljön le! Elárulom, hogy a maga mellett helyet foglaló két úr rendfenntartó ezredünk két tisztje. Nazim Hüsnü! Önt Hold Állam nevében letartóztatják! És hamarosan felelni fog gyalázatos tetteiért!

A küldöttek felugrálnak, öklök emelkednek a levegőbe. Tegnap még ünnepelték ezt az embert, de ma már gyűlölik.

– Csendet kérek!… Csendet kérek! – rázza meg ismét csengőjét Helga Renard.

– Tisztelt kongresszus! – harsog a teremben Szíriusz kapitány hangja. – Beszámolóm végére értem. Egyetlen kellemes kötelességet kell még teljesítenem: bemutatni önöknek az „ősembert”, azaz Georgi Liliev bolgár fiút. És ide kérem barátait, Pintont, Liunát, Pierre-t, Bercit és Csibészt.

Ismét felzúg az éljenzés és a taps.

Liuna Pintonnal futni kezd lefelé a lépcsőn, és gyorsan szedi a lábait Csibész is. Egy oldalajtón át beszaladnak a terembe. Épp akkor érnek Szíriusz kapitány mellé, amikor a szélesre tárt bejárati ajtón Nilsen professzor társaságában megjelenik Georgi Liliev. Mindenki feléjük fordul, és ámulva néznek az elegánsan felöltözött, frissen borotvált fiúra. Csak az alkata emlékeztet arra a szörnyetegre, akit tegnap a ketrecben láttak. Georgi Nilsen professzorral együtt az emelvényre lép. Hüsnü felugrik.

– Mit akar ezzel az ismeretlen fiúval, Szíriusz kapitány?!

– Ön, Hüsnü professzor, nagyon is jól ismeri őt! Önnek nem ismeretlen a volt Uaua!

– Ez nem ő! – kiáltja halottfehér arccal Nazim Hüsnü.

– Ön sem gondolhatja komolyan, amit mond! Ne próbálkozzék újabb hazugságokkal! Georgi, vedd le a kesztyűdet!

A fiú megteszi és előtűnik két eldurvult, deformálódott, szőrös keze. A nézőtér megint megbolydul, néhányan fölállnak, és az emelvény felé indulnak.

– Georgi! – folytatja Viktor Szíriusz. – Kérlek, tedd szabaddá a felsőtestedet is, mutasd meg, mit csinált veled Hüsnü professzor!

Georgi egy rántással leveti ruháját, és előtűnik sűrű szőrzettel borított felsőteste.

A hallgatóság a színpad felé nyomakodik. A rend felborul; csakúgy, mint tegnap.

Mindenki Georgira kíváncsi, csakúgy, mint tegnap.

Helga Renard ismét rendért kiabál, és rázza, rázza elnöki csengőjét, csakúgy, mint tegnap.

Szinte agyonpréselik egymást az emberek, mindenki látni akarja, mindenki érinteni akarja Georgit. – Riasztóan ismétlődik a tegnapi jelenet.

A szerényen félrehúzódott Pierre és Berci szinte egyszerre kiált föl:

– Vigyázzanak! Szökik Hüsnü!

Hüsnü a zűrzavart kihasználva öles lépésekkel rohan a kijárat felé. Az útjában lévőket durván félrelöki, székeket dönt föl, s mire az ajtónál lévő teremőr felocsúdik, Hüsnü már a lépcsőn vágtat lefelé.

– Csibész! Utána! – kiabál Berci; majd Sziriusz hangja dörög föl: – Georgi! Fogd el!

Georgi ledobja nadrágját, cipőjét, és kiugrik az ablakon. A tömeg az ajtóknál tülekedik, megszorul, se előre, se hátra. Már jókora lehet Hüsnü előnye.

Georgi elkapja a hársfa vastag ágát, szaltózik egyet, a füves talajra szökken.

Ekkor érkezik oda Csibész, és Georgival együtt beleveti magát a bokrok sűrűjébe.

Georgi hirtelen fölpattan egy fára. Körülnéz, majd ágról ágra lendítve magát, villámsebesen halad. Csibész a puha füvön rohanva, hangtalanul követi.

