Mág Bertalan

Hiszékeny
áldozatok

Zrínyi Katonai Kiadó
Budapest, 1987

Fedélterv
SZABÓ ÁRPÁD

© Mág Bertalan, 1987

Hiszékeny áldozatok

A Markó utcai börtön egyik oldalát képező csendes belvárosi utcában kinyílt a kapu. A kezében kis csomaggal kilépő huszonegy éves Tálos Péter egy pillanatra megállt, talán hogy belélegezze a „szabad” levegőt, majd lassú léptekkel elindult a Markó utca felé. Örömében nem gondolt arra, hogy figyelő szemek követik útját. Nem is gondolhatott, hiszen nem tudhatta, hogy szabadulása időpontjáról a bíróság értesítette Magos őrnagyot és csoportját, akik annak idején az ügyében nyomoztak. Magos és kollégái azt remélték, hogy Tálos Péter szabadulása után elvezetheti őket azokhoz a társaihoz, akikkel feltehetően együtt követett el különböző bűncselekményeket, lakásbetöréseket.
Tálos Péter lebukása úgy történt, hogy egy igen értékesnek látszó ezüsttálcát kínált megvételre a Margitszigeti Nagyszálló előtt egy német turistának, aki ahelyett, hogy megvette volna a portékát, kihívta a szállodából a segédportást, felhívta figyelmét a közelben álló férfira, akit aztán a portyázó rendőrök elfogtak és bekísértek a főkapitányságra.
A gyanúsított a kihallgatások során azzal védekezett, hogy az ezüsttálcát egy ismeretlentől vette, mégpedig azért, hogy továbbadja és keressen az üzleten egy kis pénzt Az ezüsttálcát megmutatták több károsultnak és egyikük, Szigeti Sándor felismerte a tulajdonát képező, értékes tárgyat. Lakásából a tolvajok a megkerült tálcán kívül még három ezüstvázát és két kisebb, szintén ezüstből készült korsót loptak el. Ez ügyben is, akárcsak az előzőekben elkövetett hasonló értékű lakásbetörések esetében a nyomozást Magos és kollégái végezték.
Tálos Péter kitartott vallomása mellett, egyre csak azt hajtogatta, hogy a tálcát a Nyugati pályaudvar restijében egy ismeretlen férfitől vette, s mivel Tálos ujjlenyomatát nem találták meg Szigeti lakásában, mint orgazdát ítélhették csupán el. Tizennégy hónapot kapott.
Tálos Péter, aki egy nagyvállalatnál targoncakezelőként dolgozott, le is ülte a büntetését, s most felszabadult lélekkel végighaladt a Markó utcán, kiért a Bajcsy-Zsilinszky útra, és a kellemes kora őszi időben leült az egyik eszpresszó teraszára. Sört kért és egy doboz cigarettát. Nagyokat szippantott, élvezettel kortyolgatta az italt, elüldögélt még egy ideig, aztán fizetett. Útja a Keleti pályaudvarra vezetett. A pénztárnál megkérdezte, mikor indul vonat Miskolcra. Jegyet váltott, de azt, hogy hová kérte, a figyelőknek nem sikerült megállapítaniuk. Ennek ellenére biztosra vették, hogy Tálos hazautazik a szüleihez Miskolcra.
A figyelők a vonat elindulása után jelentették Magos őrnagynak, hogy Tálos vonattal valószínűleg Miskolcra utazott. Magos erre nyomban értesítette a miskolci bűnügyi szerveket, hogy kísérjék figyelemmel Tálost – hová megy, kikkel találkozik –, és ha elhagyná a várost, azonnal küldjenek értesítést Tette ezt azért, mert általában az a tapasztalat alakult ki a börtönből szabadultak esetében, hogy ha a tisztességes életet továbbra is kerülni akarják, akkor a szabadulás után nyomban újabb bűncselekmény elkövetését tervezik.
A vonat megérkezett Miskolcra, Tálos azonban nem volt a leszállók között. A biztonság kedvéért a bűnügyi vezető két nyomozót küldött szülei lakásának környékére, arra gondolva, hogy talán a figyelők elnézték, és mégis megérkezett. Tálos azonban ott sem volt, így másnap korán reggel értesítették az őrnagyot, hogy Tálos Péter sem a jelzett, sem a következő vonattal nem érkezett meg Miskolcra. .
– Ez a Tálos jól átejtett bennünket – csóválta a fejét Németh.
– Hol szállhatott le a vonatról? – kérdezte Szőke.
– Csodálkozom, Pista, ezen a naiv kérdéseden. Meg is gondolhatta magát, és mivel Miskolcig adódik jó néhány állomás, hát fogta magát és leszállt – vélekedett Kozma.
– Persze. És mi van, ha már az első megállónál leszállt és itt maradt valakinél Budapesten? – kérdezte Szőke.
– Nem hagynátok fel ezzel a felesleges szócsépléssel? – szólt rájuk Magos. – Kétféle lehetőség van: vagy leszállt az első megállóban és visszatért Pestre, vagy távolabbra utazott Mindenképp meg kell nézni ott, ahol azelőtt lakott, a munkásszálláson.
Marika, a titkárnő lépett be.
– Őrnagy elvtársat a főnök kéreti.
Mire Magos odaért, már csendben ott várakozott főnökük íróasztala előtt négy csoportvezető társa.
– Az éjszaka folyamán – közölte a főnök –, dr. Gorkai Árpád nyugalmazott geológus Ménesi úti lakásába, miután az ablakot kifeszítették, ismeretlen tettesek behatoltak. Úgy értesültem, hogy értékes antik ezüstvázákat, tálcákat és egy vaskazettában több száz éves vert ezüst- és aranyérméket, pénzt loptak el. Hogy pontosan mit és mennyit, azt a helyszínen a sértettek majd megmondják. A betörők mozgását Gorkai Árpád észrevette, és amikor belépett a nyitott ablakú szobába, valamilyen kemény tárggyal úgy fejbe vágták, hogy eszméletét vesztve a földre zuhant. A mentők körülbelül éjfél után két órakor értek oda, a sérültét megvizsgálták, bekötözték a fejét, de állapotát nem találták annyira súlyosnak, hogy kórházba szállítsák.
– Szeretnék valamit jelenteni – tette föl kezét Magos.
– Tessék, beszélj – biztatta a főnök.
Magos ismertette a Tálos Péter-féle ügyet.
– Értem, miért hoztad ezt szóba. Akkor fogj hozzá te az embereiddel a Gorkai-esethez. Annál is inkább, mivel a korábbi hasonló módon végrehajtott betörések nyomozásában is – ahol kizárólag arany-ezüst antik értékeket, porcelánokat vittek el – ti dolgoztatok. Emlékszem, épp te említetted, hogy ezek a „kifinomult ízlésre valló” betöréses lopások majdnem mindig ünnepnapon vagy hétvégén történtek.
– Eddig valóban így volt. És ezt a legújabb betörést dr. Gorkai Árpádnál is szeptember első szombat éjszakáján követték el.
– Lehet, hogy helyes irányba tapogatódzol, és ez a te Tálosod nem várt sokáig. Lehet, hogy ő maga vagy régi társai léptek ismét akcióba. Arra kérlek, indulj máris. Két rendőr ott vár a helyszínen.
Magos nem késlekedett. Értesítette kollégáit, összeállíttatta Kozmával a szokásos stábot, és elindultak dr. Gorkai Árpád lakásához.
A Ménesi úton az egyik rendőr a kis kerti kapuban, a másik pedig bent a lakás bejárati ajtajánál várakozott.
A rendőr jelentéstétele után Magos őrnagy, Németh és Szőke százados a lakás bejáratához sietett. Egy középkorú, megviselt, megtört külsejű asszony jött ki eléjük.
Magos bemutatkozott Gorkainénak, és bemutatta két kollégáját is.
– Hol beszélhetnénk, asszonyom, a történtekről?
– Talán menjünk be a kisebbik szobába, ahol a férjem fekszik.
– Nem szeretnénk zavarni őt.
– Ugyan kérem, nagyon is várta már önöket, csak nyugodtan fáradjanak be hozzá.
– Egy pillanat – szólt Magos –, azonnal követem önt, asszonyom.
Utasította a mellette álló Németh és Szőke századost, hogy fogjanak hozzá a szomszédok kikérdezéséhez. Nem láttak-e az utóbbi napokban, a délutáni, esti órákban idegen személyeket ólálkodni a ház körül.
A kert közepén álló földszintes ház négy szobából, mellékhelyiségekből, pincéből, előtérből és egy másik kisebb lakásból állt. A kisebb lakásban az ötvennyolc éves özv. Molnár Károlyné lakott egyedül, aki Gorkaiéknál már jó húsz éve a háztartással járó feladatokat látta el. Férje a háború alatt eltűnt. Németh és Szőke Molnárnét – a családjára vonatkozóan is – alaposan kikérdezte.
Mialatt Németh és Szőke Moháméval foglalkozott, az ujjnyomszakértők és a fényképész megkezdte munkáját. Magos kérésének megfelelően legelőször nagyon aprólékosan megvizsgálták az ablak környékét, ahol a tettes vagy-a tettesek behatoltak.
Magos, miután kiadta az ukázt, belépett a kis szobába, és a rekamién fekvő bepólyált fejű férfinak bemutatkozott. Megkérdezte, nem fáj-e a sérülése, és nem fárasztaná-e, ha néhány kérdést feltenne neki.
– Egyáltalában nem. Annyi érzéstelenítőt adott a mentőorvos, hogy jóformán semmi fájdalmat nem érzek. Nyugodtan kérdezzen csak, őrnagy úr.
– Gorkai úr, ön mivel foglalkozik?
– Régész vagyok. Közel-keleti ásatásokban több esetben részt vettem. Csaknem két éve, egészségi állapotom miatt nyugdíjba vonultam.
– Család?
– Van két fiam, mind a kettő nős. Béla negyvenéves, mérnök, már két éve Algériában egy nagy fonóüzem munkásainak a betanítását végzi, két kisfia van. A másik, Árpád negyvenkét éves, agrármérnök, jelenleg Kubában kísérletezik vetőmagvak nemesítésével, ezenkívül még gabona- és kukoricahonosítással is foglalkozik. Mindegyikünknek, látja, van valami extra hobbink.
– Térjünk vissza a múlt éjszakára. Gyanúsít valakit, Gorkai úr, mondjuk, aki régebben itt járt és tudhatta, hogy önnek milyen értékes tárgyai vannak?
– Nem gyanúsítok senkit. Már csak azért sem, mert a feleségem szerint az egész szobát felforgatták, és mindent, ami a kezük ügyébe került – elvittek. Én a legjobban azt a kazettát sajnálom, amiben a vert ezüst- és aranyérméket gyűjtögettem: nyolcvannégy darabot összesen.
– Asszonyom – fordult most Magos Gorkainéhoz. – Ön már körülbelül tudja, miket vettek el?
– Pontosan nem tudom. Jóformán még be se mentem körülnézni. Amikor a mentők elmentek, és a férjem kissé megnyugodott, épp hogy benéztem a szobába, akkor láttam, hogy a komódról hiányzik négy antik ezüsttálca, három ezüstváza, négy darab ezüst gyertyatartó. A két vitrin ajtaja tárva-nyitva volt. A sublót fiókjai is mind ki voltak húzva, üresen tátongtak. Az is, amelyikben az a kazetta volt, amit az uram az imént említett.
– Ha az ujjnyomszakértők és a fényképész végzett, akkor arra kérem, asszonyom, hogy fáradjon át velem abba a felforgatott szobába, és próbálja megállapítani: az eddig felsoroltakon kívül még mi mindent vittek el az ismeretlen tettesek.
– Készséggel, őrnagy úr.
– Gorkai úr, mi késztette arra, hogy felkeljen, és átmenjen a szomszédos szobába?
– Talán ott kezdeném, hogy mi általában este fél nyolc óra körül szoktunk vacsorázni, itt, ebben a kisebb szobában, ahol most fekszem. A könnyű vacsora végeztével vagy olvasunk, vagy ha jó a műsor, megnézzük a televíziót, és úgy tizenegy óra tájban fekszünk le. Mindketten jó alvók vagyunk, csak a feleségem egy kicsit nagyothall. Nem tudom, hány óra lehetett, amikor tompa dobbanásfélét hallottam. Talán álmodtam, gondoltam, és ismét elaludtam. Nyikorgásféle zajra ébredtem fel újra. A nyikorgás ismerősnek tűnt, hiszen, ha kinyitjuk a mellettünk levő szobában álló egyik szekrényt, az ad ilyesféle hangot. Egy darabig az ágyban ülve hallgatóztam, aztán felálltam, közelebb léptem a kilincsre zárt ajtóhoz. Ekkor már suttogásfélét és hangosabb koppanást is észleltem. Gyorsan magamra kaptam a házikabátomat, és hirtelen benyitottam. Ki van itt? – kiáltottam el magam. De jóformán még abban a pillanatban, valaki erőteljesen fejbe kólintott valamivel. Elsötétült előttem minden, elszédülhettem, elterültem a földön. A mentőorvos szerint a földön mellettem maradt kristályvázával vághattak fejbe.
– Azt hiszem, Gorkai úr, hosszan, eléggé megróható módon nagyon kimerítettem önt. Arra kérem, hogy most pihenjen, én pedig a feleségével átmegyek a szomszédos szobába.– Azért még mielőtt átmegyünk, hadd mondjam el – fűzte hozzá Gorkainé –, hogy amikor én felébredtem, semmiről sem tudtam, csak azt láttam a sötétben, hogy Árpi nincs az ágyban mellettem. Megijedtem. Árpi! Árpi! – kiáltottam egyre hangosabban, de nem válaszolt, erre felkattintottam a villanyt, és észrevettem, hogy nyitva van az ajtó. Úgy ahogy voltam, hálóingben odarohantam, és akkor láttam, hogy az én drága Árpikám véres fejjel, féloldalt dőlve, mozdulatlanul fekszik a szőnyegen, meztelen lába a küszöböt érte. Megfogtam a kezét, meleg volt, szóltam hozzá, ő azonban nem felelt. Kirohantam, és dörömbölni kezdtem Mária ajtaján. Arra kértem, jöjjön velem, segítsen, a férjem rosszul lett, eleshetett, vérzik a feje, az eszméletét is elvesztette.
Máriával ketten nagy nehezen felfektettük az uramat az ágyra, és azonnal telefonáltam a mentőknek, ők pedig miután kiszálltak hozzánk, értesítették a rendőrséget.
– Köszönöm, hogy ezt így elmondta nekem, és most egy pillanatra elnézést kérek, beszélni akarok az ujjnyomszakértőkkel.
Magos épp jókor érkezett, mert az ujjnyomszakértők már közölhették első tapasztalataikat vele. Elmondták, hogy a szoba belső ablaka nem volt zárva. A külsőt pedig a már régen ismert betörő-tolvajok módszerével nyitották ki, oly módon, hogy egy darab csomagolópapírt közönséges, legalább kéttubusnyi papírragasztóval bekentek. Az üres tubusokat megtalálták és alaposan megvizsgálták, de ujjnyom nincs rajtuk. Ilyen ragasztóanyagot bármelyik papírüzletben árusítanak. A ragasztószerrel bekent papírt ráerősítették az üveg egyik kisebb táblájára, „és egy tompa ütéssel betörték az ablakot. Az üvegcsörömpölés nem hallatszott, mert az üvegszilánkok rajta maradtak a ragacsos papíron. Aztán benyúltak, és elcsavarták az ablak felső kilincsét, így teljes csendben hatoltak be a szobába.
– Úgy véljük, főnök – fejezte be az ujjnyom-szakértő eddigi észleléseit –, hogy a tettesek vagy a tettes nem lehetett kezdő.
– Köszönöm, derekas munkát végeztetek. Ha a lakással készen vagytok, nézzetek szét a kertben, főleg az ablak környékén, hátha maradt valami cipőnyom.
Egy óra elteltével az ujjnyomszakértők jelezték, hogy a szobában végeztek. Be lehet menni, ők pedig indultak a kertbe.
– Hát akkor, asszonyom, jöjjön, nézzünk bent széjjel. Arra kérem, jegyezze fel egy papírra mindazt, ami ön szerint hiányzik.
Gorkainé legelőször az ajtótól alig két méterre álló kitárt ajtajú nagy vitrinhez lépett.
– Úristen! – sóhajtott fel Gorkainé. – Őrnagy úr, ezek ezt is teljesen kifosztották. Elvitték a sévres-i, worcesteri porcelánfigurákat és a féltve őrzött, szívemhez legközelebb álló III. Napóleon korabeli, porcelánba épített órát isi
– Asszonyom, ahhoz, hogy mihamarabb megkerülhessen mindaz, amit elvittek, nagyon fontos, hogy a lehető legaprólékosabb részletességgel egyenként leírjon minden darabot, színre, mintára, fazonra, alakra, formára kiterjedően, Tárgykörözést adunk ki, ugyanis, ha az ország egész területén levő rendőri szerveinkkel ismertetjük minden egyes eltűnt tárgy részletes leírását, az megkönnyíti és eredményessé teszi a munkánkat.
– Persze, persze, értettem. Mindent a legprecízebben fogok ismertetni. – Továbblépett, és megállt egy nagyobb komód előtt. Hosszan szemlélte a komód lekopasztott tetejét.
– Őrnagy úr, az innen hiányzó tárgyakról még az uram jelenlétében említést tettem önnek. Ezen – mutatott rá egy ezüstből kiképzett kallantyúra – függött a férjem nagyon régi duplafedelű, kulcsos, schaffhauseni zsebórája. – Visszalépett a komódhoz, aztán, ahogy a kihúzott alsó fiókot megnézte, mintegy magának mondta: – Érdekes, hogy a csipketerítőket, szalvétákat, törölközőket mind elvitték, az értékesebb damasztabroszaimat, ágyneműmet pedig itthagyták.
– Valószínűleg – mondta Magos –, azokba csomagolták a porcelánfigurákat.
– Az őrnagy úrnak igaza lehet. – Egy másik vitrin elé lépett. – Ebből hat darab különböző, igen régi porcelántárgy hiányzik – jegyezte meg, részletesen leírva mindegyik darabot. – Itt tartottam, többek között a több száz éves ovális ezüst rámába foglalt, a szívemhez nagyon hozzánőtt tükröt is.
– Pénzt, aranytárgyakat nem vittek el?
– A készpénzünket és az én személyes arany ékszereimet a másik szobában tartottuk. Bár inkább azt vitték volna el, mint a vaskazettát, amiben a férjem legértékesebb vert ezüst és – aranyból készült érmeit, ritkaságszámba menő régi pénzeit tartotta.
– Kedves asszonyom, tudna mondani egy körülbelüli értéket mindazokról a tárgyakról, amelyeket a tettesek elvittek?
– Hát ezt csak a férjem tudná önnek megmondani. Menjünk át hozzá. Árpád! Meg tudnád mondani az őrnagy úrnak, hogy pénzben mit érhetett, amit tőlünk elloptak? Előbb még várj, felsorolom neked, amit bent tapasztaltam.
A férj a hiánylista meghallgatása után megkérdezte:
– Biztos, hogy a vaskazettát, amiben a régi véretekét, érmeket tartottam, szintén elvitték?
– Sajnos, Árpád, a vaskazetta nincs meg.
– Akkor, őrnagy úr – nem tudok önnek még megközelítő összeget sem mondani, hiszen csak a kazetta tartalma felbecsülhetetlen értéket jelent. Nyolcvannégy darab különböző érme volt benne. Már fel is ajánlottam a Nemzeti Múzeum részére. Ha milliókról beszélnék, akkor sem hiszem, hogy meg tudnám közelíteni a valódi értéküket… Őrnagy úr, van némi lehetőség ezeknek a felkutatására?
– Mindent elkövetünk. Még ma az esti órákban az eltűnt tárgyakról az egész ország rendőrségére kiterjedően megtesszük a tárgykörözést, hogy figyelemmel kísérhessék az ellopott értékek esetleges felbukkanását. Mozgásba lendülnek a velünk együttműködő személyek, akik igen széles körű ismeretséggel rendelkeznek. Ha szükséges, a külföldi rendőri szerveket is megkeressük. Nagyon remélem, ha nem is azonnal, de sikerülni fog a tettesek és ezzel egyidejűleg az ellopott értékek nyomára bukkannunk.
– Nagyon köszönöm, őrnagy úr, megnyugtató szavait.
Az ujjnyomszakértők az ablaktól egészen a kerítésig kétfajta lábnyomot találtak. Amit természetesen lefényképeztek és finom gipsszel kiöntötték. Mindez tehát kétségkívül bizonyította, hogy két tettes járt a helyszínen. Az egyiküknél a cipő sarka és a bőrtalp orra alatti rész kissé kopott.
– Előrelátó, dörzsölt tettesek lehettek, mert gumikesztyűt használtak, aminek nyomait igen sok helyen megtaláltuk. Mindenesetre a kesztyűmentes ujjnyomokat is rögzítettük, arra gondolva, hátha valamelyikük a jobb tapintás érdekében lehúzta a gumikesztyűjét Volt már erre példa, ami a delikvens számára nagy bukfenccel végződött. Találtunk a kerítésnél egy műanyag nyelű vadonatúj, elég vastag csavarhúzót. Semmiféle jellegzetes, észlelhető nyom nincs rajta. Feltehetően üzletben vették, tucatáru.
Németh és Szőke már jelen volt, és várta, hogy sorra kerüljön, ők arról számoltak be, hogy a távolabbi házak, villák lakóitól érdemleges felvilágosítást nem kaptak. Láttak ugyan feltűnni a környéken az esti órákban idegen férfiakat, de azokról még csak hézagos személyleírást sem tudtak adni.
– Mi a véleményetek a háztartási alkalmazottról?
– Molnárné – sietett a válasszal Szőke – Erdélyből került ide. Itt, Magyarországon semmilyen hozzátartozója nincs, a férje halála óta jóformán csak a Gorkaiékkal való kapcsolata – hogy őt idézzem – „teszi ki az élete értelmét”. Nagyon őszinte, jó szándékú asszonynak ítéltük meg mindketten.
A helyszíni vizsgálat után mindannyian visszatértek a rendőrségre. Magos először a határőrség illetékeseit értesítette, az ellopott értékeket felsorolva: attól tartott, hogy ezeket a ritka kincseket igyekeznek mennél hamarabb külföldre csempészni. Amikor ezzel végzett, következett a tárgykörözés leadása. Ezután minden jó emberük mozgósítása következett, régi megbízható információ-szerzőjükkel, Biharival az élen, aki vállalta, hogy ismeretségi körében – akiket az ilyen aprólékos munkák elvégzésére alkalmasnak vél – elvégzi a „kioktatás”-t.
Biharihoz hasonló módon megkapták a jelzést a különböző mulatók pincérei, felszolgálónői, a pályaudvarok, bizományi áruházak, zálogházak és végül azok az orgazdák, akik kétféleképpen is eljártak. Egy: amikor valamilyen értékes tárgyat, aminek a származásáról tudják, hogy veszélytelen, alacsony áron vásárolnak meg és azzal kereskednek. Kettő: amikor kicsit is gyanúsnak ítélik meg az értékesítésre szánt tárgyat, vagy kiváltképp ha az a körözési listán szerepel, akkor becsületes állampolgárként azonnal jelentést tesznek a bűnügyi szerveknél.
Tehát, vélték Magosék nyugodt lelkiismerettel, mindenkit mozgásba hoztak.
Nyugalmuk azonban csak pillanatokig tartott, mert pár nap múlva a Gorkaiékéhoz hasonló betörést jelentettek Pécsről. Itt is értékesebb arany-, ezüsttárgyakat loptak el. Ezek részletes leírása ugyancsak a körözésre leadottak listájára került.
Annak ellenére, hogy a nyomozás nagy lendülettel folyt, sem az 1960 előtti betörésekből és lopásokból származó tárgyakról, sem az 1960 szeptemberében dr. Gorkainál elkövetett betörésről, sem pedig az ezt követő tizenkilenc betöréses lopásról nem érkezett érdemleges információ. 1961. augusztus végéig viszont már több mint huszonhét lakásbetörést tartottak nyilván.
A betöréses lopások idejét, elkövetési módját figyelembe véve az az egyöntetű vélemény alakult ki, hogy a tettesek minden esetben tájékozottak lehettek kiszemelt terepeik adottságairól, mivel minden alkalommal a legkönnyebb behatolást választották, sőt azt is tudták, hogy a lakástulajdonosok mikor nem tartózkodnak odahaza.
Kiderítették, hogy az elkövetők bizonyos információkkal rendelkezhettek, s hogy ezt milyen körülmények között, kiktől kapták, annak kiderítését a nyomozás egyik fontos momentumának tartották.
A lakásbetörések szinte kivétel nélkül orvosoknál, kutatóknál, mérnököknél, művészeknél, esetleg jómódú nyugdíjasoknál, tehát olyan személyeknél történtek, ahol az elkövetők biztosra mentek; tudták, hogy értékes zsákmányra tesznek szert.
Magos az egyik reggeli referátumról visszatérve nem éppen derűsen ült le íróasztalához.
– Talán rossz felfogással fogtunk neki, főnök – próbált bekapcsolódni Magos gondolatmenetébe Szőke.
– Ugyan már, nincs itt szó rossz felfogásról – pattogott Magos, ezzel is könnyíteni igyekezvén belső nyugtalanságán. – Nincs itt másról szó, mint hogy nem sikerült a fonal végét megkaparintanunk.
– Én csak arra tudok gondolni, hogy ezeket a tárgyakat valahol valakinél tárolják – kezdte volna Kozma, de Bordás közbeszólt:– Persze, mert szerinted ki akarják csempészni az országból… mondanom sem kell, nem Trabanttal… erre tippelek az ügy kezdete óta.
– Ha elfogadnánk Bordás teóriáját – mondta Németh –, meg kellene tudnunk, ki a csempész és ki ad hozzá segítséget. Akkor pedig a nyomozást erre a vonalra is ki kell terjeszteni. Ez még több ember bevonását igényli, és egyáltalában nem biztos, hogy a kilátásaink ezzel jobbak lennének:
– Ha a közeljövőben sem tudunk előrébb lépni, úgy – figyelembe véve Bordás feltevését – értesíteni fogom az állambiztonságiakat. Az ő külföldi kapcsolataik hozhatnak valamelyes eredményt. Tudjátok, lehet, hogy ott vétettünk, hogy eleddig nagyjából arra az álláspontra helyezkedtünk, hogy ezeket a speciális bűncselekményeket egy és ugyanazon tettesek követték el, holott előfordulhatott, hogy az azonos módszerek ellenére, egymástól függetlenül dolgoztak az elkövetők. Ezt, ha jól meggondolom, az is bizonyítja, hogy nemcsak a fővárost, az ország más területét sem kímélték meg a lopásoktól.
– Én leginkább arra hajlok, hogy ezek az értékek valahol össze vannak gyűjtve, arra várva, hogy kikerüljenek az országból. Csak így tudom megmagyarázni, hogy ennyi idő után sem kaptunk sehonnan használható információt. Közben meg visszavontuk ennek a Tálos Péternek a figyelését – vélte Kozma.
– Látod, ezt jól mondod – ugrott fel Szőke, aki sokkal inkább volt a cselekvésnek, mint a meditációnak az embere – ennek a Tálosnak máris utánanézek, persze, csak ha hozzájárulsz, főnök. Hiszen még mindig nem tudtuk megállapítani, hogy amikor a Keleti pályaudvarnál felszállt a vonatra, és nem érkezett meg Miskolcra, hol töltötte azt az éjszakát!
Szőke tehát rávetette magát Tálos Péterre, aki ismét a munkásszálláson lakott. Mint megtudta, Tálos szabadulása másodnapján meghívta társait iszogatásra, és a cehhet, ami közel ötszáz forintot tett ki, ő fizette. Ugyanakkor – Szőke ezt jól tudta – szabadulásakor mindössze huszonnyolc forint volt a zsebében.
Arról is értesült, hogy Miskolcon egy Pados Jolán nevű lánynak udvarol. A lány vasárnap fel is kereste a munkásszálláson. A két fiatal szerelmesen összeölelkezve betért egy kisvendéglőbe, s ott beszélgettek.
Szőke mindezt jelentette Magosnak, és kérte, hogy míg ő Budapesten figyeli Tálost, addig engedélyezze Némethnek, hogy ő Miskolcon a fiatal lányról, Pados Jolánról érdeklődjön.
Németh a nagymamától, aki az unokájával élt együtt, valamint a rokonságtól a következőket tudta meg:
A nagymama nehezményezte, hogy az unokája börtönviselt férfivel jegyezte el magát. Ennél sokkal többre tarthatná magát, hiszen jól kereső varrónőként dolgozott Miskolcon, és mégis itthagyta a várost. Amikor Tálost elítélték, beállt Budapesten az egyik gyárba dolgozni, csak hogy látogathassa a gyerekkora óta ismert férfit. A kislány mamája a háború idején meghalt, a papa külföldön él, csomagokat küld, és időnként a bankon át pénzt is.
Németh a rokonoktól megtudta, hogy a papa vagy Hollandiában, vagy Belgiumban él. A háború utolsó évében részt vett a nyilasok atrocitásaiban, és ezek után félt itthon maradni. Eredetileg vasutas volt. Egykori feljebbvalói úgy nyilatkoztak, hogy Pados csak falból tartott a nyilasokkal, nehogy a frontra kerüljön. Egyébként a kislány, mióta a fiúja kikerült a börtönből, kéthetenként hazautazik Tálossal Miskolcra. A lány a nagymamához, a fiú a szüleihez.
Németh ezek után Tálos szüleiről érdeklődött. Megtudta, hogy Tálos apja vasgyári munkás, édesanyja odahaza baromfit, malacokat nevel. Saját házuk és nagy kertjük van. Egyetlen fillért sem kérnek a fiuk keresetéből, aki legújabban egy gyárban gépészlakatosként dolgozik. A nagy kertes ház a szülők halála után Tálosra száll, mert ő az egyedüli gyermekük. Egyébként a fiatalok jól keresnek, de minden pénzüket elköltik; igaz, minek kuporgassanak, amikor mindkettőjüknek megvan a lakása, és az a titkos vágyuk, hogy ha összeházasodnak, kimennek együtt a lány apjához.
Míg Németh Miskolcon tartózkodott, Szőke a Markó utcai börtönben részletes információt szerzett Tálos Péter viselkedéséről. Megnézte a szabóműhelyt is, ahol a fiú tizennégy hónapig dolgozott. A börtönfelügyelőktől kedvező véleményt kapott róla. Feljegyezte mindazok nevét, akik Tálos előtt és után szabadultak, valamint azokét is, akikkel egy cellába került. Szőke megbízottjai megállapították, hogy volt börtöntársai közül Vasi Béla huszonkét éves építőipari munkással és Sanyó Imre vasúti tolatóval, ha ritkán is, de találkozik.
Az alapos adatgyűjtés után mind Németh, mind Szőke beszámolt főnöküknek a Tálosra és a menyasszonyra vonatkozó értesülésekről, majd elmondták véleményüket.
– Sokat gondolkoztam, főnök, ezen a Tálos-ügyön – kezdte Szőke.
– És mire jutottál? – kérdezte Magos.
– Ez a Tálos Péter tizennégy hónapig ült börtönben, ebben az időben kilenc lakásbetörés történt, s méghozzá olyasfajta módon, mint ahogy azt Gorkainál is végrehajtották. Az ujjnyomszakértők sehol sem találtak használható ujjnyomokat, mivel valószínűleg gumikesztyűkkel dolgoztak a tettesek. Mondd, főnök, nem járunk mi valamilyen mellékvágányon, amikor annyit foglalkozunk Tálossal?
– Nem mondok neked ellent, mert a dolgok jelenlegi labilis állapotában épp annyira lehet igazad, mint amennyire nem.
– Én – szólalt meg Németh – épp ellenkező állásponton vagyok, mint Pista. Nekem gyanús ennek a Pados Jolánnak a külföldön élő papája, mert nagyon is közel áll a Bordás által felvetett kicsempészési verzióhoz.
– Na látjátok, ahány szem, annyit lát! Beszélek holnap reggel a főnökkel, hátha az ő elképzelése visz közelebb bennünket a célhoz.
A nagyfőnök Magost meghallgatva biztosította, hogy minden segítséget megad a számára. Javasolta, hogy Magos vegye fel a kapcsolatot az állambiztonságiaknál Csépai alezredessel. Semmi bürokratikus nehézség nem késleltetheti a nagy értékű tárgyak – közöttük legfőképpen a dr. Gorkai Árpád tulajdonának – fellelését. Az egyik numizmatikus véleménye szerint a Gorkai-veretek között van egy darab, melynek fellelhető párja a párizsi Louvre-ban található. Ez még csak olaj volt a tűzre, mert ebből az egyetlen véleményből következtettek a felsőbb vezetők arra a hatalmas értékre, ami a Nemzeti Múzeum tulajdonába juthatott volna.
– Értem – bólintott Magos. – Mindent megmozgatunk nemcsak idehaza, hanem külföldön is.
– Új emberek bevonása nem gond, pénz is rendelkezésedre áll, az értékeknek, még ha a világ másik végére kerültek volna is, meg kell kerülniük.
Magos kissé lehangoltan tért vissza szobájába, és a kollégák előtt ismertette elképzelését.
– A főnök, igaz eléggé szívélyes, megértő módon, de mégiscsak sürgeti a nyomozást. Főként a Gorkai-féle értékek fölkutatása sürgős. Bárhogyan is rágódom a tetteseken, kénytelen vagyok arra a következtetésre jutni – s persze leginkább a Gorkai-ügyben –, hogy a tettesek nem lehettek pitiánerek, hiszen akkor már előbb-utóbb valahol fel kellett volná tűnnie az ellopott tárgyak valamelyikének. Egyre inkább hajlok arra, hogy pénzes műértőkhöz juthattak ezek az értékek, akiknek eszükben sincs túladni rajtuk. Vagy lehet ennek a fordítottja is: hogy a tettesek – kapcsolataik révén – ezeket a mérhetetlenül nagy értékeket külföldre juttatják. – Lazított a nyakkendőjén. – No, de nincs ok az elkeseredésre. Ha visszagondolunk sok-sok évi munkánkra, eszünkbe juthatnak a mostaninál nehezebb esetek is. A megoldást pedig az hozta meg, aki „elcsúszott a hóban vagy a sárban, vagy megbotlott a száraz úttesten”, ezzel észrevétetve magát A mi feladatunk továbbra is változatlan: nyitott szemmel járni. Én egyikőtöknek sem adok külön utasítást. Ismeritek a várost, tudjátok, kikkel, hol, hogyan kell beszélni. Ha a helyzet megkívánja, Teri kolléganőnket is bekapcsoljuk. Én csak azt kérem, hogy az eddiginél is nagyobb erőbevetéssel induljatok el. Továbbra is tapadjatok Tálosra, Kozma pedig keresse fel ismét Biharit.
Magos „hegyi beszéd”-ének megvolt a hatása, mert napokon belül mind több és több információ érkezett azokról, akik antik ezüsttárgyakat vásároltak vagy értékesítettek.
Tálos figyelői elmondták Szőkének, hogy a fiú volt börtöntársaival, Vasi Bélával és Sanyó Imrével egy kis kocsmában továbbra is összejön; ilyenkor megisznak néhány pohár bort, és csendesen elválnak. Szőke kiterjesztette a figyelők tevékenységét a két börtöntársra is.
Németh százados az egyik éjjeli pillangótól megtudta, hogy két ismert orgazda az utóbbi időben különböző ezüsttárgyakat vett. A két orgazdánál történt házkutatás azonban nem járt olyan eredménnyel, ami Magos hatáskörébe tartozott volna.
Mindannyian rótták az éjszakai mulatóhelyeket, csehókat, hogy a felszolgálóktól, a szabadon futó kurváktól érdeklődjenek a feltűnően költekező vendégekről.
Maga az őrnagy is megjelent az egyik első osztályú éjjeli mulatóban. Amint leült az asztalhoz, nyomban hozzálépett egy csinos fiatal felszolgáló lány, és halkan üdvözölte:
– Jó estét, felügyelő úr…
– Maga ismer? – kapta fel a fejét az őrnagy.
– Hát nem tetszik rám emlékezni? A Ráday utcai állatorvosra vonatkozóan én hívtam fel a Bihari úr figyelmét.
– Persze, persze, ha netán bárkivel adódna némi nézeteltérése, telefonáljon be nekem. Mi segítünk mindazokon, akik bennünket támogatnak.
– Mit hozhatok felügyelő úr?
– Egy kávét és egy vermutot. – Rágyújtott, és nézegette a szórakozó embereket. Amikor az ital és a fekete az asztalára került, megkérdezte: – Mondja, nem tűnt fel magának olyan vendég, aki már hosszabb ideje túlzottan szórja a pénzt?
– Manapság egyre több van belőlük, felügyelő úr, de hogy kik, azt nehéz megállapítani. Mindenesetre a női törzsvendégektől érdeklődni fogok.
– Előre is köszönöm, és ha valami tudomására jutna, kérem, értesítsen.
A kemény munkahét elteltével, hétfő reggel Magos minden munkatársa beszámolt tevékenységéről, ki, hol, merre járt, miről értesült. Épp Bordás fejezte be a mondókáját, amikor Magoshoz Marika bekapcsolta a telefont. Városi hívás volt, egy nő kereste.
– Kivel beszélek?
– Ön ismer engem, felügyelő úr, de engedje meg, hogy a nevemet most elhallgassam. Nem akarom, hogy kitörjék a nyakam, vagy összeszabdalják a pofámat bicskával, esetleg zsilettpengével. Amit említeni fogok, az százszázalékos. Azt akarom megmondani, hogy Kutas Imre, Fehérvári úti lakos, néhány kisebb ezüstedényt vett meg Fiskó Jolántól és Fiskó Ágitól. A testvérek a Mester utcában laknak. Ez a két leányzó az Anna presszó környékén található, főleg estefelé. Fiskó Ági bicskás stricijétől minden nő fél. A férfi nem dolgozik, egy borkimérő fizeti az esztékáját, igaz a pénzt ő adja hozzá, persze, van miből. Hajtja a két Fiskó lányt, ő meg lóversenyezni és kártyázni jár. A kisebbik lányt, Ágit, nem is olyan régen, amikor kevesebb pénzt kapott tőle, mint amire számított, úgy összerugdosta, hogy annak nyomai még most is látszódnak rajta. Hát ezért akarok én névtelen maradni, legalábbis addig, amíg Fiskó Ági bicskás stricijét lesittelik. A két lány négyórás munkával leplezi a matracon való tornamutatványokat.
Magos azonnal kikerestette a nyilvántartóban, volt-e már büntetve Kutas Imre. Kiderült, hogy három esetben ült már orgazdaságért. Legutóbbi büntetését, két évet és nyolc hónapot, börtönben kellett letöltenie. Jelenleg használt cikkeket árusító műszaki üzlet alkalmazottja.
Magos megszereztette a házkutatási parancsot, és délután, úgy hat óra körül, Némethtel és Szőkével elindult a Fehérvári útra.
– Tudjátok – merengett hangosan Magos útközben –, a Gorkai-betörés óta több mint nyolc hónap telt el, és az ellopott értékekről semmi hír.
– Én tele vagyok reménységgel, főnök – mondta Németh –, hogy ezúttal Fortuna istenasszonnyal sikerül magunkat észrevétetnünk.