Egy fatörzs mögül hirtelen előugrik Hüsnü.

Georgi leugrik a fáról, és Hüsnü felé rohan. Ekkor a professzor egy lézerpisztolyt ránt elő, a fiúra szögezi.

– Most megdöglesz, te állat! – ordítja és tüzel.

Csibész hirtelen a levegőbe ugrik, a sugár őt találja el! Georgi a megzavarodott Hüsnüre veti magát. Hatalmas testével a fűre teperi és kiüti kezéből a pisztolyt. Mellkasára térdel, két óriási kezével Hüsnü torkának esik.

Ekkor ér oda Szíriusz kapitány, Pinton és Liuna.

– Georgi! – ordítja a kapitány futástól elfúló lélegzettel. – Georgi! Mit tettél?! Megölted?!

Liuna felsikolt. Pinton a szeme elé kapja a kezét.

Pierre és Berci Georgira veti magát, és lerángatják a fiút a mozdulatlanul fekvő Hüsnüről.

A kapitány letérdel a halottfehér ember mellé, és megfogja a pulzusát.

– Él! – sóhajt föl megkönnyebbülten. – Georgi… Georgi megkegyelmezett neki!

Majd a fiúra pillantva komolyan hozzáteszi: – Si homo es… mert ember vagy.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben megérkezik és el is megy a Melinda

A lunabusz hangszórójából kellemes női hang szól az utasokhoz:

– Kedves vendégeink! Holdidő szerint most Nox-4 van. Lunabuszunk rövidesen leszáll. A csillagtetőn áthaladva a toronyban ózondús levegőtérbe érünk, ezért hát kedves utasainknak nem lesz szükségük szkafanderre.

A fekete hajú férfi felsóhajt. A mellette ülő asszony továbbra is szorosan fogja ölében a veszélyhelyzetre készenlétben tartott fölszerelést.

– Kérjük, hogy azok az utasaink, akik továbbutaznak a galaktikába, fáradjanak a tranzitváróba. Akik pedig a holdra készültek, szíveskedjenek kiszállás után az ellenőrző tiszthez menni, és felmutatni holdra lépési engedélyüket.

A férfi előkeresi irataikat, és az asszony felé nyújtja az egyik csomagot.

– Mint tudják, Világállam 2034. évi 14. törvényerejű rendeletének értelmében a Holdra csak alkalmassági tanúsítvány és egészségi bizonyítvány alapján kiállított engedéllyel léphet a látogató. Ezért kérjük, ne zaklatásnak, hanem az önök biztonságát szavatoló intézkedésnek tekintsék az ellenőrző tiszt munkáját.

Az asszony hófehér arcát pír lepi el. Mennyi kérés, könyörgés után szerezte meg az engedélyeket! Hirtelen leromlott szervezete, elfáradt szíve szinte elháríthatatlan akadálya volt annak, hogy alkalmasnak tekintsék erre az útra. De most mégis itt van.

A mellette ülő férfi komoran néz maga elé. Kezét ökölbe szorítva, feszes derékkal, mereven ül.

– Minden kedves Utasunknak jóholdat kívánunk! – fejezi be tájékoztatását az utaskísérő.

Az ülések előtt lévő monitoron jól látható a lunabusz landolása. A gép megáll az óriási, kúp alakú torony fölött. Pontosan beigazítja magát, a helyes irányt mutató lézersugár felé. A csillagtető most kinyílik, és az óriási test beleereszkedik a hengertérbe.

A férfi feszült figyelemmel nézi a monitort. Még soha nem vett részt ilyen úton. Mindezt csak plasztikinóban vagy televizoron át látta eddig.

Az utolsó métereket centiméterről centiméterre haladva teszik meg. Aztán a hatalmas jármű tapadókorongos lábai és teleszkópikusan működő oldaltámasztékai kiereszkednek. Biztonságosan megkapaszkodnak, és stabilan tartják a monstrum szerkezetet. Bezárul a csillagtető, majd megindulnak a nagy teljesítményű kompresszorok.