– Fortuna ide vagy oda – epéskedett Szőke –, én abban bízom, hogy a Gorkai-féle szajréból itt találunk valamit.
Kutast odahaza találták, ő nyitott ajtót a három férfinak. Azonnal felismerte Magos őrnagyot, és meglepetésében szoborként állt a nyitott előszobaajtóban. Magosnak is ismerősnek tűnt.
– Őrnagy úr kérem, velem akar beszélni?
– Eltalálta.
– És ezért hárman is jöttek?
– Úgy van. Bemehetünk? Hol beszélhetünk nyugodtan?
– Tessék, fáradjanak utánam. – Az előszobán áthaladva beléptek egy kisebb helyiségbe. – Tessék, foglaljanak helyet az urak.
Szőke lemaradt, és Kutas feleségével kezdett csevegni. Bevált gyakorlat volt, hogy az egyik nyomozó a családtagokkal marad – jelen esetben Kutasnéval –, nehogy azok telefonálhassanak.
– Tessék, jöjjön ön is, százados úr – invitálta Szőkét Kutas.
– Ő csak maradjon, legalább addig sem unatkozik a felesége.
– Miről van szó, őrnagy úr kérem?
– Ugye ön műszaki üzletben dolgozik?
– Igen, őrnagy úr, ott.
– De nem erről van szó.
– Hanem miről?
– Az utóbbi napokban, hetekben mi mindent vásárolt?
– Felügyelő úr kérem, csak nem képzeli, hogy még egyszer képes lennék összeütközésbe kerülni a rendőrhatóságokkal?
– Meg fog lepődni. Képzelem.
– No, de…
– Álljon meg. Nem vitatkozni jöttünk ide. Arra feleljen, amit kérdeztem. Mikor, kitől, mit vásárolt?
– Nem is tudok szóhoz jutni.
– Pedig arra várok. Nos, vett vagy nem?
– Ami azt illeti, venni vettem néhány értéktelen tárgyat.
– Mit például?
– Két kis ezüstcsészécskét a hozzávaló kis tányérkákkal.
– Mutassa meg!
Kutason érződött, hogy a váratlan „látogatók”-tól teljesen megzavarodott. Mint, akit hipnotizálnak, felállt és réveteg tekintettel elindult a másik szobába. Németh követte. Ettől Kutas még inkább megrettent.
– Nem is tudom hirtelenjében, hová is raktam – nézett bambán Némethre.
– Ne játsszék itt, maga valószínűleg hozzárakta a többihez – mondta csak úgy „hasból” Németh.
Kutas egy kétajtós szekrényhez lépett, de csak az egyik ajtaját nyitotta ki, azt is csak résnyire, nehogy Németh beláthasson. Lehajolt, kiemelt egy nagyobb dobozt, és aztán lábával belökte a szekrény ajtaját. A dobozt kinyitotta.
– Kiveszem belőle a négy darab ezüsttárgyat, amit vásároltam – magyarázkodott.
– Azt már nem, Kutas úr! Az egész dobozt hozzá át, hogy Magos őrnagy is lássa.
– No, de ebben a dobozban több olyan holmi van, ami a saját tulajdonom.
– Ahhoz nem nyúlunk, de azért látni akarjuk. Erről nincs tovább mit vitatkozni.
Németh, Magos és Szőke előtt, egymás után rakta ki a két darab ezüstcsészén és a hozzá tartozó két kis aljon kívül mindazt, ami selyempapírba volt még becsomagolva. Előkerült egy súlyos antik ezüsttálca, tizenhat különböző ezüstfigura, egy ezüstkazetta, egy lovas alakot ábrázoló sima, fényes felületű porcelán szobrocska.
– Kutas úr – szólt Magos –, ezt a sok mindent mikor és kitől vette, leszámítva a két csészét a hozzá tartozó tányérokat?
– Tetszik tudni, úgy kéz alatt, egyenként. Egyszer itt, egyszer ott. A Teleki téren is. Van közöttük olyan, amit már legalább két éve vettem.
– Legutóbb, ezek közül melyiket vásárolta meg?
– Nem is emlékszem, oly régen történt.
– Netán még a háború előtt? Mert az valóban rég volt.
– Nem, dehogy, őrnagy úr, jóval utána.
– Figyelmeztetem, hagyja abba a mellébeszélést, és válaszoljon egyenesen! Tehát mit vett meg legutóbb?
– A két csészét a kis tányérokkal.
– Kezd javulni az emlékezete. Kitől és mennyiért vette?
– Két régi ismerős lánytól, akinek az apjával egy házban laktam. A papájuk remek műszerész volt, csak sajnos, a háború alatt meghalt. Közben a lányai felnőttek, én azóta is tartom a kapcsolatot velük. Kedvesek, csinosak.
– És remek kurvák, ugye?
– Ezt nem hiszem, mert akkor nem állítottak volna be azzal, hogy a saját csészéjüket adják el, mert nekik kell a pénz a lakbérük kifizetésére… Tetszik tudni, megsajnáltam őket.
– Ismerve a maga vajszívét, el tudom képzelni. És mennyit fizetett nekik?
– A négy darabért százhatvan forintot.
– Maga szerint mennyi ezeknek a rendes forgalmi értékük?
– Honnan tudnám én azt, őrnagy úr, különben is saját magamnak vettem.
– Hazudik! – kiáltott rá Magos. – Tudjuk, hogy mielőtt a csészéket megvette volna, megnézette egy hozzáértővel, aki azt mondta, adhat érte akár négyezret is. Ez a becsüs még azt is hozzátette, hogy csak abban az esetben, ha a tárgyak nem lopásból származnak. Maga erre azt válaszolta, arról szó sincs, ismeri a családot. Kutas úr, maga továbbra is becstelen, üzérkedő orgazda maradt! Így történt, vagy nem?
–…Így volt, igen. Csakhogy tudtam, ezek nem származhatnak lopásból, hiszen tisztességes család gyermekei voltak az eladók.
– Olyannyira, hogy mind a kettő közönséges utcalány, aki a belvárosban kelleti magát.
– Nahát, őrnagy úr, nekem jó az emberismeretem, de ezt fel sem tételeztem volna róluk!
– Éppen ez az, ezzel a jó emberismerettel, az üzérkedési, orgazdasági tevékenységével, a börtönviselt múltjával tudnia kellett, hogy a vásárolt holmi lopásból származik! – Legyintett: – Kutyából nem lesz szalonna.
– De kérem szépen, mióta kijöttem a börtönből, én becsületesen dolgozom.
– És közben becstelenül üzérkedik lopásból, betörésből származó tárgyakkal. Mi van itt még a lakásban, amit kéz alatt fillérekért vásárolt?
– Na, de őrnagy úr, kérem…
– Mindegy, mit mond, most azonnal házkutatást fogunk tartani. Amint látom, van telefonja. Használhatom?
– Ha azt mondanám nem, ön akkor is telefonálna – mondta keserűen.
Magos már tárcsázott is.
– Halló, Marika? Ki van bent?
– Kozma százados, és Bordás főhadnagy.
– Bediktálom a címet, gyorsan mindketten jöjjenek ide. Maga meg menjen máris haza, Teri ott van valahol?
– Nincs, de megkeresem.
– Ha megtalálja, mondja meg neki, maga helyett maradjon bent, és várjon meg minket.
Fél órán belül megérkezett Kozma és Bordás Kutas lakására. Magos röviden tájékoztatta őket, és megkezdték a házkutatást. Előtte azonban két tanú megnevezését kérték Kutastól, mire Kutas azt kérte, hogyha nem muszáj, jobb szeretné, ha a házból senki nem lenne jelen.
– Muszájnak nem muszáj, de akkor írja ezt a nyomtatványt alá, hogy nem kíván hatósági tanúkat a lakásában tartott házkutatás alkalmával.
Kutas, mialatt kacskaringós betűivel aláírta a nevét, már sejtette, hogy az éjszakát nem fogja otthon tölteni.
Magos magához intette Bordást.
– A házkutatás idején a lakásból senki sem távozhat. Ha netán a telefon megszólalna, ne vedd fel.
Jó két órát vett igénybe, míg mindent tüzetesen átvizsgáltak. Több értékes ezüsttálcát, vázákat, egy tizenkét és egy hat személyes komplett ezüst étkészletet, hat darab antik ezüst gyertyatartót, több arany- és ezüstérmét, aranyláncokat, fülbevalót, négy darab arany karkötőt – az ötödik Kutas feleségének a karján volt –, régi női aranyórát és két kövesgyűrűt, amihez hozzászámították még a Kutas kézén levő két pecsétgyűrűt is, találtak.
A talált tárgyakat Kutas maga csomagolta be két kisebb bőröndbe. Amikor „szorgos” munkájával végzett, Magos, Németh, Szőke és Kozma elindult vele és a két kofferral a kapitányságra. Bordás a lakásban maradt.
– Csak akkor távozz innen – szólt halkan Magos –, ha tőlem telefont kapsz. Kétszer fogok egymásután ötször-ötször csengetni, hogy tudd, én vagyok, és felvedd a kagylót
A rendőrségen hozzáfogtak a nagy mennyiségű, feltehetően lopott tárgyak lajstromozásához, jegyzőkönyvbe vételéhez.
– Szeretném megmondani önnek, őrnagy úr – szólalt meg nagyon szerény modorban Kutas –, hogy az itt kirakott tárgyak jelentős része saját tulajdonom.
– Nincs ez ellen semmi ellenvetésem. Tessék, rakja erre az asztalra külön mindazt, amit a tulajdonának tart. Természetesen minden egyes darabnál meg kell mondania, hogy azokat hol, mikor, kitől vette. Azért jegyzem ezt meg, mert legutóbbi találkozásunkkor az itt levő tárgyak közül egyik sem volt a maga lakásában. A feleségén levő láncról, karkötőről, óráról nem is beszélek. Ugye, értjük egymást? Láthatja a jóindulatomat, a feleségén levő ékszereket el sem hoztuk, pedig bizonyára azoknak is van „előélet”-ük. Mikor szabadult maga, Kutas úr, a börtönből?
– Több mint másfél évvel ezelőtt, tavasszal.
– Azóta megszakítás nélkül a mostam munkahelyén dolgozik?
– Igen.
– Hát akkor most figyeljen rám. Én nem tudom, hogy mennyi a fizetése, mennyit keres külön a pult alatt tartott jó pénzért eladott áruból, de annyit nem kereshetett, hogy mindazt, amit magától beszállítottunk, bármilyen olcsón, meg tudta volna venni.
– Pedig nagyrészt olcsón vettem. A kisebbik részt bizományban hagyták nálam, és ha értékesítettem volna, abból húsz százalék lett volna az enyém.
– Ki „hagyta” magánál, hogy a szavait ismételjem, a tárgyak egy részét „bizományban”?
– Őrnagy úr, meggyőződhet igazmondásomról. A két lány közül az egyiknek az udvarlója.
– Frászt udvarlója, rohadt stricije! Hogy hívják azt a szemét alakot?
– A férfi neve: Bogdán Sándor, a Soroksári út elején lakik, a pontos házszámot megmondja majd Fiskó Jolán.
– Laci! Pista! – hívta át a másik szobába kollégáit Magos, miközben Kutast Kozmára bízta. – Nézzetek széjjel a Váci utcában. Tudjátok meg főleg a mi lányainktól, merre császkál a két Fiskó leányzó, a huszonnégy éves Jolán és a huszonegy éves Ági. Menjen veletek Teri is, ebben az esetben nagyon jó, ha nő is van a társaságotokban.
Németh és Szőke szedte a lábát.
Magos és Kozma pedig türelmesen kihallgatta a negyvennyolc éves, büntetett előéletű, üzérkedő, orgazda Kutas Imrét. Kutas a kihallgatáson felhagyott igazmondásra vonatkozó eltökélt szándékával, legtöbb esetben kitartóan hazudott, amikor a tárgyak származásáról faggatták. Légből kapott nevekre vagy pedig azokra hivatkozott, akikről tudta, hogy régebben disszidáltak.
Teri nyomozónő Németh és Szőke társaságában addig járkált a belvárosban, míg egy ismerős nőcike megmutatta nekik Fiskó Jolánt, aki épp kilépett az egyik presszóból. A lány egyedül sétálva elindult a Kossuth Lajos utcán. Az Astoria Szálló előtti sarkon Teri elébe állt.
– Jó estét. Rendőrség. Kérem a személyi igazolványát – mondta, bármennyire is természetes hangon, a megszólított megrettent: Szó nélkül kinyitotta a retiküljét, és átadta az igazolványát. Teri belenézett – Fiskó Jolán, ugye?
– Igen. – Idegességét fokozta, amikor észrevette, hogy Szőke és Németh kétoldalról körülveszik. Rekedten kérdezte: – Maguk meg kicsodák?
– Mi is a rendőrségtől vagyunk, tessék, nézze meg az igazolványunkat.
– Mit akarnak tőlem?
– Csupán annyit, hogy jöjjön velünk a kapitányságra.
– …de, hát miért? – hápogott.
– Ki akarjuk hallgatni.
– Miért?
– Azt majd ott megtudja.
Elindultak. S hogy a hangulatot némileg oldják, Németh diskuráló hangon megkérdezte:
– A kedves húga, Ági hol van?
– Még ma nem láttam. Azt hiszem, délutános, az egyik áruházban /dolgozik.
– Na, azért este, ha későn is, csak találkoznak odahaza?
Teri, hogy a lány riadalmát némiképp oszlassa, a divatról kezdett beszélni, mindaddig, míg be nem értek a rendőrségre.
Teri lépett be elsőnek Magos szobájába:
– Megtaláltuk, főnök, Fiskó Jolánt.
– És a húga?
– A nővére azt állítja, hogy ma még nem látta.
– Hozzák be.
Teri kinyitotta az ajtót. Németh és Szőke között belépett Fiskó Jolán.
– Forduljon meg, Kutas úr. Ismeri ezt a hölgyet?
– Igen.
– Úristen! – kiáltott fel a lány –, hát maga mit keres itt, Kutas úr?
– Keresem a lehetőséget, hogy mennél hamarabb hazakerülhessek.
– Laci – szólt Magos –, kísérd át Kutas urat a másik szobába. – Miután becsukódott mögöttük az ajtó, a lányhoz fordult: – Fiskó Jolán, ugye?
– Igen, az vagyok.
– Én Magos őrnagy vagyok, ők pedig – mutatott körbe – a kollégáim. Kedves Fiskó kisasszony, nálunk, a rendőrségen az a szokás, hogy hozzánk bekísért, bekéretett személyek nem bonyolódnak hazudozásokba. Tehát ilyesmivel ne is próbálkozzék, mert ezzel csak meghosszabbítaná itt-tartózkodását. Egyenes, igaz válaszokat akarok hallani.
– Miről van szó, őrnagy úr, kérem?
– Mit adtak el az utóbbi időben Kutas Imrének, és mennyiért? Bár a legegyszerűbb, ha az itt látott két asztalon levő tárgyakból kiválasztja azokat, amelyeket Kutas vett meg maguktól.
– Nem is tudom, őrnagy úr – vékonyodott el a hangja. Hosszasan jártatta a szemét a „kiállítás”-on, aztán kiemelte a két antik ezüstcsészét az alátétjeikkel. – Ezt adtuk el néhány napja, százhatvan forintért.
– És még mit? Csak bátran, nézzen nyugodtan széjjel.
– Ott, a másik asztalon azt a háromágú ezüst gyertyatartót is Kutas úr vette meg, de ez már régebben volt. Őrnagy úr kérem, a húgom többet tudhat minderről, mert legtöbbször ő ment fel Kutas úrhoz, egyedül. Én csak időnként elkísértem, és lent, a kapuban várakoztam rá.
– És a húgának ki adta át eladásra az árut?
– …a húgomnak van egy kedves udvarlója.
– …Bogdán Sándor – mondta éles hangsúllyal Magos.
– Őrnagy úr, ezt honnan tudja?
Magos a nagyobb nyomaték kedvéért figyelmen kívül hagyta a kérdést, és így folytatta:
– Egyszóval, ez a kedves udvarló szokta megverni, összerugdosni Ágit úgy, hogy szegény odahaza három napig vizes borogatással gyógyítgatta a sebeit, aminek a nyomai még most is látszanak rajta.
– Ez így van, őrnagy úr, csakhogy ezt Sándor valami megmagyarázhatatlan, furcsa módon, mindig szeretetből teszi…
– Nofene! Szeretetből?! És mindig akkor, amikor Ági kevesebb pénzt ad neki a lóversenyzési passziójához? Ezt nevezem „olthatatlan, igazi, nagy szerelem”-nek… Egyszóval ez a Bogdán Sándor adta oda a tárgyakat Áginak, hogy ő adja el Kutasnak?
– Igen, minden esetben Bogdán adta. Tetszik tudni, Sándor nagy szakértője az antik tárgyaknak, és ha olcsón hozzá tud jutni, megveszi.
– Gondolom. Annyira olcsón, hogy nem is fizet érte.
– Erről nekem nincs tudomásom.
– Egyelőre itt marad, ha megtaláljuk Ágit, akkor talán hazamehet.
Jolán mennél hamarabb akart szabadulni, erre utalt gyors válasza:
– Ha most ki tetszenének menni Bogdán Sándor lakására, valószínűleg ott találnák a húgomat.
– Na, ezt most kipróbáljuk. Kozma! Légy szíves, egymástól külön fogdában elhelyezni Fiskó Jolánt és Kutas Imrét.
– Na, de őrnagy úr, kérem szépen, én nem érzem magam bűnösnek – mondta kétségbeesve az idősebbik Fiskó lány.
– Ha igazat mondott, és a húgát megtaláltuk, valószínűleg haza is engedem.
Éjfél után egy óra körül járt már, amikor Szőke, Kozma és Németh elindult a Soroksári útra özvegy Csányi Istvánnéhoz, Bogdán Sándor nagynénjéhez, akinél az unokaöccse albérletben lakott.
Csengetésükre csak nagy sokára nyílt ki az előszobaajtó ablaka. – Ki az? – kérdezte egy álmos, agyoncigarettázott, öreg női hang.
– Rendőrség!
– Hát ez meg micsoda új módi?! Nem értem, ez csak tévedés lehet. – A kulcsot kétszer megfordította a zárban, kinyitotta az ajtót. – Mit óhajtanak az urak?
– Én Németh százados vagyok, ők a kollégáim, mindhárman a bűnügyi rendőrségtől vagyunk.
– Kérem szépen, én nem követtem el semmiféle törvénybe ütköző dolgot.
– Nem önről van szó, asszonyom. A rokonát, Bogdán Sándort keressük.
– Mit akarnak az én becsületes unokaöcsémtől?
A kérdésre kérdéssel válaszoltak:
– Hol van a szobája?
– Az utcai szobában lakik a menyasszonyával. Ott van – mutatta –, az az ajtó vezet a szobájához.
Németh halkan lenyomta a kilincset, félig kinyitotta az ajtót. A szobában sötétség volt. Beljebb lépett, megkereste és felkattintotta a kapcsolót.
Az ágyból, a takaró alól egy borzas hajú férfi ugrott ki.
– A kutyaúristenit, mi a dögvészt akarnak tőlem éjszaka?
– Csendesebben, barátom. A rendőrségtől vagyunk! – mondta Kozma.
– Miért, mit akarnak tőlem?
Ekkor már Németh és Szőke a biztonság és a rutin késztette gyakorlat folytán az ágy mellé ugrott. Németh a fejpárna alá nyúlt.
– Nem tartok fegyvert, kár keresni.
– Na, még csak az hiányozna!
– Helyette a menyasszonyomra találhatnak rá. – Erre a paplan alól kidugta a fejét a lány.
– Fiskó Ági, ugye?
– Igen, az vagyok.
– Na, ha így állunk, hogy mindkettőjüket együtt találtuk, öltözzenek fel kérem, lehetőleg csendben.
– Mi a fenének?
– Hát ha maguk gatyában és pendelyben akarnak velünk jönni, mi azt se bánjuk.
– Ilyet még nem pipáltam, hogy éjnek idején felzavarják az embert – dühöngött Bogdán.
– Na, azért ne gondolja Bogdán úr, hogy ez a mi hobbink. Mi csak azokat zavarjuk fel, akik erre nyomós okot szolgáltatnak.
– Mi nem vagyunk bűnözők, épp ezért nincs nyomós ok sem.
– Épp ezt akarjuk tisztázni. Ugyanis több bejelentés érkezett, főleg ön ellen, Bogdán úr. Megnyugtatom, mi is szívesebben aludnánk odahaza, mintsem, hogy olyan kétes hírű pernahajderek után caplassunk, mint például maga – mondta Kozma.
– Hát mit tettem én?
– Ne vitázzon, öltözzön! Ha kiderül, hogy tévedtünk, akkor a rendőrségen majd bocsánatot kérünk magától.
Szőke megvizsgálta Fiskó Ági kézitáskáját, amiben csak pár forintot talált, viszont Bogdán nadrágzsebéből ezerháromszáz forintot és negyven dollárt emelt ki.
Kozma és Németh lekísérte a két személyt az autóhoz, és miután mind a négyen elhelyezkedtek, a kocsi elindult.
Szőke a lakásban maradt a nagynénivel. Így biztosította, hogy a lakásban ne történjen semmi változás, netán lopásból eredő tárgyat ne dughassanak el, míg kollégái vissza nem térnek, a nagyon is valószínű házkutatás végrehajtására.
– Bemehetek a szobámba? – kérdezte Csányiné.
– Jobb, ha velem marad, ugyanis én egyedül nem tartózkodhatom a lakásban. A kollégáim hamarosan visszajönnek, akkor betérhet a szobájába.
– Tessék mondani, mit csinált az unokaöcsém? Tudtommal becsületesen dolgozik, sokszor még éjjel is.
– Azért kellett a rendőrségre bekísérnünk, hogy erről a „megerőltető, időigényes munká”-járól beszámoljon nekünk.
Németh közölte Magossal, hogy behozták Bogdán Sándort és Fiskó Ágit.
– Fiskó Ágit kísérd be, Bogdánt egy másik szobába helyezd el.
Leszólt az ügyeletre, hogy egy nyomozót pár órára küldjenek fel hozzá. Míg az ügyeletes kollégára várt, Kozmát és Némethet magához intette: – Menjetek vissza, és tartsatok alapos házkutatást nemcsak Bogdán szobájában, hanem az egész lakásban. Valószínűleg még sor kerül erre Kutasnál is.
Kozma és Németh olyan frissen fordult, mint aki most tért vissza kétheti nyári szabadságról. Az egymást követő gyors események Magosból is kiszívták a fáradtságot. Amikor leültette Fiskó Ágit, bizonyos fokig sajnálta, hogy ez az értelmesnek tűnő, csinos fiatal lány titkos prostituáltként próbál boldogulni az életben.
– Családi körülményeivel, életvitelével tisztában vagyunk. Gondolom, nem rejtély maga előtt, kedves Fiskó Ági, hogy miért hozattam ide, a rendőrségre, Bogdánnal együtt. Egyébként Magos őrnagy a nevem.
– Tessék elhinni, nekem fogalmam sincs, miért vagyok itt. Bogdán Sándor a vőlegényem. Szeretjük egymást, és rövidesen összeházasodunk.
– Ezek szerint szerelemből szokta magát megverni, összerugdosni?
– Nem, ez nem igaz!
– Miért tagadja, még most is látszik a karján az ütések nyoma. Ne szégyellje azt bevallani, amit a nővére, Jolán már amúgy is elmondott nekünk. – Felkapta a kagylót, leszólt a fogdába, hogy kísérjék fel hozzá Fiskó Jolánt. – No, hamarosan kiderül, melyikük hazudik, maga-e vagy Jolán.
Fiskó Jolán egy rendőrnő kíséretében már meg is jelent Magos szobájában.– Mondja, kedves Jolán, mikor rugdosta össze Bogdán Sándor „szerelemből” a húgát, Ágit?
– Pontosan nem tudom, de jó néhány nappal ezelőtt.
– Lépjen elő, Ági. – Jolán a húgát eddig nem láthatta, mert Magos egy nyitott szekrény ajtaja mögé állíttatta. – Igaz ez, amit a nővére mondott, vagy nem igaz?
– Nem igaz, kitalálta! – tiltakozott, de immár zokogva Ági.
– Te buta liba, mit gondolsz te, hol vagy? Ez itt a rendőrség, miért nem mondod meg az igazat! Talán félted azt a sunyi gazembert, aki minden pénzedet elszedi, mint ahogy ezt velem is tette.
– Ne szidja a testvérét tovább, annál is inkább, mert Bogdán Sándor már itt „vendégeskedik” a falaink között. Kérem – szólt a rendőrnőnek Magos –, kísérje vissza a hölgyet.
– Őrnagy úr, azt tetszett mondani – szólt Jolán kétségbeesetten –, ha ők meglesznek, én elmehetek haza.
– Haza is fog menni, csak legyen még egy kis türelemmel.
Magos egy harmadik szobában megvizsgáltatta Ágit az ügyeletes orvossal, aki azt mondta:
– Hát kérlek, ezt a nőt alaposan összerugdosták. A két combja, a dereka, a bal melle alatti rész tele van véraláfutásos foltokkal.
– Köszönöm a megállapításaidat. Nos, kedves Ágika, hallotta a doktor úr véleményét? Akkor most szeretném tudni, mi a valóság, hogy is állunk ezzel az állítólagos vőlegénnyel?
Az orvos elköszönt Magostól, és kisietett a szobából.
– Ő mondta, hogy a menyasszonyának tekint. Eleinte, tetszik tudni, Sanyi Jolánnak is udvarolt, de később belém szeretett, ezt meg is mondta, hogy bármilyen kedves lány is a Jolán, ő csak engem imád.
– Hogyan lett magából titkos prostituált?
– Valahogy azzal kezdődhetett, hogy addig udvarolt nekem Sanyi, míg nem bírtam neki ellenállni, felvitt a lakására, ott történt meg először velem ez a dolog. Aztán egyre többet voltunk így együtt, utána beültünk a belvárosi presszókba, éttermekbe. Legtöbbször arról beszélt, mennyire kellene nekünk külön lakás, ahol csak magunknak élhetnénk, és nem kellene a nagynénjére tekintettel lennünk. De hát ehhez persze pénz kell. Talán az én segítségemmel ez nem is menne nehezen… És akkor rámutatott egy nőre, és azt mondta, hogy az én szépségemhez képest az egy csúfság, mégis keres egy-két óra alatt jó pár száz forintot. Annyiból áll az egész, hogy lefekszik egy-egy férfival. Ha ezt naponta csak kétszer teszi meg, hamar összegyűlik a lakásra való összeg… Higgye el, őrnagy úr, iszonyodtam ettől a gondolattól, és nem is akartam elhinni, hogy ez a célja velem. Meg is mondtam, ha én ezt megtenném, ő megutálna engem. Azt mondta, dehogy, sőt még inkább fokozódna az imádata, mert látná, hogy semmi áldozattól nem riadok vissza, ami a kettőnk jövőjének a megalapozásához hozzájárul. Mit részletezzem? Rávett erre a dologra. A tarifát is meghatározta. Ha magyar férfival megyek el, akkor előre alkudjam ki az ötszáz forintot, idegen állampolgártól száz vagy százötven márkát, vagy ötven dollárt kérjek… Hát így lettem kurva, őrnagy úr… – sírta el magát. – És csak jóval később tudtam meg, hogy Jolánnal is ugyanígy kezdte, csakhogy ő okosabb volt. Igaz, neki könnyebb volt a helyzete, hiszen én cseréltem vele helyet. Tőlem mind több és több pénzt követelt, azzal, hogy a lakást mennél hamarabb össze tudjuk hozni.
– De hiszen Bogdán, Jolán és a maga pénzét is ellóversenyezte, elkártyázta, esze ágában sem volt magát feleségül venni. Ezt lehetetlen volt nem észre venni! Én azt ajánlanám, hagyja abba ezt a szennyes foglalkozást. Higgye el, jobb tisztességesen élni, dolgozni. Ha szakít ezzel az életmóddal, és becsületes emberek közé kerül, a férjhez menésre is nagyobb az esélye.
– Őrnagy úr, megvallom, én rettenetesen féltem tőle. És nem is bánom, hogy ide kerültem. Megfogadom a szavát, abbahagyom azt a rémes, magam által is utált életet, ha megszabadulhatok tőle.
– Erről én gondoskodom. Mondja Ági, miért verte ennyire össze legutóbb?
– Mert kevesellte a száz forintot és a negyven dollárt, amit átadtam neki. Igaz, ezt nem a mentségére mondom, de akkor nagyon részeg is volt.
– Mondja Ági, ismeri Kutas Imrét?
– Ismerem. ő is ott lakott, ahol mi. Jól ismerte szegény drága édesapámat is.
– Mit adott el legutóbb maga egyedül vagy közösen a nővérével Kutasnak?
– Két ezüstcsészét aljjal, százhatvan forintért
– És ezt megelőzően?
– Többször is jártam nála, leginkább egyedül. Vittem neki néhány gyertyatartót, egy hatszemélyes ezüst étkészletet, három különböző nagyságú ezüsttálcát, ezekre emlékszem. Mindezeket Bogdán küldette el velem hozzá. Azt mondta: ilyesmivel foglalkozik, olcsón vesz és drágábban ad el, ő így járul hozzá a jövőnk építéséhez.
– Egyelőre itt kell tartanom, Ági kisasszony, aztán majd meglátjuk…
– De miért, őrnagy úr?
– Mert, amit maga Kutashoz szállított, azt Bogdán mind lakásbetörésekből szerezte.
– Tessék elhinni, én ezt igazán nem tudtam, gondolni se mertem volna erre.
Már nagyon későre járt, amikor Németh, Szőke és Kozma végzett a Bogdán Sándornál tartott házkutatással. Két bőröndöt hoztak magukkal. Amikor Magos meglátta őket a csomagokkal, azonnal felhagyott Fiskó Ági további kihallgatásával.
– Légy szíves, Laci, Fiskó Ági kisasszonyt vedd őrizetbe, vidd le, és siess vissza.
Ahogy Németh visszajött, Magos azt mondta,: – Tudom, hogy fáradtak vagytok. Én magam is, nem tagadom. Mégis azt ajánlom, szánjuk rá még ezt az éjszakát a munkára. Úgy érzem, elcsíptük a fonalnak azt a részét, amit tovább gombolyítva célhoz érhetünk. Most pedig pakoljatok már ki!
Szőke a kirámolást a kisebbik fekete bőrkofferral kezdte. Egymásután rakta ki az asztalra a szebbnél szebb antik ezüsttárgyakat, összesen tizenkilenc darabot Ezenkívül több különböző arany ékszert is.
– Mindez Bogdán nagynénjének az ágya alatt volt, ebben a kis fekete bőröndben. Ezért kért engem többször is az öreg hölgy, hogy bemehessen a szobájába, hogy azt valamiképp elrejtse előlünk. Persze, én nem engedtem. Aztán a vécére kéredzkedett. Mehet, mondtam, de én kint megvárom az előszobában. Rafinált öregasszonynak tűnt nekem már az első pillanatban. Sejtettem, hogy az öreglány benne lehet a buliban.
– A te sejtésedre mérget lehet venni – szólt közbe Németh, határtalan komolysággal.
– Úgy van, csalhatatlan vagyok. Ezt bizonyítja, mint látjátok, az ágya alatt meghúzódó kis bőröndöcske – bólintott helyeslően Szőke.
– És a másik koffer? – kérdezte Magos.
– Hasonló rakománnyal van tele. Ez Bogdán ágyában, a fejpárnával egy magasságban, a matracok alá volt dugva. Csodálatosabbnál csodálatosabb harminchét darab ékszert, egy borítékban kétezer-ötszáz dollárt, és csak úgy könnyedén, egy papírba csomagolva tizenhétezer forintot találtam benne.
– Elképesztő gazdag zsákmány! – csettintett elismerően Magos. – Hátha még a Gorkaitól elrabolt régi érmék, veretek is megkerültek volna!
– Meglesz az is, főnök, csak tudjuk meg, ki volt Bogdán társa – mérlegelte higgadtan a helyzetet Kozma, majd hozzátette: – Rettenetesen rohan az idő, már hajnalodik, és az a szegény Bordás még mindig ott kuksol Kutas Imre lakásán.
– Igazad van… Pista! azonnal szaladj ki Kutas lakására, hiszen neked, mint szerényen az imént említetted, rendkívüli tehetséged van az elrejtett tárgyak felkutatásához. Menjen veled Németh is. Nézzetek jobban szét azokon a helyeken, amelyekre ottlétünk alatt nem terjesztettük ki eléggé a figyelmünket.
– Megyünk máris, főnök.
– Várjatok. Előbb még felkísértetem a fogdából Kutas Imrét.
Kutas álmos szemmel lépett be, természetesen rendőr kíséretében.
– Úgy látom, sikerült aludnia, ami bizonyítja, hogy jók az idegei. Látja, mi azóta is egyfolytában dolgozunk. Nem is ébresztettük volna fel, ha nem izgatna egy apró kérdés. Mégpedig: hogy mennyi pénze van odahaza?
– A feleségemnél van talán úgy kétezer forint, őrnagy úr, egyéb semmi.
– Pusztán ezt akartam megtudni. – És Kutas Imrét máris visszakísérték a fogdába.
– Na ettől ugyan nem lettünk tájékozottabbak – mondta Szőke.
– Viszont megzavartuk az álmát, ebből is érezheti, hogy nem babra megy a játék – okoskodott Németh.
– Most már mehettek! – szólította fel Magos Szőkét és Némethet.
A Kutas Imrénél tartott újabb házkutatás óriási eredménnyel járt. Egy szekrény alsó fiókjának elkerített hátsó részében ezerkilencszáz dollárt, tizenkilencezer forintot és három darab, százezer forintról szóló betétkönyvet találtak.
– Mi a további feladat, főnök? – érdeklődött Kutas lakásából Németh a telitalálat közlése után.
– Vonuljatok be Bordással egyetemben, és hagyjátok azt a szerencsétlen asszonyt aludni.
A három nyomozó visszaérkezésekor Bordás egy levelet tett le Magos elé, amiben többek között ez volt olvasható: „Ha minden elképzelésem szerint sikerül, akkor rövidesen hazalátogatok. Mindent köszönök, csókol benneteket, Misi.” A borítékon egy kis nyugati ország elmosódott bélyegzőjéről nem lehetett megállapítani, hogy a levél melyik városból érkezett.
– Sürgősen meg kell tudnunk, hogy ki ez a Misi – mondta Magos.
– Talán Kutas testvére, rokona vagy sógora – vélte Bordás.
Rövidke pihenő után, ami csak addig tartott, amíg cigarettájukat elszívták, következett a nagy párharc Bogdán Sándor és Magos őrnagy között. Az ilyen első nekifutás, általában, eleinte a gyanúsított hőbörgésével, tagadásával, sőt fenyegetésével veszi kezdetét, de amikor a bizonyítékokat az orra alá dugják, a delikvens egyszerre meghunyászkodik, csendesebbé válik, esetleg még bocsánatot is kér heves kirohanásaiért.
Magos mindezeket a játékszabályokat már réges-rég ismerte. Most is végighallgatta a sok gorombáskodást, és amikor megkezdte nyomozásuk eredményeinek bizonyítását, Bogdán már változtatott magatartásán, és szelíden megkérdezte:
– Szabadna kérnem egy cigarettát, őrnagy úr?
– Tessék, nyugodtan gyújtson rá – kínálta Magos.
Főnökének eme mozdulatánál Kozma felállt, és elkészítette a már nagyon is időszerű kávét.
Már egészen kivilágosodott. Magos az órájára nézett, és sebtében összeállította a referáláshoz szükséges feljegyzéseit. Pontosan kilenc órakor, mint mindig, belépett főnökéhez, aki amint meglátta, rögtön megkérdezte:
– Ugye, nem aludtál az éjszaka?
– Nem, egyikünk sem, de ezt igazán nem bántuk meg, mert ezen az éjszakán nagyon sok értékes antik tárgy, ékszer, valuta, készpénz került a kezünk közé. Most következik, majd a megtalált értékek azonosítása.
A referálást követően Magos újra elfoglalta helyét az íróasztalnál, Bogdán Sándorral szemben. Nem csodálkozott, hogy a bejelentést tevő lány nem merte megmondani a nevét. Ez az izomkolosszus csavargó rettegésben tarthatta a prostituáltakat. Miközben látszatra elismerően nézegette erős alkatát, megkérdezte:
– Mondja, Bogdán úr, az ilyen rendkívüli fizikumú fiatalember, mint maga, miből él, mivel foglalkozik?
– Becsületesen dolgozom, őrnagy úr, kérem.
– A becsületes szót lehetőleg a továbbiakban ne használja. Tehát?
– Egy borkimérésben dolgozom.
– Maga, barátom, sosem dolgozott, csak oda van bejelentve az SZTK miatt.
– Ezt ki mondta az őrnagy úrnak?
– Ne érdekelje. Maga naponta délig alszik, délután lóversenyre vagy ügetőre jár, este pedig kártyázik. Ha a szórakozásaira nincs pénze, akkor a két Fiskó lányhoz fordul „kisegítés”-ért, akikből szép sorjában kurvát csinált. S miután az idősebbel, Jolánnal nem tudott már olyan könnyedén boldogulni, rástartolt és bevetette a fiatalabbat, Ágit, akivel elhitette, hogy feleségül veszi. Ha azonban kevesebb pénzt kapott Ágitól, mint amennyire számított, büntetésül, ami a maga nyelvén szerelmet jelent, megverte, összerugdosta.
– Hát ez nem felel meg az igazságnak, őrnagy úr.
– Nem?! Én orvossal megvizsgáltattam Fiskó Ágit. A lány testének különböző részein még most is látszódnak a magától eredő rúgások foltjai. Egyébként a maga „gyengéd” bánásmódját Ági mondta el. Akarja ezt tőle hallani?
– Nem, őrnagy úr. Nem érne semmit, mert úgyis neki lenne igaza.
– A strici jövedelmező foglalkozásán kívül, maga az ennél jóval nagyobb hasznot hozó lakásbetörésekkel, lopásokkal is növelte keresetét. Ismer maga egy Kutas Imre nevezetű személyt?
– Nem. Ki az, őrnagy úr?
– Hát ide hallgasson! Letelt a hazudozásainak az ideje. Ismét megkérdezem, ismeri-e Kutast, vagy nem?
– Nem emlékszem rá, őrnagy úr.
– Az ezüstcsészéket a hozzá tartozó kis tányérokkal, ki küldte Kutashoz a Fiskó lányokat?
– Én, de hogy Kutashoz viszik, azt nem tudtam.
– Nem bíbelődöm tovább magával. Ennek tisztázására Kutas Imre a szemébe fogja mondani, hogy a csészéken kívül még mit vett meg magától. Hangsúlyozni kívánom, hogy a neki eladott tárgyakat maga, a társával együtt, betöréses lopások útján szerezte.
– Miért akar az őrnagy úr belőlem tolvajt faragni? Ez előttem teljesen érthetetlen – méltatlankodott továbbra is Bogdán.
– Telefonálj le a fogdába – szólt Magos félre Kozmának –, hogy kísérjék fel Kutas Imrét.
Kutasban, amint meglátta Bogdánt, nem maradt kétség afelől, hogy miről lesz szó a következőkben. Elhatározta: a legokosabban teszi, ha beletörődik sorsába, és a feltett kérdésekre őszintén válaszol, hátha az még kedvezőbben lendít valamit elbírálásánál.
– Kutas úr, szeretném, ha most már végre elárulná, hogy az itt ülő Bogdán Sándor hányszor járt magánál, és miket vásárolt meg tőle?
– Mióta kiszabadultam, többször is, az biztos. Amit tőle vásároltam, azokat önök behozták már a lakásomról.
– Csak azokat?
– Másról nem tudok, őrnagy úr.
– Mi erről az ön véleménye, Bogdán úr?
– Nem tudom megcáfolni Kutas szavait.
– Na látja, hogy nem érdemes hazudni, itt nálunk ennek amúgy sincs jelentősége, hiszen állításainkat mindenkor tárgyi bizonyítékokkal tudjuk alátámasztani.
– Ez az önök esetében érthető, de mit tehet egy bajba jutott ember? Próbálkozik, hátha ügyes hazugsággal még kiránthatja magát a csávából.
– Miután így megmagyaráztuk egymásnak ténykedéseink indítékát, azt hiszem, Kutas urat visszakísérhetik. – Kutas mögött bezárult az ajtó. – Most újra egymás között maradva, Bogdán úr, mondja meg nekem: a Kutasnak eladott, betörésekből, lopásokból származó tárgyakat honnan és kivel szerezte? Nézzen ide – és kinyitotta azt a szekrényt, amelyben a Kutas lakásáról behozott tárgyak voltak elhelyezve. Amit Bogdántól szállítottak be, az egy másik szekrényben várt „jelenés”-re, arról egyelőre nem beszélt, azt adunak tartogatta. – Mi tudjuk, hogy mikor, melyik lakásból mit hoztak el. A károsultak fel fogják ismerni tulajdonaikat.
– Őrnagy úr, a kérdése zavarba hozott.
– Ha a zavarát leküzdötte, válaszoljon. A sorozatos betöréses lopásokat mind Budapesten, mind vidéken ketten követték el. Maga és egy társa. Mivel mindketten büntetve voltak, gumikesztyűt használtak, ami vajmi keveset segített kilétük leplezéséhez. Várom a válaszát.
– Nem tudok válaszolni.
– Nem tud, vagy nem akar? Ha nem akar, akkor nincs más hátra, Bogdán úr, minthogy a Kutasnak eladott betöréses lopásból származó értékek miatt egyedül maga kerül át a bíróságra és kétszeresen fogják elítélni. Egyrészt a Kutasnál találtak miatt, másrészt… na most, álljon fel, és jöjjön közelebb…
Bogdán odalépett ahhoz a szekrényhez, amelynek ajtaját Kozma kinyitotta.
– …másrészt ezek miatt a tárgyak miatt, amelyeket a maga szobájában és nagynénje lakásán találtunk.
Bogdán lába rogyadozott, amikor meglátta a kis fekete és barna bőrönd mellett az ötvenhat darab értékes arany-, ezüsttárgyat.
– Őrnagy úr, kérem…
– Még ne szóljon. Előbb nézze meg ezt a borítékot, benne a kétezer-ötszáz dollárral, és a papírba csomagolt tizenhétezer forint készpénzt. Különösen az érdekel, hogy a selyempapírokba és kendőkbe csomagolt régi porcelánokat honnan hozták el több más értékkel együtt. Na most várom a válaszát.
– Bármennyire is igyekeztem a bűntársamat eltitkolni, sajnos, most már, hogy mindent megmutattak nekem, őszinte kell, hogy legyek. Ezzel talán enyhébb büntetést remélhetek.
– Az kétségtelen. A bíróság méltányolja az őszinte beismerő vallomást. Még mindig adós a válasszal. Először: hogy ki volt a társa, másodszor: hány betörést követtek el?
– A bűntársam neve Nánási Miklós. Úgy tíz évvel ezelőtt ismerkedtem meg vele a börtönben. Ő annak a borkimérés tulajdonosának az öccse, ahol én be vagyok jelentve az SZTK miatt. A bátyja nem tud semmiről. Nánási Miklós jelenleg Balatonalmádin tartózkodik, a bátyja víkendházában. Ott szórakozik egy újabban felszedett kis csajjal. Megmondom a címét is… Van egy vöröses színű Opel kocsija. De tessenek vigyázni, mert fegyvert tart magánál.
– Maga mikor beszélt vele?
– Három vagy négy nappal ezelőtt, amikor elutazott.
– Minden balhét közösen követtek el?
– Igen, őrnagy úr. Ő kutatta fel itt, Budapesten meg vidéken a kiszemelt helyeket. Ő irányított engem is.
– Mit mondott, meddig lesz Almádiban?
– Úgy tíz-tizenkét napig, amíg jól érzi magát. Ha visszajön, felkeres engem, így mondta. Nánási Nagytétényben lakik az özvegy mamájánál, a saját házukban. Mondom a címet. Az apja tűzszerész volt, baleset áldozata lett és úgy hat-hét évvel ezelőtt meghalt. Anyja elég szép nyugdíjat kap. A szülei rendes emberek voltak, de Nánási nem hallgatott rájuk, ezt ő így mondta el nekem, és emiatt került előbb a fiatalkorúak, majd a felnőttek börtönébe. Miután kiszabadultunk, azóta együtt dolgoztunk.
– Dolgoztak?! Betörtek! Raboltak! Fosztogattak! Ez aztán igazán nem nevezhető becsületes munkának. A második kérdésem az volt, hogy hány betörést követtek el.
– Az elmúlt közel két év alatt úgy gondolom, legalább huszonötöt.
– Egyelőre most befejeztük a beszélgetést, Bogdán úr.
– Induljunk máris Almádiba? – kérdezte Németh, ahogy Bogdán eltűnt a szobából.
– Úgy van, méghozzá Szőkével és Kozmával együtt, hármasban menjetek. Vigyázzatok, mert mint hallottátok, Nánásinál fegyver van.
Almádiban a kocsit Németh Nánási bátyjának víkendházától távolabb állította le. Á jelzett ház előtt azonnal felfedezték a pirosbordós színű Opel kocsit. Várakoztak.
Amikor egészen besötétedett, észrevették, hogy ketten, egy elég magas férfi és a körvonalait tekintve, karcsú nő, kilép a kertből, és a férfi kulccsal bezárja a kiskaput. Aztán beültek az Opelba és elhajtottak Balatonfüred irányába. Némethék nagyobb távolságból figyelték az autót. Az Opel az Astoria étterem előtt állt meg. A fiatal pár kiszállt és bement. Németh a gyér világítás ellenére megfigyelte, hogy a férfi százhetvennyolc-száznyolcvan centi körüli magas, sima hátrafésült hajú, szürke ruhát visel. A nő szőke volt.
– Na, most mit csinálunk? – kérdezte Szőke.
– Én a füredi rendőrségen ismerős vagyok. Elszaladok, itt van közel, és megkérem a vezetőt, adjon egy rendőrt nekünk. Arra gondolok, ha a pár kijön az étteremből és a férfi a kocsijához közelít, a rendőr igazoltatná, mint az autó tulajdonosát, míg mi a közelben tartózkodunk.
– Remek ötlet. Csak kérdés, ezek meddig óhajtanak ott bent szórakozni – mondta Szőke.
– Nem érdekes. Kiböjtöljük, bármeddig is tartson – válaszolta Németh, és elrohant. Nem sokáig maradt távol, már jött is vissza az oldalán ugyancsak kilépő rendőrrel.
– Kik ezek? – érdeklődött az őrmester.
– Veszélyes bűnözők. Lehetőleg szép csendben akarjuk lekapcsolni a férfit.
Elunva a kinti várakozást, körülbelül egy óra múlva Németh belépett az étterem előterében kialakított presszórészbe, és leült egy asztalkához.
Még jóformán el sem helyezkedett, máris odalépett hozzá a főpincér, aki valamelyik régebbi ügyből kifolyólag ismerte.
– Hogy van, százados úr? – üdvözölte harsány örömmel.
– Csak halkan. A közérzetem jóléte fokozódnék, ha adna nekem egy erős kávét.
Kávészürcsölgetés közben szétnézett. S mint aki a WC felé megy, benézett az étterembe és felfedezte a még javában vacsorázó „szerelmes pár”-t.
– Mondja – kérdezte az ismerős főpincértől –, tudna nekem adni két szendvicset? Nem gondolok éppen a szokásosra, hanem mondjuk úgy két szelet kenyér között egy darab húsra.
– De mennyire százados úr, akár hármat is.
– Tudja mit? Adjon hármat.
Nagy papírba csomagolva az asztalához hozták az elemózsiát. Kért hozzá egy üveg ásványvizet. Aztán fizetett és kivitte a csomagot kollégáinak.
– Mi van odabent? – kérdezte Kozma.
– Zabálnak, esznek, isznak. Hoztam nektek is egy kis harapnivalót. Menjetek egymástól távolabb, míg elfogyasztjátok. Nem kér egy szendvicset, őrmester?
– Köszönöm, már vacsoráztam – felelte a rendőr.
Kissé eltávolodtak egymástól, de azért a szemük a kijáraton volt.
Magos ezalatt felkísértette Kutas Imrét.
– Úgy látom, igen sok baj van velem.
– Mert folytonosan hazudik. Legutóbb is azt mondta, hogy kétezer forintnyi készpénz van odahaza a feleségénél.
– Így mondtam, mert én ennyiről tudok.
– A fenébe is! – fortyant fel Magos. – Hát akkor az ezerötszáz dollár, a tizenkilencezer forint, a három darab százezer forintról szóló betétkönyv csak úgy berepült az ablakon?
– Hát ez elszomorít, őrnagy úr, igazán nem gondoltam volna, hogy ezt is megtalálják.
– Mondja kérem, ki az a Misi, aki külföldön él és magával levelezik?
– A sógorom, még a háború előtt távozott az országból.
– És odakint mivel foglalkozik?
. – Lakberendező boltja van. Bútorokkal, csillárokkal, lámpákkal kereskedik, ilyesmiket árul, társas viszonyban, fele-fele arányban, mert az üzlethez van egy társa is.
– A vezetékneve?
– Barna Misi. Brüsszel.
– Most azt mondja meg, hogy Bogdán Sándoron kívül ki járt még magánál antik tárgyak eladása végett?
– Egy magas férfi, a nevét Bogdán Sándor tudja.
– A magas férfi neve Nánási Miklós, így van?
– Lehet, hogy így hívják.
– Hány alkalommal fizetett dollárral Bogdánnak?
– Hát… többször is.
– Összesen, úgy körülbelül mennyit adhatott neki?
– Úgy ezerötszáz-ezernyolcszáz dollárt.
– Bogdán azt állítja, hogy a nála talált kétezer-ötszáz dollárt mind magától kapta.
– Hát nem mindegy, hogy ezerötszáz vagy kétezer-ötszáz?
– És mennyit adott Nánási Miklósnak?
– Ha így hívják azt a magas embert, akkor neki is adtam dollárt, forintot, összegszerűleg nem tudnám pontosan megmondani.
– Hogy hogyan kerültek magához a dollárok, nem is kérdezem, mert nyilván azt válaszolná, hogy a kint élő jómódú sógora küldte.
– Ez így is van, őrnagy úr, ez száz százalékig megfelel a valóságnak.
– Na ebből elég – Kutast visszavitette a fogdába. Már éppen sokadik cigarettája után nyúlt volna, amikor megszólalt a telefon.
– Bihari, jelentkezem. Kerestem a lakásán, beszéltem a kedves feleségével, aki azt mondta, hogy már két napja nem volt odahaza. Na, gondoltam, akkor biztosan ez lesz a harmadik, és megpróbálom a hivatalban. Jól számítottam, őrnagy úr kérem, sürgősen szeretnék önnel beszélni.
– Várom, jöjjön máris.
Bihari úgy esett be az ajtón, mintha üldözték volna.
– Mi az a sürgős ügy, Biharikám?
– Mióta Kozma úrtól a megbízást megkaptam, egyfolytában rovom a várost. De nem akarom sokáig húzni a beszédemet. Az a lényeg, hogy úgy két órával ezelőtt, alighogy beültem a Hungáriába egy kávéra, mellém telepedett egy csinos, huszonkét év körüli ismerős lány, Szabadon futó kuruc, megválogatja, kivel fekszik le. Ő is megkapta tőlem az utasítást, az őrnagy úrtól kapottak szerint. Elkezdett nekem panaszkodni a társaira, a büdös kurvákra. Bocsánat, de ő mondta így, akik elcsalják tőle a legjobb pasasokat. Különösen pipa volt Fiskó Jolánra, és húgára, Ágira, akik lecsapták kezéről a jóképű, erős Bogdán Sándort Most meg legutóbb az Intercontinentalban az asztalához ült egy külföldi, az kellett, hogy legyen, mert nem beszélt jól magyarul. Együtt vacsoráztak, már azt hitte, megtalálta a szerencséjét, amikor bejött az étterembe és se szó, se beszéd leült az ő asztalukhoz Ádám Nóra. A férfi őt is megkínálta, hármasban ettek, ittak, aztán a férfi elköszönt. Ez a pimasz Nóra megkérdezte, hogy kocsival van-e a pacák, és merrefelé megy. Az meg megmondta: a kocsijával a Bajza utcába siet. Mire ez a tolakodó, pofátlan Nóra azt mondta, hogy vele tartana, mert ő is arrafelé lakik. Felálltak, vele kezet fogtak, otthagyták, és együtt elmentek, ő utánuk lopódzott, és látta, hogy a pasas egy külföldi diplomáciai jelzésű BMW kocsiba szállt be Nórával együtt, és elhajtott. A dolog nem fért a bögyébe, és másnap szóba hozta egy barátnőjének á Vörösmarty cukrászdában Ádám Nóra minősíthetetlen viselkedését. „Mire ez a barátnőm azt mondta – idézte Bihari szó szerint a lány szavait –, hogy én nagy szamár vagyok, hiszen Nóra már régről ismeri ezt a férfit, rendszerint a Duna étteremben szoktak kettesben vacsorázni, csak jól meg akart engem zríkolni.” A férfi egy nyugati kis ország követségén titkárféle, aki két hét múlva hazautazik, és csak három-négy hónap múlva tér vissza, mert egyszerre veszi ki a tavalyi és az idei szabadságát. Mindezt ennek a barátnőnek Ádám Nóra mesélte el, aki nagyon reméli, hogy a külföldi palija kiviszi magával… Nohát eddig a történet, őrnagy úr kérem.
– Mondja, Biharikám, tudja, hol lakik ez az Ádám Nóra?
– Nem, de holnapra biztosan megadom a pontos címét.
– Köszönöm, arra kérem, hogy nagyon tapintatosan nézzen ennek utána.
– Bocsánatot kérek, őrnagy úr, ha azt mondom, hogy azt kár is mondania, hiszen eléggé ismerhet engem ebben a tekintetben.
Balatonfüreden az Astoria étterem előtt le s fel sétálgató három nyomozó mind türelmetlenebbül várakozott.
Egyedül az őrmesterből áradt a nyugalom, pedig az akciót elindító első lépés feladata rá hárult.
Végre lassan egymás után kezdtek az ajtón kifelé szállingózni a vendégek, köztük Nánási Miklós és a szőke nőcije is.
Nánási az Opel kocsijához lépve a kulcsot akarta bedugni a zárba, amikor odalépett mellé a rendőr, és megkérdezte:
– Jó estét kívánok, az öné ez a kocsi?
– Igen, az enyém, ha tudni szeretné.
– Megbüntetem, tiltott parkolás címén.
Mire az őrmester ezt kimondta, Németh pisztolyával hátbadöfte Nánásit, és azt ordította a fülébe:
– Emeld fel a kezed, te rohadt csirkefogó!
Ugyanakkor, oldalról Szőke már nyúlt is Nánási belső zsebébe, ahonnan egy 7.65-ös, csőre töltött Walther pisztolyt vett elő, a tárban öt tölténnyel.
– Tegye le a kezét – kiáltott az eddig tétlen Kozma, és a bilincs máris kattant Nánási csuklóján.
A Nánásihoz tartozó szőke nő a másodpercek alatt lejátszódó jelenetet földbe gyökerezett lábbal szemlélte, a szorosan mellette álló őrmester „társaság”-ában.
– Na, de kérem, mi ez az egész história? – kérdezte ingerülten a megbilincselt.
– Ön Nánási Miklós, ugye? – kérdezte Kozma.
– Igen, az vagyok.
– Akkor nincs tévedés – mondta nyugalommal Kozma.
– De kérem, mi a hölggyel, Molnár Anikóval, békésen vacsoráztunk odabent, és nem követtünk el semmi szabályelleneset.
– Na, induljatok! – elégelte meg a szófecsérlést Németh.
A kocsiban középen Nánási, mellette két oldalról Szőke és Kozma helyezkedett el.
– És az én kocsim?
– Azt majd a kollégánk vezeti utánunk.
– Hová visznek?
– Előbb Almádiba, a bátyja nyaralójába, ahonnan átruccantak vacsorázni.
Németh beültette Nánási kocsijába Molnár Anikót. Aztán megköszönte az őrmester közreműködését.
– Még egy dologra megkérném. Most beviszem magát az őrsre, mert szeretném felhívni a főnökömet. Addig, amíg én bent tartózkodom, kérem, vigyázzon az autóban a hölgyre.
A kocsik elindultak.
A rendőrség előtt Németh gyorsan kiszállt
– Minden sikerült, főnök, úgy, ahogy elterveztük. A pasasnál egy csőre töltött 7.65-ös Walther pisztolyt találtunk. Máris indulunk.
Az őrsön újra megköszönte a segítséget, és azt kérte, mondják meg a vezetőjüknek, hogy minden tökéletesen sikerült. Aztán a szolgálatos rendőrökkel kezet fogva sietve távozott.
Az a kocsi haladt természetesen elöl, amelyikben Nánási ült, de Németh hamarosan behozta a köztük levő távolságot Nánásihoz egész úton egy szót sem szóltak, csak mielőtt kiszálltak volna Almádiban a víkendház előtt, kérdezték meg, hogy hol van a kapukulcs.
– A jobb oldali zsebemben – mondta Nánási.
Kozma kivette, átadta Szőkének, aki a csöndes éjszakában kinyitotta a kiskaput
– Induljon előre – szólt rá az addigra odaérkező Németh.
A nőt Kozma gondjaira bízta. – Molnár Anikóra nincs szükségünk bent a lakásban, ülj be vele a mi kocsinkba – intézkedett Németh.
– A lakás kulcsa? – kérdezte Németh Nánásitól.
– A bal oldali zsebemben.
Beléptek az előszobába, Németh megkereste a kapcsolót, és felkattintotta a villanyt.
– Nézze, Nánási úr, nem akarom a bátyja nyaralóját felforgatni. Ezért megkérdezem: milyen tárgyakat rejtett el itt maga a házban, a padláson, a pincében? Hogy ne legyen módja a hazugságra, közlöm, mindent tudunk magáról és barátjáról, Bogdán Sándorról. Sőt, azt is tudjuk, mi mindent adtak el Kutas Imrének valutáért, forintért. Ha ez sem elég magának, akkor itt még a padlót is felszedetjük! Ért engem, ugyebár?
– Kétlem, hogy valóban elfogták Bogdán Sándort, de ha mégis, akkor higgye el, százados úr, ő hazudik, és mindent az én nyakamba akar varrni.
– Rendben van. Rövidesen úgyis találkoznak. Lesz módjuk megvitatni, hogy ki, miben tevékenykedett. Motozd meg, Pista.
– Ehhez nincs joga.
– Egy csőre töltött pisztollyal járkáló gazember tolvajjal szemben minden jogunk megvan, figyelmen kívül hagyva, hogy az magának tetszik-e vagy sem – világosította fel Németh.
Szőke Nánási zsebében tizenkétezer forintot és négyszáznyolcvan dollárt talált.
– A dollárokat kitől szerezte?
Nánási hallgatott.
– Na, mondjon valamit – kiáltott rá Németh.
– Kaptam, százados úr.
– Kitől?
– Részben a barátomtól, részben Kutas Imrétől.
– Na, látja, ezt „részben” én is elhiszem. Na, most azt mondja meg, mi van itt elrejtve a nyaralóban?
– Semmi, ami önöket érdekelné.
– Azért egy kicsit szétnézünk.
– Ha ehhez is van joguk…
– Erről a jogról az imént már felvilágosítottam, de hogy teljesen megnyugodjék, tessék, nézze ezt meg! – Németh kivette a zsebéből a házkutatási parancsot, és Nánási elé helyezte.
A lakásban szétnézve Szőke és Németh semmi figyelemre méltót nem vett észre. Ellenben felfelé világítva Németh meglátta a padlásfeljáróra vezető ajtót. Az ajtót benyomta, és közvetlenül belülről az ajtó mellett, a padláson ott feküdt egy régtől fogva száraz, sáros pár cipő.
– Nánási úr, magáé ez a pár cipő?
– Nem, nem az enyém.
– Na, ezt azért elvisszük. Nem kutatunk tovább, éjszaka van, majd még nappal visszatérünk ide. Menjünk.
Odakint Kozma jól megnézte a csinos szöszke karján levő vastag arany karkötőt, s az ujján levő, szerinte nagyon értékes briliánsgyűrűt.
– Ezeket kitől kapta?
– Miklóstól, aki feleségül akar venni.
– Magát is? Tudja, hány nőnek ígért már házasságot? Így akarta őket idő előtt, hogy úgy mondjam „kihasználni”. Magának sem jutott volna más sors, mint az elődeinek. Pesten már faképnél hagyta volna, és a következő víkendkor már jött volna az újabb menyasszonyjelöltjével. Arra kérem, vegye le szépen az ékszereket, és adja át nekem.
– Tessék, itt van, már nem is kell, ha bűncselekményből származik.
– Hogy honnan ered, az majd ezután derül ki.
– Mégis, kicsoda ez a Miklós?
– Hétpróbás büntetett előéletű betörő-tolvaj.
– Úristen, hogy bedőltem a nagy dumájának.
– Egyébként mit gondolt, miből fedezi a sok drága vacsorát, italt, ajándékokat?
– Nekem azt mondta, hogy osztályvezető.
– Az – bólintott Kozma mélységes komolysággal –, a betörők osztályán. Ezután már nem marad az, mert lefelé bukik, a Markóba.
A kiskaput bezárták, mindannyian beültek a kocsikba és elindultak Budapest irányába.
Németh immár lehiggadva rágyújtott, és megkérdezte Nánásitól:
– Mondja, mi a foglalkozása, miből él maga?
– Az édesapám… – próbálta megkerülni a kérdést, de Németh megállította.
– Én nem róla érdeklődtem. Ezt hagyja, kérem. Mi tudjuk, hogy az édesapja becsületes ember volt, és hősként halt meg. Kár érte, de így legalább nem tudta meg, hogy Miklós fiából mekkora gengsztervezér lett. Szóval, mi a maga foglalkozása?
– Bármit mondanék, százados úr, úgysem hinné el.
– A hazugságokat nem is!
– Elég gyakran segédkezem a bátyám borkimérésében.
– Vajon miben? Hiszen be se jár oda, csak egyszer-egyszer, elvétve. Mert a többi idejét betörések, lopások előkészítésére és végrehajtására fordítja barátjával, Bogdán Sándorral együtt.
A kihalt és csendes sötét éjszakában hamarosan megérkeztek Budapestre. A főkapitányság épületének ablakai közül csak Magosék szobái maradtak világosak. A két autó megállt, mindannyian kiszálltak.
– Már azt hittem – szólt Magos, amikor beállítottak hozzá –, hogy elvesztetek.
– Magos őrnagy, a főnököm, Nánási úr – végezte el a kölcsönös bemutatást egyszerűsítve Németh.
– A hölgy? – kérdezte Magos.
– Molnár Anikó, Nánási úr jövendőbelije, hogy hányadik, azt persze nem tudom.
– Vedd, kérlek – fordult Bordáshoz –, Molnár Anikót őrizetbe. Maga pedig üljön le, Nánási úr, ide, velem szembe. Kozma, vedd le a kezéről a bilincset.
Kozma ténykedése alatt Németh Magos asztalához lépett.
– Itt van, főnök, a 7.65-ös Walther pisztoly, csőre töltve, de én már kiürítettem.
Magos egy darabig nézegette a jól karbantartott pisztolyt, már csak azért is, mert ő, szolgálati engedéllyel ugyancsak ilyet hordott magánál. Hihetetlennek tartotta, hogy a háború óta eltelt hosszú idő után, még egyesek fegyverrel járkáljanak.
– Mi célból hordott magánál csőre töltött pisztolyt?
– A biztonság érdekében, féltem, ha éjszaka, összevissza járkálok, megtámadnak.
– Nagy hazugság, de igen jól hangzik. Aztán ki a fene támadta volna meg magát? Egy ekkora marha nagy, erőtől duzzadó férfit? Na és miért járkált maga éjszakánként összevissza? Hacsak nem tartott attól, hogy valamelyik betörésnél rajtakapják, és így a menekülését pisztollyal lesz kénytelen fedezni?
Nánási hallgatott.
– Nem is fontos, hogy most rögtön válaszoljon. Lényeg, hogy maga, barátom, itt ül előttünk, ahol számot fog adni nekünk mindenről, a sok-sok betörésről, rablásról, a dollárokról, az ellopott értékek eladásáról, amit kedves barátjával, Bogdán Sándorral közösen elkövetett. Bogdán őszintén beismert mindent, és nyilván nyugodtabbá vált ezáltal a lelkiismerete, nem úgy, mint – gondolom – a magáé, mert maga még tusakodik, ingadozik, vívódik, hogy beismerje-e tetteit. Hozasd fel Bogdán Sándort – mondta Kozmának.
– Főnök – lépett Magoshoz Németh –, ezt a pár sáros cipót felviszem a szakértőkhöz.
– Vidd.
Előállították Bogdán Sándort.
– Őrnagy úr, kérem, olyan szépeket álmodtam, amikor felébresztettek – mondta békés arccal, mint aki szeretteinek legapróbb ügyeiről is beszámol.
– Üljön le, ott a cigaretta, gyújtson rá.
– Köszönöm szépen, őrnagy úr.
– Mit szól a barátjához, Nánási Miklóshoz?
– Mit szólnék, őrnagy úr? Tudtam, hogy előbb-utóbb ő is ide fog kerülni. A rendőrség elől csak bizonyos ideig lehet bujkálni. A vég, mindig és minden tolvaj szármára a lebukás és utána a börtön.
– Te szemét, mocsok! Te aljas gazember! – förmedt rá Nánási. – Te vagy mindennek az oka, te drótoztál arról, hogy hol vagyok, mert ezt csak egyedül te tudtad, te rohadt!
– Nézd, kérlek, Miklós – szólt fittyet hányva Nánási „korholó szavaira” rendkívül udvariasan –, nem tagadok, én semmit sem tagadok, azon én már túljutottam. Valóban én mondtam meg az őrnagy úrnak, hogy hol bujkálsz.
– Vigyázz, te ganéj áruló, mert ha egyszer kiszabadulok, kitekerem a nyakad!
– Az, hogy te kiszabadulj, barátom, az még odébb lesz. Addig még ezerszer megváltoztatod a véleményed. Most eszed a kefét, ahelyett, hogy mindent beismernél, amit együtt elkövettünk.
– Én semmit nem ismerek be.
– Semmit? – ugrott fel Szőke –, hiszen még a nyaralóban beismerte, hogy a dollárokat részben a barátjától, vagyis Bogdán Sándortól, és Kutas Imrétől kapta.
– Ez nem igaz, őrnagy úr, én egy huncut dollárt sem adtam Nánásinak. De hogy Kutastól kapott, az valóban igaz.
– Nem így van, semmi sem igaz! – üvöltötte Nánási.
– Itt ne ordítozzon! – figyelmeztette Magos. – Hogy kitől kapta, az percek alatt tisztázódik, bárhogy is szeretné letagadni. Kozma! Bogdán Sándort kísérd át a másik szobába, te pedig, Pista, hozasd fel a fogdából Kutas Imrét.
A belépő Kutasnak Magos azonnal feltette a kérdést:
– Ismeri ezt az urat? – mutatott Nánásira.
– Igen, ismerem, őrnagy úr.
– Hányszor járt magánál?
– Többször.
– Miket vásárolt tőle?
– Értékes antik ezüst- és aranytárgyakat. Amit nálam találtak, annak több mint a felét ő hozta.
– Maga mivel fizetett?
– Dollárral és forinttal is.
– Hallotta ezt, Nánási úr?
– Hallottam, de ebből semmi nem igaz.
– Maga nem normális, Nánási úr – csattant fel dühösen Kutas. – Őrnagy úr kérem, tessék kikérdezni a feleségemet, ő is jól ismeri Nánási urat. Hogy jön ő ahhoz, hogy engem meghazudtoljon?!
– Nézze, Nánási! – ütött az asztalára Magos –, nem ajánlom, hogy tovább tagadjon. A megcáfolhatatlan bizonyítékok feltárása után is konokul hazudozó tettest a bíróság sokkal súlyosabban bünteti. Maga ellen hárman fognak tanúskodni: Bogdán Sándor, Kutas Imre és Kutas felesége. Arról nem is beszélve, hogy magánál csőre töltött pisztolyt találtak, ami még inkább súlyosbítja a helyzetét. Ajánlom, vegye már tudomásul, hogy lebukott, és valljon be mindent úgy, ahogy az történt. – Közben intett a szemével, hogy Kutast kísérjék vissza a fogdába. – Amennyiben nem hajlandó beszélni, előzetes letartóztatásba helyezem– A csőre töltött fegyvere és a tanúk egybehangzó vallomása alapján, Nánási úr, maga átkerül a Markóba, illetve a bíróságra. Én jóindulatúan ajánlom az őszinte beismerést, mert tudom, hogy az bizonyos előnyt jelent a bíróság előtt. Ha maga továbbra is hallgat, akkor mind a bátyja borpincéjében, mind az édesanyja nagytétényi házában alapos házkutatást fogunk tartani. Kísértesd le, Laci – nézett Némethre –, de előbb még írd meg a letartóztatási határozatot.
Nánási felállt, és alig hallhatóan megszólalt:
– Kérem, őrnagy úr…
– Nem hallok semmit, egyszerre elveszett a hangja?
– Kérem, őrnagy úr – ismételte meg most már erőteljesebben Nánási a szavait –, mindent beismerek, amit Bogdán Sándorral közösen követtünk el. Csak azt kérem, hogy az édesanyámat kíméljék meg, ne keverjék őt olyasmibe, amiről nem tud. Megőrülne, ha megtudná, hogy én, ahogyan ő mondaná, beszennyezem apám emlékét.
– Rendben van, megígérem, hogy az édesanyját teljesen kihagyjuk, ha beismerő vallomást tesz. Dohányzik?
– Igen, őrnagy úr.
– Na akkor, tessék, gyújtson rá. Gondolkozzon, és aztán jegyzőkönyvileg kihallgatjuk.
Magos meg volt győződve róla, hogy a Gorkainál történt betörést Bogdán és Nánási követte el, viszont az onnan elrabolt tárgyak eddig még nem kerültek elő. Ebből arra kellett következtetni, hogy a Gorkaiéktól eredő nagy értékű tárgyakat a többitől elkülönítve, másutt tartják, vagy gyorsan igyekeztek attól megszabadulni, és aki átvette tőlük, az valahol elrejtette azokat. Idáig jutva gondolataiban, felállt.
– Laci, Pista! Gyertek át velem a másik szobába. – Én most rövid időre rátok bízom Nánásit. A Gorkai-esetről még csak említést se tegyetek, kivéve, ha ő maga kívánna erről nyilatkozni. Most pedig hagyjatok magamra.
Igaz, még kora reggel volt, alig múlt fél hét, amikor Magos feltárcsázta az állambiztonságiak egyik vezetőjét, Csépai alezredest a lakásán.
– Halló! – szólt a kagylóba Csépai.
– Magos vagyok, bocsásd meg, kérlek, hogy ilyen hajnalban zavarlak.
– Ne szabadkozz, épp megborotválkoztam, és ha te ilyen korán hívsz, akkor valami baj van.
– Nincs nagy baj, de mégis sürgősen szeretnék veled beszélni.
– Rendben van, öregem, egy órán belül bent leszek és várlak.
– Köszönöm.
A házi telefon élesen csöngetett.
A szakértő telefonált:
– A Németh által leadott sáros cipő miatt ki kell mennem Gorkai Árpád kertjébe földmintáért-jelentette.
– Nagyszerű, barátom. Kimegy veled a mi kocsinkkal Bordás főhadnagy, és visszafelé megkéritek dr. Gorkait, hogy fáradjon be veletek hozzánk. Szeretném, ha az eddig összeszedett tárgyakat megnézné.
– Főnök, rövidesen visszaszólok, és akkor már indulhatunk is.
Öt perc elteltével a szakértő Bordással elindult Gorkai házához.
– Ha visszatértek – mondta még Bordásnak Magos –, ültesd le Gorkait addig, amíg én visszajövök.
Aztán ő is igyekezett Csépaihoz, aki barátian üdvözölte.
– Azért kerestelek olyan korán, mert úgy gondoltam, ilyenkor még biztosan otthon talállak.
– Mielőtt rátérnél a tárgyra, gyere, igyunk meg egy kávét.
– Boldogan, annál is inkább, mert már több éjszaka nem aludtam.
– Mi a fene? Olyan súlyos esettel foglalkozol? – kérdezte Csépai, cukrot téve a kávéjába.
Magos gyorsan megitta a sajátját, hogy máris rátérhessen mondanivalójára.
– Őrizetünkben van egy Kutas Imre nevű orgazda, aki betöréses lopásokból származó több millió forintot érő antik ezüst-, aranytárgyakat vásárolt meg dollárért vagy nagy összegű forintért. A tetteseket is elfogtuk. A körülbelüli huszonhat-huszonhét betörésből származó, kizárólag antik ezüst-, aranytárgyak, ékszerek, porcelánok nagy részét is megtaláltuk, amit a napokban fogunk a károsultaknak bemutatni.
– Hát akkor mi a baj?
– Mindkét tettes büntetett előéletű, ez alól az orgazda sem kivétel. Úgy hét-nyolc hónappal ezelőtt betörtek egy idős régészhez, dr. Gorkai Árpádhoz, aki egyike legkiválóbb szakértőinknek, több ásatáson is részt vett külföldön. Nevét, hogy úgy mondjam, odakint is fémjelzik. Az öregúr élete folyamán sok értékes régiséget gyűjtött össze. Legnagyobb kincsének azt a nyolcvannégy darab arany-, ezüstveretet, érmét, pénzdarabot tartja, amit egy kazettában őrzött. Ezeknek a véreteknek az értéke felbecsülhetetlen. Az öregúr mindezt már fel is ajánlotta a múzeumnak, sajnos a többi értékével együtt ezt is elrabolták tőle.
– Eddig mindent értek, de mi lenne a mi feladatunk ebben az ügyben?
– Mindjárt rátérek. Az említett huszonhat-huszonhét betörésből származó nagy értékű tárgyak között a Gorkai lakásából elrablottak közül egyetlenegy sem szerepel. Ez az, ami izgat bennünket, és nyugtalanítja felsőbb vezetőinket. Az őrizetünkben levő Kutas orgazda sógorának Belgiumban lakberendezési üzlete van. A neve: Barna Misi. Az ügyhöz – nem tudnám neked ezt megmagyarázni –, úgy érzem, kapcsolódik egy Ádám Nóra nevű titkos prostituált. Éppen e belső kényszeremtől indíttatva a figyelők már jó ideje szem előtt tartják. A nő az eddigi megállapítások szerint szerelmi partnere egy követségi titkárnak vagy ahhoz hasonló beosztású személynek, Heinrich Kühlmann-nak, aki már közel négy éve él Budapesten. Az érdekes ebben az, hogy ugyanannak a nyugati országnak a követségén dolgozik, amelyet Barna Misi a hazájának választott. Ádám Nóra, a barátnője, többször is ott alszik a lakásán, a lány bizonyára többet tudna mondani Kühlmannról, de egyelőre azt az oldalt nem akarjuk bolygatni. Ennek a külföldi személynek van egy diplomata BMW kocsija, írd fel a rendszámát… és saját egyéni használatára, egy Mustangja, ennek is mondom a külföldi rendszámát… Legfrissebb értesülésünk szerint Heinrich Kühlmann két héten belül hazautazik több hónapos szabadságra. Jó lenne megtudni a valódi beosztását és elutazásának pontos idejét.
– Ezt én neked rövidesen megmondom, emiatt ne fájjon a fejed.
– Köszönöm, de még azt is szeretném, ha a kinti embereitekkel megállapítanátok Heinrich Kühlmann családi kapcsolatait, anyagi helyzetét, meg hogy a rokonságában ki mivel foglalkozik.
– Úgy veszem ki a szavaidból, hogy te ezt a Heinrich Kühlmannt valamilyen formában gyanúsítod. Ha igen, mégis, miért?
– Az orgazda beismerte, hogy dollárral fizetett a tetteseknek. Ezt igazolta a tetteseknél talált nagy összegű dollár. Kutas kihallgatása során arra hivatkozott, hogy a dollárokat, azt is, amit a lakásán találtunk, és azt is, amit a lopott tárgyakért kifizetett, jómódú sógora küldte neki külföldről.
– Most már kezd előttem megvilágosodni a te elképzelésed. Te úgy véled, ugye, hogy ez a Barna Misi netán kapcsolatban állhat Heinrich Kühlmann családjával?
– Eltaláltad.
– No, de ez elég bizarr feltevésnek tűnik. Bár semmi sem lehetetlen. Tudom, te arra gondolsz, hogy a Gorkai-féle nagy értékű tárgyakat, érméket, vereteket külföldre akarják csempészni, és az eddig tudomásodra jutottakból próbálsz erre vonatkozó következtetéseket levonni.
– Majdnem egészen belém láttál, csak még azt nem vetted észre, hogy én szeretném ezt a külföldi követségen dolgozó alkalmazottat – ha kiutazik hazánkból –, a határon rövid ideig „marasztalgatni”.
– Hogy képzeled ezt? Egy diplomata feltartóztatását a határnál? – húzta kissé össze a szemöldökét Csépai.
– Feltartóztatásról szó sincs, csupán a csomagjai átvizsgálására gondoltam.
– De hiszen, mint említetted, ez a személy diplomata…
– Úgy van, de a saját kocsija nem az. Ha kiszáll belőle, őt magát nem molesztálnánk. Viszont, úgy hiszem, a csomagjait jogunk van megvizsgálni.
– Hát tudod, ez nem könnyű dolog – csóválta a fejét Csépai.
– Tudom. De ha igaznak bizonyul a feltevés?
– Akkor is eléggé bonyolult ezt megoldani.
– Én megszerzem felsőbb szerveinknél a hozzájárulást, hogy Heinrich Kühlmann kifelé haladó autóját átvizsgálhassák, tekintettel a Gorkai-féle nagy tétre.
– Te valóban azt hiszed, hogy a Gorkai-hagyatékot Heinrich Kühlmann akarja kicsempészni?
– Tudom, vakmerőnek tartod a kijelentésem, de én nagy százalékban – bár belátom, eleddig teljesen alaptalanul – rá gyanakszom.
– Jól van – mosolygott már Csépai – én a kérésednek eleget teszek, és ígérem, hogy pár napon belül értesítést kapsz tőlem.
– Köszönöm. Ha negatív lenne az eredmény, legalább megnyugszom, hogy ezt a rám nehezedő feltevést már kipipálhatom. Na most már igazán szedem a sátorfámat, Kenyeres Bandit üdvözlöm.