A Melinda nevű lunabusz Holdat ért. Az utasok kiszállhatnak.

A férfi keményen megfogja az asszony kezét. Szinte vezeti a törékeny, sápadt, vékony nőt. Az tétován lépked. Alig bírja követni a határozott lépésekkel siető férfit.

Az ellenőrző tiszt mindenkire rámosolyog.

„A nevét kérem, uram”, mondja, ha férfi utas áll előtte, „a becses nevét, ha szabadna, hölgyem”, mondja, amikor nőkkel beszél. Kéri a Holdra lépési engedélyt, és megkérdezi a bioelektromos azonosítószámot. Ezt mindenkinek pontosan tudnia kell, valamint azt is, hogy állandóan készenlétben kell tartani egy Mille-féle automata szkafandert, amellyel a Holdra lépőket Hold Állam ajándékozza meg.

Az asszony halkan megmondja a nevét, bioelektromos azonosítószámát: Tétován nyúl a szkafanderért, és halkan megköszöni. Olyan, mint aki nincs is jelen, mint aki nem tudja, mi történik vele.

A kijárat felé indulnak.

A férfi lelassítja lépteit. Még mindig fogja az asszony kezét, aki egy lépéssel mögötte halad. Most megáll. A márványpadozatot nézi kifejezéstelen szemekkel. A férfi feléje fordul… Az asszony elengedi a kezét, és két karjával átöleli a férfi vállát… Az simogatni kezdi, szorosan magához öleli, csitítgatja. Aztán elindulnak megint.

A férfi sietősen, határozottan, az asszony fáradtan, elgyötörten, tétován.

Szíriusz kapitány épp tizennegyedszer járja végig döngő lépteivel a csarnokot.

Újra és újra előkapja a pipáját, aztán bosszúsan zsebra vágja.

Két kezét háta mögé teszi, egymásba rakja őket, és ki tudja, hányadszor dörmögi: „Várni a legnagyobb művészet!”

Túl korán érkeztek az űrkikötőbe. Berci vezette a minifurgont, és úgy rohant, hogy az már életveszély volt.

A gyerekek egy sarokbah kucorognak… Suttognak valamit, nem tudni, hogy mit.

A kapitány dühösen az órájára néz: „Várni a legnagyobb művészet…”

Egyre többen érkeznek a várócsarnokba. A Melinda utasait virágokkal várják a hozzátartozók… Egy kisfiú csúszkál a márványborításon. Szíriusz bosszúsan kerüli ki. Máskor megsimogatta volna a fejét, most idegesíti. „Miért nem ül nyugton ez a kölyök?” – mérgelődik magában.

Még mindig semmi. Még mindig nem nyílnak az ajtók: Várni, várni, várni…

Egyre nagyobb a tömeg. Teljesen elzárják az utaskijáratot. Mindenki azonnal látni akarja hozzátartozóját. Pedig a sok monitor már a folyosón mutatja a kifelé igyekvő utasokat. Kényelmesen, a fotelokban ülve is lehetne várni őket, és csak akkor a kijárathoz menni, amikor ők is odaérnek.

De hiába. Az emberi természet már csak ilyen. Akit szeretünk, attól egy percre távol lenni is rossz, és egy perccel előbb találkozni vele is gyönyörűség.

Végre, végre!

– Kérjük kedves vendégeinket, figyeljék a monitorokat! A Melinda utasai elindultak a kijárat felé.

Szíriusz a monitorra néz, és ekkor artikulálatlan üvöltés hasít bele az űrkikötő halk zsongásába.

Valaki felugrik, félrelöki a körülötte állókat, őrült erővel tör át a tömegen, valósággal rendet vág magának a várakozók között. Az utaskijáró nikkelezett ajtajának ront, két ököllel verni kezdi, majd térdre esik, és zokogva üvölti: – Uaaaa! Uaaa!

A várakozók közül hirtelen hozzáugranak ketten, megragadják a karját, és rángatni kezdik hátrafelé, el az ajtótól.