És már robogott is vissza hivatalába, ahol a benne megérlelődött elhatározás folytán azonnal felhívta a határőrséget. Megadta a leendő kiutazó, Heinrich Kühlmann diplomata kocsijának rendszámát. Bármikor is érkeznek hozzájuk, valamilyen cseles ötlettel tartóztassák fel, hogy a csomagjait a vámőrséggel közösen át lehessen vizsgálni.
– Ez mind szép, de mondd kérlek, a legfelsőbb szerveinktől megkapod ehhez az engedélyt? – érdeklődött a határőrség parancsnoka.
– Bízom benne, hogy igen. A dolog úgysem azonnal aktuális, hiszen az említett személy tíz-tizenkét nap múlva utazik csak el, a pontos indulásról, az engedély megszerzéséről időben értesítelek.
Megtörölte verejtékező homlokát, és a belépő Bordástól megkérdezte:
– Hol van dr. Gorkai?
– Épp azért jöttem, a szomszéd szobában várakozik.
Magos felállt, de még az ajtóig sem jutott, amikor megszólalt a telefon.
– Önt keresi egy nő, főnök, – mondta Marika.
– Magos őrnagy vagyok – szólt a kagylóba. – Kivel beszélek?
– Turi Magda a nevem. Bihari úr arra kért, ha valami fontos dologról értesülök, okvetlenül keressem fel önt.
– Máris induljon, egy nyomozó kollégám a kapuban fogja várni. – Letette a kagylót. – Légy szíves – szólt Bordásnak –, eredj le a kapuba, egy Turi Magda nevű lány rövidesen ideérkezik, kísérd fel hozzánk.
Belépett dr. Gorkai Árpádhoz, aki Kozmával beszélgetett.
– Üdvözlöm, kedves Gorkai úr, azért voltunk kénytelenek idefárasztani, mert csak ön tudja megállapítani, hogy a talált tárgyak közül melyik az öné. Tessék, menjünk át a másik szobába.
Magos egymás után nyitotta fel a két szekrényt, Kozmával kivette a benne levő koffereket, a tartalmukat kirakták az asztalra. Gorkai az antik tárgyakat egyenként, körültekintően megnézegette, aztán egyszerre csak nagy örömmel felkiáltott:
– Kérem, őrnagy úr, azt a kis fekete bőröndöt, amit kiemeltek a szekrényből, szeretném közelebbről megnézni.
Kozma máris feltette a kis koffert az egyik szabadon álló asztalkára. Gorkai pedig elölről-hátulról, jobbról-balról jól megnézte, felállította, lefektette, kinyitotta.
– Őrnagy úr, ezt tőlem vitték el. Felismerem – mondta egyre izgatottabban –, tessék csak nézni, valódi vékony szarvasbőrrel van kibélelve, a bélése időközben elszakadt, látni is a nyomát ebben a sarokban, ahol a feleségem megpróbálta összeöltögetni, bestoppolni.
– Gorkai úr, úgy látom, kissé kifárasztotta ez a nézelődés, arra kérem, foglaljon helyet, pihenjen egy kissé.
Gorkai leült, de a türelmetlenség nem hagyta nyugodni. Néhány másodpercig ugyan még kibírta ülve, aztán újra az asztalhoz lépett, és nézegette a kirakott darabokat. Amikor mindegyiket megszemlélte, nagy búsan kijelentette:
– Sajnos, ezek közül egyik sem az enyém,
– Nincs semmi baj, sőt, óriási eredményhez juttatott bennünket azzal, hogy a kis fekete bőröndöt felismerte. Így most már biztos vagyok benne, hogy ellopott tárgyai is hamarosan megkerülnek – biztatta Magos.
Aztán elköszönve tőle, kocsin hazavitette Gorkai Árpádot a lakására.
– Tudod, ugye, főnök – szólt Szőke –, hol találtuk meg a kis fekete bőröndöt?
– Hogyne tudnám, Bogdán Sándor nagynénjének az ágya alatt.
– Tehát, eszerint Bogdánnak kell megmondania, hová, kinek adták el a benne levő tárgyakat, amit Gorkaitól elraboltak – mondta Szőke, ragyogva, mint aki feltalálta a spanyolviaszt.
Németh nyitott be, jelentette, hogy Nánási Miklós a vidéki, és a budapesti betöréses lopásokat mind elismerte. A címeket nagyrészt a telefonkönyvből, foglalkozás és kerület figyelembevételével írta ki. Kiszemelt cselekvési helyeiken előzetesen terepszemlét tartott. Áldozataik többnyire orvos, kutató, mérnök vagy más, jómódot sejtető foglalkozásúakból kerültek ki. A Gorkai Árpád lakásán történt betörésről azonban egy szóval sem tett említést.
– Sebaj, ha végeztetek vele, helyeztesd előzetes letartóztatásba, és kísértesd le a fogdába. Te még nem tudod, hogy bizonyos fokig előre léptünk, mert Gorkai Árpád határozottan felismerte a kis fekete bőröndöt. Bár az igaz, hogy a számára megtartott „külön kiállítás” tárgyai közül egyikben sem fedezte fel a sajátját.
– Hát ez nagyszerű, főnök – ujjongott Németh. – Hiszen a kis fekete koffer Bogdán Sándor lakásáról került elő. Neki kell megmondania, hová lettek a Gorkaitól elrabolt értékek.
– Hogy mindkettőtöknek mekkora esze van! Megnyugtathatlak benneteket, Bogdán minden megszorítás nélkül be fogja ismerni, mi lett a Gorkaitól elrabolt tárgyakkal. Na, ki lehet ez már megint? – kapta fel a kagylót. Az arca azonnal kisimult, amikor megismerte a daktiloszkópus hangját.
– Főnök, annak a bizonyos sáros cipőnek a tulajdonosa – amit Németh a múlt éjjel hozzánk leadott – járt dr. Gorkai Árpád kertjében és nyilván a lakásában is.
– Ez biztos?
– Százszázalékos, főnök. A bírósági szakértők nemigen szoktak tévedni.
– Nagyon köszönöm, hogy hívtál, nincs az a karácsonyi ajándék, ami ezzel felérne. – Két kézzel megdörzsölte a halántékát. – Marika! – szólt ki –, tudna csinálni nekünk egy műsoron kívüli kávét!
– Igazából csak az tartozik kedvenc főzéseim közé – perdült ki a szobából Marika.
– Mi ez a jókedv? – kérdezte Kozma, épp akkor, amikor Németh és Szőke visszatért Nánási fogdába helyezése után.
– Képzeljétek, a szakértők kétségtelenül megállapították, hogy a sáros cipőnek a gazdája dr. Gorkai kertjében járt.
– Akkor egyenesbe kerültünk – lelkendezett Szőke.
– Csak kerülnénk, ha a Gorkai-féle tárgyakhoz ezáltal közelebb kerülhetnénk, – latolgatta a helyzetet Magos.
– Én biztos vagyok benne, hogy a tárgyak rövidesen a birtokunkba kerülnek – jelentette ki Szőke határozottan.
– Sőt, erősen gyanítom, hogy a szóban forgó személyek valamelyikénél vannak elrejtve.
Bordás jelent meg az ajtóban:
– Leültettem a Marika melletti szobában Turi Magdát – jelentette.
Magos épp hogy csak felhörpintette a kávét, kiadta a feladatot Kozmának: kéresse be a panaszosokat, s aki felismerné a tulajdonát, attól jegyzőkönyvet kell felvenni, s már ment is Turi Magdát meghallgatni.
– Jó napot, hölgyem. Azt mondta a telefonba, hogy velem szeretne beszélni. Tessék, rendelkezésére állok.
– Őrnagy úr, kérem, régóta ismerem Bihari urat, ő nagyon jó ember, és többször is a segítségemre volt már.
– Bihariról egyezik a véleményünk. De maga miről akar velem beszélni?
– Arról az Ádám Nóráról, akit Bihari úrnak is említettem. Ez a Nóra jó barátnőm volt, de amikor egymás után lecsapta kezemről azokat a férfiakat, akiket jól elviseltem volna magam körül, nagyon megharagudtam rá. De a mi szakmánkban az ilyen haragok nem tartósak, kibékülünk és megint jó barátok leszünk. A múlt este, amikor Nórával találkoztam, sírva panaszolta, hogy elutasították a kiutazási kérelmét, így nem mehet ki a hapsijával, aki pár nap múlva hazautazik.
– Nézze kérem, könnyűvérű nőcskékből van elég odakint nyugaton is, minek oda még egy magyar? Most maga örül vagy búsul, hogy ez a Nóra nem utazhat külföldre?
– Inkább sajnálom, hogy nem sikerült. Legalább közülünk valaki megcsinálhatta volna a szerencséjét – sóhajtotta. – A pacákja jómódú, nálunk is szépen berendezett lakása van, értékes tárgyakkal, amiket már itt vásárolt. Ha elveszi Nórát, micsoda környezetben élhetett volna! Ha a pasas több hónapra elmegy, el is felejti, hogy Nóra a világon van. Mindenesetre ő azt mondta, hogy beadta a fellebbezést az útlevélosztályra.
– Hát akkor még nincs minden veszve?! Mondja, kérem, ki tud arról, hogy maga idejött a rendőrségre?
– Senki. Isten ments. Agyonvernének a stricik, azt mondanák, hogy rohadt besúgó vagyok. Nem jártatom én erről a számat.
– Nagyon helyes. Ajánlom is, hogy senkinek ne említse, hogy itt járt. Ha Nórával találkoznék, természetesen viselkedjen vele, úgy, ahogy éppen jónak tartja. Ha netán magának szüksége lenne olyasmire, amiről azt gondolja, hogy a segítségére lehetünk, keressen fel. Ha valami újabb értesüléshez jutna, beszéljen Bihari úrral.
– Köszönöm őrnagy úr, úgy fogok tenni, ahogy tetszett mondani.
Magost vajmi kevéssé érdekelte Turi Magda, mégis úgy érezte, jó, hogy beszélt vele, mert gyanúját több személlyel kapcsolatban is megerősítette.
Érezte, hogy elönti a fáradtság, és mivel úgy gondolta, hogy kollégái – akik fizikailag még inkább meg voltak terhelve, mint ő –, már alig állhatnak a lábukon, szélnek eresztette a társaságot.
Másnap délelőtt a listán szereplő károsultak szállingózni kezdtek. Nekik Bordás és Kozma mutatta meg a feljelentésben leírt, eltűnt és azóta megkerült tárgyak kollekcióját.
Akik felismerték tulajdonukat, azokkal jegyzőkönyvet vettek fel, az értékeket megjelölték, majd. megnyugtatták a károsultakat, hogy a bírósági tárgyalás lefolytatása után ellopott tárgyaikat visszakapják. Az egyik panaszos, Máthé Elemér, felismerte sárga, vastag bőrből készült bőröndjét. Így már két bőrönd gazdája került meg, amit jó eredménynek könyveltek el.
Míg Kozma és Bordás „régiségkereskedő üzletükben megforduló ügyfeleikkel” foglalkozott, Németh eltökélte – ha főnöke hozzájárul – körülnéz egy kicsit a városban.
– Hová? – kérdezte Magos.
– Szeretnék egy-két helyen, csak úgy, simán szétnézni. Ha megengeded, kocsival mennék, és szeretném, ha velem tarthatna Bordás is.
– Rendben van. De akkor szólni kell Marikának, hogy menjen át Kozmának segíteni. Nem tudom, meddig tarthat ez a te nézelődésed, ezért legkésőbb holnap reggel jelentkezz, hogy tudjam, merre jártatok, mit csináltatok.
Németh – elégedetten, hogy véghez viheti tervét – és Bordás – megdicsőülten, hogy Némethtel tarthat – elszáguldott.
Magosnak jelentették a figyelők, hogy Heinrich Kühlmann a Bajza utcában lakik, a követség külön fenntartott lakásában. Éjfél után érkezett haza Ádám Nórával, akivel az Intercontinentalban vacsorázott. A számla ezerkétszáz forintot tett ki. A férfi reggel tíz órára érkezett a követségre, a nő viszont csak déli tizenkét órakor távozott. A figyelők még azt is közölték, hogy Kutas Imre lakása körül semmi különlegeset nem észleltek.
Magoshoz, miután mindezt tudomásul vette, benyitott az ügyész, aki jelen kívánt lenni a tettesek kihallgatásán. Szőke tehát előállíttatta Bogdánt.
– Foglaljon helyet.
– Rágyújthatok, felügyelő úr?
– Természetesen.
– Lent a fogdában úgy hallottam, hogy rövidesen átszállítanak minket a Markóba.
– Magának olyan sürgős ez?
– Nem, de ha már végeztek az őrnagy úrék velünk…
– Téved, Bogdán úr, a végső játszmát még csak most kezdjük.
– Miért tetszik ezt mondám? Mit akar az őrnagy úr ezzel a végső játszmával? Én már mindent bevallottam, úgy tudom Nánási is. Azzal fenyeget a fogdaajtón keresztül, hogy nagyon csúnyán fogok megdögleni.
– Hát annyira haragszik magára?
– Igen, mert ez a hülye azt hiszi, ha én nem beszélek, ő élete végéig zavartalanul, rablásból és lopásból élhetett volna.
– Forduljon meg, Bogdán úr! Látja azt a kicsi fekete bőröndöt?
– Igen, látom.
– A nagynénje ágya alatt találtuk, tele különböző ezüst-, aranytárgyakkal. A koffert maga dugta oda, abban a hiedelemben, hogy ott nem fogjuk keresni. De mi kerestük, és megtaláltuk.
– Értem az egészet, őrnagy úr. De hát én ezt már egyszer őszintén bevallottam.
– De azt nem, hogy ebben a bőröndben mi volt eredetileg, és hogy mindaz hol van most? – mondta emeltebb hangon Magos. – Erről egy szót se mondott. Arra feleljen, honnan hozták el ezt a koffert, és mi történt, amikor a lakás tulajdonosa észrevette magukat Nánásival?
Bogdán Sándor a váratlan kérdésbe beleizzadt.
– Megengedi, őrnagy úr, hogy rágyújtsak?
– Tessék.
Bogdán Sándor mohón nyúlt a cigaretta után, mélyet szippantott és elkezdte:
– Nánási egy műanyag nyelű csavarhúzóval akarta kifeszíteni az ablakot, hogy bejussunk a lakásba. Én rászóltam, hogy ez micsoda hülyeség, hiszen olyan csend van a környéken, hogy a legkisebb neszre is bárki felébredhet Hát akkor, én hogy gondolom? – kérdezte Nánási. Erre elővettem a zsebemből két tubus ragasztót, és mindkettőt kinyomtam egy darab csomagolópapírra, amit ráragasztottam az ablak egyik kis kockájára. Mert tetszik tudni, az ablak alsó fele több részes kockákból állt. Amikor ezzel készen lettem, ököllel, egészen lassan, rácsaptam a papírra. A papír alatt darabokra tört az üveg, de egyetlen darab sem esett le, nem lehetett hallani semmit. Így kell ezt csinálni, mondtam Nánásinak, aki most kígyót-békát kiabál rám. Egy darabig hallgatóztunk, vártunk a sötétben, majd a papírt – a rajta maradt üvegdarabokkal – óvatosan lehúztam, aztán pedig a ráma széleibe tört üvegcserepeket kiszedtem.
– Hogyan jutottak be a lakásba?
– Szerencsénkre a belső ablakszárny nem volt kilincsre fordítva. Én benyúltam, a külső szárny kilincsét elfordítottam, és nagyon óvatosan, hogy zajt ne csapjak, kitártam az ablakszárnyakat. Megint vártunk egy kis ideig, aztán kézilámpával bevilágítottam, és egy üresen kongó szobát láttam. Erre bemásztunk, a villanylámpát csak időnként, itt-ott kattintottam fel. Így vettem észre a szekrény tetején a bőröndöt. Leemeltem, és amikor kinyitottam, kiderült, hogy van benne egy kisebb fekete bőrönd.
– Mi volt a céljuk? Tudták egyáltalán, hogy mit keresnek, mit akarnak elvinni?
– Dehogyis, csak az volt a tervünk, hogy ami értékes, azt összepakoljuk és elvisszük.
– Akkor miért éppen oda mentek?
– Mert Nánási azt javasolta. Ő írta ki a telefonkönyvből a címeket, a foglalkozások szerint. Ezeket a helyeket, mondta nekem, ő többnyire az esti órákban többször is körüljárta. Dicsekedett, hogy különleges érzéke van, mert meg tudja állapítani, hol, kinél, milyen értékes dolgokhoz lehet hozzájutni.
– Egyszóval nem is tudták, hogy mit akarnak ellopni?
– Nem, egyáltalán nem. Csak akkor nyugodtunk meg, amikor a vitrinben és a sublóton megláttuk a sok szép ezüsttárgyat, porcelán-figurát. Mert Nánási előzőleg érdeklődött, hogy ez a hapsi, akihez bemásztunk, sokat járt külföldön, és mindig hozott magával valami különleges firlefrancot. Amikor én a vitrint ürítgettem, meghallottam, hogy Nánási halkan megszólal. Ő akkor a sublót egyik fiókját nyitotta ki. Talált benne egy vaskazettát. Felnyitotta és odahívott. Akkor láttam, hogy mennyi apró ezüstpénzféle van benne. Tudod, mondta Nánási, ezek bizonyára értékesek lehetnek. Jó, mondtam, de siessünk. Egy másik sublótfiókot is kihúzott, én az ott talált térítőkbe, szalvétákba, szóval ilyesfélékbe kezdtem csomagolni a vitrinből a tárgyakat. Már nem is tudom felsorolni, mi mindent. Emlékszem tálcákra, gyertyatartókra, evőeszközökre, persze ez mind ezüstből volt. A porcelánok közül egy porcelánba épített óra tetszett a legjobban. Már lassan tele volt a két bőrönd, amikor Nánási a kezébe vett egy vázát. Te, mondta, ez súlyos, csiszolt ólomkristály, passzítsd be még ezt is a kofferba. De akkor hirtelen kinyílt a szoba ajtaja, és egy férfihang kérdezte: ki van itt? Többet már nem szólhatott, mert Nánási úgy fejbe vágta az ólomkristály vázával, hogy az elterült és meg se nyikkant. Erre nagyon megijedtünk, és már csak egyetlen célunk maradt, eliszkolni innen, de gyorsan. A két bőröndöt becsuktuk, siettünk az ablakhoz. Nánási kimászott, én kiadtam a kofferokat, aztán leugrottam az ablakpárkányról, és minden zaj nélkül elmenekültünk.
– Hová vitték a két bőröndöt?
– Az én lakásomra – mondta Bogdán, és minden nógatás nélkül tovább folytatta: – Nánási meg hazament, úriasan, minden csomag nélkül.
– Az ellopott tárgyakból mi hová került?
– Amikor hazaértem, én kipakoltam a két bőrönd tartalmát. A kis feketébe raktam azokat, amiket magamnak tartottam meg. A másikba kerültek a porcelánok, a vaskazetta a pénzekkel, az étkészlet, az ezüsttálcák, egyszóval a nagyobb része annak, amit elhoztunk. A nagyobbik telerakott bőröndöt másnap este Nánási elvitte régi ismerősünkhöz, Kutas Imréhez. Szép pénzt kaptunk érte. Nekem Nánási azt mondta, hogy fele-fele alapon osztozzunk. Adott nekem ötszáz dollárt és tízezer forintot.
– És mi lett mindazzal, ami magánál maradt a kis fekete bőröndben?
– Néhány nap múlva azokat én vittem el Kutashoz. Megmondtam neki, hogy ezek is arról a helyről valók, ahonnan Nánási pár nappal ezelőtt az első részt elhozta. Ezért kaptam körülbelül tizenötezer forintot.
– Tehát, amit a leütött ember lakásából hoztak el, abból minden Kutas Imréhez került?
– Egytől egyig, őrnagy úr kérem.
– Mondja, Bogdán, és azok a tárgyak, amiket a nagynénje ágya alatti kis fekete kofferban találtunk, azok honnan valók?
– Hát, őrnagy úr kérem, azóta mi jó néhány balhét követtünk el. Ezekből Nánási a ráeső részt rendszerint igen gyorsan eladta. És amikor tele lett a pénztárcája, felcsípett egy fiatal lányt és lement vele Almádiba, a bátyja nyaralójába. Nagyvonalú volt, szórta a pénzt, és szerette a nőket cserélgetni. Én másfajta ember vagyok. Az utolsó két-három betörésből származó antik ezüsttárgyakat meg néhány arany karkötőt, láncot, gyűrűt félretettem a szűkösebb napokra.
– A kétezer-ötszáz dollárt és a tizenhétezer forintot is?
– Igen. Valahogy meginogtam. Többször is eszembe jutott a mondás, hogy addig jár a korsó a kútra, míg el nem törik. Hát ez most bekövetkezett. Kérdezhetek valamit, őrnagy úr?
– Tessék, csak kérdezzen.
– Akit ez a marha Nánási leütött, az a férfi, ugye nem halt meg?
– Szerencséjükre nem. Máskülönben… na, de nem is folytatom.
– Sejtem, mit akart mondani az őrnagy úr, mert hogyha az illető akkor meghal, a spárga hamar a nyakunkra került volna.
– Maga egy jós, Bogdán.
– Nem tetszik elhinni, mennyire örülök, hogy életben maradt, bár tudom, ennek ellenére jó néhány évi börtönre van kilátásom. Az életemet ott rontottam el, hogy rossz társaságba keveredtem.
– Na és a kurvák, Bogdán úr? Akik mellett munka nélkül élvezte az életet, bár, amint tapasztalja, nem sokáig?
– Megérdemlem, hogy mindezt a fejemre olvassa az őrnagy úr, a börtönben majd megtanítanak dolgozni.
– Ha ezt komolyan gondolja, van rá lehetőség, hogy a szabadulása után letegye a szakvizsgát abból a szakmából, amit odabent megtanult, és utána jól elhelyezkedjék. Így lehetne magából még becsületesen dolgozó állampolgár.
Ez után Magos visszakísértette Bogdánt a fogdába.
– Szívjunk el egy cigarettát békésen – ajánlotta Magos az ügyésznek –, mert gondolom, Nánási kihallgatásakor is itt maradsz.
– Igen, őt is szeretném meghallgatni. Az ilyen ingyenélő, csavargó banditáktól meg kell szabadítani a társadalmat.
– Egyetértek veled. Nagy szerencséjük, hogy dr. Gorkai Árpád nem halt meg. Ha úgy gondolod, folytathatjuk.
– Persze, természetesen – bólintott az ügyész.
– Hozasd fel Nánásit – intett Magos Szőke századosnak.
Nánási Miklós is leült ugyanarra a székre, amelyről negyedórával korábban Bogdán állt fel.
Ahogy elhelyezkedett, ő is azonnal megkérdezte:
– Mikor kísérnek át a Markóba, őrnagy úr?
– Ne türelmetlenkedjen, arra is sor kerül rövidesen. Előtte azonban, az ügyész úr jelenlétében, jó néhány dolgot szeretnénk tisztázni magával.
– Minek, amikor már mindenről vallomást tettem, őrnagy úr – kérdezte őszintének tűnő arckifejezéssel Nánási.
– Na, azért egy-két apróság kimaradt. Vegyük sorjában. Balatonalmádin, a bátyja házában, ahol maga Molnár Anikóval tartózkodott, a nyomozók a maga jelenlétében, a szeme láttára találtak egy pár sáros cipőt. Igaz?
– Igen, így van.
– Maga akkor azt mondta, hogy az nem a magáé. Hát akkor kié? Talán a bátyjáé? Mert ha az övé, akkor ő is betörő-tolvaj.
– Őrnagy úr kérem, ez még véletlenül sincs így, ő az én dolgaimról semmit sem tud.
– Mikor, melyik betörés utáni éjszaka ment fel maga Bogdán lakására, ahonnan egy tele bőröndöt vitt el Kutas Imréhez, aki azonmód megvette magától a bőrönd teljes tartalmát. Mert így volt, ugye?
– Azt hiszem, igen.
– Milyen tárgyak voltak abban a bőröndben?
– Úgy emlékszem, antik ezüst és porcelán darabok.
– És mi még?
– Még egy vaskazetta is.
– Azt is tudom. Arra vagyok kíváncsi, hogy mi volt a vaskazettában?
– Alig emlékszem már rá, régen történt.
– Látja, ez igaz, lehet már egy éve is. De arra nyilván emlékszik, hogy amikor Bogdán ügyes trükkjével – a ragasztóspapír-machinációra gondolok –, behatoltak a szobába, és a fosztogatás befejezéséhez közeledtek, a lakó magukra nyitotta az ajtót. Mi történt akkor?
– Nem emlékszem, őrnagy úr.
– Nem? No majd én megmondom magának, Nánási barátom – vált a hangja dörgedelmessé. – Maga a kezében tartott nehéz ólomkristály vázával – amit Bogdánnal épp el akartak csomagolni –, a hirtelen belépő lakót úgy fejbe vágta, hogy az összeesett és ott maradt véres fejjel, eszméletlenül a földön, mellette a véres kristályváza, Maguk pedig megrettenve, a megrakott két bőrönddel az ablakon keresztül sietve elmenekültek.
– Én erről nem tudok semmit, nem emlékszem semmire.
– Ha maga a bizonyított tényekről nem akar beszélni, akkor szembesítjük bűntársával, Bogdánnal. Ha a szembesítés után sem tér vissza az emlékezete, kénytelen leszek az édesanyja nagytétényi házában megtartani a házkutatást. Teszem ezt azért, mert maga megszegte az igazmondásra vonatkozó fogadalmát, így ezzel engem is felment az ígéretem betartása alól. Ily módon a kihallgatását megszakítom, és intézkedem az édesanyjánál tartandó házkutatás ügyében. Utána majd folytatom a kihallgatását. Kísérd vissza a fogdába! – szólt Szőkének.
Szőke felállt:
– Na, induljunk, Nánási.
Nánási lépett egyet-kettőt, aztán szélsebesen megfordult:
– Őrnagy úr, kérem szépen, kaphatnék választ egy kérdésemre?
– Ha van értelme, kérdezzen.
– Tessék nekem megmondani, hogy az a férfi, aki le lett ütve, meghalt?
– Megérdemelné, hogy azt mondjam erre: igen. De nem teszem. Szerencséjére életben maradt.
Nánási megkönnyebbülten fellélegzett, és önmagától visszaült a székre.
– Nem tagadok tovább, őrnagy úr, elmondok mindent őszintén.
– Hallgatjuk.
– Minden úgy játszódott le, ahogy az őrnagy úr elmondta. Valóban én ütöttem le a vázával azt az ismeretlen férfit.
– Na látja, ez egyenes beszéd. Mondja, Nánási, általában a betöréses lopásoknál milyen eszközöket használtak?
– Mivel mindketten büntetett előéletűek voltunk, tudtuk, hogy az ujjnyomaink alapján megtudhatják kilétünket, ezért mindig gumikesztyűt használtunk. Annál az esetnél, amikor a vázával leütöttem az ismeretlent, volt nálam egy csavarhúzó és egy kisebb feszítővas.
Szőke kivette a szekrényből a műanyag nyelű csavarhúzót és Nánási elé tette.
– Ez az?
– Igen.
– És hová lett a feszítővas?
– Menekülés közben valahol eldobtam. Hogy hová, igazán nem tudom.
– Na és az a bizonyos sáros cipő?
– Rajtam volt, őrnagy úr, amikor Almádiba mentem, nem is tudom, miért dobtam fel a padlásra.
– A szakértők már rég megállapították, hogy a magáé volt.
– Miután mindent őszintén bevallottam, ugye, ezek után nem fogják az édesanyámat zavarni, őrnagy úr?
– Nem. Megígérem.
Amikor Nánásit visszakísérték a fogdába, az ügyész megkérdezte:
– Miért fél ez a Nánási attól, hogy az édesanyjánál házkutatást tartanak?
– Ennek a Nánásinak nagyon derék tűzszerész volt az apja, aki munkája teljesítése közben meghalt. Az anyja súlyos szívbeteg, és semmit sem tud fia gazságairól. Nánásiban talán csak egyetlen emberi érzés maradt meg: az édesanyja iránti szeretet és kímélet.
– Összegezve az eddig hallottakat – mondta az ügyész –, az ellopott értékek majd mindegyike megkerült, kivéve a Gorkaitól elrabolt tárgyakat. Nem gondolod, hogy ezek mégiscsak Nánási édesanyjának nagytétényi házában vannak elrejtve?
– Nem hiszem. A több ezer dollár és több százezer forint megtalálása más irányba, biztosabb rejtekhelyre utal.
– Ennek a két testvérpárnak, Fiskó Jolánnak és Áginak, nincs érdemleges szerepe az ügyben?
– Ha lenne, mi már tudnánk róla. A két lány szinte akaratlanul csöppent bele – Bogdán ügyes szervezése folytán – a prostitúcióba. Aztán már nem menekülhettek, annyira féltek tőle.
– Ne vedd rossz néven, csak azért érdeklődtem, mert az ő nevük is szerepelt az aktákban. Te a véleményedet már tisztázott tényekre alapozod. Épp emiatt hiszem, hogy rövidesen sikerül ennek az összekuszált ügynek a végére jutnod.
Magos ez egyszer időben érkezett haza. Éppen megvacsorázott, amikor az előszobai csengőt kétszer, nagyon röviden megnyomták.
– Julika lesz, a barátnőd – mondta Magos a feleségének, s örült, hogy kellemes beszélgetéssel telik majd az este.
Felesége szaladt ajtót nyitni, de a küszöbön nyomban felismerte Némethet és Bordást.
– Jó, hogy jöttök, persze bent nem találtatok. Valami kedvező hír?
– Olyan vadonatúj, amiről eddig még szó sem esett – harsogta lelkesen Bordás.
Jóformán még le sem ültek, Magos felesége máris hozta a kávét, és kitöltötte mind a négyüknek. Gyorsan megitta a magáét, mert tudta, hogy a három férfi már alig várja, hogy magukra hagyja őket. Átvitte a telefont a másik szobába, és nagyon tapintatosan becsukta az ajtót azzal, hogy őt zavarná beszélgetésében a három férfi jelenléte.
– Megtudtuk, főnök – kezdte azonnal Németh –, hogy ez a Kutas Imre a két betörő-tolvajnál százszor okosabb és rafináltabb.
– Érdekes, mondd tovább!
– Kutas Imre jelenleg a második feleségével él. Az elsőtől van egy fiatalasszony lánya, akinek Győrben virágüzlete van. Megtudtuk azt is, hogy Kutas elég gyakran látogatja Győrben élő lányát, legutóbb néhány nappal őrizetbe vétele előtt is; hogy mi célból, azt egyelőre homály fedi. Épp e homály miatt vetődött fel bennünk, nincs-e ennek a fiatalasszonynak valamilyen szerepe az ügyben? Megtudtuk azt is, hogy Barna Misi Kutas első feleségének a bátyja, tehát valójában sógori kapcsolatban áll vele.
– Az tény, Laci, hogy ezzel újabb eshetőség merült fel. Kutas kihallgatásakor egyelőre jobb, ha erről nem teszünk említést Nálam viszont az az újság, hogy az ügyész előtt, ma délelőtt Nánási is, Bogdán is, mindent beismert.
– A Gorkainál történt rablást is?
– Azt is. Csak épp az elrabolt értékekről nem tud egyikük sem, inert azt hiánytalanul eladták Kutas Imrének. Hogy mit csinálunk ezek után, azt majd holnap reggel kifundáljuk.
– …akkor most mi legyen a teendő? – kérdezte Kozma másnap reggel, mintegy elkapva főnöke előző esti végszavát.
– Valamennyien tudjátok, hogy beszéltem az állambiztonságiakkal, Csépai alezredessel, aki külföldön végeztet számunkra lényeges felderítést. Ettől eltekintve idehaza is szorgosan tevékenykednek a figyelők egy diplomáciai alkalmazott és annak barátnője körül. Ha Csépaitól, Kutas Imre sógorára, a nyugaton élő Barna Misi kereskedő személyére és családjára vonatkozó értesítést megkapom, az talán kivezethet bennünket a kátyúból.
Elmondta még, hogy Németh és Bordás távollétük idején nemcsak Barna Misi sógori kapcsolatát fedezte fel Kutassal, hanem teljes bizonyságot szerzett arról is, hogy az orgazdának az első házasságából van egy asszonylánya, aki Győrben él, és akiről az apa eddig hallgatott.
– Bízzunk a szerencsében, a véletlenben, ami, tudjátok, főként azoknak kedvez, akik elébe mennek. Nohát, rólunk nem lehet azt állítani, hogy nem követünk el mindent! – fejezte be a sebtében megtartott értekezletet.
Az értekezletet követő napokban csupán annyi történt, hogy a figyelők informálták az őrnagyot Heinrich Kühlmann és Ádám Nóra egyre gyakoribbá váló találkozásairól. Aztán Turi Magda jelentette telefonon, hogy barátnőjének, Nórának elutasították az útlevélkérelmét, de az mégis bizakodik, hogy valami módon meg fogja kapni, és akkor utána mehet szerelmének.
A Csépaival folytatott beszélgetéstől számított hatodik napon végre befutott az alezredes hívása.
– Azonnal gyere át hozzánk – szólt Magosnak tömören.
– Sietek – válaszolta Magos, ugyancsak szűkszavúan.
– Nos – kezdte Csépai azonnal a tárgyra térve –, a kintiek igyekeztek a kérésednek eleget tenni. Megállapították, hogy Barna Misi lakberendezési üzletének ötvenszázalékos feles társa Martin Kühlmann. Jómódúak. Az üzlet Brüsszel egyik legelegánsabb negyedében van. Barna Misi felesége Martin Kühlmann húga. Martin Kühlmannak és, mondjuk így, Barna Mihálynénak a testvére az a Heinrich Kühlmann, aki a budapesti követségen mint másodtitkár teljesít szolgálatot. Van még egy leánytestvérük, ennek a férje ékszerész. A férj neve: Johann Lange. ők, két gyermekükkel, az ország egy másik nagyvárosában élnek Azt már idehaza tudtuk meg, hogy Heinrich Kühlmann öt nap múlva indul vissza háromhavi szabadságra. Meg vagy velem elégedve? – ütögette hátba Csépai Magost.
– De mennyire, és viszontszolgálatra bármikor kész vagyok, csak az a helyzet, hogy inkább én szorulok rád.
Magos alig várta, hogy tájékoztathassa kollégáit a Csépaitól kapott információkról.
– Furcsa, főnök, hogy te mennyire érdekesnek tartod ezt a Heinrich Kühlmannt, akit pedig a leghalványabb gyanú sem érint, viszont teljesen elvetetted a kiinduláskor oly fontosnak tartott Tálos Péter személyét – bökte ki hosszabb habozás után Szőke.
– Tálos Pétert elég hosszú ideig figyeltettük, és bebizonyosodott érdektelensége. De igazad van, ezzel a Heinrich Kühlmannal – akire vonatkozóan semmiféle terhelő adat nem merült fel –, úgy vagyok, mint a totó- vagy lottószelvénnyel. Nem tudok ellenállni, hogy ne játsszam meg az ő számát. De mivel még öt napunk van, várok azzal, hogy szóljak a felsőbb vezetőknek a határátlépésre vonatkozó késleltetési szándékomról.
A várakozási időt azzal hasznosították, hogy folytatták a betörésekből származó értékek bemutatását a beidézett panaszosoknak, akik közül sokan nem találták saját tárgyaikat.
– Vajon hová kerülhettek ezek? – tűnődött Szőke.
– A bűncselekményeket nagyjából az eltelt két évben követték el. Nyilvánvaló, hogy eladtak belőle jó pár darabot. S a vevő, ha orgazda volt, nem jelentkezett, mert tudta, hogy akkor nemcsak a megvett tárgy és az érte kifizetett összeg ugrik, hanem még börtönbe is kerülhet. No meg arról sem feledkezhetünk meg, hogy Nánási Miklós gáláns gesztussal szebbnél szebb ékszerekkel ajándékozta meg barátnői hadát – okította Szőkét Kozma.
Magos Kühlmann utazási idejének közeledtével elérte, hogy megszerezze azokat a különböző engedélyeket, amelyekkel az „operáció”-t – ha sor kerülne rá – el lehetne végezni. Megbeszélte a tervet az illetékes határőr- és vámvizsgáló szervekkel. Már csak a startra vártak.
A figyelők jelentették, hogy Heinrich Kühlmann követségi alkalmazott elutazása előtt egy nappal, egyedül végighajtott a Bajcsy-Zsilinszky úton, majd az egyik saroknál hirtelen megállt, ahol egy férfi beszállt a kocsijába. Az autó egyre gyorsabban haladt a Népköztársaság útja felé. Az egyik földalatti-megállónál megállt, itt az idegen férfi kilépett, és lesietett a földalatti-állomáshoz. Bármilyen gyorsan is követték ezt a negyven év körüli férfit, eltűnt a szemük elől. Nem tartották lehetetlennek, hogy átugrott az ellenkező oldalra, és ott egy érkező kocsiba beszállt.
Felvetődött a kérdés, vajon ki lehetett az ismeretlen férfi, akit csak úgy hirtelen elnyelt a föld, azaz a földalatti.
Magos azt javasolta, ezen most ne töprengjenek. Inkább menjenek mindannyian haza, aludjak ki magukat, mert másnap nehéz napra számíthatnak. Három, esetleg négy kocsival kell felváltva követniük a hazainduló diplomatát.
Á nyomozók, elrendezve íróasztalukon lévő irataikat, egymás után szállingóztak el a hivatalból. Németh, Szőke és Kozma együtt maradtak.
– Gyertek be ebbe a kis mellékutcába, és várjuk ki, míg a főnök is elhagyja az épületet. Van egy tervem, amivel most nem szívesen zavarnám. Meg akarom tudni, hogy ki lehetett az a férfi, aki Heinrich Kühlmann kocsijába beszállt, utána meg felszívódott.
– Most ment el a főnök – jelentette Kozma.
– Akkor gyerünk. – Gyorsan megfordultak, Németh telefonált a garázsba, és kikérte a kocsijukat.
– Hová megyünk? – kérdezte a gépkocsivezető.
– A Baross utcába forduljon be – válaszolta Németh. Aztán előreszólt a gépkocsivezetőnek, hogy álljon meg. Kiszállt.
– Várjatok a kocsiban – mondta két kollégájának –, kicsit szétnézek.
Elment úgy kétszáz méternyire, aztán megfordult, és visszaült az autóba.– Nánási Miklós bátyjának a borpincéjét néztem meg. Az üzlet zárva van, de belülről világosságot és halk mozgást észleltem. Miután Nánási Béla Wartburg kocsija a borkiméréstől ötven-hatvan méter távolságra áll a járda mellett, feltételezem, hogy a házaspár odabent tartózkodik. Nyilván a fogyasztást, bevételt egyeztetik, egyszóval kasszát csinálnak. Persze, az is lehet, hogy csak egyedül Nánási Béla rendezkedik a pincében.
– És most mi a fenét akarsz? Hiszen egész idáig egy büdös szót sem ejtettél erről nekünk – mondta szemrehányóan Kozma.
– Mert egyszerre babonás lettem, hogy ha korábban szóba hozom a főnök előtt ezt az őrangyalom által sugallt, mások számára nevetséges elképzelésemet, kigúnyoltok, és attól tartottam, a jó szerencse elpártol tőlem.
– Komplikált hadovádból kihámoztam: arra gondolsz, hogy Nánási testvére tud valamit? – kérdezte Szőke.
– Hallgassatok meg. Folyton azon spekulálok, ki szállhatott be Kühlmann autójába, aki később eltűnt a földalatti lejáratában?
– Egyszóval te azt hiszed, Laci, hogy az Nánási Béla volt? – kérdezte Szőke.
– Nem tudom. De az a gyér személyleírás, amit a figyelők adtak, eléggé megközelíti Nánási Béláét. Erről még nektek sem szóltam. Akkoriban én vagy két ízben is megfordultam a borospincében, persze teljesen inkognitóban az iddogáló emberek között.
– Tehát ismered őt?
– Látásból. Arra gondolok, hogy most mindenesetre megvárjuk, és ha elindul a kocsijával, követjük.
– Na és aztán? – kérdezte Kozma.
– Ha hazamegy, tovább várakozunk. Érzésem szerint, neki még ma késő este el kell hagynia a lakását. Ha tévednék, előre is kérlek benneteket, kíméljetek meg a letolásaitoktól.
– Ugyan, Laci, micsoda marhaságokat beszélsz. Én remeknek tartom ezt a verziót, és sajnálom, hogy nem nekem jutott az eszembe. Pistát is eszi a fene, hogy az isteni szikrák mindig a te fejedből pattannak ki – válaszolta Kozma.
– Úgy van – helyeselte Szőke baráti melegséggel mosolyogva.
– Köszönöm, hogy megértők vagytok velem.
Miközben meghatódtak egymás iránt érzett nagylelkűségüktől, észre sem vették, hogy este kilenc óra is elmúlt. Most kezdtek csak idegeskedni. Tíz óra körül aztán kinyílt a pince ajtaja, és egy férfi – akiről Németh azonnal közölte, hogy ez Nánási – kofferral a kezében kilépett az utcára. Németh hirtelen kiugrott a kocsiból és hátraszólt:
– Gyertek utánam!
Németh kemény, erélyes hangon azt harsogta Nánási mellett:
– Rendőrség!
Ekkor már Kozma és Szőke is mellettük állt.
– Tessék, csukja be a pince ajtaját – mondta Németh.
– Miről van szó, kérem? – kérdezte Nánási. A keze annyira remegett, hogy alig tudta a lakatot az ajtó pántjára helyezni.
– Na most, Nánási úr, vegye a bőröndöt, és szálljon be a kocsijába. – A nehéz koffert Kozma segítette a hátsó ülésre betolni.
– És most mit kívánnak? – kérdezte bent a kocsiban Nánási az őt körülvevőktől.
– Egy kicsit beszélgetni magával – felelt Németh.
– Miről?
– Például arról, hogy hány alkalmazottja van – ezt már Szőke kérdezte.
– Ideiglenesen kettő.
– És kik azok? – kérdezte Kozma. Nánási már azt sem tudta, hová kapkodja a fejét, melyik kérdezőnek válaszoljon.
– Az egyik az öcsém, a másik az öcsém barátja.
– Erről még majd bővebben tárgyalunk – vette át a szót Németh. – Mielőtt elindulnánk, megkérdezem, hogy mit visz ebben a nehéz bőröndben? Csak nem készülnek valami nagy vendégeskedésre odahaza, amihez maga szállítja a kiváló palackozott borokat?
– Valami ilyesmire készülünk – dadogta.
– Most pedig szálljon ki. Pista, te maradj itt! – szólt az első ülésen helyet foglaló Szőkéhez.
– Nánási, maga átjön a mi kocsinkba.
A civil rendszámú rendőrségi kocsi Nánási Béla kocsija mögé állt.
– Miért kérem, hová akarnak vinni? – kérdezte elhűlve Nánási.
– Hát nem az Operába, az biztos, egyébként sem vagyunk úgy öltözve. Helyette a rendőrségre megyünk.
– Kérem szépen, én nem követtem el semmit – hápogta rémülten.
– Ha erről meggyőződünk, haza fog menni.
A rendőrségnél a nehéz kofferral felmentek hivatali szobájukba.
– Tegye fel kérem a bőröndjét az asztalra – szólította fel Németh.
Mindhárman körülállták az asztalt.
– Most pedig, Nánási úr, legyen szíves nyissa ki.
Idegtépő pillanatok következtek, a nyomozók attól tartottak, hogy melléfogtak, Nánási pedig majd berezelt attól, ami eddig történt vele. Tizenöt-húsz másodpercig bizonytalan feszültségben várakoztak.
– Na, igyekezzen kérem kinyitni, ha mennél hamarabb haza akar menni – nógatta Németh.
Nánási arca szürke lett, mint a homok, a kezéből valósággal csurgott a víz. Még a higgadt Kozmát is elfogta a nyugtalanság, annyira, hogy elkiáltotta magát:
– Nyissa már ki azt a nyavalyás koffert, az úristenit magának!
A koffer fedele felnyílt.
– Ezek itt mik? – mutatott rá Németh a szalvétába, törülközőbe, egyéb anyagokba bugyolált kisebb-nagyobb csomagokra. És egy időben a kérdésével megfogott és kiemelt egy huszonöt-harminc centiméteres, hosszúkás csomagocskát. Amikor letekerte róla a szalvétát, előbukkant egy női alak kis gyermekkel a karjában, csodálatos színű porcelán műremek. Néhány másodpercig nézegette, megfordította, a talapzatán felismerte a sévres-i porcelán jelzését. Nem tudta türtőztetni magát és ezt ordította:
– Hát mégis van isten az égben! Meggátolta, hogy kicsempésszék az országból ezeket a hatalmas értékeket.
Németh üdvrivalgása közben Szőke és Kozma egyenként kicsomagolta a bőröndből a szép porcelánfigurákat, az antik ezüsttárgyakat. És amikor már az utolsó darabnál tartottak, ők, Némethtel ellentétben, a meglepetéstől némultak meg. A törülközőből előkerült a vaskazetta, benne ezüst-, és aranypénzekkel, veretekkel, érmékkel.
Ha Nánási nincs jelen, legszívesebben mind a hárman csárdásra lejtettek volna a bőrönd körül.
– Egyelőre őrizetbe vesszük, Nánási úr. Itt marad a fogdában. Úgy gondolom, alvás helyett addig fog töprengeni, míg rájön, mi is okozta ezt az éjszakai szálláshelyváltozást.
– Kérem szépen…
– Laci, nem kellene a főnököt értesíteni? – kérdezte Szőke.
– Nem, már csak azért sem, mert nem fejeztük be teljesen az akciót.
– Hát mit akarsz még? – szólt közbe Kozma.
– A teljes befejezést. Éppen ezért gyerünk, nincs időnk!
– Hová? – érdeklődött szerényen Szőke.
– Nánási Béla lakására.
Nánásiné nyitott ajtót.
– Tudom, asszonyom, hogy a férjét várta, de helyette mi jöttünk el.
– Önök kicsodák?
– A bűnügyi rendőrségtől vagyunk – mutatta meg Németh az igazolványát.
– Miért jöttek ide, mit akarnak, hol van a férjem?
– A férje nálunk van, és várja, hogy hazatérhessen. Ehhez nagyrészt hozzájárul, hogy ön, asszonyom, elfogadja-e az ajánlatomat. Ha átadja nekünk azt a táskát, vagy bőröndöt, amit a férje ma este elvitt volna, akkor csendben távozunk, ha pedig nem, akkor szétdobjuk az egész lakást, a borpincét is. De úgy, hogy míg rendbe rakják, a pincében levő borok mind megsavanyodnak.
– Nem is tudom, mit válaszoljak… – hökkent meg az asszony.
– Nem is kell semmit mondania. A kérésemnek tegyen eleget, mert addig a férje nem térhet haza.
– Igen. De én azt sem tudom, hogy mi van abban a bőröndben. A férjem csak annyit mondott, siet haza, aztán említett valamit, hogy valakinek a megbízásából elszalad a bőrönddel, és jön vissza.
– Na látja kérem, mi ettől ,a kényelmetlen megbízatástól akarjuk őt megkímélni.
– Tessék, jöjjenek velem! – Nánásiné felgyújtotta a villanyt a másik szobában, Németh utána lépkedett. – Ott van – mutatott egy sötétbarna bőröndre.
Németh megemelte a bőröndöt.
– Elég nehéz, kint majd megnézzük.
Visszamentek. Németh, két kollégája és Nánásiné jelenlétében felkattintotta a bőrönd zárját. A látvány Németh számára már nem is volt meglepő. De Kozma és Szőke szinte egyszerre akkorát csuklott, hogy Nánásiné összerezzent.
Ebben is, akár a Nánásinál talált bőröndben minden egyes porcelánfigura, váza, ezüsttálca, gyertyatartó külön térítőbe, szalvétába volt csomagolva.
A talált tárgyakról és azok elviteléről pontos jegyzőkönyvet készítettek.
– Asszonyom – mondta Németh elindulásuk előtt –, felhívom a figyelmét, hogy sehová ne telefonáljon, főleg oda ne, ahová a férje a bőröndöt el akarta juttatni. És ha bárki érdeklődnék a férje után, csak annyit mondjon, hogy még nem jött haza. Fogadja meg a tanácsunkat, ne csináljon több kellemetlenséget, mert ez az önök érdekét szolgálja.
– Százados úr, én úgy teszek, ahogy kívánja, de mondja meg nekem, mikorra várhatom haza az uramat?
– Talán még az éjszaka folyamán, de az is lehet, hogy csak holnap.
– Megőrülök! El nem tudom képzelni, miféle szamárságba keveredett…
– Ha minden tisztázódik, akkor rövidesen kikecmereg a „szamárság”-ból…
Az elkobzott bőrönddel visszatértek a hivatalukba. A bőröndöt gondosan bezárták. Németh sebtében még egy szelet papírra felírta: „Főnök, minden rendben van, igyekszünk vissza.” A cetlit otthagyta a főnöke asztalán.
– Mit akar ez még? – kérdezte Kozma, a cédulát elolvasva, Szőkétől.
– Hová akarsz még menni, te Orbán-lelke? – kérdezte Szőke.
– Mit gondolsz? Győrbe! Egy másik hasonló bőröndért.
– De hiszen, Laci, már rettentő késő van, mikor érünk vissza?
– Micsoda érveid vannak?! Ha már eddig eljutottunk, akkor fejezzük is be maradéktalanul, amit elkezdtünk. Nem tudod, hogy ez mit jelentene. A főnök megkönnyebbülne, mert siker esetén nem kell a határőrséget és a vámőrséget igénybe vennie.
– Eddig is beváltak a tippjeid, gyerünk! – állt Németh mellé Kozma.
Szőke sem akart lemaradni Kozma mellől:
– Akkor a gyerünk kevés, rohanjunk!
Mind a hárman annyira fáradtak voltak a sok izgalomtól, hogy a gépkocsivezető ébresztette fel őket Győr határában.
– Most mi következik? – kérdezte Szőke kissé ásítozva.
– Ha jól gondolom, ugyanaz a játék fog megismétlődni, ami Nánásiné lakásán – válaszolta gyorsan Németh.
A gépkocsivezető Németh irányításával befordult az egyik mellékutcába.
– A tizenegyes számú háznál álljon meg!
Mind a hárman kiszálltak. Ekkor már negyed hét volt. Az egyik első emeleti lakás ajtaján megnyomták a csengőt. Hamarosan meghallották belülről egy férfi hangját:
– Ki az?
– Rendőrség! – szólt a szokottnál halkabban Németh. – Kérem, nyissa ki az ajtót, hogy megnézhesse az igazolványomat!
Az ajtó kinyílt, de csak résnyire, a biztonsági lánc nem engedte tovább kitárulni. A férfi a résen kinézett, Németh megmutatta az igazolványát.
– Ön tehát Németh László százados a budapesti rendőrségtől?
– Igen, kérem, ők ketten pedig a kollégáim.
– Kérem szépen, itt valami tévedésről lehet szó…
– Az ön felesége Kutas Aranka, akinek virágüzlete van?
– Igen – és ekkor a lánc csörömpölve lehullott, az ajtó kitárult.
– Ön Zalai Márton, ugye?
– Az vagyok.
– Akkor nincs semmi tévedés. Szeretnénk a feleségével beszélni.
Zalainé, aki a csengetésre és az ezt követő beszélgetésre felébredt, háziköntösben megjelent az előszobában.
– Miről van szó, kérem? A nevemet hallottam említeni, miért akarnak velem beszélni?
– Először is, bocsássanak meg, hogy ilyen kora reggel önökre törtünk, de mentségünkre szolgáljon, hogy nincs sok időnk. Arra kérem mindkettőjüket, öltözzenek fel, és siessünk a virágüzletbe!
– Talán valami baj történt?
– Még nem tudjuk, de ott bizonyára kiderül – felelte eléggé titokzatosan Németh. – öltözzenek fel, kérem, mi addig itt várakozunk.
A mit sem sejtő házaspár, magára kapkodva ruháit, pár perc elteltével már az előszobában volt.– Mielőtt elindulnánk, közlöm önökkel, nem szeretnénk ide visszajönni, házkutatást tartani.
– Már megbocsásson, de miért kellene nálunk házkutatást tartani? – méltatlankodott Zalai Márton.
– Azonnal, megmagyarázom, és a felesége rögtön meg is fogja érteni, miről van szó. A mai napon egy Budapestről érkező és a határ felé tartó férfinak a virágüzletben át kellene vennie azt a bőröndöt, amit Kutas Imre szállított ide, Győrbe. Ugye, asszonyom, a dolog ön előtt világos? Éppen ezért arra kérem, ne nehezítse a rendőrség munkáját, vagyis ha a bőrönd a lakásukban van, kérem, azonnal adják át nekünk.
A házaspár zavartan nézett egymásra.
– Bocsássa meg, hogy megkérdezem, százados úr, ezt önöknek az édesapám mondta?
– Mi a vele történt beszélgetésből ezt állapítottuk meg.
– Nem tudom, mitévő legyek – töprengett a fiatalasszony.
– Tegye, amit kértem, és adja át a bőröndöt. Ha önszántából adja át, akkor sok kellemetlenségtől megkímélik magukat is, meg az édesapját is.
– Értem, százados úr. Induljunk, a bőrönd az üzletben van, ott megkapják.
– Én is menjek? – kérdezte a férj.
– Természetesen.
A virágüzlet nem volt messze a lakástól. Az asszony kinyitotta a boltot, és hátrament, Németh követte.
– Tessék, százados úr, itt van a virágokat tartó polc alatt a bőrönd.
Németh lehajolt, és kiemelte a bőröndöt. Aztán az asszonnyal előrement, és egy pultra helyezte a táskát. Amikor felnyitotta, a házaspárnak fennakadt a szeme. Huszonkilenc darab csodálatosnál csodálatosabb antik ezüst- és aranytárgyat emeltek ki belőle, persze ezek is mind külön vásznakba csomagolva.
– Nos, emiatt keltettük fel önöket ilyen korán. Meg akartuk gátolni, hogy ezeket külföldre csempésszék. Mondja, asszonyom, nincs még valami itt vagy odahaza, a lakásukon, amit az édesapja adott volna át?
– Hogy győzzem meg, százados úr, hogy nincs? Esküszöm a kettőnk boldogságára – nézett az urára –, ugye elhiszi nekem, hogy semmi egyebet nem őrzök itt az apámtól.
Itt is pontos jegyzőkönyvet vettek fel, amit a férj és a feleség is aláírt.
– Százados úr, mit mondjak, ha jönnének a bőröndért?
– Mondja azt, hogy a rendőrség korábban ért ide és elvitte. Most rajtam van a kérdezés sora. Ön, kedves asszonyom, és ön is, Zalai úr, mindketten tudták, mi van ebben a bőröndben?
– Meg se néztük, szegény uram nem is tudott róla. Apám hozta ide azzal, hogy egy bizonyos Heinrich Kühlmann fog majd érte jönni, addig vigyázzak rá…
Kétségbeesetten újra a férjére nézett:
– Tessék mondani, velünk mi fog történni?
– Nyugodjon meg, asszonyom, remélem, semmi. Ismételten bocsánatot kérek a korai zavarásért.
Mind a hárman kezet fogtak a házaspárral, és már indultak is vissza Budapestre.
– Talán még sikerül megelőznünk a főnököt – nézett az órájára Németh.
– Hát ilyen fantasztikus huszárvágást már rég nem csináltál, Laci! Ezt fogja mondani a főnök, ha megtudja bravúros sakkhúzásaidat. De tényleg, mi volt az a gyanú, ami téged ezekre a lépésekre késztetett? – kérdezte Szőke.
– Már említettem. Annak az ismeretlennek Heinrich Kühlmann autójába történt váratlan beugrására, majd hirtelen eltűnésére összpontosítottam minden gondolatomat. Oda lyukadtam ki, hogy ez az ember csakis Nánási Béla lehetett, akit – ezt is mondtam már nektek – kétszer is láttam a borkimérésben. A figyelők halvány személyleírása, a korára és a magasságára való utalás felbolygatott.
– Pompás következtetés – mondta Kozma.
– Idő nincs – gondoltam –, gyorsan kell cselekedni. A főnöknek gyanús ez a Heinrich Kühlmann, bár sikerülne elkerülni azt a hajcihőt a határnál! Nem marad más hátra, gyorsan és határozottan cselekedni kell. Lesz, ami lesz, gondoltam, innen pedig már tudjátok. Óriási mázlim volt, mert minden ugyanígy a visszájára is fordulhatott volna. Hiszen a gyanú a külföldi kapcsolatra alapozódott. És ugyanez a gyanú fennállt Tálos Péter esetében is, hiszen annak a jövendőbeli apósa is nyugaton él. De szerencsére a főnöknek jó volt a szimata, és erről a Tálosról gyorsan leszálltunk. Talán éppen a vele való kezdeti próbálkozás sikertelensége juttatott el bennünket az ügy teljes felgöngyölítéséhez.
Bárhogy robogott is az autó, csak kilenc óra után húsz perccel érkeztek meg a rendőrség épülete elé.
Már csak néhány perc választotta el Magost, hogy benyisson a főnökhöz. A Németh által írt, asztalán talált néhány sor nyugtalanította. Hiába kérdezte Marikát és Bordást, egyikük sem tudott semmit a három kolléga hollétéről. Lakásukon is érdeklődött. Mindenünnen azt a választ kapta, hogy az elmúlt éjszaka nem jártak odahaza. Nem várakozhatott tovább, és pontosan kilenc órakor, bizonytalan érzésekkel belépett főnöke szobájába. Amikor rákerült a sor, és főnöke megkérdezte, hogy van-e már valami kilátás a dr. Gorkaitól elrabolt értékek megszerzésére, csak hímezve-hámozva válaszolt. Pedig, ha tudta volna, hogy a legnagyobb értékek a szobájában, a szekrényben sorakoznak, egész más közérzettel felel.
– Tudod – mondta a főnöke –, én őszintén szólva, már lemondtam a Gorkaitól elrabolt értékek megkerüléséről. Bár – fűzte hozzá inkább keserűen, mint biztatóan – csodák mindig történhetnek.
Magos komoran távozott főnökétől, és amikor szobájába érve meglátta három vigyori képű kollégáját, rájuk mordult:
– Hol járkáltatok? Tudjátok, ránk vonatkozóan milyen megalázóan nyilatkozott a főnök? Hiába védekeztem azzal a mérhetetlen, fáradságos munkával, amit ebbe a Gorkai-féle ügybe fektettünk, és amit nem hagyunk abba, míg célt nem érünk, neki már megrendült a belénk vetett bizalma… – Kifújta magát: – És most, ezek után, megkérdezem tőled, Laci, mit jelent az a pár sor írás, amit az asztalomra biggyesztettél, hogy „minden rendben van, igyekszünk vissza”. Hát akkor, most mondd meg, mi „van rendben”?
– Főnök, az utóbbi idők leghosszabb nyomozását teljes sikerrel befejeztük. Igaz, hogy tegnap estétől számítva, amikor elváltunk, nem aludtunk, cigarettázni is alig volt időnk, mert annyit dolgoztunk. – Németh azért húzta a szót, és tartotta ezt a bevezetést, mert gondolta: míg a főnöke le nem higgad, nem fogja kellőképpen értékelni az akciót.
– Miről beszélsz te egyáltalán?
– Az éjszaka beszerzett bőröndökről. Ezt a sötétbarna bőröndöt például, itt, az asztalon, most hoztuk meg Győrből. – Aztán kinyitotta a szekrényeket, és kiemelt még két bőröndöt. – Ezek közül az egyiket Nánási Béla borpincéjéből, a másikat Nánási Bélának a lakásáról hoztuk be.
Felnyitotta mind a hármat.
– Ezekben hiánytalanul megtalálható mindaz, amit dr. Gorkai Árpádtól loptak el, beleértve a vaskazettát is, a benne levő nyolcvannégy darab értékes éremmel, arany- és ezüstveretekkel. – Lélegzetvételnyi szünetet tartott. – Ez tehát az a három bőrönd, ami Gorkai értékeivel van tele. Ehhez járul Bogdán Sándortól kettő, és Kutas Imrétől két kisebb bőrönd, amiben az immár összesen huszonnyolc betörésből, lopásból eredő tárgyat helyezték el.
Magosnak egyszerre elszállt a rosszkedve.
– Erre azt mondtad – mutatta –, Győrből hoztátok el?
– Igen, ugyanis Kutas Imre a lányához, a győri virágüzletbe szállította ezt a koffert, amit ma vitt volna el onnan Heinrich Kühlmann.
Ezek után Németh, Szőke és Kozma, egymás szájából kapkodva a szót, csillogó szemmel mesélte el az éjszaka történetét, a legkisebb részletet sem kihagyva.
Magos, ha három keze lett volna, mind a hármójuk kezét egyszerre szorongatta volna meg:
– Az egészben az a legnagyszerűbb, hogy Kühlmann kiutazásával kapcsolatban mentesültünk minden diplomáciai bonyodalomtól, ami még akkor sem jótétemény, ha teljes bizonyságot szereztünk volna vétségéről. Azonnal telefonálok a határőrségre, nehogy valami galiba keletkezzék, ne akadályozzák a határon, elég lesz az neki, hogy mindenben megelőztük.
Marika toppant be:
– Kész van a kávé, behozhatom? Van hozzá pogácsa is, tegnap este sütöttem, és hoztam belőle egy dobozzal! Mintha ráéreztem volna az „alkalomra”.
Körülülték az asztalt, itták a kávét, rágcsálták a pogácsát, amikor Magos hirtelen felállt, és a kezében tartott csészével – mint pezsgőspohárral – Németh, Szőke és Kozma egészségére felhörpintette a kávét, majd hozzáfűzte:
– Hát ilyen fantasztikus huszárvágást már rég nem csináltatok, ha a főnöknek ezt elmondom…
És a második kávé után elmondta.
Főnöke elképedten hallgatta.
– Mondd, komolyan beszélsz?
– A legkomolyabban.
– Nahát, erre kíváncsi vagyok, gyerünk, látni szeretném!
Magos szobájában a nagyfőnök egymásután gratulált és fogott kezet az őrnagy munkatársaival.
– Egy óra múlva megyek a miniszterhez. Ha ezt megtudja, nagy kő esik le az ő szívéről is, mert még tegnap is azt kérdezte tőlem, hogy nem lesz-e Magos munkájával kapcsolatban valamiféle diplomáciai bonyodalom. Nos, ezek szerint ő is megnyugodhat, mert Kühlmann zavartalanul elhagyhatja az országot. No, de hát amit a Gorkai-ügyben elértetek, az egész egyszerűen káprázatos! Nagyon köszönöm nektek, hogy ennek az ügynek sikerült pontot tennetek a végére. Bebizonyítottátok, hogy a mi rendőrségünk a legbonyolultabb ügyekben – még, ha azok szálai külföldre vezetnek is – megállja a helyét, és a legnehezebb feladatot is megoldja. Ha nem tévedek – fordult Magoshoz –, te több hónappal ezelőtt egy Tálos nevű személyt gyanúsítottál, akit a börtönből való kiszabadulásától kezdve figyelés alatt tartottatok.
– Igen, így volt. De később kiderült róla, hogy sem ő, sem barátai nem követtek el további bűncselekményeket, így a róluk megállapított negatívumnak köszönhetően, a Gorkainál történt betörés más irányba terelte a nyomozás szálait.
Az öröm csillapultával, az ügyész jelenlétében, Magos felhozatta Nánási Bélát.
– Tudta ön, hogy a borpincéjében és a lakásán lévő bőrönd mit tartalmazott? – kérdezte az ügyész.
– Nem kérem, nem tudtam. Az igaz, hogy Kühlmann úr két esetben is járt nálam a borpincében, megnézte a bőröndben levő tárgyakat, de nekem fogalmam sem volt arról, hogy abban milyen értékek vannak.
– És ami a lakásán volt?
– Azt Kutas úr hozta el hozzám azzal, hogy vigyem el Kühlmann úr lakására, mivel rövidesen hazautazik.
Nánási Béla után Kutas Imrét hozatták fel a fogdából.
– Nézzen ide, Kutas úr, nem ismerős ez a bőrönd magának? – kérdezte tőle Magos.
– Őrnagy úr, ilyen és ehhez hasonló bőröndök minden áruházban kaphatók.
– Mégis, mit gondol, ez honnan került hozzánk?
– Fogalmam sincs – válaszolta ártatlan képpel.
– Akkor én felvilágosítom: Győrből, a lánya virágüzletéből, akinek a szerepét elhallgatta.
– Igaza van, őrnagy úr, ismét leleplezett. De miért lett volna szükség arra, hogy a lányomat is belekeverjem olyasmibe, amiről fogalma sem volt?
– Milyen kapcsolatban állt maga Heinrich Kühlmannal?
– Mondhatnám, hogy olyan rokonfélében. Ő hozott nekem üzenetet Barna Misitől, az első feleségem testvérétől, akivel én továbbra is tartottam a sógorsági viszonyt. Kühlmann bátyja pedig érdekes véletlen folytán Misi sógoromnak az üzlettársa lett. De még ennél is érdekesebb, hogy Misi felesége az a Kühlmann lány, aki mind az üzlettársának, mind Heinrich Kühlmannak az édestestvére. Ha eddig tetszett tudni követni a rokonsági összefüggéseket, akkor már csak természetes, hogy felkerestem a Pesten élő Kühlmannt. Többször is elbeszélgettünk, és akkor emlegette, hogy jó lenne, ha tudnék neki olcsón antik arany-, ezüsttárgyakat, esetleg porcelánt vásárolni.
– És ön, Kutas úr, eleget is tett Kühlmann úr kérésének, csak éppen nem tisztességes úton.
– Beismerem. Én a lányomhoz csak azután vittem le a bőröndöt, amikor úgy éreztem, hogy előbb-utóbb valamiféle rendőrségi ügy lesz. Amit elkövettem, arról tudtam, hogy bűn, nem is kicsi…
Másnap, a délelőtti órákban, Magos bekérette a rendőrségre dr. Gorkai Árpádot. Az idős régész megilletődötten érintette meg visszaszerzett értékeit, és meghatottan mondott köszönetet mindazoknak, akik a nyomozásban részt vettek.
Még ugyanaznap, a délutáni órákban dr. Gorkai Árpád kérésére az ő tulajdonát képező tárgyakat Magos őrnagy átadta a múzeumnak.
Dr. Gorkai Árpádhoz hasonló módon örültek mindazok, akik feljelentésük alapján végképp elveszettnek hitt tárgyaikat felismerték.
Az örömből Csépai is kivette a részét, akinek Magos nagyon hálásan megköszönte hathatós segítségét.
A bíróság a vonatkozó paragrafusokra hivatkozva tárgyalta meg a tettesek és az orgazdák ügyét.
Az ítélet valamennyiük számára igen súlyos volt. Nánási Miklóst marasztalták el a legsúlyosabban, egyrészt jogtalan fegyverviselésért, másrészt mert az ő cselekményét a bíróság rablással párosult betöréses lopásnak ítélte meg.
A négy főszereplőn – Bogdán Sándoron, Nánási Miklóson, Kutas Imrén és Nánási Bélán – kívül minden egyes, az üggyel kapcsolatos személyt szabadlábra helyeztek.
Míg Magos és kollégái megkönnyebbülten, a bűnösök lehajtott fejjel vonultak ki a tárgyalóteremből.

A holtak nem beszélnek

Megszólalt a csengő. A házmester fölébredt, ránézett az órára, éppen éjfél volt. Tempósan belebújt hosszú háziköpenyébe és kicsoszogott. Kinyitotta a kaput, beengedte a második emeleten lakó Sugár Györgyöt. Bezárta a kaput, visszacsoszogott, lehámozta magáról a köntöst, s élvezettel gondolt arra, hogy most már zavartalanul alhat reggelig. Ám alig feküdt le, erősen megkopogtatták lakása ajtaját.
– Ki az? – kérdezte ingerülten. Riadt hang válaszolt:
– Azonnal jöjjön fel! Sugáréknál valami baj történt!
– Még éjszaka sincs nyugta az embernek! – mormogta a házmester. Sietve magára kapkodta ruháját, és öreges igyekezettel baktatott fel a lépcsőn. Mire fölért, már egész kis csődület állt Sugárék ajtaja előtt. Az egyik lakóval belépett a mérnök lakásába. Sugár az előszobában a falnak támaszkodva állt, mint aki szédül. Szó nélkül a kivilágított konyhába vezette őket: Sugárné dermedten feküdt a kövön, nyakán kötéllel. Már az első pillantásra látszott, hogy élettelen. A mérnök időt sem hagyott, hogy megdöbbenésükből magukhoz térjenek, szinte vonszolta őket a fürdőszobába, itt kisfia, Bandika feküdt holtan a kövön.
A mérnök torkán apró hördülések szakadtak fel, az izgalomtól-e vagy a visszafojtott sírástól-e, nem tudták. Megnémultan, mintegy önkívületben követték a gyerekszobába, s itt fedezték fel a másik kisfiút is, Attilát, nyakán kötéllel, halott volt ő is. A házmester tért magához először.
– Úristen! – kiáltotta, kezét tördelve. – Hát mi történt itt?
– Telefonáltam orvosért – szólt rekedten Sugár.
– A rendőrséget kell értesíteni – mondta a házmester, és a telefonhoz indult.
Amikor Magos őrnagy lakásán megcsörrent a telefon, még nem volt éjjel egy óra. Feleségével egyszerre nyúlt a kagylóért.
– Hagyjad! – szólt rá gépiesen. – Hiszen úgyis engem keresnek.
Valóban. Az ügyeletes tiszt riasztotta: készüljön, néhány perc múlva a kapu előtt várja a kocsi.
– Mi történt? – érdeklődött felesége álmosan.
– Semmi különös – nyugtatta ő, hiszen maga se tudott többet. – Aludj csak tovább!
Mire leért az utcára, már várta az autó.
– Mi ez a legújabb balhé? – kérdezte a gépkocsivezetőtől, önkéntelenül az alvilág nyelvén.
A válasz rövid volt:
– Három halott egyetlen lakásban.
– Hol?
– Valahol Óbudán.
Először a rendőrségre hajtottak, ahol az ügyeletes tiszttől megkapta a rövid tájékoztatást és a címet. Jelentkezett a daktiloszkópus és a fényképész is, s elindultak azzal, hogy az orvost majd útközben veszik fel. Nem beszélgettek sokat, fáradt volt, mert az előző éjszakája is munkában telt.
A kocsi megcsúszott a hirtelen fékezéstől, majd megállt. Ki sem kellett nyitni a szemét, tudta, hogy az orvosszakértő háza előtt vannak. Azonnal beszállt ő is, és teljes létszámmal robogtak a helyszínre. A kapuban egy rendőr várt rájuk.
Röviden jelentett, s máris rohantak fel a lépcsőn. Kivilágított, tágas előszobába léptek be. Bármilyen nagy a szakmai tapasztalat, ilyenkor mindig valami megrendülés fogja el az embert: riasztó, hideg légkör árad az otthon meghitt békéje helyett.
A lakás gazdája, a negyvenöt év körüli mérnök bemutatkozott. Mellette az idős házfelügyelő állt. S orvosi táskával a kezében egy férfi csatlakozott hozzájuk, nem sokkal előttük érkezett.
Magos a feldúlt házigazdát szólította meg:
– Próbálja összefüggően elmondani, mi történt?
– Nem tudok magamhoz térni – kapkodott ziláltan szavak után. – Nem tudom elhinni. Az egész olyan valószínűtlen. Tizenkét óra tájban érkeztem haza. Csöndesen nyitottam ki az ajtót, sötétben mentem a fürdőszobába egy pohár vízért. A küszöbön megbotlottam. Meggyújtottam a villanyt, Bandikát láttam a kövön elterülve. Letérdeltem, fölemeltem a fejét, azonnal éreztem, hogy a kisfiam halott. Kiáltozni kezdtem, a feleségemet hívtam. Meggyújtottam a villanyt a hallban is. Berohantam a hálószobába, de üres volt, a feleségemet nem találtam. A gyerekszobába nyitottam, elállt a lélegzetem. Nagyobbik fiam, a kilencéves Attila, nyakán kötéllel, holtan feküdt ott. Segítségért kiáltoztam. A szomszédok a folyosóra csődültek, kiszóltam, hogy hívják fel a házmestert. Szinte önkívületben szédelegtem egyik helyiségből a másikba, végül a konyhába. Amint fölkattintottam a villanyt, szemközt a feleségemet pillantottam meg, kötéllel a nyakában függött, félig ülő helyzetben a kamraajtó kilincsén. Kést ragadtam, levágtam, de benne sem volt már élet. Orvosért telefonáltam. Feljött a házmester. Azután megérkezett az orvos. Megvizsgálta a két gyereket, a feleségemet, és kijelentette, hogy nincs segítség.
Lassan vette sorra a helyiségeket. Az egész lakásban szinte fojtogató volt a csend. A gyerekszobában az asztalon nyitott iskoláskönyvek, vonalas, kockás irkák hevertek. És mellettük színes ceruzák. Tanulás közben lephette meg a gyerekeket a gyilkos támadása.
A fényképész és a daktiloszkópus gyakorlottan, pontosan végezte munkáját. Orvosuk, miután meghallgatta a korábban odaérkezett doktort, először az asszonyt vizsgálta meg tüzetesen. Főként a nyakán talált horzsolásokat, úgynevezett akasztási barázdákat vette szemügyre.
– Hát igen – csóválta a fejét. – Lehetett önakasztás, de lehet zsinegelés, tehát gyilkosság. Hogy melyik volt a kettő közül, azt majd a boncolás deríti ki.
A halott asszony körül dulakodás nyomait nem észlelték. Ezért véleményük inkább arra hajlott, hogy öngyilkosság történt; de hátra volt még a két gyermek vizsgálata.
A fürdőszoba kövén fekvő nyolcéves kisfiún ing és nadrág volt, lábán harisnya, cipő. Az orvos aprólékos pontossággal megállapította, hogy Bandikát hátulról fojtották meg, védekezni sem tudott. A gyermek egyik cipőjének bőre a boka körül felmorzsolódott, poros volt. Ebből arra lehetett következtetni, hogy talán nem is a fürdőszobában ölték meg, hanem már halott volt, amikor odahúzták.
A nagyobbik kisfiún, Attilán, aki a gyermekszobában feküdt, ugyancsak teljes öltözet volt. Az orvos véleménye szerint a tettes oly erősen szorította meg hátulról kötéllel a nyakát, hogy kibuggyant a száján a vér. Kegyetlen cselekedet volt, bárki követte is el.
Az orvos elgondolkoztató észrevételt tett: a holttestek kihűléséből és a kezdődő merevedésekből arra következtetett, hogy az asszony hamarabb halt meg, mint a két gyermek.
Feltevése teljesen megváltoztatta Magos nyomozói elképzelését. A házbeliektől ugyanis megtudta, hogy az asszony idegbeteg volt, s az a gyanú alakult ki benne, hogy talán ő ölte meg gyermekeit, és azután végzett magával. Hogy miért tette volna? Erre természetesen nem volt semmi támpontja. De eszerint…
– Eszerint hármas gyilkosság történt – nézett várakozóan az orvosra.
– Ezt gondolom.
Ki ölhette meg Sugárnét és a két gyermeket? Úgy érezte, fölöttébb különös, bonyolult esettel álltak szemben, és tisztázása szerteágazó, fárasztó munka lesz. Intézkedett, hogy küldjenek még négy nyomozót a helyszínre.
Lassan hajnalodott már, amikor megérkeztek a nyomozók. Röviddel ezután megállt a ház előtt a halottszállító kocsi.
A nyomozók azonnal hozzáláttak a lakók kikérdezéséhez, ezen az éjszakán úgysem aludt senki a házban.
Magos a lakás egyik szobájában megkezdte Sugár kihallgatását.
Amikor a megtört, fájdalomtól eltorzult arcú ember leült vele szemben, egész testében remegett. Egymás után szívta a cigarettákat, minden rágyújtáshoz négy-öt szál gyufát használt el. Az őrnagy szinte szánakozással nézte, de mindegyre arra kellett gondolnia, vajon igazolódik-e orvosuknak az a feltevése, hogy először az asszony halt meg? Valahogy ösztönösen gyilkost sejtett Sugárban, s képtelen volt megmagyarázni magának, miért. Hiszen ezt az embert még sohasem látta, nem ismerte. És mi oka lett volna feleségét és két gyönyörű kisfiát megölni? Mégis: magában őt tette felelőssé e három halálesetért. Az a leküzdhetetlen benyomása támadt, hogy valamilyen módon Sugár váltotta ki e szörnyű tragédiát, ha nem is ő a közvetlen tettese.
Magos kérdéseire elmondta, hogy egy nagyvállalat gépészmérnöke, jól keres, személygépkocsija van. Tegnap este fél hatkor ment el hazulról, s éjféltájban jött meg. Valóban akkor érkezett haza, hiszen a házmester emlékezett, mikor engedte be, Hogy hol volt? Mint gyakran máskor, szórakozni, ezúttal Éva nevű ismerősével, aki ugyanott dolgozik, ahol ő.
– Milyen volt a családi élete? – puhatolózott az őrnagy.
– Mint minden átlagemberé – felelte. – Nem volt különösebb problémánk. 1947 tavaszán költöztünk Erdélyből Budapestre. Én ugyan korábban, már negyvenhárom őszén feljöttem, de mivel a gyerekek még kicsik voltak, jobbnak láttam, ha a feleségemmel egy ideig még otthon maradnak. Budapesten hadiüzemben dolgoztam, közben két alkalommal is meglátogattam a családomat. A háború végén felhoztam őket. Először Kispesten laktunk, a feleségem szüleinél, három éve jöttünk ebbe a lakásba.
A kihallgatást félbeszakította, mert az a három munkatársa, akivel együtt érkezett, befejezte feladatát. A nyomozók még folytatták a házbelieknél az adatgyűjtést.
Sugár Györgynek megmondta, hogy magukkal viszik egyrészt a kihallgatás folytatása végett, másrészt saját érdekében, mert ilyen lelkiállapotban amúgy sem maradhat otthonában. Tiltakozni próbált, de aztán beletörődött.
Becsomagoltatott részére egy öltönyt, cipőt és fehérneműt, mert a rajta lévő holmit mindenképpen meg kell vizsgáltatniuk. A halottakat elszállították. A lakást lezárta és lepecsételte.