– Engedjék el! Azonnal engedjék el! – dübörög fel Sziriusz kapitány hangja, aki a négy gyerekkel együtt most verekszi át magát a tömegen.

A fiú tovább üvölt, karját még mindig vasmarokkal fogják, amikor hirtelen szétnyílik a csillogó nikkelajtó.

Mögötte fekete ruhába öltözött házaspár áll. Egy halottfehér arcú asszony és egy hatalmas termetű, erős férfi. Lábuk mintha földbe gyökerezett volna. Rémült szemekkel néznek az előttük feltáruló jelenetre.

Ekkor Szíriusz kapitány a fiúhoz lép, és durván ellöki mellőle két fogvatartóját.

A fiú hatalmas ugrással az asszony előtt terem. Két karját kitárja, és zokogva átöleli őt.

– Kisfiam! – sikolt fel az asszony. – Georgim! Drága gyermekem!

A várakozók döbbenten nézik a jelenetet.

Mi történik itt? Valami sohasem látott szenzáció?

Aztán lassan felocsúdnak. Persze, hiszen olvasták. És látták is a televizorban, a rádió is adott róla helyszíni közvetítést.

Georgi Liliev most megtalálta a szüleit!

A síró asszonyra néznek, a kemény tekintetű apára, Szíriusz kapitány megrendült arcára, aztán a gyerekekre, akik leleplezték a csalást. Mindenkinek elszorul a szíve.

A tömeg elnémul, majd lassan szétválik, és utat enged a fekete ruhás anyának, akit gyengéden magához ölelve a kijárat felé vezet halottnak vélt fia.

Sziriusz kapitány dolgozószobája fölött egész nap ég a „Ne zavarjanak!” tábla.

Egész nap tárgyal Hriszto Lilievvel, Knox kormányzóval, Garcia professzorral, Helga asszonnyal és ki tudja még, ki mindenki van ott, hiszen a vendégek egyenesen a minifurgongarázsból mentek a kapitányhoz.

Georgi hosszabb időt töltött velük, de aztán kijött, s most édesanyja kezét fogva, mellette ül, Leonida néni szobájában. A vendégek nem akartak a Hotel Galileiben megszállni.

Ljuba néni, Georgi édesanyja első pillanatban úgy megszerette Leonida nénit, hogy kérte, hadd maradjanak náluk.

– Egyszerű emberek vagyunk mi, kedves Leonida asszony. Nem tudunk mi abban a fényűző hotelban viselkedni. Csak kinéznének minket a galaktikákon kóborló, finom tudós népek. Mi inkább itt maradnánk, ha nem zavarunk.

Leonida néni persze boldogan beleegyezett, hiszen végre lesz valaki, akivel kedvére kertészkedhet, Ljuba néni otthon ugyanis egy híres és valóságos földi kertészetben dolgozik.

– Kisfiam! Georgim! Gyöngyharmatom… – nézi Georgit örökké könnyes szemmel édesanyja. És alig tudja elhinni, hogy valóban él a gyermeke, és valóban az ő kezét fogja. A rettenetes történetet a maga valóságában el sem merték mondani neki. Csak Hriszto bácsinak mesélte el a kapitány teljes részletességgel. Ljuba néni számára így is nagy megrázkódtatás volt a találkozás és az eseményeknek az a része, amit tapintatosan elmondtak neki. Végre levetette fekete ruháját, amit Georgi „halála” óta viselt, nem tudva beletörődni fia elvesztésébe. Most szép új holmikkal ajándékozta meg őt Helga Renard.

Georgi kezét nem engedi el Ljuba néni. A fiú testéről a szőrt játszi könnyedséggel eltüntették már az orvosok, így édesanyját meg tudták kímélni a borzasztó látványtól. De szép szál fiának görbe, otromba tartását, hosszan, idétlenül lecsüngő karját, idegen, domború homlokát még mindig borzadva nézi édesanyja. A keze is olyan furcsa, mondogatja Leonida néninek, pedig Georgi régen zongorázni is tudott: hát mivé lett az ő szép fia? Csak sírt, sírt, ha eszébe jutott, mit tett Hüsnü a gyermekével.