Világos reggel volt, mire a főkapitányságra értek. Pihenésre nem volt idő. Semmiről sem volt tiszta képük, sokat vártak a boncolástól. Újabb nyomozókat vontak az ügybe, hogy megkezdjék a hozzátartozók, a vállalati munkatársak s a szükséghez képest egyéb személyek kihallgatását. Átiratot küldtek a román hatóságoknak, hogy Sugár György családi életéről a legrészletesebben tájékozódhassanak.
A mérnök időközben átöltözött. Magos folytatta a kikérdezését:
– Legyen szíves, mondja el pontosan, mit csinált tegnap, délutántól kezdve?
– Szombat lévén, három óra körül érkeztem haza. Az asszony és a két gyerek otthon volt. Beszélgettünk egy ideig, aztán egy jó órára lefeküdtem.
– Milyen volt a kapcsolatuk a feleségével?
– Kisebb nézeteltérésektől, veszekedésektől eltekintve egészen rendes.
– Miért veszekedtek?
– Többnyire feleségem féltékenysége miatt. A háború megviselte, s mivel amúgy is rendkívül érzékeny természetű volt, idegbeteg lett, huzamosabb időt töltött az idegklinikán.
– Volt Valami alapja a féltékenységének?
– Elég gyakran jártam el esténként hazulról. Többször fenyegetett: ha nem szakítom meg kapcsolataimat barátnőimmel, öngyilkos lesz. Különösen azóta romlott a helyzet, mióta valaki, állítólag egy nő, felhívta telefonon, és közölte, hogy én naponta más és más nővel szórakozom. Kolléganőkkel valóban találkoztam olykor-olykor, de ez természetes, még nem ad okot jelenetekre.
– Tegnap mikor, milyen légkörben ment el hazulról?
– Öt óra körül felébredtem, felöltöztem. A gyerekek az asztalnál ültek, tanultak. Feleségem egy fotelben olvasott. Elköszöntem tőle és a gyerekektől, azt mondtam, sietek haza.
– Hova ment?
– Beültem a kocsimba, s a Budakeszi útra hajtottam, ahol fél hétkor volt találkám Évával. Őt már említettem, kolléganőm.
– Mi a teljes neve ennek az Évának, s mióta ismeri?
– A nevét nem tudom pontosan, mert a hivatalban keresztnéven szólítjuk egymást. Körülbelül egy éve ismerem.
– Hol szokták találkáikat lebonyolítani?
– Kicsit furcsa kérdés, nem gondolja, felügyelő úr? – fakadt ki méltatlankodva.
– Dehogy furcsa kérdés, hiszen azt mondta, hogy egy éve ismeri Évát. És hogy más kolleginákkal is szokott találkozni, vagy nem?
– De igen.
– Nos, akkor?
– Kérem, ez nem tartozik ide.
– Bízza rám, hogy engem mi érdekel. Tehát találkoztak, és?
– Igen. Úgy kétszáz méterre a lakásától vártam őt. Elkocsikáztunk Budakeszire és vissza. Aztán felmentünk a Széchenyi-hegyre, s a Normafában vacsoráztunk.
– Egész idő alatt együtt voltak? Meddig maradtak ott?
– Háromnegyed tizenegyig. Azért emlékszem erre, mert valaki a szomszéd asztaltól megkérdezte a pincért, mikor zárnak. Mire azt felelte, hogy húsz perc múlva, tizenegykor.
– Utána hova mentek?
– Elvittem Évát a Budakeszi útra. Lakása közelében elbúcsúztunk, aztán elindultam haza, és… a többit már tudják.
– Kik fordultak meg sűrűbben a lakásukban, kik látogatták magukat?
– Főleg családtagok. Anyósom, apósom, rokonaim, sógorom.
– És a vállalattól?
– Onnan ritkán jöttek. Összesen talán két ízben. Utoljára néhány mérnök kollégám volt nálam és több hölgy is, a munkatársaim. De van ennek már fél éve.
– Azóta nem volt senki idegen?
– Nem.
– És Éva, akinek vezetéknevét nem tudjuk?
– Ő is a társasággal jött el akkor.
– Felesége nem tett emiatt megjegyzést?
– Nem. Higgadtan viselkedett.
Háromnegyed nyolc volt, az őrnagy a kihallgatást felfüggesztette, igyekezett, hogy a boncoláshoz időben elérjen.
Mielőtt elhagyta az épületet, benézett az ügyeletre. Itt közölték vele, hogy a Budakeszi út környékén a járókelők egy eszméletlen nőt találtak, a mentők beszállították a János kórházba. A kórházi orvos szerint rálőttek, a röntgen a bal lapocka alatt kisebb kaliberű fegyverből eredő golyót mutatott ki. Most operálják. A sebesültnél s a helyszínen a közelében semmiféle személyi iratot nem találtak.
Egy kollégát azonnal elküldött a kórházba, hogyha lehetséges, hallgassa ki az ismeretlen nőt rögtön az operáció után. Bár ez az ügy független a mérnökétől, mégis tudják meg, ki ez a nő, és miért lőttek rá.
Mikor az Orvostani Intézetbe érkezett, a doktor éppen indult segédletével a boncterembe.
Kint töprengett a folyosón. A két gyereket bestiális kegyetlenséggel ölték meg, ez bizonyos. Kinek lehetett érdeke? S vajon Sugárné öngyilkos lett-e, vagy meggyilkolták-e őt is? Ezt talán már néhány perc múlva megtudja.
Bement a boncterembe. Az orvos aprólékos türelemmel dolgozott, aztán hátranézett: rá. Nem kellett mondania semmit. Kiolvasta a tekintetéből, hogy Sugárnét megölték.
– Várj meg – tartóztatta az orvos. – Veled megyek, és megvizsgálom Sugárt.
Szótlanul ültek a gépkocsiban. Magos törte meg a csendet:
– Iszonyatos, hogy emberek ilyen gazságra képesek! Nem értem, ha már az asszonyt megfojtották és utána fel, is akasztották, miért ölték meg a két kicsi gyereket is.
– Nincs erre semmi magyarázat. Pedig kell valami okának lenni, hogy így történt – talán nagyon egyszerű ok.
Hivatali szobájában egyik munkatársa várakozott újabb adatokkal. Megkereste a mérnök munkahelyének személyzeti előadóját. Tőle megtudta, hogy Éva, akivel Sugár tegnap este együtt volt: Gazsó Éva, huszonnyolc éves műszaki adminisztrátor. Már régebben szoros kapcsolatban, van Sugárral, minden szabad idejüket együtt töltik.
– Mivel a munkahelyén ma a hölgyet nem találhattam – folytatta a kolléga –, fölkerestem a lakásán. De nem volt otthon. A nagynénjével beszéltem. Szüleit ugyanis kitelepítették, mert a háború alatt németnek vallották magukat. Gazsó Éva azért maradhatott itthon, mert a kitelepítés idején nem szüleivel, hanem nagynénjével élt valahol Baja környékén. Két fiútestvére van, mindketten fogságban voltak. Sót, egyikük kisebb büntetést is kapott népellenes bűntett miatt.
– Gazsó Éva nagynénje nagyon aggódik – tette hozzá a nyomozó. – Éva tegnap este elment a vőlegényjelöltjével vacsorázni, azóta nem látta. Megkérdeztem, ismeri-e személyesen Éva udvarlóját. Nem ismeri, mert lakásukon még nem járt a fiú. Úgy tudja, Gézának hívják, és autója is van. Egyébként elhoztam Éva nemrég készült fényképét.
Magos a fényképpel belépett a szomszéd szobába, ahol az orvos Sugárt vizsgálta.
– Mérnök úr, ugye ezzel a hölggyel vacsorázott tegnap? – s eléje tette a képet.
Sugár meglepetten nézte.
– Igen, vele – szólalt meg vontatottan.
– És a hölgy állítólag a maga menyasszonya.
– Ugyan kérem – legyintett cinikus mosollyal.
– De hiszen többen beszélnek erről. Nem csodálom, ha a felesége féltékeny volt.
– Az emberek irigyek, s a nők szeretnek pletykálkodni.
Megszólalt a telefon, a kórházból keresték. Odaküldött kollégája közölte, hogy a megoperált nő még mindig nem tért magához. A műtét súlyos volt, mert a golyó a lapockacsont alatt megállt, a sebészek nehezen fértek hozzá. Az operáció sikerült, remélhető, hogy rövidesen lehet beszélni a beteggel.
– Várd meg, amíg magához tér – utasította munkatársát –, s ha az orvos engedélyezi, kérdezd meg tőle, nem sejti-e, ki lőhetett rá?
Nem tért napirendre Gazsó Éva eltűnése fölött. Kíváncsiságból – sokszor ez a legeredményesebb ösztönzés – rábízta a fényképet arra a kollégára, aki hozta, s elküldte a kórházba azonosítás végett.
Az orvos közben alaposan megvizsgálta Sugárt. Feltűnt neki egy eléggé széles karcolás a mérnök nyakán, amelytől véres lett ingének gallérja is.
– Ez mitől van? – kérdezte.
– Mielőtt hazavittem Évát, vacsora után sétáltunk egy kicsit az erdő szélén, ott nyilván felhorzsolta egy ág a nyakam.
– Elég vastag lehetett az az ág – jegyezte még az orvos.
Magára hagyták Sugárt, hogy felöltözzék.
A doktor közölte, hogy azért vizsgálta meg a mérnököt oly gondosan, mert az asszony arcán is talált kisebb karcolásokat, valószínűleg a tettessel való dulakodás nyomait. A Sugárné körme alatt talált szennyeződést laboratóriumi vizsgálatra küldte.
– Kusza ez az ügy nagyon – szűrte le a „doki” –, ha valami fejlemény van, értesíts.
Sorra érkeztek a helyszínről s a különböző környezettanulmányokról a nyomozók. Mindenki elmondta értesüléseit, megjegyzéseit. Ilyenkor természetesen tág tere nyílik a szabadjára engedett képzeletnek is, de legfontosabb az adatok rendszerezése, a tények összegezése s a szigorú logikai következtetés. Nagyon hasznosak ezek a megbeszélések, különösen a bonyolult bűnügyek során. Megbeszélés közben telefonált a kórházba küldött munkatársa, s jelentette, hogy az azonosítás eredményes, a sebesült lány: Gazsó Éva.
– Nagyszerű, siess vissza! Kollégánk pedig továbbra is maradjon ott, a beteg közelében.
Az új értesülést azonnal közölte a csoport tagjaival. Nyomban elkezdődtek a találgatások. Néhányan máris Sugárt gyanúsították a lány lelövésével. Egyik társa nagyban erősítgette, hogy csak a mérnök lehetett a merénylő.
– Mivel okolnád meg, miért lőtt a lányra? – kérdezte Magos.
– Megunhatta, s így akart megszabadulni tőle.
Felvetődött az a lehetőség is, hogy Éva esetleg tudott valamit Sugárról.
– Ez lehet – válaszolta. – De mi még a lányról sem tudunk semmit, hol vagyunk attól, amit ő tudhat, ha egyáltalán erről van szó. Mindent megteszünk, hogy ezt a kérdést is rövidesen tisztázzuk. Gazsó Évát vallomásra kell bírnunk, ha meg tud szólalni. De nem ez a fő ága ügyünknek: az a legfontosabb, hogy megtaláljuk Sugárné és a két gyerek gyilkosát.
Egyik munkatársuknak – most megszerzett adatai alapján – a következő képe alakult ki: Sugár nagyon rosszul élt a feleségével. Gyakran járt nála sógora, apósa, anyósa, s ilyenkor a lakásból veszekedés hallatszott. Hogy miért veszekedtek, azt a lakók nem tudták. Annál inkább a családtagok. Főképpen a mérnök nőügyeit emlegették. Az asszony hozzátartozói gyűlölettel beszéltek a férjről: az ilyesmi elég gyakori. Éppen ezért a hozzátartozók véleményét a tanúvallomások értékelésénél általában nem szokták olyan hitelesnek elfogadni, mint a kívülállók felvilágosításait.
Magos mindig bízott abban, hogy egy-egy súlyos bűncselekmény kibogozásához a helyszín környékén lakó emberek értékes segítséget tudnak adni. S ezt a bűntettet sem valami kietlen pusztaságban követték el, hanem lakott házban. Számított rá, hogy a lakók közt akad valaki, aki valamilyen fontos körülményről tudja őket tájékoztatni.
Valóban: az egyik lakó figyelemre méltó bejelentést közölt. Ez a tanú este fél kilenc körül egy középtermetűnél magasabb férfival találkozott a lépcsőházban, a férfi esőkabátot viselt, feltűrt gallérral. Azelőtt sohasem látta a házban. Azt persze nem tudhatta, hogy az ismeretlen férfi kitől jött. Mivel a házbeliek szerint a leírásnak megfelelő személy egyiküknél sem járt, feltehető, hogy Sugárékat látogatta meg. A szemtanú az ismeretlent harminc-harmincöt évesre becsülte. Ha újra látná, felismerné.
A házmester szombaton este hat óra tájban látta Sugárt, amikor kilépett a kapun, és beült a kocsijába. Az asszonnyal pedig hét és fél nyolc között találkozott utoljára, amikor a szemétért csöngetett be hozzá.
Magos három nyomozót küldött ki Sugár lakására, hogy hatósági tanúk jelenlétében tartsanak részletes házkutatást. Kutassanak fegyver után, vizsgálják meg a gépkocsit.
A daktiloszkópustól azt a felvilágosítást kapta, hogy a lakásban csupán egyetlen olyan ujjnyomot találtak, amely a Sugár család egyik tagjától sem származik. Ez a jól értékelhető ujjnyom sérült, hibás ujjtól ered.
Nem sok eredménnyel megérkezett a kórházból az oda kiküldött nyomozó. Évától csak annyit tudott meg, hogy valóban együtt vacsorázott Sugárral. Az orvos nem engedélyezett hosszabb beszélgetést, mert a lány még nem tért egészen magához. Kihallgatására csak később, esetleg holnap kerülhet sor.
A munkatársaival történt beszélgetések, a tanúk vallomása és saját benyomásai alapján mindegyre az a kérdés motoszkált Magos fejében: vajon megölhette-e a feleségét és a két gyermekét Sugár? És ha megtette, mi késztette erre a szörnyűségre?
Ismét elővette Sugárt. Sejtelme sem volt, hogy ő áll a nyomozás középpontjában, számtalan kérdésükre várják tőle a választ.– Úgy látom, megnyugodott mérnök úr, már nem olyan ideges.
– De igen, ideges vagyok…
– Sajnálom.
– Ideges vágyok, mert nem engednek el!
– Már nem tart sokáig, rövidesen elmehet. Mondja, tegnap hány órakor értek arra a vacsorázó helyre?
– Hét óra körül, mint már többször beszámoltam róla. Előzőleg Budakeszire kocsikáztunk.
– És este héttől nem voltak másutt?
– Sehol kérem. Ezt a pincérek is igazolják, ismernek, elég gyakran jártam oda.
– Kivel?
– Évával.
– Mással nem? Amikor Évát nem ismerte.
– Régebben is voltam… futó ismeretség… egy-egy hölggyel.
Beszélgetésüket ezúttal is a telefon csengetése szakította meg, most is a kórházból hívták, közölték, hogy Gazsó Éva jobban van, kihallgatható.
Magos kocsiba ült, és száguldott a kórházba. Ekkor már este volt, nyolc óra körül.
A sebészeten az orvos kétágyas kis szobába vezette. A bal oldali ágyon sápadt, de így is nagyon szép, fekete hajú lányt pillantott meg. Bemutatkozott.
– Ne riadjon meg tőlem – mondta. – Csupán egy kis formaságról van szó.
Gazsó Éva arca eltorzult egy kicsit a fájdalomtól.
– Nem fárasztom a kérdéseimmel?
– Nem, nem – szólalt meg halkan. – Tessék csak kérdezni.
– El tudná mondani, mit csinált tegnap este? Persze csak röviden.
– Fél hét körül találkozóm volt egy mérnökkel. Egy helyen dolgozunk.
– Hogy hívják azt a mérnököt?
– Ez igazán nagyon kínos, már csak a közös munkahely miatt is. Nem szeretném, ha a neve szerepelne a sérülésemmel kapcsolatban.
– Nekünk kell tudnunk – hangsúlyozta Magos. – Kivel volt tehát?
– Megmondom, de arra kérem önt, hogy hagyják ki ebből a kellemetlenségből.
– Ha ez lehetséges… megígérhetem. Nos, hogy hívják a mérnököt?
Éva habozott.
– Sugár György, igaz?
– Igen. Honnan tetszik tudni?
Megkockáztatta, hogy egy kissé kíméletlen legyen:
– Hiszen az egész vállalat tudja, hogy minden szabad idejét vele tölti! Sugár pedig annak ellenére, hogy nős és két gyermek apja, a menyasszonyának tekinti magát.
– Ez túlzás – mondta zavartan.
– Éppen nem túlzás, mert a kedves nagynénikéje így beszélt magáról, hogy a vőlegényjelöltjével ment el vacsorázni.
– Kérem, én ezt csak tréfás formában említettem neki.
– Ismeri-e a nagynénje személyesen Sugárt?
– Tudtommal nem.
– Miért nem?
– Mert Sugár arra kért, hogy kapcsolatunkat, találkozásainkat kezeljem diszkréten. Senkinek se beszéljek róla.
– Hm. Hol szoktak szórakozni, együtt lenni? Ha ugyan érthetően fejezem ki magam. Vagy akarja, hogy erre is én feleljek?
– Nem… nem akarok hazudni.
– Tehát?
– Sugárnak volt egy külön bejáratú szobája a Bajcsy-Zsilinszky úton. Évek óta rendszeresen ott találkozgattunk.
– Hol ismerte meg Sugárt és mikor?
– Itt Budapesten a vállalatnál, talán két éve…
– És a feleségét?
– Őt csak egyszer láttam, nagyobb társasággal voltunk nála.
– Szülei hol élnek?
– Németországban.
– Miért?
– Kitelepítették őket, mert a háború alatt németeknek vallották magukat.
– Maga hogyan maradt itt?
– A nagynénémmel laktam vidéken, neki nem volt gyereke.
– Testvérei vannak?
– Két bátyám. Dénes most Dunapentelén dolgozik, mint építésztechnikus, Béla pedig Miskolcon villanyszerelő.
– Mikor látta őket?
– Talán… fél éve… akkor beszéltem a dunapentelei bátyámmal.
– Sugárral hol találkozott tegnap este?
– A Budakeszi úton várt a kocsijában.
– Hová mentek?
– Autóztunk egy kicsit a környéken, aztán fölmentünk a Széchenyi-hegyre vacsorázni.
– Mindvégig együtt voltak a vacsora idején?
– Igen. Sugár ugyan közvetlenül vacsora után kiment megjavítani a defektet a kocsin. Közben egy kicsit meg is karcolta magát.
– Meddig voltak a vendéglőben? Találkoztak-e valakivel?
– Talán jóval záróra előtt jöttünk el… nem tudom pontosan. Nem találkoztunk ismerőssel. Engem Gyuri, azaz Sugár.
– Felőlem mondhatja Gyurinak, engem nem zavar.
– Tehát ő hazavitt, a lakásomhoz közel tett le, elbúcsúztunk. Én indultam haza, ő pedig az autón vissza.
– Látta őt elindulni is?
– Igen, láttam a kocsit a Budakeszi úton. Megfordult és elrobogott.
– Mi történt ezután?
– Három-négy perc telhetett el, a gyalogúton senkit sem láttam, de egyszer csak mintha lépteket hallottam volna a fák között. Meg akartam fordulni, többre nem emlékszem, csak arra, hogy itt a kórházban tértem magamhoz.
– Ki lőhetett magára?
– Nem tudom. Nem ismerek senkit, aki haragudna rám.
– Köszönöm a felvilágosítást, valószínűleg találkozunk még.
Gazsó Éva arca fénylett a verejtéktől. Az izgalom váltotta-e ki, vagy a fájdalom, ki tudja?
Késő este volt, mire visszatért, de a főnök megvárta. Sugárné bátyja, Kutas Tibor tervező is várt már rá, akit behívatott.
Először a főnökkel ültek le Magos szobájában.
– Hol tart az ügy, mit sikerült megállapítani, ki gyanúsítható a gyilkossággal és ki a kísérlettel? – érdeklődött szakmai rutinnal.
– Nem tudok még válaszolni a kérdésekre – mondta az őrnagy. – Biztos, hogy Sugár Györgyöt felesége egész családja gyűlöli könnyelmű életmódja miatt. Sugár sok nővel tartott fenn rövidebb-hosszabb ideig barátságot. Nagy vonzóereje volt az autójának, furikáztatta a nőket mulatóhelyekre. Valószínű, hogy feleségének meggyilkolása is az ő életmódjával függ össze, ha ugyan nem éppen ő maga volt a tettes. Nem valószínű, hogy ő lőtt Gazsó Évára, hiszen a lányt máskor is elintézhette volna, kedvezőbb körülmények között. Különben is: a nyomozók alaposan átvizsgálták a környéket, s egy fa alatt több Ötéves terv cigarettavéget találtak. Tehát a tettes lesben állhatott, tudhatta, hogy a lány arra szokott hazajárni. Vagyis ismerős lehetett. Nem hiszem, hogy ki akarta rabolni. Bár a táskáját és az értékeit elvitte, ez azonban inkább félrevezető manőver.
– Nem lehetséges, hogy Sugárné hozzátartozói lőttek Gazsó Évára? – kombinált a főnök.
– Egyelőre minden lehetséges. Minden gyanús személynek megvizsgáljuk az alibijét is. Rengeteg információnk van eddig, ezt mind fel kell dolgozni. Kétségtelen, hogy például a hozzátartozók elhallgatnak vagy eltúloznak bizonyos családi vonatkozású dolgokat. Ez érthető is. Sugár közvetlen hozzátartozói azt mondják, hogy felesége tette tönkre családi életüket beteges féltékenységével, jeleneteivel. Sugárt a legjobb férjnek kiáltják ki, szerintük mindent megtett a család érdekében és felesége gyógyításáért. Az asszony hozzátartozói viszont gazembernek, kegyetlen férjnek és apának tartják a mérnököt. Tehát több ellentmondó jellemzést kapunk róla.
– Mi van a felhajtott gallérú ismeretlennel, akit a lépcsőházban láttak?
– Ez egyelőre nyitott kérdés. Kétségtelen, hogy ez az egész áttekinthetetlen, összegubancolódott bűnügy a mérnök személyével és a körülötte levő nőkkel függ össze. E kapcsolatok kikutatása igen sok aprólékos munkával jár.
– Cherchez la femme! Keresd tehát a nőt, sőt nőket, de azért közben pihenj is egy kicsit. – Ezzel távozott a főnök.
Behívatta Kutas Tibort.
– Azt hiszem nem kell elmondanom, mi történt.
– Nem. Mindenről értesültem a szüleimtől és a ház lakóitól.
– Mi a véleménye erről a borzalmas ügyről?
– Az a véleményem, hogy mindenért, ami történt, a sógoromé a felelősség. Tönkretette a családját, nem törődött velük, csakis az élvezeteit hajszolta.
– Ismerte sógorának valamelyik barátnőjét?
– Egyiket sem. Csak azt tudom, hogy a húgom nagyon türelmes volt, sokat hallgatott. Igaz, néha kitört. Panaszait inkább szüleinknek mondta el, nekem nem. A háború tette tönkre. Félt a bombázástól, remegett a férjéért, a gyerekeiért. S amikor férje elpártolt tőle, újra meg újra bízni akart benne, ennyire szerette őt.
– Mit gondol mégis: ki követhette el ezt a szörnyűséget?
– Itt megáll a józan ész, nem tudok mit mondani önnek, sajnálom.
– Kérem, menjen haza. Ha eszébe jutna valami, okvetlenül keressen fel.
Ez a beszélgetés nem hozott eredményt. Azaz negatív eredménnyel zárult. Arra volt kíváncsi, hogy Kutas – a mérnök ellensége – képesnek tartja-e sógorát a családirtásra. De semmi jelét nem adta, hogy gyanakodnék rá. Sőt mintha attól félne, hogy a testvére cselekedett önkívületben. Ezért volt a viselkedésében – túl az önuralmán – tartózkodás és ridegség. Mintha konok elszántsággal védelmezné húga emlékét.
Alig távozott el Kutas, megérkezett a három nyomozó a Sugár lakásban tartott házkutatásból. Egy levelet tettek Magos elé, a mérnök valamelyik ruhájának zsebében találták, boríték nélkül.
A levelet olyan nő írhatta, aki valamiért nagyon megharagudott. Mintha a szerelmi kapcsolatban törés állott volna be. Fenyegető hangot használt, mintegy utolsó felszólításként. Tudhatott valamiről, amivel kellemetlenséget okozhat a mérnöknek.
– No, ezt mindjárt meglátjuk – fordult egyik kollégájához. – Légy szíves, szólítsd át Sugárt a szomszédból. Talán beszélni fog a feladóról, s azt is elárulja, ki az a Gyöngyi, aki aláírta a levelet.
Sugárt betessékelték. Magos hellyel kínálta.
– El tudná-e sorolni barátnői nevét?
– Ugyan kérem, hiszen nekem sem volt több nőismerősöm, mint más férfiaknak.
– Nézzük csak… Tehát itt van Éva, igaz?
– Igen.
– Ki volt előtte vagy vele párhuzamosan?
– Nem emlékszem.
– Nem? Hát mondjuk: Gyöngyi… Őrá csak emlékszik, vagy nem?
Sugárra e név erősebben hatott, mint várták. Lefutott a vér az arcából, alig tudta leküzdeni remegését.
– Nos, ki ez a Gyöngyi?
Megpróbált olyan arckifejezést erőltetni, mintha jelentéktelen dologról lenne szó. Magabiztosan akart válaszolni, de vonásai meg-megrándultak.
– Gyöngyi régi ismerősöm – kezdte. – Előző munkahelyemről ismerem.
– Milyen kapcsolatban van vele?
– Semmi közünk sincs egymáshoz.
– De volt! Mikor szakadt meg?
– Ami volt, régen elmúlt.
– Én is így gondolom, különben nem írt volna fenyegető levelet magának.
– Nekem? – nézett Magosra meghökkenve.
– Igen, magának.
– Nem emlékszem, hogy levelet írt volna.
– Ez mi? – mutatta az írást neki. – Olvassa csak el!
Sugár alig tudott uralkodni magán.
– Mit gondol, miért fenyegetőzik Gyöngyi?
– Azért, mert egy időben azt hitte, hogy elveszem feleségül. De megmondtam neki, hogy nős vagyok, és nem válok el.
– Persze, ezt már azután mondta! Mert ha előzőleg említette volna neki, nyilván nem lett volna a magáé.
Érezte, hogy átláttak rajta, nem válaszolt.
Magos megértette, mi teszi őt vonzóvá a nők szemében. Milyen primitív fogással élt, hogy leterítse őket! Megjátszotta a megbízható, független fiatalembert, aki szívesen nősülne. Minden nő vágyik otthonra, társra. Ezt használta ki, ezzel zsarolta azt, akire kivetette hálóját. S amellett jó külsejű, magas termetű férfi. Nem az a bizonyos „érdekes” ember, de ez csak növeli a megbízhatóságát. Jól áll rajta az elegánsan szabott ruha, nyakkendője most is hibátlanul van megkötve. Sűrű, hullámos haja vizesszőke, és jellegtelen a szürke, semmitmondó szeme is. A szája szabályos, egyenes vonalú, keskeny, a hangja kellemes, behízelgő, szívdöglesztő bariton.
– Feleljen!
– Kérem, közöttünk szó sem volt házasságról. Gyöngyi ezt legfeljebb csak képzelte.
– Volt-e szerelmi kapcsolatuk?
– Volt.
– Hol lakik Gyöngyi? Mi a másik neve?
– Nem is tudom pontosan a lakását és a nevét. Ha eszembe jut, megmondom.
– Ugyan! Hisz maga többször hazakísérte őt is, éppen úgy, mint Évát, nem?
– De igen.
Rövid töprengés után mégiscsak megadta a címet.
Sugár átküldte a szomszéd szobába, s mondta, hogy lepihenhet. Bár nagyon későre járt, egy nyomozót mégis elküldött Gyöngyiért, és reggel kilencre behívatta.
A nyomozó hamar visszajött. Bárány Györgynével beszélt, Gyöngyi édesanyjával, aki azt mondta, hogy lánya a Balatonon nyaral.
– No, akkor várunk,– tette félre az ügyet.
 Megérkezett a laboratóriumi jelentés a Sugárné körme alatt talált szennyeződésről. Az eredmény negatív volt, tehát nem az asszony karmolta meg a mérnököt. Elhihető, hogy valóban Éva mellett, sétájuk közben vagy a defekt javításakor sérült meg.
Kollégáival tartott rövid megbeszélés után úgy döntöttek, hogy Sugárt reggel elengedik, de szemmel tartják továbbra is.
Magos kora reggel, borotválkozás közben arra gondolt, hogy elmegy a kórházba Gazsó Évához. Az volt a benyomása, hogy a lány nem volt egészen őszinte hozzá, többet tudhat, mint amennyit elmond. Nem csupán a sebesülés okozta kimerültsége gátolja, hanem mintha védené is a szeretett férfit.
Éppen indulni akart, amikor az ügyeletes tiszt telefonált, hogy jelentés érkezett: a János-hegy környékén halott nőt találtak.
Ez az értesítés megváltoztatta terveit. Elhatározta, hogy kimegy a rendőri bizottsággal a helyszínre.
A halott fiatal volt, alig harmincéves. Körülötte vonszolási nyomok mutatták, hogy nem itt a bokrok között ölték meg, hanem távolabbról hurcolták ide. Valóban, az áldozattól nem messze női és férfi lábnyomokat látott, ezeket a szakértők pontosan rögzítették. Különösen a cipők sarka süppedt mélyen a puha erdei talajba. .
A meggyilkolt lányon világosszürke kosztüm volt, lábán magas sarkú, zöldbetétes cipő, míg élt, gondosan ápolhatta külsejét, szőke haját. Táskát, retikült nem találtak a közelében.
Az orvosszakértő a holttest nyakán fojtogatási nyomokat észlelt, a bal kéz mutatóujján pedig vérszennyeződést, erre nem tudott magyarázatot. Az áldozatot több napja ölhették meg, az időpont kiderítése a boncolás feladata. A szakértőket megkérte, hogy a lábnyomok környékéről vegyenek földmintát is, laboratóriumi vizsgálat céljára.
Míg visszaért a rendőrségre, különös gondolata támadt. Alig várta, hogy kilépjen az autóból. Azonnal elküldött egy nyomozót Gyöngyi édesanyjáért.
Belépett a helyiségbe, ahol Sugár tartózkodott. A mérnök mogorván és szemtelenül felcsattant:
– Ön azt ígérte, hogy ma reggel elenged! Tiltakozom a fogvatartás ellen!
– Az ígéretemet be is váltom. Rövidesen elengedjük, ne nyugtalankodjék. Amit teszünk, azt a maga érdeke is kívánja.
Nem törődve a felháborodásával, gyorsan rácsukta az ajtót.
Megérkezett a nyomozó Bárány Györgynével.
Az idős asszony ijedten lépett be, riadt szemmel nézett körül.
– Üljön le, Bárány néni – hívta közelebb.
Odatipegett a székhez, óvatosan ereszkedett rá.
– Mi történt kérem? – aggodalmaskodott. – Tessék mondani, csak nincs valami baj a lányommal?
– Úgy tudom, nyaral.
– Igen. Balatonlellén. – Megmondta a címet is.
Halkan utasította kollégáját, hogy telefonáljon a helyi rendőrségre, nézzenek utána, Bárány Gyöngyi ott van-e az üdülőben.
– Mikor utazott el a lánya, Bárány néni?
– Szombat délután. Azt mondta nekem, hogy a vőlegénye viszi a Balatonra. Hazulról táskával ment el.
– Milyen ruhát viselt, amikor elutazott?
– Erre bizony nem emlékszem pontosan.
– Ismeri a vőlegényt?
– Megmondom őszintén, Gyöngyi nemigen közölt velem semmit. Zárkózott természetű volt, inkább a fiammal beszélte meg a dolgait, ő ismeri a lányom vőlegényét. Két gyermekem együtt ment el szombat délben egy óra körül. Gyöngyi táskáját a fiam vitte, ő aztán kettőre dolgozni ment.
– Hogyan lehet, hogy Gyöngyi egyszer sem vitte haza a vőlegényét, legalább bemutatni az édesanyjának?
– Régebben gyakran mondogattam neki, hozza el végre a jövendőbelijét. Mindegyre azt felelte rá, ennek is megjön az ideje. Később úgy éreztem, zaklatásnak veszi az érdeklődésemet, így hát nem zavartam többé ezzel.
– A fia hol dolgozik?
– A hajógyárban.
– Köszönöm Bárány néni, hogy befáradt hozzánk. Tessék csak nyugodtan hazamenni.
Az idős asszony lassan felállt, de nem vette le a szemét Magosról.
– Tessék mondani – nyugtalankodott –, igazán nincs semmi baja a lányomnak?
– Semmi – nyugtatta Magos. – Menjen szépen haza.
Nyomozót küldött Bárány Istvánért a hajógyárba. Lehangoltan lapozgatott jegyzeteiben. Újra és újra Bárányné figyelő, riadt tekintetét érezte magán.
Bárány István felindultan lépett be. A magas, szőke, gyors mozgású fiatalember kihívóan nézett az őrnagyra.
– Látom, zaklatott egy kicsit, foglaljon helyet!
Állva maradt, máris támadott:
– Egy csöppet sem vagyok izgatott, semmit sem követtem el, amiért a rendőrségre kell engem cipelni.
– Nem is erről van szó. Csupán néhány kérdés végett kérettem. Úgy tudom, hogy maga és Gyöngyi jó barátságban vannak, mint testvérek.
– Így van, de miért tartozik ez a rendőrségre?
– Nem ok nélkül érdeklődöm. Ugye, bizalommal elmondják a dolgaikat egymásnak?
Szelídebben felelt:
– Valóban szeretjük egymást. Gyöngyi az anyámnak is szeme fénye.
– Szombaton otthon volt-e maga, amikor Gyöngyi utazni készült?
– Hogyne. Oda is adtam neki a fekete lakktáskámat. Amikor befejezte a csomagolást, s elbúcsúzott anyánktól, együtt mentünk a villamosig.
– Milyen hangulatban volt a húga?
– Szomorú és zavart. Anyánknak otthon azt mondta, hogy a vőlegénye viszi autón Lellére. De ez nem volt igaz. Nekem útközben elárulta, hogy egyedül utazik, s csak vasárnap találkozik a férfival az üdülőben. Aztán ezt is megcáfolta: azt mondta, lehet, hogy mégis a vőlegénye viszi le kocsival, mert ma még találkoznak. Megkérdeztem: biztos, hogy találkoztok? Erre sírva fakadt, azon kesergett, hogy talán soha többé nem találkoznak, de anyánknak nem akart erről beszélni. Nagyon nehezen engedtem el, én sem voltam valami jó lelkiállapotban.
Magos asztalára tették az Orvostani Intézet értesítését. A boncoló orvos szerint a nőt hátulról fojtották meg, olyan drasztikus módon, hogy a gégecsontja eltörött. Az ujján talált vérszennyeződés onnan származik, hogy védekezés közben a tettest megkarmolhatta. A gyilkosságot körülbelül negyvennyolc órája követték el.
Sietve olvasta és folytatta az „érdeklődést”.
– Ismerte Gyöngyi vőlegényét?
– Igen.
– Honnan?
– A húgom mutatta be, két éve talán.
– Nyilván a nevére is emlékszik.
– Igen, Sugár György mérnök.
– Testvére beszélt a mérnökről?
– Rendszerint elmondta, mikor találkoztak, merre jártak, kocsikáztak, kirándultak. Egyszer Gyöngyi sírva panaszolta, hogy Sugár az új munkahelyén összemelegedett egy lánnyal, azóta elhanyagolja őt. Akkor nagyon megsajnáltam a testvéremet.
– És megharagudott Sugárra, meg arra a lányra, igaz?
– Valóban nagyon megharagudtam.
– Sugár nős és két gyermeke van. Tudta?
– Nem – mondta őszinte megdöbbenéssel. – Gyöngyi sem tudhatta, sohasem beszélt erről. Azt mondta, Sugár a menyasszonyának tekinti, el fogja venni feleségül.
– Ismerte maga is a mérnök új barátnőjét?
– Egyszer láttam. Gyöngyitől hallottam, hova járnak szórakozni, s meglestem őket.
– Milyennek találta a lányt?
– Csinos. Fekete hajú, egyidős lehet a húgommal.
– Vagyis hány éves?
– Huszonnyolc.
– Gyöngyi milyen ruhában utazott el?
– Úgy emlékszem, szürke kosztüm volt rajta.
– És a cipője?
– Ezt nem tudom.
– Mennyi időre ment el a húga?
– A beutalója két hétre szólt.
– Mit csinált maga, miután elváltak?
– Ő villamosra szállt a Déli pályaudvar felé, én meg az üzembe tartottam. Fél tízig dolgoztam, aztán hazamentem.
Magos az utóbbi közlését feltűnés nélkül kiadta ellenőrzésre, két nyomozót pedig házkutatási paranccsal Bárány István lakására irányított. Aztán a fiatalemberrel és egyik társával elindult a Déli pályaudvarra. A kapuban érte utol az a kollégája, akit a lellei telefonnal bízott meg. Jelentette, hogy az üdülőben nem ismerik Bárány Gyöngyit, nem érkezett oda. Ezt az értesülést várta.
A Déli pályaudvaron a ruhatárba siettek. Bárány István rövid keresgélés után rámutatott egy fekete lakktáskára, ezzel utazott el a húga.
A formaságok elintézése után átvették a táskát. Nyomban kinyitották. A benne talált holmikat Bárány felismerte. Megrémülve kérdezte:
– Tessék mondani, hol van a húgom? Mi történt, csak nincs valami baja?
Akárcsak az anyját visszhangozná.
– Uralkodjék magán, rövidesen megtudjuk.
A pályaudvarról egyenesen az Orvostani Intézetbe hajtottak. Nagy, hideg teremben várakoztak. Néhány perc múlva betolták letakarva a János-hegy környékén megfojtott nőt.
Félelmetes csönd és feszültség sűrűsödött a levegőben. A boncmester fölemelte a halott fejéről a lepedőt.
Bárányt mintha villámcsapás bénította volna meg. Aztán állati üvöltés szakadt ki a torkán.
– Gazemberek! – kiáltotta elcsukló, görcsös zokogással. – Meggyilkolták, de ezt még… – elvágta a fenyegetőzést –, hogy ne vegye feleségül, inkább megölte! Az a ringyó, az az oka mindennek.
– Nyugodjék meg, kérem!
– Ha az édesanyám megtudja, belehal!
– Sajnos, előbb-utóbb meg kell tudnia.
Bevonultak a kapitányságra. Útközben szótlanul ültek a kocsiban. Magos elképzeléseinek mozaikkockái erről a gyilkosságról összeillettek. Csak Gyöngyi meggyilkolásának pontos idejét nem tudta belehelyezni a képbe.
A rendőrségen először meghallgatta a Bárány beszámolójának ellenőrzésére kiküldött nyomozót. Aztán behívatta a fiatalembert.
Felhívta a figyelmét arra, hogy saját érdekében a leghelyesebb, ha őszintén elmond mindent.