– Teríteni! Teríteni, gyerekek, ne lustálkodjatokl – száguld be a szobába Leonida néni, aki hajnal óta megállás nélkül főz. – Legalább tizenhatan ülünk ma asztalhoz! Mert ugyanis erre következtetek a garázsban lévő minifurgonokból!

A Négyek Tanácsa feláll, és elindul a nagy ebédlőterem felé.

– Ljubám! – lép Georgi édesanyjához Leonida néni. – Gyere te is. Engedd el Georgi kezét, ne félj, már nem lesz semmi baj. Ő csak hadd menjen szépen a gyerekekkel teríteni, te pedig gyere hozzám, a konyhába.

– Nagyon félek. Ez a professzor még mindig a Holdon van.

– De nem szabadon! Tudod te, hogy milyen biztonsági berendezésekkel őrzik őt? Onnan ki nem szabadul, ha két élete van, akkor sem. Gyere, kedvesem… Meg kell szoknod a napi rendes életet, hiszen ha hazamentek, és viszed a fiadat is, gondoskodnod kell róla.

Georgi kedvesen az édesanyjára néz, és lassan kihúzza kezéből a kezét.

– Ne menj, Georgi! – kiáltja az édesanyja. De Leonida néni int, hogy csak menjen nyugodtan.

– Tudom, min mentél át. Megértelek – ül le Leonida néni Ljuba Liliev mellé. – Egy anyának nem lehet nagyobb fájdalma, mint gyermekének az elvesztése. De ne feledd, nagyobb öröme sincs, mint gyermekének megtalálása.

Leonida néni hosszan beszél Ljuba Lilievnek, aztán gyengéden kituszkolja a konyhába.

Amikor néhány perc múlva utánuk mentek a gyerekek, örömmel látták, hogy Ljuba néni előtt hófehér kötény van, és mosolyogva aprítja a paradicsomot Leonida néni konyhaasztalán.

– Mit tetszik csinálni? – lép mellé nevetve Liuna.

– Mit csinálnék, drágám? A kisfiam kedvenc ételét! Sopszkasalátát. Mert tudd meg, kislányom, egy anya akkor érzi magát igazán anyának és akkor érzi magát igazán boldognak, amikor gondoskodhat a gyermekéről.

– Kedves tudós kollégáim, Lilievék és gyerekek! – emelkedik föl székéről Viktor Szíriusz. – Közös ebédünk végén szükségesnek tartom elmondani a következőket.

Mindenki gyorsan lenyeli az utolsó falatját, és izgatottan néz a kapitányra.

Végre a gyerekek is megtudják a hosszú tanácskozás eredményét.

– Miután alapos részletességgel ismertettük Hriszto Lilievvel is Hüsnü professzor rémtettét, azt kérte Liliev barátunk, hogy engedjük be őt a fogva tartott Hüsnühöz. Úgy éreztük, egy apának joga van szembenézni fia már-már gyilkosnak is mondható ellenségével. Meghívtuk körünkbe Knox kormányzó urat, és kértük tőle, hogy adja meg a látogatási engedélyt. Ő ezt megtagadta, s be kellett látnunk, nagyon helyesen. Mert a kormányzó úr attól félt, hogy Hriszto Liliev, szembetalálva magát Nazim Hüsnüvel, olyan tettre ragadtatja magát, ami végzetes következményekkel járhat mind az ő, mind Hüsnü számára.

– Mire tetszik gondolni? – kérdezi Pinton.

– Arra, kisfiam… hát kimondom, ha nagyon akarjátok hallani. Arra gondolt Knox kormányzó úr, hogy Hriszto bácsi hirtelen felindulásában megöli Hüsnü professzort! Az önbíráskodás pedig a Holdon is tilos, és komoly következményekkel jár.

Hriszto Liliev mélyen lehajtja a fejét. Látszik rajta, hogy valóban elszánta magát arra, hogy leszámoljon Hüsnüvel.

– Felmerült aztán a kérdés – folytatja a kapitány –, hogy hol történjék meg Hüsnü felelősségre vonása. Itt a Holdon, ahol lelepleztük, vagy Bulgáriában, ahol a rémtettet elkövette, vagy pedig a Világállam Tanácsa előtt? Úgy döntöttünk tudós barátainkkal, hogy Nazim Hüsnü a Világállam főügyészsége előtt feleljen tetteiért!

– Ez jó! – bólint meggondoltan Pierre. – Innen nincs szabadulás. Az egész világ előtt semmisül meg Hüsnü! Ez a helyes döntés!

– Örülök, hogy egyetértesz, Pierre! – mosolyog a fiúra Viktor Szíriusz.

– Bocsánat – ocsúdik fel Pierre hangos tűnődéséből; és zavartan néz körül.

– Nem történt semmi, fiam. Megértem én a reagálásodat. Folytatom tehát… Itt ül körünkben Nilsen professzor, a neves idegsebész, José Navarro professzor, az agysebészet kiválósága, Ramon Garcia antropológus és Henrik Wagenhoffer csontspecialista. Alapos vizsgálatnak vetették alá Georgit már a szülők érkezése előtt. S az eredményeket most újra értékelték. A röntgenfelvételeken jól látszik, hogy Hüsnü olyan rendszereket épített be Georgi szervezetébe, amelyeket eltávolítva a fiú ismét visszanyeri tartását, normál izomzatrendszerét, külsejét. Sőt! Nilsen és Navarro professzor közös műtéte után Georgi beszélni is fog!

Kitörő örömkiáltások és taps díjazza Szíriusz kapitány szavait.

A gyerekek Georgihoz szaladnak, ölelgetik, rázzák a kezét, majd ledöntik székéről.

– Csendet kérek, gyerekek! – mondja a kapitány. – Az operációba Hriszto Liliev és Georgi már beleegyezett. Most az édesanya válaszát kérem.

Az asszony rémülten néz körül. Megint a fia keze után nyúl. Georgi biztatón rámosolyog, mintha azt mondaná: „Ne félj, édesanyám, most jó kezekbe kerülök. Bízzál bennük!”

– De… de visszakapom a fiamat? – kérdezi halkan Ljuba Liliev.

– Épségben és egészségben! – mondja Szíriusz kapitány.

– Hát… akik megmentették, csak nem pusztítják el. A műtétbe beleegyezem. A fiam érdekében.

– Köszönöm, Ljuba, köszönöm! – mosolyog az asszonyra Szíriusz kapitány. – A műtétet holnap reggel hajtják végre Georgin Hold Állam Központi Kórházában.

– Hát nem sikerült! – Pinton az első, aki ki meri mondani a rettenetes mondatot.

A gyerekek a Központi Kórház várószobájában ülnek. Monitoron figyelik az ágyban fekvő Georgit. Leonida néni ugyanis „véletlenül” meghallotta, hogy ma kell először megszólalnia Georginak, és ők idesiettek. A monitort jó barátjuk, Fil kapcsolta be titokban. Nem volna szabad látniuk, hogy mi történik a kórteremben. De Fil jó barát, itt tölti orvosegyetemi gyakorlatát, és segített a Négyek Tanácsának. De hiába… amit látnak, szívszorító.

Georgi gézzel bepólyálva, mozdulatlanul fekszik. Csak az arca látszik.

Végrehajtották rajta az összes műtétet, és azt várták, hogy ma beszélni fog.

Körülveszik ágyát a professzorok. Semmit nem hallani, csak azt látják a gyerekek, hogy Georgi szája mozdulatlan. Egy hangot sem ad ki a torkán.

Keze most egy kicsit megemelkedik, mutat valamit. Szíriusz kapitány jegyzetblokkot vesz elő, és tollat. Georgi bepólyált ujjai közé teszi, a fiú ír valamit.

Ír! És nem beszél!

Pedig hogy várták ezt a percet a gyerekek! Hogy várta Ljuba néni is!

De hiába.

A professzorok megnézik a blokkot, amit Szíriusz kapitány nyújt át nekik.