Csengett a telefon. Bárányéktól hívtak. Az egyik kolléga azt jelentette, hogy egy pisztolyt találtak.
– Nagyon érdekes. Vigyétek a tárgyat szakértői vizsgálatra.
Letette a kagylót. Bárányhoz fordult, várt egy keveset.
– Próbáljon megnyugodni. Gyújtson rá. – Megkínálta az izgatott fivért.
– Köszönöm, inkább ezt szívom – és rágyújtott a magáéból. Ötéves terv volt.
– Szeretném, ha bővebben beszélne a húga és Sugár kapcsolatáról. Nem tudott-e Gyöngyi a mérnök múltjáról valami súlyosat, valami takargatni valót, amivel árthatott volna neki, ha napvilágra hozza?
– Nem hiszem. Ilyesmiről nem tudok. Hacsak azt nem… Gyöngyi már a megismerkedésük elején beszélt arról, hogy Sugár, aki katona volt, fölöttébb dicsérgette a németeket, odavolt haditetteikért.
– Úgy. Szóval rokonszenvezett a németekkel – mondta elgondolkozva. – Mikor volt katona Sugár?
– Nem tudom pontosan, negyvennégyben talán.
– Most azt mondja el részletesen, mit csinált azután, hogy a villamosnál elbúcsúzott Gyöngyitől.
– Csak azt mondhatom, amit eddig. Miután ő felszállt a villamosra, én dolgozni mentem
– Meddig dolgozott?
– Este fél tízig.
– Aztán mit csinált?
– Hazamentem.
– Hát ez nem igaz! Maga éjfél után, fél egy körül tért haza. Az édesanyja meg is kérdezte: hol voltál ilyen sokáig, fiam? De a házmester is ugyancsak meglepődött, mert maga nem szokott későn hazajárni, s méghozzá feltűnően izgatott is volt, igaz?
– Lehet, hogy ideges voltam.
– Hol járt olyan későig, és mitől volt felindulva?
– Én már nem is tudom. Sétálgattam, hiszen szép idő volt, néhány söntésben megittam egy-egy pohár sört.
– Tehát mégsem fél tízkor ért haza.
– Nem.
– Hajlandó végre megmondani, merre járt?
Kétségbeesetten pillantott körül. Aztán kitört. Ingerülten, dühösen kiabált.
– Van nekem elég bajom! Meggyilkolták a húgomat, nem elég ez!… Mit akarnak tőlem?
– Hogy a húgát megölték, ez végtelenül szomorú. Részvéttel is vagyunk maga iránt. Biztosra veheti, a tettes megkapja méltó büntetését, ezt megígérhetem. De mi tudni akarjuk, hogy maga hol volt, mit csinált.
Kissé lecsillapodva válaszolt:
– Erről mindent elmondtam, nincs mit hozzátennem.
– Ha magának nincs, majd nekem lesz. Kézzelfoghatóan.
Fölvette a kagylót, tárcsázott. – Halló laboratórium? Mit állapítottak meg?
– Már jelenteni akartam, hogy az azonosítás eredménye százszázalékos. – Ez szakmai nyelvről lefordítva annyit tesz, hogy a Gazsó Éva lapockájában megakadt lövedéket a Bárány lakásán talált pisztolyból lőtték ki.
– Legyen szíves, hozza fel az anyagot.
Szótlanul várakoztak. Bárány lehajtott fejjel ült.
Hamarosan benyitott a szakértő, és egy kis csomagot tett az asztalra.
– Nos, nem tud semmit mondani, Bárány?
– Nem – mondta határozottan.
– Akkor figyeljen rám. Maga már hosszabb idő óta foglalkozott azzal a gondolattal, hogy valamilyen módon el kellene tenni láb alól a fekete hajú nőt, s így szabaddá tenni Gyöngyi számára az utat. Ez a rögeszme a hatalmába kerítette, nem tudott tőle nyugodni. Szombaton este felkészült, hogy végrehajtsa tervét. Először meggyőződött Sugár és partnere hollétéről. Amikor látta, hogy együtt szórakoznak a Normafában – ahová azelőtt Gyöngyivel járt Sugár –, elment és lesbe állt egy bizonyos helyen.
– Miféle helyen? – kérdezte Bárány kiszáradt torokkal.
– Azon a helyen, István, ahonnét ezzel a pisztollyal – vette ki a csomagból – rálőtt Sugár barátnőjére, Gazsó Évára.
Bárány oly gyorsan pattant fel, hogy azt hitték, ki akarja ragadni a fegyvert Magos kezéből. De a széke mellett maradt.
– Nem, ez nem igaz! – suttogta.
– Nem igaz? Lépjen közelebb. Remélem felismeri a saját pisztolyát? A szerszámos ládájában találtuk meg.
Az asztalhoz támolygott, megdöbbenve nézte a revolvert. Mozdulatai lassúbbak lettek, szótlanul ment vissza, leereszkedett a székére.
– Így volt, Bárány István?
– Igen – felelte alig hallhatóan. – Gyűlöltem azt a lányt, amiért miatta Sugár a húgomat elhagyta, fájdalmat okozott neki… Tessék mondani, meghalt az a nő?
– Ugyan Bárány, ne színészkedjék, jól tudja maga, hogy él. Hiszen tegnap délután bent járt a kórházban, s az osztályos orvostól érdeklődött a lány állapotáról.
Bárány csak bámult, hogy ezt is tudják. Aztán szégyenlősen elfordította a fejét.
– Tudja-e, hogy a szerencsétlen tettével még tragikus oktalanságot, ostobaságot is követett el?
– Mit?
– Akkor lőtte le Gazsó Évát, amikor a maga húga már rég halott volt.
– Hogyhogy?
– Bizonyos, hogy őt már este kilenc körül megölték.
Bárány felsóhajtott. Keserűen mondta:
– Inkább a gyilkosnak tartogattam volna a golyót. Hiszen, ha sejtettem volna! Kezükre került már?
– Majd ezt is megtudja. Most pedig bármennyire is kínos, gyilkosság kísérlete miatt le kell tartóztatnom.
– Hogy velem mi lesz, egyáltalán nem fontos. De szegény anyám nem fogja túlélni.
A bonyolult bűnhalmaznak ez a része, a Gazsó-ügy lezárult. De diadalra nincs semmi ok. Hátravan még a nehéz és a legnehezebb szakasz: Gyöngyi gyilkosának és a Sugár család kiirtójának kézre kerítése.
Pihentek egy keveset, rágyújtottak, ittak egy kávét. Közben a laboratórium ismét értékes adatot küldött.
Elővezettette Sugárt.
Alig lépett be, támadóan kezdte: haza akar menni, dolgozni.
– Rendben van. De előbb még néhány kérdést szeretnék feltenni.
– Készséggel válaszolok.
– Az a fontos, hogy őszintén válaszoljon.
– Természetesen.
– Ezt el is várom magától.
Kihívó modorban vette át a hangot:
– Én pedig elvárom, hogy megmondják, miért tartanak még mindig itt, mint valami gyanúsítottat vagy bűnözőt!
– Téved. Mi úgy kezeljük magát, mint akit súlyos tragédia ért. Ez hatással lehet az idegállapotára. Ilyen körülmények között felelősek vagyunk magáért. Részben ez az oka, hogy itt tartjuk: vigyázunk magára. Mikor találkozott utoljára Bárány Gyöngyivel?
A hirtelen kérdésre Sugár arca megváltozott. Leszegte a fejét, Arca egyre sápadtabb lett, lassan kiverte az izzadság.
– Nos, feleljen!
Csigalassúsággal emelte fel a fejét, mintha önkívületből térne magához. Alig érthetően motyogta:
– Nem emlékszem… régen.
– Mégis milyen régen? Egy éve, egy hónapja, egy hete?
– Talán egy hónapja.
– Miről beszélgettek?
Sugár kezdett magához térni. Rádöbbent arra, milyen ügyetlenséget követett el, hogy nem tudott uralkodni magán. Megpróbált kibúvót keresni.
– Mint régi ismerősök, sok mindenről beszélgettünk.
– Maguk nem egyszerűen mint régi ismerősök találkoztak. Magának elég hosszú ideig szerelmi kapcsolata volt Gyöngyivel. Olyannyira, hogy eltitkolta előtte házasságát, két gyerekét, és megígérte neki, hogy feleségül veszi. Mikor pedig megismerkedett Gazsó Évával, Gyöngyitől kezdett fokozatosan eltávolodni. Ezért írt ő magának fenyegető levelet. Mi a véleménye minderről?
Közben visszanyerte önuralmát, és szemtelenül felelt:
– Ez az én magánügyem. Nem vagyok köteles válaszolni rá.
– Nem egészen a magánügye. Amennyiben magának itt és most meg kell mondania az igazat.
– Miről az igazat?
– Arról, hogy mikor találkozott Bárány Gyöngyivel?
– Megmondtam már kérem, hogy régebben.
– Megígérte, hogy őszinte lesz. Amint látom, félre akar vezetni. Kár. Ismételten kérdezem, akar-e őszintén válaszolni? Mert a „rég” nem pontos meghatározás. Maga pedig nagyon is pontosan tudja, mikor találkozott utoljára Gyöngyivel.
– Kérem, én beszámoltam önnek arról, hogy az utóbbi időben kivel jártam.
– Ez igaz. De el akarja titkolni, hogy szombaton Gyöngyivel is találkozott.
– Hogyan?
– Éppen erről kell beszámolnia. De ha nem teszi, megteszem én.
– Tessék.
– Úgy találkoztak, hogy odarendelte azt a szerencsétlen lányt a Széchenyi-hegyre, ahol Évával vacsorázott, majd egy kis kibúvóval otthagyta Évát, elvitte Gyöngyit sétálni a János-hegy felé, közben szépeket sugdosott a fülébe, és egy elhagyott területen megfojtotta, majd a bokrok közé hurcolta. Aztán mintha mi sem történt volna, visszasietett Évához.
– Ebből egy szó sem igaz! – kiáltotta holtsápadtan, remegve Sugár.
– Csakhogy Éva észrevett ám valamit magán.
– Nem tudom, mit vehetett észre.
– Nem baj. Akár tudja, akár nem, gyilkosság bűntette miatt letartóztatom!
Sugár nem tiltakozott. Úgy tetszett, belenyugszik abba, hogy ezen úgysem tud változtatni.
– Mielőtt levinnék a fogdába, nem akar semmit sem mondani?
A mérnök lába alól láthatóan kicsúszott a talaj. Ez az úri széptevő most, hogy az ő bőrére ment a játék, pillanatok alatt tíz évet öregedett.
– De igen… – dadogta. – Csak tessék kérdezni…
Válasza kissé meglepte, mert elszánt, konok hazugnak ismerte. Mindjobban felülkerekedett benne az a gyanú, hogy ő ölte meg a feleségét és a gyerekeit is. De hogy mikor, azt a sok alibi közé nehezen lehetett beleszőni.
– Eszébe jutott-e, mit fedezett fel Éva magán?
– Egy helyen meg volt karcolva a nyakam, véresre horzsolódott.
– Mitől lett véres?
– Attól, hogy séta közben megsértette egy ág.
– Megint nem mond igazat! Tehát: hol találkozott Gyöngyivel és mikor, röviden feleljen!
Egy kis habozás után kimondta:
– Szombat este találkoztunk.
– Hány órakor?
– Mielőtt elmentem Éváért, úgy hat és fél hét között.
– Miről beszélgettek?
– Elbúcsúztunk.
– Milyen okból?
– Hát… mert Gyöngyi Lellére ment nyaralni.
– Nem igaz! Gyöngyi nem is akart elutazni. Maga beszélte rá, s beutalót is szerzett neki. Odahaza pedig a lány azt mondta, magával utazik.
– Ugyan kérem, erről nem is volt szó!
– Látja, most igazat beszélt.
– Hogy tetszik ezt értem?
– Nyaralásról valóban nem is volt szó.
– Ön félreért engem.
– Téved, Sugár. Maga akar engem más irányba terelni.
– Egyáltalán nem így van.
– Akkor feleljen végre, hol találkozott Gyöngyivel, és mi történt ott?
– Nem tudok mást mondani.– Persze, mert nem akar. És hogy miért nem, annak is megvan az oka.
– Miféle oka?
– Az, hogy maga közönséges gazember, gyilkos!
– Ez nem igaz.
– Be fogom bizonyítani.
Felfüggesztette a kihallgatást. Sugár az előzetesen letartóztatottak közé került a fogdába.
Szakértői bizonyítékaik – közöttük a laboratóriumi adat, melyet az értekezlet közben kaptak meg – megalapozták a vádat, hogy Sugár, Gyöngyi gyilkosa. De ehhez még a mérnök beismerése kellett. Makacs tagadása arra késztette Magost, hogy teljes pontossággal elébe tárja bűnössége bizonyítékait.
Elhatározta, hogy mégiscsak meglátogatja újból Gazsó Évát. Mindegyre visszatért az érzése: ő tudhat legtöbbet Sugárról, de szerelmét óvni igyekszik.
Éva egyedül volt.
– Ahogy megjósoltam, ismét itt vagyok.
– Örülök, hogy felkeresett – mondta jókedvűen a lány.
Koromfekete haja erősen hangsúlyozta ovális arcának halványságát. A takarón kirajzolódott formás, karcsú alakja. Kék szeme derűsen csillogott.
Sajnálta elrontani a kedvét.
– Nem biztos, hogy öröme lesz a beszélgetésünkben.
– Miért, mi történt? – komolyodott el.
– Történt egy és más. Igaz, megfogtuk azt a bűnöst, aki magára lőtt.
– Ki az? És mit vétettem ellene?
– Majd ezt is elmondom. De ennél is komolyabb okból jöttem.
Éva érezhette, hogy itt többről van szó, mint egyszerű beszélgetésről. Persze nem tudhatta, milyen ügynek a középpontjába került, Magos nem engedte, hogy bárki is tájékoztassa a történtekről és a nyomozásról. Igyekezett közvetlen hangon beszélni.
– Szeretném, ha kérdéseimre nagyon komolyan és őszintén válaszolna.
– Eddig is azt tettem.
– Nem egészen ugyan, de most megpróbáljuk. Mielőtt a részletekre térnék, feleljen: hozzámenne-e feleségül egy gyilkoshoz?
Meglepetten nézett Magosra:
– Nem értem.
– Válaszoljon a kérdésemre: igen vagy nem?
A lány elpirult, nehezen szedte a levegőt, akadozva kérdezte:
– Az istenért, mi történt? Csak nem csinált Sugár valamit?
– Még nem felelt.
– Persze, hogy nem mennék hozzá.
– Akkor beszéljen részletesen a Sugárral való kapcsolatáról, megismerkedésüktől mind a mai napig.
– Kérem, nyugtasson meg, bármi történt, mondja el! Így képtelen vagyok gondolkodni.
– No jó, ha szembe tud nézni a tényekkel, talán valóban megnyugszik. Sugárra semmilyen körülmények között ne számítson, egyrészt, mert a feleségét és a két gyermekét kegyetlenül megölték, másrészt úgysem találkozhat vele egyhamar, hacsak a bíróságon nem. Azt hiszem, ez egyelőre elég.
Éva sírva fakadt.
– Borzasztó – hüppögte. – Mindennek vége. Nincs értelme az életemnek.
– Térjen észhez, hiszen maga olyan fiatal s olyan nagyon szép.
Rövid szipogás után fölemelte a fejét, fölnézett, és azt mondta:
– Én most a legőszintébben elmondok mindent, amit csak tudok.
– Ez a leghelyesebb. Hol ismerkedett meg Sugárral?
– Baja környékén, ott laktam a nagynénémnél.
– Milyen körülmények között találkoztak?
– A háború alatt sok német katona volt azon a vidéken, munkaszolgálatosokkal és egyéb civil foglyokkal. Hidat vertek a Dunán. Nagynéném házában több német s néhány magyar tiszt lakott, köztük volt Sugár. Kezdetben csak a keresztnevét tudtam. Amikor megismert, rögtön udvarolni kezdett. Fiatal voltam akkor és hiszékeny.
– Tudta-e, hogy Sugár nős és két gyermeke van?
– Dehogy tudtam, ha csak sejtem is, szóba sem állok vele. Sugár szerelmes lett belém, házasságot ígért, mindenáron azt akarta, hogy legyek az övé, de én elhárítottam kísérleteit. Sokszor vacsoráztunk együtt, mert a nagynéném főzött a nála lakó tiszteknek. Talán azért nem sikerült Sugárnak mindig a nyomomban járnia, mert a beszállásolt tisztek kölcsönösen vigyáztak egymásra, szóval féltékenykedtek. Az ott dolgozó munkaszolgálatosok drótkerítéssel körülvett nagy pajtában laktak, éheztek. Nehezen teltek a napok. Sokszor naponta kétszer is volt légiriadó.
– Sugár mennyi időt töltött ott?
– Több hónapot. Egyszer szürkületkor az ablakban könyököltem, Sugár a közelben a fák között egy munkaszolgálatossal beszélgetett. Ezt hallottam: „Az Istenért, segítsen rajtam Sugár úr! Meg fogom hálálni!” Ekkor tudtam meg a vezetéknevét. Ezután Sugár és a másik ember elindult a bokrok, fák között a Duna-parton, be az erdőbe. Nem mehettek sokáig, és én lövést hallottam. Már be akartam csukni az ablakot, amikor a függönyön át láttam, hogy Sugár jön vissza az erdő felől, és éppen akkor kapcsolja be a derekán függő pisztolytáskát.
– Mit gondolt akkor?
– Őszintén szólva, semmi különöset, hiszen a környéken gyakran lövöldöztek.
– Persze maga igencsak szerelmes volt Sugárba.
– Hát egy kicsit, valóban… Amikor Sugár belépett a házba, már elég sötét volt. Vacsoránál a szemünk összetalálkozott, s valami különös bizonytalanságféle volt a tekintetében. Talán tudta vagy sejtette, hogy észrevettem valamit. Megvallom, bizonyosat nem is tudtam, inkább csak következtettem.
– Mi történt vacsora után?
– Semmi, csak éppen jó éjszakát mondtunk egymásnak, és mindenki lefeküdt. Azon az éjszakán kétszer is jeleztek légiriadót, szaladtunk a pincébe. Másnap délelőtt, úgy fél kilenc körül mentem ki az udvarra. Két német tiszt több katonával akkor indult az erdő felé. Követtem őket, és körülbelül harminc méter távolságból azt láttam, hogy Sugár már ott áll, s a földön mintha feküdne valaki. A németek odaértek, s az egyik tiszt megkérdezte Sugártól németül, ki ez, és a fekvő alakra nézett. Sugár azt felelte, persze németül, hogy ez egy zsidó kommunista. A német tiszt a parancsnok volt, Franz Hubertnek hívták. Legyintett, és utasította a mellette álló katonákat, hogy minél hamarabb ássák el.
– Maga mire gondolt?
– Csak arra gondolhattam, hogy ez volt az az ember, akivel Sugár előző este az erdőbe ment, és nyilván lelőtte. Hogy miért tette, ezen nem töprengtem. A következő napokban többször beszélgettem Sugárral. Elhalmozott szerelmi ajánlataival, ígéreteivel. Bevallom, mind jobban megkedveltem. Nagynéném azonban vigyázott rám, és ezért kettesben, főként este, nem nagyon lehettünk. De egyszer mégis megkérdeztem Sugártól, ki volt az az ember, aki ott feküdt az erdőben. Sugár nyugtalanul, szorongva nézett rám, azt válaszolta, hogy egy kommunista szökni próbált, s le kellett lőni. Megkérdeztem, ki lőtte le. Erre mintha az őrület tört volna ki rajta, rám kiabált: mit érdekli ez magát! Aztán hozzátette, hogy a németek. Néhány perc múlva bocsánatot kért, amiért ilyen goromba volt. Én ekkor már nem nagyon hittem neki. De erre is csak mostanában jöttem rá, ahogy az életemet és a régi dolgaimat átgondoltam. Akkor nem is nagyon törődtem a körülöttem történtekkel. Most, itt a kórházi ágyon nagyon pontosan át tudom élni az emlékeimet.
– Mire jött rá?
– Bármennyire is fáj, de meggyőződésem, hogy azt az embert Sugár lőtte le.
– Maga ezt látta?
– Nem, de a körülményekből ez következik.
– És azután?
– Mindjobban fokozódott körülöttünk a nyugtalanság. Nagynéném egyik este azt mondta, hogy közelednek az orosz csapatok. Megkérdeztem, honnét tudja. Egy német rádiós katona közölte vele titokban. A későbbi napok igazolták a hírt, mert a katonák egész nap jöttek-mentek, csónakokat törtek össze a Duna-parton. Csomagoltak. Érezni lehetett, hogy valami nincs rendben náluk. Egyik reggel – a legnagyobb meglepetésünkre – arra ébredtünk, hogy egyedül maradtunk a házban. Mindenki eltávozott. Sugár is, búcsú nélkül. Ez nagyon fájt nekem.
– Hogyan találkoztak újra?
– Egy darabig még odalent laktunk, de később nagynéném úgy határozott, hogy felköltözünk Budapestre. Így is történt. Összecsomagoltunk, és egy katonai alakulat ismerős parancsnoka – ott állomásoztak a környéken – pénzért felszállított minket. A háború után egy villamossági gyárban dolgoztam. Teltek a napok, a hónapok, sőt az évek is. Már lassan elfelejtettem, hogy valaha is láttam Sugárt. Egy nap Dénes bátyám jött meg váratlanul, őt valamilyen népellenes vagy nem tudom én milyen bűnért két évre ítélték. Ezt megelőzően hadifogságban volt. Örültünk nagyon. Igaz, Béla bátyám még hadifogságban volt, de őt is vártuk már haza. Az új forint idején történt ez, nem volt sok pénzünk, de Dénes mindenáron meg akarta velem ünnepelni hazatérését. Elegáns éttermet választottunk. Már egy jó fél órája szórakoztunk ott, amikor belépett a vendéglőbe egy nagyon jó külsejű férfi, egy csinos szőke nővel. Amint az asztalunk mellett elhaladtak, hirtelen forróság futott át rajtam, aztán szinte megdermedtem. A közelünkben ültek le. Mindjobban erősödött az az érzésem, hogy Sugárt látom. A férfi is gyakran nézett felém. Lehet, hogy ő is megismert, gondoltam. Annyira elmerültem emlékeimben, hogy Dénes szóvá is tette, mi van velem. Semmi, mondtam, csak az az érzésem, hogy azt a férfit katonakorából ismerem. Néhány perc múlva a férfi felállt, bizonytalanul közeledett asztalunkhoz, de aztán boldogan üdvözölt. Bemutatkozott a bátyámnak. Egy asztalhoz ültünk. A szőke nőt, mint kolléganőjét mutatta be. Vidáman beszélgettünk, arról persze nem esett szó, hogy Sugár udvarolt nekem. De néhányszor táncoltam vele, s ilyenkor a múltról beszélt, szerelmesen ostromolt. Másnap már találkoztunk, s ez így folytatódott hónapokon, éveken át. Naponként ígért házasságot. Végül is nem tudtam magamon uralkodni, az övé lettem.
– Hol?
– A Bajcsy-Zsilinszky úti lakásán.
– Mikor tudta meg, hogy vőlegénye családos ember?
– Sugár munkahelyet változtatott, s engem is az új vállalatához helyeztetett. Délután rendszerint együtt indultunk el. Később autót vett, s ezzel vitt haza. Egy nap lesújtó hírt kaptam. Névtelen levélben írta meg valaki, hogy Sugár nős, két gyermek apja, nem vehet el feleségül, csak szélhámoskodik. Ez teljesen összetört, a munkám nem ment, öngyilkosságra gondoltam. Alig vártam, hogy otthon legyek. Aznap nem akartam találkozni Sugárral, siettem haza. De ő a hivatal kapuja előtt várt a kocsiban. Rá se néztem, mentem tovább. Utánam szaladt, karon fogott, megkérdezte, mi van velem. Nem szóltam semmit, erre megfordított, beültetett a kocsiba. Néhány perc múlva megálltunk, ismét faggatott, mi történt. Szó nélkül átadtam neki a levelet. Elolvasta, és kifakadt: „Gazemberek! Szét akarnak választani bennünket! De bármi történjék is, feleségül veszlek. Érted?” Megkérdeztem, hogyan gondolja. Elválok, mondta, már, úgyis régóta ez a tervem. Kijelentése csak átmenetileg nyugtatott meg. Ám olyan határozottan erősítgette, hogy elvesz, nem tehettem mást, vártam. Magamnak sem akartam bevallani, hogy nem bízom a dologban.
– Térjünk a szombat estére.
– Megbeszéltük, hogy a Normafa vendéglőbe megyünk szombat este. El is mentünk, és… ki hitte volna, hogy ez lesz a vége: kórházi ágyon ébredek föl utána…
– Még egy kérdés: mikor mentek sétálni, vacsora előtt vagy után?
– Nem sétáltunk mi sem előtte, sem utána.
– Biztos ebben?
– Határozottan tudom. Vacsora után Gyuri váratlanul felpattant, azt mondta, kimegy a defektet megjavítani, nehogy hazafelé valami baj legyen, s addig én csak iszogassak egyedül.
– Mennyi ideig maradt kinn?
– Tizenöt-húsz percig, talán tovább is.
– S amikor visszatért?
– Leült, fújt egyet, majd megjegyezte, hogy a pumpálástól teljesen kimerült. Amikor jobban ránéztem, észrevettem, hogy a gallérja fölött véres egy kicsit a nyaka. Szóvá is tettem. Azt felelte, biztosan munka közben sérült meg.
– Azt hiszem, mára elég volt. Köszönöm, és pihenjen tovább.
Éva könyörgő tekintettel kérdezte:
– Tessék mondani, valóban megölték Gyuri feleségét és a gyerekeit?
– Sajnos igen. S nemcsak őket, hanem a maga vetélytársát is, a szőke lányt, Gyöngyit.
– Úristen! – kiáltotta s felzokogott. – Hát létezik ennyi szörnyűség?
– Ne sírjon. Hálát adhat, hogy megszabadult minden veszélytől. Nem is tudja, mitől menekült meg.
Magos röviden elmondta neki, hogyan jöttek rá, ki volt a merénylője. Görcsös zokogása lassú sírássá enyhült.
– Olyan egyedül maradtam! – panaszolta kétségbeesetten. – Szüleim távol, velük sem lehetek. Én nem is tudom, miért mondták magukat németnek, mikor itt születtek… Nem hiszem, hogy érdemes tovább élnem!
– Butaságot beszél. Nemsokára egészségesen kikerül innen, ott van a nénikéje, van két bátyja, egy csöppet sem lesz egyedül. Fel a fejjel, lesz még, aki becsületesen szereti magát. Gyógyuljon meg, és felejtse el a múltat!
Ez a beszélgetés sok mindent tisztázott Sugár életfelfogásáról. De semmivel sem járult hozzá a rejtély megoldásához: ki gyilkolta meg az asszonyt és a gyerekeket.
A legtöbb kollégának még mindig az volt a véleménye, hogy Sugár ölte meg a családját. A rémtett oka szerintük az, hogy a mérnök mindenre elszánta magát Éváért.
De itt valami nagyon nem egyezett. Az időpont. Vagy pedig Éva nem fedte fel a teljes igazságot, s a defekt javítása jóval tovább tartott, mint ő mondta. De az is lehetetlen, hogy Sugár így tudta volna időzíteni a négy gyilkosságot.
Felhozatta Sugárt a fogdából.
– Nos, gondolkozott a dolgokon?
– Bármennyire gondolkozom, nem tudok mást mondani: ártatlan vagyok.
– Látja, én nem haragszom magára – mondta csöndesen.
– Miért is tenné?
– Mert hazudik! Pedig ezzel csak a saját helyzetét nehezíti. Értse meg, kézzelfogható bizonyítékaink vannak a maga bűnösségéről.
– Milyen bizonyítékok?
– Először is Gyöngyi levele, s azok a feljegyzések magáról, amelyeket Gyöngyi otthoni dolgai közt találtunk. Most pedig jól figyeljen!
Kiszólt a szakértőnek, az behozott egy dobozt meg a mérnök cipőjét, melyet szombaton viselt.
– Figyel, Sugár? Nos, ebben a dobozban – nézze csak meg! – talpnyomok másolatát találja. A maga cipői pontosan beleillenek ezekbe. E nyomok eredetijét azon a helyen hagyta, ahol kegyetlenül megfojtotta Bárány Gyöngyit.
– De kérem…
– Ne szóljon közbe, várjon, amíg befejezem! Amikor az orvos megvizsgálta magát, a nyakán levő karcolásból bőrmintát vett. Ezt laboratóriumba küldte. Ugyancsak mintát vett a megfojtott lány egyik ujján talált vérszennyeződésből és a körme alatti bőrfoszlányból. Ezt is laboratóriumba küldte. Amikor utoljára beszéltem magával, már a zsebemben volt a vizsgálat eredménye. A laboratórium megállapította, hogy a Bárány Gyöngyi körme alatti bőrfoszlány a maga nyakán levő felhorzsolt sebből ered. Ezt a sebet Gyöngyi karcolta védekezés közben. Megjelölte magát számunkra! Maga a gyilkosságot akkor követte el, amikor közvetlenül vacsora után otthagyta Évát azzal a mesével, hogy kimegy defektet javítani. De nem javított semmit a gépkocsin! S azt, hogy egy nővel az erdő felé ment, látta egy éjjeliőr. Mindezek ellenére maga megpróbálta elhitetni velem, hogy sétálás közben sérült meg a nyaka valamilyen faágtól. Évának viszont azt mondta, amikor lihegve visszatért, hogy pumpálás közben sérült meg, és fáradt el. Hát nem. Az igazság az, hogy maga a fojtogatástól „fáradt el”, a sietéstől, meg az izgalomtól lihegett. Sétálni pedig sem vacsora előtt, sem utána nem sétált. Most beszélhet!
De nem beszélt.
Sugár, amíg a bizonyítékok felsorolását hallgatta, úgy viselkedett, mint aki közelgő vonatra fülel a sínek mellett. Először csak zizegést hall a távolból, majd ez zúgássá erősödik, valószerűtlen gyorsasággal dübörög a mozdony, már itt van, dörög, elrobajlik előtte. A szele megcsapta, megtántorodott.
– Egy pohár vizet kérek – suttogta hamuszürke arccal. Fogai vacogtak a pohár szélén. Sokára szólalt meg.
– Hát igen – mondta lehajtott fővel. – Nincs módom tovább tagadni. Úgy történt, ahogy ön elmondta. Beismerem, hogy én öltem meg Bárány Gyöngyit.
– Miért ölte meg?
– Ez volt az egyetlen lehetőség, hogy zaklatásaitól, fenyegetőzéseitől megszabaduljak.
– Mivel zaklatta?
– Naponként megvárt, vagy telefonon tört rám. Leveleket irkált. Felhívta a feleségemet, közölte vele, hogy ringyókkal töltöm a szabad időmet.
– S nem volt igaz?
Sugár nem felelt.
– Nézze kérem, maga azt a szegény, becsületes lányt félrevezette, becsapta. Aztán meg elhagyta, mert közbejött egy másik nő.
– Mivel csaptam be?
– Azzal, hogy házasságot ígért neki, így vette le a lábáról. Felvitte abba a lakásba, amelyet titokban bérelt a Bajcsy-Zsilinszky úton, özvegy Kardosné szépen berendezett, külön bejáratú szobájába. Ugyanazt tette vele, amit később Évával, attól fogva, hogy újra összekerültek. Eleinte tagadta, hogy nős. Később mindkettőjük előtt megcsillogtatta a reményt, hogy számíthatnak rá, mert elválik. Tönkretette Gyöngyit, lekötötte, kihasználta, eldobta. S amikor a lány ebbe nem törődött bele, kelepcébe csalta, és megölte. Azt hiszem, Évára is ez a sors várt volna!
– Ugyan, hogy képzeli!
– Aki egyszer ölt, mindenre képes. Hiszen, hogy tőle megszabaduljon, arra nem talált volna más lehetőséget. Mióta készült Gyöngyi megölésére?
– Már régebben.
– Mikor írta azt a levelet magának a lány?
– Három-négy hete.
– Tehát azóta készült?
– Igen. – Köszörült egyet a torkán. – De azt ne higgye, hogy a feleségem és a gyermekeim meggyilkolásához valami közöm van.
– Majd kiderül. Hogyan találkozott Gyöngyivel?
– Megbeszéltem vele, hogy beteszi a csomagját a Déli pályaudvar ruhatárába, és fél kilencre feljön a Normafa elé, ott várom. Megvacsorázunk és leviszem Balatonlellére. Gyöngyi pontosan ott volt.
– Mikor kapta a karcolást?
– Amikor a fák között hátulról megtámadtam Gyöngyit, megszorítottam a nyakát, és lenyomtam a földre. Védekezett, hirtelen hátrakapott, ekkor hasította fel a nyakamat a körme.
– De maga nem kegyelmezett.
– Bizonyára elhagyott az eszem. Hiába is mondanám, hogy megbántam.
– A megbánás itt már nem sokat segít.
Sugár részletesen jegyzőkönyvbe mondta előéletét és a gyilkosság körülményeit. De akkor sem volt teljesen őszinte. A jegyzőkönyv aláírása után Magos megkérdezte:
– Hová tette Gyöngyi retiküljét?
Zavartan vallotta be, hogy az út mentén egy gödörbe dugta. Bizottsággal szálltak ki a helyszínre. Sugár útmutatásával meg is találták a retikült, falevelek és erdei hordalék alatt. Gyorsan átvizsgálták, meglelték benne a ruhatári jegyet is és Gyöngyi iratait. A mérnök megmutatta, hol találkozott a lánnyal, majd elvezette őket a gyilkosság helyére. Mindezt oly készséggel tette, mintha felszabadult volna valami súlyos lelki nyomás alól. De semmi megrendülést nem mutatott.
Ugyanígy viselkedett, amikor feleségéről és gyermekeiről esett szó. Mintha nem is az ő családja lett volna. Viszont gyakran érdeklődött Éváról, kérte, engedjék meg, hogy beszélhessen vele. Úgy tűnt, Éva iránt valóban érez valamit. Vagy talán fél tőle? A lány kézben tartja őt azzal, amit a múltjáról tud? S eltette volna őt is láb alól, ha szakítanak? Lehetséges. Az már kiderült, hogy emberölésből régebben nem csinált lelkiismereti kérdést. De ő még nem sejtette, hogy a lány vallott a katonaidejéről.
Sugárt nem oldották fel a gyanú alól, hogy ő gyilkolta meg a családját is. De ennek valószerű idejét sehogy sem tudták megtalálni. Felvetődött az is, hogy esetleg felbérelt valakit. Ez ugyan hihetetlennek tűnt, de az egész családirtás is hihetetlen volt. A nyomozók továbbra is munkálkodtak azon, hogy a mérnök valamennyi ismerőséről, korábbi kapcsolatairól részletes elemzést készítsenek.
Közben eljött Gyöngyi temetésének napja, s az eddigi tragédiákat újabb tetézte. Bárány nénivel – akit fia letartóztatása beteggé tett – rokoni és baráti köréből senki sem akarta közölni lánya halálát s a halál körülményeit. Csendben minden előkészületet megtettek a gyászszertartásra. Gyöngyi keresztanyja végül is vállalkozott a kegyetlen feladatra, hiszen édesanyja tudta nélkül mégsem temethetik el a lányt.
Bárány néni nem akarta elhinni, hogy egyetlen leánya nem él. Érzéketlenül tűrte, hogy gyászba öltöztessék. A rokonok eltámogatták a temetőbe. Amikor a ravatalon felismerte Gyöngyit, egyetlen jajrándulással szívéhez kapott, és összeesett. Orvos, injekció már nem tudott rajta segíteni, halott volt.
Újabb adatok birtokában Magos folytatta a párharcot Sugárral. Ő továbbra is megpróbált ködösíteni bizonyos dolgokat, az őrnagy pedig igyekezett a valót kimutatni. Ugyancsak meglepődött, amikor megkérdezte, miért nem mondta meg az igazat arról, hogy hol és mikor teljesített katonai szolgálatot. Ködösített:
– Kérem, engem ugyan behívtak egy alkalommal, de betegségem miatt néhány nap múlva leszereltek, és visszamentem a vállalatomhoz dolgozni.
– Hol volt e néhány napig katona és milyen rangban?
– Hadnagy voltam, és az Üllői úti Mária Terézia laktanyában tartottak.
– Jó, jó, de onnan hová került?
– Nem kerültem sehová, mert mint már mondtam, leszereltek.
– Ez hazugság, mégpedig a legarcátlanabb hazugság! Nézze Sugár, mi megállapítottuk, hogy magát 1944 tavaszán behívták. Pontosabban április huszonötödikén, és maga csak a háború végén tért vissza munkahelyére. Figyelmébe ajánlom, többet tudunk magáról, mint amennyit feltételez. Mondja meg, melyik műszaki alakulatnál, hol dolgozott! Ne próbáljon hazudni! Előttem van a maga életéről készült teljes tükörkép. Elvárom tehát, hogy egy mérnök, egy értelmes ember őszintén beismerje tetteit akkor is, ha ez kínos. Tudhatja, hogy beszéltünk rokonaival, anyósával, apósával, de még másokkal is.
– Bocsásson meg, kérem – szólt Sugár reménytelenül. – Csak nem hisznek el mindent, amit apósomék mondanak, hiszen megölnének egy kanál vízben.
– Hogy mit hiszünk el és mit nem, azt bízza ránk. Nos, hol katonáskodott?
– Rendben van, elmondom. Egy műszaki alakulatnál szolgáltam mint utász, valahol a Duna partján.
– Hol a Duna partján, hiszen a Duna elég hosszú, nem?
– Igen, de nem tudom pontosan, hol.
– Ne tettesse magát oly naivnak, Sugár! Maga tanult ember, térképekkel dolgozott. Éppen ezért pontosan tudja, hol teljesített szolgálatot.
Sugárt nehezen lehetett szóra bírni. Érezte, hogy minden válasza ellene szóló bizonyíték.
– Hajlandó végre válaszolni, vagy én mondjam meg, merre volt?
– Úgy emlékszem, Baja környékére telepedtünk.
– Milyen feladattal, és ki volt a parancsnoka?
– Kérem, én németekkel voltam együtt. A Dunán egy átkelőhidat építettünk.
– Hogy hívták a német parancsnokát?
– Azt nem tudom.
– Nem tudja, vagy nem akarja megmondani? Majd én megmondom, talán akkor emlékszik rá. Ismerte Franz Hubertet?
Sugárnak e név hallatán földbe gyökerezett a lába. Riadtan nézett szét, és akadozva hebegte:
– Igen, ismertem, ő volt a különítmény parancsnoka.
– Lehet, hogy módjában lesz a róla fölvett jegyzőkönyvet elolvasni, s ebben a maga neve is szerepel. Nem érdemes hazudnia, értette?
– Igen.
Tompán hangzott szájából a szó, a bariton fénye megkopott.
– Hol ismerkedett meg Gazsó Évával?
Á kérdésre vértelenné vált az arca. Érezte, hogy Éva sok mindent elmondhatott. De hátha mégsem mindent? Talán még van kiút.
Óvatosan felelt.
– Éva, illetőleg a nagynénje házában laktunk.
– Kik?
– Néhány német és magyar tiszt.
– Több magyar alakulat nem volt ott?
– Távolabb igen. De a közelben nem.