Bólintanak, és kimennek a szobából.

– Tragédia – összegezi Liuna.

Pierre és Berci föl-alá sétál a várószobában. Pinton egy fotelban kuporog, és szomorúan néz maga elé.

– Keressük meg a kapitányt!

– Megőrültél?! Miszlikre szedne minket, ha megtudná, hogy itt vagyunk.

Tanácstalanok. A monitorra néznek. Georgi mozdulatlanul fekszik, és a plafont nézi.

– Szökjünk be hozzá! – indítványozza Pinton.

– Jaj, hogy szöknénk be?! Nem lehet itt csak úgy ki-be mászkálni. Az is csoda, hogy Fil segítségével idáig bejutottunk.

Georgi nem mozdul. Most kinyílik a szoba ajtaja. Egy ápolónő jön be, a fiúhoz lép, és megitatja. Valamit rakosgat az éjjeliszekrényen, és hopp!, motoszkálás hallatszik a monitorból.

Monika nővér véletlenül bekapcsolta a kórterem mikrofonját!

– Pihenjen csak Georgi, pihenjen… Arra van most szüksége… És ne idegeskedjen. Az nagyon ártalmas lehet.

– Ne idegeskedjen! – csattan fel Liuna hangja. – Könnyű azt mondani! Azt ígérték, sikerülni fog a műtét, és nem marad néma szegény Georgi!

Most ismét nyílik a kórterem ajtaja. A gyerekek a monitorra merednek.

A professzorok gyűrűjében Ljuba Lilievet ismerik föl. Egy pillanatra megáll az ajtóban, aztán Georgi ágyához lép.

Georgi ráemeli a tekintetét. Elmosolyodik, és halk hangon azt mondja:

– Édesanyám…

– Kedves hallgatóink! – pattog Oscar Holz hangja. – Itt vagyunk a légikikötőben, a Melinda nevű lunabusz indulására várva. Barátai körében itt áll mellettem egy daliás, szép szál fiatalember. A neve nem ismeretlen önök előtt. Úgy hívják, hogy… De mondd csak te a nevedet!

– Georgi Liliev!

– Persze, én tudtam a nevét, kedves hallgatóim, csak azt akartam, hogy hallják Georgi gyönyörű, bársonyos hangját, s nemcsak a hangját, hanem a beszédét is.

– Hogyhogy, Oscar? Ma hagyod szóhoz jutni a riportalanyaidat is?

– Ma kivételes világnap van, Pinton! De ha lehet, ezen a kivételes világnapon ne nagyon égess le a hallgatóim előtt.

– Jól van, Oscar, megígérem.

– A közbeszóló kisfiú régi, kedves barátom. Őt rabolta el a mellettem álló Georgi Liliev, ősember korában.

– Oscar, Oscar! Türtőztesd magad!

– Jól van Pinton. De most hadd beszélgessek Georgival. A hallgatókat bizonyára nagyon érdekli: hogy vagy Georgi?

– Nagyszerűen! Nézz rám, Oscar!

– Nem győzlek csodálni. Egy fejjel magasabb lettél, amióta eltávolították belőled azokat a vacakokat, és a karod is szép, arányos. De hova tűnt az a… bocsánat, de idétlen, előreugró homlokod?

– Kidobtam a szemétbe. Az egy platinabetét volt, amit Hüsnü ültetett be azért, hogy jobban hasonlítsak egy ősemberhez.

– Bocsánat, kedves hallgatóim. Most Knox kormányzó közeleg felénk.

– Hát Georgi, búcsúzzunk mi is. Szüleidet most kíséri a Melindához Szíriusz kapitány és Leonida asszony. Igyekezz te is, fiam, és ne feledd: visszavárunk a Holdra!

– Köszönöm, kormányzó úr! Esetleg eljövök rendfenntartónak.

– Hallották, kedves hallgatóim, mit mondott a kormányzó úr? Most Liliev vállát átölelve a Melinda felé indul, nyomukban a Négyek Tanácsa. Georgi! Georgi! Bocsánat, hogy utánad szaladok! De nekem lenne még két kérdésem.

– Tessék, Oscar, parancsolj.

– A műtét után, amikor körülálltak a professzorok, miért nem voltál hajlandó megszólalni?

– Azért, mert azt akartam, hogy jelen legyen szegény édesanyám is, amikor megszólalok. Hadd hallja, hogy az első szó, amit kimondok, az ő neve.

– Köszönöm, Georgi. Most mást kérdezek. Mondd, amikor elkaptad Nazim Hüsnüt az arborétumban, miért nem ölted meg? Hiszen lett volna rá okod.

– Az igaz, Oscar. De én hálával tartozom neki. Mert a karambol után mégiscsak ő mentette meg az életemet.

.oOo.

TARTALOM

SZÍRIUSZ KAPITÁNY FOGSÁGBAN

ELSŐ FEJEZET amelyben kicsi fekete emberekről esik szó

MÁSODIK FEJEZET amelynek központi szereplője egy makasari ivópohár

HARMADIK FEJEZET amelyben kezdetét veszi a fonál felgombolyítása

NEGYEDIK FEJEZET amelyben Szíriusz kapitány felveszi az arcába hajított kesztyűt

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben egy kis Albatrosz típusú gépet mint könnyű pihét sodor a hurrikán

HATODIK FEJEZET amelyben Pierre idegen lábnyomokat fedez fel a hamuban

HETEDIK FEJEZET amelyben az ember haszontalanná vált teste egyesül Föld Anyával

NYOLCADIK FEJEZET amelyben Kocsis professzor azon töpreng, kitől és hol tanulta meg Csibész a „kutyajátékot”

KILENCEDIK FEJEZET amelyben Szíriusz kapitány egy császárkorona alatt fekszik

TIZEDIK FEJEZET amelyben Szíriusz kapitányt királlyá választják

SZÍRIUSZ ÉS AZ EMBERKE

BEVEZETŐ amelyben Szíriusz kapitány tájékoztatja az olvasót

ELSŐ NAP

MÁSODIK NAP

HARMADIK NAP

NEGYEDIK NAP

ÖTÖDIK NAP

HATODIK NAP

HETEDIK NAP

NYOLCADIK NAP

KILENCEDIK NAP

TIZEDIK NAP

TIZENEGYEDIK NAP

TIZENKETTEDIK NAP

TIZENHARMADIK NAP

TIZENNEGYEDIK NAP

TIZENÖTÖDIK NAP

TIZENHATODIK NAP

TIZENHETEDIK NAP

TIZENNYOLCADIK NAP

TIZENKILENCEDIK NAP

HUSZADIK NAP

SZÍRIUSZ ÉS AZ ŐSEMBER

ELSŐ FEJEZET amelyben Pinton valami nagyon furcsát lát

MÁSODIK FEJEZET amelyben megtudjuk, hogy a furcsa élőlény valóság volt-e, vagy látomás

HARMADIK FEJEZET amelyben a marrakechi Ramon Garcia professzor megérkezik Hold Államba

NEGYEDIK FEJEZET amelyben Csibész bekapcsolódik a nyomozásba

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben Nazim Hüsnü is lép egyet

HATODIK FEJEZET amelyben elhangzik a felkiáltás: „Az a gazember Hüsnü!”

HETEDIK FEJEZET amelyben Liuna meghúzza a kapuharangot

NYOLCADIK FEJEZET amelyben elhangzik a mondat: „Si homo es” – Ha ember vagy…

KILENCEDIK FEJEZET amelyben megérkezik és el is megy a Melinda

László Endre (1900–1987) rádiós rendező. Eredetileg festő és rajztanár, majd mozikarmester(!) volt, 1934-től rajz-reklámfilmeket készített. 1948-tól a Magyar Rádióban dolgozott. Ő volt az első magyar rádiós szappanopera, „A Szabó család” rendezője 1959-től haláláig. Az általa kitalált karakter, Szíriusz kapitány történeteiből tizenkét hangjáték készült 1977-től, ebből hatot ifjúsági regényként is feldolgozott a nyolcvanas években.