– Milyen katonák voltak?
– Csak németek.
– S kik dolgoztak a hídépítésnél?
– Mindenféle emberek.
– Magyarok is?
– Többségükben igen.
– Hányan lehettek?
– Véleményem szerint hatvanan.
– Tulajdonképpen kik voltak ezek? Katonák? Foglyok? Munkaszolgálatosak?
– Főképpen kommunistagyanús egyének és zsidók, de voltak jugoszlávok is.
– Ismert közülük valakit?
Vértelen ajkát nyalogatta.
– Nem, senkit.
Most már egyre erélyesebb hangot használt Magos.
– Megint hazudott. Hányat ölt meg közülük?
– De kérem, nem vagyok én gyilkos.
– Jókor mondja! Dehogynem gyilkos! Mégpedig aljas fasiszta gyilkos! Gyűlölte a kommunistákat, a baloldali érzelműeket, a zsidókat, és több védtelen, ártatlan embert megölt közülük! Mert ezzel az aljas cselekedetével tetszelegni akart náci parancsnoka előtt. Az érzelmein nem csodálkozom. Családjának több tagja is hasonló nézetet vallott. Katonatiszt testvérét azért verték agyon a frontról menekülő éhező és nyomorgó magyar katonák, mert még abban a reménytelen helyzetben is a Gestapóval fenyegette őket. Az igazolóbizottságot csak a legkörmönfontabb hazugságokkal tudta félrevezetni. S el is nézték bizonyos dolgait, mert remélték, hogy vétkei ellenére még becsületes emberré válhat. Nos, nincs tovább. Most akár tetszik, akár nem, meg kell mondania az igazat!
– Higgye el, nem én öltem meg a feleségemet és a gyermekeimet.
– Most nem erről van szó, hanem, hogy mit tett Baja környékén. Megismétlem: hány embert lőtt agyon?
– Egyetlenegyet sem.
– Akkor szembesíteni fogom Gazsó Évával, és más tanúkkal is. – Sugár, hogy ismét meghallotta Éva nevét, megremegett, de nem felelt. Mindennek vége, gondolhatta. De elmélkedésre nem hagytak időt neki.
– Ki volt az az ember, aki arra kérte magát, hogy segítsen rajta?
– Kérem, ami akkor történt, engem annyira váratlanul ért…
– Mit akar ezzel mondani?
– Az úgy volt, hogy egy este, sötétedéskor, a Dunától nem messze, a fák közül élőlépett egy férfi, rongyos, piszkos és sovány volt. Megszólított: „Sugár úr, kérem, segítsen rajtam!” Megkérdeztem, honnan ismer engem. Azt felelte, Nagyváradról. Családját deportálták, őt pedig munkaszolgálatra osztották be. Sokat nem beszélhettünk, mert távolabb németek álltak, azt hihették, én hívattam magamhoz. Elindultam vele az erdő felé.
– Miért mentek arra?
– El akartam távolodni a németek közeléből. Nem akartam, hogy sokáig lássanak vele.
– Folytassa.
– Alig mentünk néhány lépést, váratlanul előttem termett egy német őrmester, és azt kérdezte, persze németül: mit akar ez a zsidó kommunista?
– Maga mit mondott?
– Hirtelenében nem tudtam, mit feleljek. Azt mondtam, hogy orvosságot kér. Majd adok én neki orvosságot! – kiáltotta az őrmester, s máris nyúlt a pisztolya után.
– Milyen pisztolya volt?
– Úgy láttam, német gyorstüzelő parabellum. A német ráordított a munkaszolgálatosra: előre! S ez alig tett néhány lépést, hátulról rálőtt. A munkaszolgálatos összeesett. A német elment, otthagyta.
– Nagy hazugság ez, Sugár, nem veszi észre? Csak nem képzeli, hogy elhisszük? Először ha a német őrmester lőtte le, akkor miért maga kapcsolta be a pisztolytáskáját, amikor kifelé jött az erdőből? Másodszor: miért nem jelentette a dolgot este a német parancsnoknak?
– Kérem, én jelentettem.
– Nem igaz! Egy szót sem szólt. Mert másnap reggel a parancsnok a halott mellett kérdezte magától, hogy ki ez a személy. Mit felelt neki?
Sugár hallgatott.
– Na, mondja már, az úristenit magának!
– Azt, hogy szökni akart.
– Most is hazudik, mert így mondta: ez a zsidó kommunista azt akarta, hogy szöktessem meg. Így volt?
– Igen, ezt mondtam.
– Hajlandó most már felelni, hogy miért lőtte le?
– Nem én lőttem le.
– Erre még visszatérünk. Hová temették?
– A parancsnok utasítására a német katonák a közelben ástak egy gödröt. Nem akarták, hogy a foglyok megtudják, mi történt. Nekik azt mondták, hogy az illető megszökött. Néhány nappal később többen kíséreltek meg szökést, de a németek mindannyiukat agyonlőtték. Én csak a fegyverropogásra ébredtem fel.
– Azt akarja mondani, hogy ebből a buliból kimaradt, nem lőtt agyon senkit?
– Igen.
– Az elföldelésnél ott volt?
– Egy ideig.
– Holnap elvisszük, megmutatja azt a helyet.
Másnap az ottani ügyészi, rendőri megbízottakkal együtt érkeztek a helyszínre. Amikor Sugár megbilincselve kiszállt az autóból, megrettenve nézett körül: sose hitte volna, hogy valaha visszakerül ide.
A lakóháztól indultak az erdőbe, ahol Sugár szerint a munkaszolgálatost lelőtték. Négy ember kezdett ásni a megjelölt helyen. A gödör nem volt mélyebb hetven centiméternél. Amint kibontakoztak a halott maradványainak körvonalai, az orvos váltotta fel a sírásókat. Megállapította, hogy a munkaszolgálatos negyvenéves lehetett. Sugárt rosszullét környékezte, de nem tudta elfordítani tekintetét a sírgödörről.
Az orvos a koponyát vette szemügyre. Rövid vizsgálódás után a bal fültőnél megtalálta a bemeneti lyukat, ez azt bizonyította, hogy a fejlövést oldalról kapta az áldozat. Lassan forgatni kezdte a koponyát, kimeneti nyílást nem talált rajta. Azt mondta, hogy a golyónak a fejben kell lennie. Elég hosszú időbe telt, amíg kiemelte a gyilkos lövedéket.
Az exhumálás befejeztével a helyi hatóságok kegyelettel eltemették a holttestet. A kihantolt férfi személyazonosságát nem tudták megállapítani, de nyomozni kezdtek a gyéren megmaradt munkaszolgálatosok körében.
Sötétedéskor indultak vissza. Az úton csak egyetlen kérdést intézett Magos Sugárhoz.
– Milyen fegyvert viselt a szolgálata idején?
– Magyar katonai pisztolyt – felelte.
Itthon a fegyverszakértő azonnal megállapította, hogy az áldozatban talált golyó a magyar hadseregben rendszeresített Frommer revolverből származik.
Sugár ennek ellenére még mindig tagadott.
– De hiszen maga határozottan állította, hogy azt az embert német őrmester lőtte le a náluk használatos gyorstüzelő parabellum pisztollyal!
– Azt mondtam.
– Akkor hogyan lehetséges, hogy az orvos az áldozat fejében magyar lövedéket talált? S ez olyan fegyverből származik, amilyet maga is hordott!
– Nem tudok mást mondani.
Mivel Sugár makacsul megmaradt hazugsága mellett, kivitték a kórházba, hogy szembesítsék Gazsó Évával. A mérnök csak most tudta meg, hogy rálőttek a lányra.
Mielőtt beléptek a betegszobába, az egyik nyomozókolléga jelentette, hogy előző nap itt volt látogatóban Éva nagynénje és Béla bátyja is Miskolcról, az orvos megnyugtatta őket, hogy a lány rövidesen hazamehet.
– Másik bátyja, a dunapentelei, még nem járt itt?
– Nem.
Pedig Dunapentele közelebb van, mint Miskolc, gondolta Magos. S ha Béla értesült húga szerencsétlenségéről, nyilván Dénesnek is tudnia kell róla.
A szembesítéskor viharos jelenet játszódott le. Éva önmagából kikelve kiáltotta:
– Tönkretettél! Hitvány gyilkos vagy! Már akkor sejtettem ezt, Baján! Emlékszem, milyen dührohamot kaptál, amikor megkérdeztem, ki ölte meg azt a nyomorúságos embert! Gorombán rám támadtál, azt mondtad, a németek. És még azt is: „Meg kellett döglenie, mert szökni akart a piszkos kommunista!”
Sugár könyörögve kérlelte a lányt:
– Nem tudod, mit beszélsz, hagyd abba, hiszen szeretlek!
– Azt mondtad, feleségül veszel. Én hittem neked, mert hinni akartam, és bízni akartam benned. Nem akartam tudomásul venni, hogy gonosz vagy. Vaknak tettettem magam, hogy ne kelljen szembenéznem igazi jellemeddel. Féltem ettől! Teljesen a hatásod alatt voltam, nem akartam felébredni. De mégiscsak fel kellett ébrednem! Nem megyek feleségül gyilkoshoz! Napokon át, ahogy itt feküdtem, volt időm átgondolni minden szavadat, viselkedésedet, tettedet. Tudom, te ölted meg azt a könyörgő munkaszolgálatost, te léptél ki egyedül a fák közül, te csatoltad be a pisztolytáskádat!
– Éva, hát ennyire ellenem vagy? – rendült meg Sugár. – Ennyire megváltoztál?
– Nem változtam semmit, de igazság és becsület is van a világon. Te mindezzel, úgy látszik, nem törődsz. A te szereteted csak ámítás volt, csalás. Igazán csak én szerettelek, mert elhittem, hinni akartam, amit naponta ismételtél. De most elegem van belőled, kinyílt a szemem, nem tagadhatom már magam előtt tovább, hogy ilyen ember vagy te!
A lány Magos felé fordult:
– Kérem, hallgassák ki a nagynénémet, ő is tud az ottani eseményekről, többet, mint én.
– Éva, nézz rám – siránkozott fakó hangon Sugár. – Hidd el, én…
A lány közbevágott:
– Semmit sem hiszek neked. Becsaptál, félrevezettél, ki tudja, mit tettél volna velem!
Visszatértek a rendőrségre. Egy nyomozót nyomban kiküldött, hogy lehetőleg azonnal állítsa elő Éva nagynénjét, özvegy Schuller Bélánét.
Sugárt láthatóan megrendítette a szembesítés és a jelenet a lánnyal. De nem tört meg. Váltig tagadta a Baja környéki gaztettet. Azt is, hogy egyáltalán név szerint ismerte az áldozatot.
– Hiába hazudik – figyelmeztette Magos. – Sorra kiderülnek a gazemberségei! Most azt mondja meg, ismerte-e Évának Béla nevű bátyját?
– Miért fontos ez?
– Maga nem kérdez! Én kérdezek, feleljen!
– Nem, őt nem ismertem.
– Éva elmondta, hogy amikor maguk először jöttek össze Pesten, ő éppen egyik bátyja társaságában volt. Találkozott-e máskor is Évának ezzel a bátyjával, Gazsó Dénessel?
– Igen, még egy alkalommal.
– Mikor? .
– Talán három hónapja. Éppen kiszálltam a kocsiból, a lakásom közelében, amikor megszólított, hogy emlékszem-e rá. Azt feleltem, hogyne. Szeretne velem beszélni. Tessék, invitáltam. Beültünk egy vendéglőbe. Ott rögtön erélyes hangon felelősségre vont, amiért a húgát szerinte: bolondítom.
– Erre mit válaszolt?
– Hogy szeretem Évát, és elveszem feleségül, el fogok válni. Kérdezte, mikor? Azt mondtam, rövidesen. Erre még megfenyegetett, hogyha becsapom a húgát, vele gyűlik meg a bajom. Elment, s azóta se láttam.
– Említette ezt Évának?
– Nem, ő sem beszélt róla.
– Mondja, Sugár, valóban el akarta venni Évát, vagy csak várta a fejleményeket?
– Nagyon szerettem.
– Hogyan képzelte a válást? Csak úgy elhagyja az idegbeteg asszonyt? És milyen sorsot szánt a két gyermeknek?
– Nem tudom. De Éva miatt a válás gondolata erősen foglalkoztatott.
– Ez a gondolat Gyöngyivel kapcsolatban is eszébe jutott?
– Az nem volt komoly.
– Akkor miért ígért neki is házasságot?
– Nem tudom.
– Dehogynem tudja! Azért változtatott munkahelyet, mert Gyöngyi ismerte a disznóságait. Hiszen még Gyöngyi bátyjának is volt valami sejtelme a maga múltjáról. De Éva még Gyöngyinél is többet tudott minderről. Ezért Gyöngyinek Éva felbukkanása után el kellett tűnnie. S később meg kellett halnia. Így van?
Nem felelt.
Schullerné megérkezett. A mérnököt egy távolabbi helyiségbe kísérték.
Terebélyes, őszülő asszony nyomakodott be az ajtón. Még le sem ült, máris elkezdte.
– Ezt nem nézem el neki, sohasem bocsátom meg Évának, hogy így félrevezetett. Tegnap a kórházban kellett megtudnom, hogy ki is a vőlegénye! Hogy leadta magát ahhoz a betyárhoz, ahhoz a szélhámoshoz. Hát csoda, hogy akkor mindenféle őrülttel összeakad, aki szó nélkül, csak úgy belelő! Nem bocsátom meg maguknak sem, hogy még mindig engedik az ilyen életveszélyes pufogtatást! Azt hittem, ennek mindörökre vége van!
A meglepő gondolatszövés mosolyra késztette Magost.
– Mondja, kedves asszonyom… – próbált szóhoz jutni. Nem, mégsem jutott szóhoz, egyenesen lehengerelte az asszony.
– Vonják felelősségre azt a gazembert! – kiáltotta – És a másikat is, azt a csirkefogót, aki elcsábította a lányt! Pedig hogy vigyáztam rá! Anyja helyett anyja voltam, most képzelje magát az én helyzetembe, felügyelő úr! – És lélegzetvétel nélkül folytatta:
– Béla előtt, a bátyja előtt mondtam Évának, ugyan derék egy vőlegényt fogott ki. Béla is egészen odavolt, mikor megtudta, hogy a merényletnek Éva udvarlója az oka, aki nős, és még más lánynak is házasságot ígért. Jobban lesújtotta, hogy elcsábították Évát, mint az, hogy megsebesítették. Jaj, mit fog szólni Dénes, ha megtudja! Ő szereti a legjobban Évát a családból, ő vigyázott rá a legszigorúbban, már amikor tehette, csak éppen nem volt elég ideje, mert fogságban is volt, meg börtönben is, nagyon megharagszik, hogy Éva nem volt bizalmas hozzá, nem mutatta be a vőlegényét…
– Álljunk meg, asszonyom! Így nem jutunk semmire. Maga tehát mind a két fiút értesítette Éva állapotáról?
– Igen. Mindkettőjüknek ugyanazt írtam meg expresszlapon: Évát baleset érte, kórházban van, már túljutott a veszélyen. De Dénes még nem jelentkezett, talán nem kapta meg a lapot, akkor meg nem tudhat semmiről? Vagy pedig nem tud szabadulni a munkájából, régóta nem is láttuk őt, neki szorgalmasan kell dolgoznia, hiszen börtönben ült. Viszont szabadlábon járnak olyanok, akik lányokat csábítanak el! Gondolja meg, felügyelő úr! Az a Sugár kihasználta az én Évámnak a fiatalságát, és házasságot ígért neki, nős létére, a nyomorult! Hiszen, ha tudtam volna, hogy ő az a katonatiszt, aki a háború végén nálam lakott, már régen följelentettem volna! Mert ő is olyan lövöldözős volt. Vér szárad annak a kezén!
Végre a tárgynál voltunk.
– Erről beszéljen, asszonyom! Mit tud erről?
Schullerné kerek arcán Éva gödröcskéi megsokszorozódva táncoltak az indulattól.
– Emlékszem egy éjszakára, amikor szörnyű fegyverropogás után több tiszt gyülekezett a verandán. Azzal kérkedtek, hogy ki mennyi munkaszolgálatost lőtt agyon. Fölismertem Sugár mély, erős hangját, hányaveti módon büszkélkedett, hogy ő sem maradt le, mert nyolc-tíz embert tett el láb alól.
– Felismerné ma is Sugárt?
Ezúttal meglepő röviden felelt:
– Alkalmasint! – s keskenyre szorította a száját.
– Az alkalmat megadom – mondta.
Bevezettette Sugárt, leültette. Egy kis ideig csönd volt, Schullernéra nézett, úgy tett, mintha erősen gondolkozna.
– Mondja, Sugár, ismeri ezt a hölgyet?
– Nem emlékszem – felelte bizonytalanul.
– És ön? – fordult az asszonyhoz.
Schullerné izgatottan felállt.
– Én pedig ismerem ezt az urat, hadnagy volt, Baja mellett a házamban lakott, német tisztekkel együtt.
– Nos, mi a véleménye erről?
Sugár zavartan, hitetlenkedve nézte az asszonyt. Schullerné folytatta:
– A székelygulyásomra sem emlékszik, amit magának főztem, és annyira dicsérte?
Sugár szinte bocsánatkérő hangon felelte:
– Persze, most már emlékszem, így volt.
– Tehát ismerik egymást – állapította meg Magos.
– Igen – mondták mindketten.
– Schullerné, mondja el, kérem, mi történt azon a bizonyos éjszakán!
Sugár falfehér lett, érezte, hogy nincs mód további kibúvóra, itt a vég. Remegve állt fel; suta mozdulatot tett, mintha kérni akarna valamit.
– Üljön csak vissza! – szólt rá Magos. – Beszéljen, Schullerné! – Az asszony készséggel, határozottan ismételte meg vallomását.
Amikor a lövöldözésről szólt, Sugár ismét felállt, mintha tiltakozni akarna, de az asszony megsemmisítő pillantással mérté végig, s a tragédiáról szóló elbeszélést nem minden pátosz nélkül, így fejezte be:
– Amit most a rendőrségen elmondtam, teljes egészében igaz, és erre mind az Isten, mind a bíróság előtt megesküszöm!
– Beszélhet, Sugár! Azt hiszem emlékszik, hogy többször kérdeztem, hány embert lőtt agyon.
– Igen, emlékszem, de most is tiltakozom az ilyen beállítás ellen. Igaz, hogy ott voltam, de nem lőttem le senkit.
Schullerné felugrott, és kiabált:
– Hazudik! Saját fülemmel hallottam, amikor ezt mondta: „nyolc-tíz embert én is eltettem láb alól”. Hogy azok a szerencsétlenek kik voltak, nem tudom.
– Nézze, Sugár, az igazság elől nem tud elbújni. Gondolkodjék, nem volna-e helyes a teljes valóságot feltárni, legalább azokat a bűncselekményeket beismerni, amelyeket már bebizonyítottunk!
Magos hagyott időt az elmélkedésre. Udvariasan kikísérte az erélyes, bőbeszédű Schullernét, hogy vissza ne jöjjön.
– Ha Dénes jelentkezik – mondta még –, azonnal küldje be hozzánk.
– Egészen biztos, jelentkezni fog – erősítette. – Ő szereti legjobban Évát – tette hozzá teljes gömbölyűségében elérzékenyülve. – Olyan jó testvérek! – S ezzel búcsút intett.
Magos elgondolkozva ismételte a folyosón: „olyan jó testvérek!”. Egész gondolatsor futott végig benne, szinte gépiesen, s a végén belé hasított a felismerés… Hogyan is nem jutott hamarabb eszembe!
A legelső kollégát, aki útjába akadt, megbízta, hogy tudakozódjék Gazsó Dénesről dunapentelei munkahelyén, s kérjen róla részletes felvilágosítást az ottani rendőrségtől is.
Aztán visszatért Sugárhoz.
– Nos, gondolkozott?
– Minden mindegy – felelte keserűen. – Amit tettem, azért úgyis vállalnom kell a felelősséget.
– Igaza van. De hogyan került német alakulathoz? Maga hadiüzemben dolgozott, ott a mérnököket általában felmentették.
– Önként jelentkeztem a németeknél, ők elintézték, hogy mint magyar műszaki tiszt átmenjek hozzájuk. Rajtam kívül még több magyar is volt az alakulatnál.
Felsorolt néhány nevet. Körülményesen, sok kertelés után beismerte, hogy ő lőtte le azt a munkaszolgálatost, ki a segítségét kérte.
– De bármit tesznek is velem, nem tudnám megmondani, hogy hívták – fejezte be.
– Miért lőtt le egy védtelen embert?
– Nem tudok rá magyarázatot, talán az akkori őrült világ, a németek szuggesztív ereje… nem voltam eszemnél.
– Tudott-e az az ember valamit a maga múltjáról?
– Nem hiszem, mondom, nem láttam őt korábban. Lehet, hogy ő ismert engem, de nem biztos.
– Előbb-utóbb mindez kiderül. A román hatóságok értesítenek bennünket a maga nagyváradi tevékenységéről.
Sugár a tömegmészárlást így próbálta magyarázni:
– Engem a németek éjféltájban azzal riasztottak, hogy a munkaszolgálatosok megtámadták a fegyver- és élelmiszerraktárt. Sajnos, gondolkozásra nem volt időm, mert a parancsnok rám kiabált: „lőni, mindenkit lelőni!”, hogy hány ember halt meg, igazán nem tudom.
– De maga azzal hencegett a verandán, hogy nyolc-tíz embert is lelőtt!
Igyekezett kitérni a pontos válasz elől:
– Hogy valójában mennyi volt a halottak száma, nem tudhatom, hiszen koromsötétben zajlott le az akció.
A legfontosabb beismerést a meggyilkolt munkaszolgálatosra vonatkozóan jegyzőkönyvben rögzítették. Folytatta volna még a faggatást, de kollégája érdekes hírrel lépett be: Gazsó Dénes két napja nem jelentkezett a munkahelyén, és lakásán sem található.
Sugárt levitette a fogdába.
Gazsó Dénes kézre kerítésére országos körözést rendeltek el. Aztán kimerülten pihenni tértek.
Másnap reggel megkapták az értesítést a szombathelyi határőr-parancsnokságtól, hogy Gazsó Dénes náluk van. Szökés közben fogták el a határon. Azonnal telefonált a parancsnoknak, hogy elutaznak érte.
Gratuláltak a határőrségnek a sikeres fogáshoz. Az éber járőr tagjai felettes szervüktől dicséretben részesültek.
A szombathelyi parancsnokságon Gazsó Dénest már kihallgatták szökési kísérletéről. A parancsnok intézkedésére elővezették a fiatalembert. Lehajtott fejjel lépett be, mint aki mélységesen bánja tettét.
Magos megkérdezte a zömök, fekete legényt, miért szándékozott elhagyni az országot.
– A szüleimet akartam viszontlátni – mondta habozás nélkül.
– Más oka nem volt?
Szürke szeme megrebbent.
– Nem.
– Pedig én azt hiszem, valami igen nyomós oka volt rá, hogy elmeneküljön.
Összeszűkült szemmel nézett vissza. Magos folytatta:
– Magának itt múltja van, büntetett előéletű. Ott akart új életet kezdeni, igaz?
– Így van – felelte láthatóan megkönnyebbülve.
A formaságok elintézése után felhozták Budapestre.
Amint megérkeztek, nyomban a daktiloszkópust hívták, hogy vegyen ujjlenyomatot Gazsó Dénestől. Aztán az orvost kérte meg Magos hogy alaposan vizsgálja meg. Közben a főnök is megjelent, érdeklődött, mi ez a sürgölődés Gazsó Dénes körül.
– Abban bízom, hogy rövidesen pontot tehetünk az utóbbi idők legkuszább és legkegyetlenebb bűncselekmény-sorozata után.
Míg tájékoztatta a főnököt, türelmetlenül várta, vajon a következő percek meghozzák-e a bizonyítékokat, s ezek igazolják-e elképzeléseit?
Végre belépett a daktiloszkópus. Izgatott volt ő is, látták rajta, hogy igen fontos közlendője van. De nem szólt semmit. Leült az asztalukhoz, és némán eléjük tett két felnagyított ujjnyomot. Szinte rávetették magukat a képekre, és aprólékosan hasonlítgatták.
A daktiloszkópus csöndesen közölte, hogy a kisebb torzulást is figyelembe véve, a két ujjnyom azonos.
– Valóban – mondta a főnök – azonosnak látszik! De mi ez a különös, tisztázatlan fodorszál?
– Mindjárt megtudjuk. – Magos átment abba a helyiségbe, ahol az orvos Gazsóval foglalkozott. Felemelte a fiatalember jobb kezét, megnézte az ujjait, és megkérdezte:
– Mikor és mitől sérült meg a mutatóujja?
– Néhány hónappal ezelőtt munka közben egy éles vasdarab felhasította.
Ezzel az adattal tért vissza. Mindketten meg voltak elégedve.
– Azt hiszem, ma még lesz részünk érdekességben – búcsúzott a főnök. – Majd átjövök később.
Ismét bement az orvoshoz, éppen Gazsó arcát, nyakát vizsgálgatta.
– Mitől származik ez a karcolás – kérdezte –, itt a jobb fülénél?
Gazsó zavartan pillantott rá, majd elnézett a levegőben. Bizonytalanul azt felelte, hogy nem emlékszik, talán borotválkozás közben sérült meg.
– Nem igaz! Hazudik! Maga jól tudja, hogy mi okozta a karcolást! Erre pontosan fog válaszolni! – emelte föl a hangját Magos. – Tagadni ugyan joga van, de be fogja látni, hogy az igazság elől nem menekülhet.
Nem válaszolt. Színtelen arca azonban elárulta, hogy érzi, gyűrűben van, mint a határőrök közt, s mi is döntő lépésre készülünk, s ez számára végzetes lesz, gondolta Magos. Az orvos jelenlétében ismét a szobájában folytatta a kihallgatást.
Gazsó sápadtan állt, és üres tekintettel bámult a semmibe. Megkezdte a kihallgatást:
– Mikor beszélt utoljára Sugárral és hol?
– Talán két hónapja – felelte. – Egy vendéglőben felelősségre vontam, miért bolondítja a húgomat.
– Hogyhogy bolondítja?
– Mert házasságot ígért neki már régen, s aztán megtudtam, hogy családos ember. Azt akartam: valljon színt. Sugár a szavát adta, hogy elveszi Évát feleségül. De előbb el kell válnia.
– Évával mikor beszélt?
– Két hete jártam Budapesten, s a munkahelyéről kihívattam a portással.
– Miről beszéltek?
– Éva panaszkodott Sugárra. Azt mondta, úgy érzi, nem lesz ebből a házasságból semmi. Jobb lenne, ha máris szakítana vele, szégyelli magát mindazért, amit tett. Ekkor tudtam meg, hogy Sugárnak külön lakása van, ott találkozik Évával, szombatonként pedig a Normafába járnak vacsorázni.
– Mit szólt maga Éva panaszára?
– Hát… sajnáltam a húgomat, és vigasztaltam, hogy minden rendbe jön.
– És arra gondolt, hogy segít, megkönnyíti a válást, ha nem is törvényes keretek között!
– Hogy tetszik ezt érteni?
– Megtudja rövidesen. Mikor kereste fel Sugár lakását?
Gazsó elfordította a fejét, nem válaszolt.
– Nos rajta! Beszéljen! Most már mindegy! Ott tartunk, maga elhatározta, hogy Évának mindenáron feleségül kell mennie Sugárhoz, vagy nem?
Halkan mondta:
– Sajnos, abból már semmi nem lesz.
– Maga aztán jól hozzásegítette őket! Hány óra volt, amikor szombaton Sugár lakásához ért?
Gazsó szeme zavarossá vált, látszott, megfordult körülötte a szoba, szédült.
– Megmondjam én?
Magosra emelte ködös tekintetét:
– Nem, ne tessék.
A tömény csöndben nehéz lélegzés hallatszott, hosszú-hosszú időn át. Valójában csak néhány másodperc telhetett el.
– Pontosan nyolc óra volt – jelentette ki zihálva.
– Folytassa! Könnyítsen magán.
– Becsengettem a második emeleten. Az asszony nyitott ajtót. Megkérdeztem tőle: „Sugár úr itthon van?” „Nincs” – felelte. „Akkor a feleségével szeretnék beszélni.” „Tessék bejönni, én vagyok” – mondta. Amikor becsukta az előszobaajtót, arra kért, menjünk a konyhába, mert bent a gyerekek tanulnak, ne zavarjuk őket. Beléptünk a konyhába, Sugárné behajtotta az ajtót, hellyel kínált. Majd megfordult, hogy ő is leüljön. Ebben a pillanatban hátulról elkaptam a nyakát.
Ennél a mondatnál nyílt az ajtó, és lassan belépett a főnök. Csendesen leült, és hallgatta ő is Gazsó vallomását.
Kinyílt a másik szoba ajtaja is. Mögötte álltak a kollégák, és feszülten hallgatták a beismerő vallomást.
Gazsó folytatta:
– Igyekeztem lenyomni a földre az asszonyt. Vékony volt, sovány, könnyű, de ennek ellenére szívósan viaskodott, rugdalózott. Nehezen rogyott le. Még akkor is kapaszkodott, karmolt, megkarmolta az arcomat.
Gazsó vallomása – bár felkészültek rá – valamennyiüket elborzasztotta. Döbbenten hallgatták beismerését, pedig sok hasonló vallomásban volt már részük.
– Amikor úgy éreztem, hogy az asszony már nem él, kivettem a zsebemből kétméternyi zsinórt, rácsavartam a nyakára, és felakasztottam az egyik ajtó kilincsére.
– Miért tette?
– Úgy gondoltam, ha felfedezik, ez az öngyilkosság látszatát kelti.
– A kötelet honnan szerezte?
– A lakásomról hoztam magammal, a többi ott is maradt.
– Mit tett ezután?
– Készültem elhagyni a lakást. Csöndesen behúztam magam után a konyhaajtót, amikor a szobából kilépett egy kisfiú, s az előszobán át a konyhába tartott. A gyerek rám nézett, én azt mondtam: „Anyukának dolga van, most ne menj be a konyhába.” A gyerek azonban, mintha megérzett volna valamit, hangosan szólongatta anyját: „Anyuka, gyere be!” Majd megkérdezte: „Te ki vagy, bácsi?” Hirtelen nem tudtam mit tenni. Arra gondoltam, ha elmegyek, s itthagyom a gyereket, később fölismerhet. Nagyon nehezemre esett, de nem tehettem mást. Megfogtam a fiú kezét, megpróbáltam bevinni a fürdőszobába. Nem engedelmeskedett. Kirántotta a kezét, mindenképpen a konyhába akart menni. Erre elkaptam, átöleltem a derekát, fölemeltem, és beléptem vele a fürdőszobába. Kiabált, rugdalózott. Hogy ne csapjon lármát, megszorítottam a nyakát. Talán erősebben, mint kellett volna. Higgyék el, kérem, nem akartam megölni.
– Nem? Akkor miért nem távozott? S hagyta volna a gyereket a konyhába menni!
– Mint mondtam, féltem, hogy a gyerek később felismer.
– Akkor miért állítja, hogy nem akarta megölni?
– Nem tudom, nem tehettem mást, váratlan megjelenése kényszerített rá.
– Senki sem kényszeríthető gyilkosságra.
Gazsó arcáról csurgott a veríték.
– Éppen hogy leeresztettem a kőre a gyereket, amikor az ajtóban egy másik fiú állt előttem. Amint meglátta testvérét a kövön, azt kiabálta: „Mit csinálsz, Bandi? Kelj fel, Bandi.” Aztán megrémült, szinte öntudatlanul futni akart. Szaladt ki vakon, én meg utána. A belső szoba ajtajában utolértem. Amikor megragadtam a kezét, éreztem, hogy nagyon erős gyerek. Ordított, rúgott, talán megkarmolt ő is. Ekkor már nem tudtam változtatni elhatározásomon, hogy tanút nem hagyok magam után. Kapóra jött, hogy a két szobát elválasztó ajtó rámáján tornakötél lógott, megrántottam, kiugrott a csigából és a kötelet rácsavartam a gyerek nyakára.
– Méghozzá oly kegyetlenül, hogy a gyermek gégecsontja eltörött. Pedig ez ritkán fordul elő gyereknél, mert a porc még rugalmas. – Mit csinált, mielőtt elhagyta a lakást?
– Úgy emlékszem, eloltottam a villanyt. Majd óvatosan kiléptem a folyosóra, és az ajtót becsaptam magam után.
A vallomás pontos volt. Daktiloszkópusuk az egyetlen ujjnyomatot, mely nem a Sugár-család tagjaitól származott, a sérült ujj nyomát a villanykapcsolón találta.
– Látta-e magát valaki a házban?
– Azt hiszem, igen, de nagyon siettem. Lehajtottam a fejem, hogy az arcomat ne lássák.
– Milyen kabát Volt magán?
– Sötét ballon, a gallérját felhajtottam,
Ez is megegyezik a házbeli tanú bejelentésével. A kép teljes, a nyomozás befejeződött. De még kikívánkozott egy kérdés:
– Miért kellett ezt a három embert megölnie?
– Arra gondoltam, ha Sugárné meghal, nem lesz akadálya Éva házasságának.
– Tehát mindegy, milyen áron! Csak az volt a fontos, hogy Éva férjhez menjen! S eltervezte, ugye azt is, hogy a gyilkosság után rögtön kiszökik az országból?/
– Igen, de a határőrök túljártak az eszemen. Pedig amikor az első fordulóban megléptem előlük, azt reméltem, sikerül. Nem számítottam rá, hogy már akkor körbefogtak.
– Ha otthon marad, s másnap expresszlapon értesül, hogy Évát is megölték, mit tett volna?
– Miért ölték volna meg?
– Azért, amiért maga meggyilkolta Sugárnét és a gyermekeit. Volt Sugárnak egy másik „sógorjelöltje” is, akinek a maga húga volt útjában. S ugyanaz volt a terve Évával, mint magának Sugárnéval.
– Hát meghalt a húgom? – kérdezte megrendülten.
– Ennek bizony nem sok híja volt.
A bíróságnak már könnyebb volt a dolga, és ennek megfelelően ítélkezett.

Elmúlt évek

Gyakran megtörténik, hogy a rendőri szervek a helyszíni szemle alapján nem tudják eldönteni, gyilkosságra vagy öngyilkosságra utalnak-e a nyomok.
Hogy olykor mennyire nehéz és fáradságos munkát igényel a nyomozó szervektől a kérdés tisztázása, azt a következő eset is mutatja.
„A postás mindig kétszer csenget” a címe a népszerű könyvnek, amiből később sikeres film készült.
Ezzel szemben 1965. július 7-én, a Nagy Sándor utcában, Goldner Emma lakása előtt, a postás ötször-hatszor is csengetett, mégsem nyitott senki ajtót. Elunta a várakozást, lehajolt, benézett a kulcslyukon, és úgy látta, hogy a kulcs benne van a zárban. Erre ismét csengetett, eredmény nélkül.
Lehetetlen, gondolta, hogy ilyen mélyen alszik. Talán nem lett rosszul? Ismerte jól, évek óta ő vitte a beteges asszonyhoz a postai küldeményeket. Most éppen pénzt hozott. Efféle alkalmakkor kapott is néhány forintot. Rosszat sejtve leszaladt a földszintre, és benyitott a házmesternéhez, özvegy Turán Lajosnéhoz. A korát meghazudtolóan mozgékony asszonyt mindenki Juliska néninek hívta a házban.
– Mi az, Józsika – előzte meg a köszönésben a postást a házmesterné –, mi történt? Idegesnek látszik.
– Velem semmi, Juliska néni, inkább azt mondja meg, mi van Goldner Emmával? Többször is csengettem hiába, már azt hittem, talán kórházba került, de észrevettem a kulcsot a zárban.
– Dehogyis került kórházba, nincs neki semmi baja. Kicsit magas a cukra, a vérnyomása, de hát erre kap gyógyszereket. Az igaz, hogy sokat alszik – reggel is, délután is. Szóval, nem nyitott ajtót?
– Nem, pedig jócskán nyomogattam a csengőt.
– Akkor gyerünk gyorsan, nézzük meg, csak nem ájult el? – vált hirtelen ő is idegessé.
Az előszobaajtónál benézett a kulcslyukon, és akárcsak a postás, ő is látta a kulcsot a zárban. – Várjon, Józsi – szólt –, gyorsan hozok egy sperhaknit. Ha nincs bezárva az ajtó, csak be van csapva, akkor talán sikerül azzal kinyitni.
A házmesterné a magával hozott álkulcsot bedugta a zárba. Erre belülről fémes koppanást hallottak. A zárban lévő kulcs eshetett a földre.
– Juliska mama, nem kellene telefonálni a rendőrségnek? – topogott az ajtó előtt a postás.
– Ugyan már, ne lásson mindjárt rémeket, lehet hogy csak rosszul lett – zsémbeskedett az asszony és ide-oda forgatta az álkulcsot. Nagy nehezen sikerült is kinyitnia az ajtót. A szoba küszöbéhez érve felkiáltott: – Szűzanyám! – és odarohant az ágyhoz, ahol Goldner Emma behunyt szemmel, hófehér arccal, félig betakarva feküdt. Úgy nézett ki, mintha aludna. – Emmácska! Emmácska! – szólongatta hangosan, de semmi választ nem kapott. Megfogta a lelógó eléggé hideg jobb kezét, pulzust nem érzett. – Azt hiszem, itt mi nem segíthetünk. – Felkapta a telefont, és azonnal hívta a mentőket és a rendőrséget.

– Van valami esély? – kérdezte Magos őrnagy az orvostól.
– Már semmi. A szíve jóval hamarabb felmondta a szolgálatot, a teste kihűlőben van.
– A házmesternétől úgy értesültem, hogy cukorbetegségben szenvedett, de a vérnyomásával is volt baj. Mit gondolsz, mi a halál oka?
– Szívbénulás… de várj csak… – felemelte a halott takaróját. A bal oldali combon kis véres foltot látott. – Úgy látom, nem olyan régen kaphatott injekciót.
– Tekintve, hogy cukorbeteg volt, beadhatott ő saját magának injekciót?
– Ha volt benne gyakorlata, igen. De lehet, hogy mással adatta be. Ki kell hívni a labor szakértőit. Az biztos, hogy a halál oka szívbénulás. De abban már nem vagyok teljesen biztos, hogy nem történt-e öngyilkosság. A boncolás ezt majd tisztázza. Mindenképp hívd ki a laboránsokat.
– Azonnal intézkedem. – Magos Kozmára nézett, aki már tárcsázott is.
– Dokikám, mikor állhatott be a halál?
– Talán négy-öt órával ezelőtt.
– Ezek szerint délelőtt kilenc-tíz óra körül – számolt visszafelé Magos.
– Nézz csak ide, látod ezt a töméntelen sok tablettát, kapszulát, injekciót tartalmazó dobozt? Ebben pedig, itt, több injekciós tű is van.
– Milyen gyógyszerek ezek?
– Ahogy meg tudom ítélni, nagyjából szívre és cukorbetegségre valók. Nemigen ismerem ezeket, nagy részük újfajta külföldi gyógyszer. Látom, van köztük német, svájci, sőt francia készítmény is.
– Majd a szakértők, laboránsok megállapítják. – Magos kilépett az előszobába. – Hozzáfoghattok – szólt az ujjnyomszakértőnek és a fényképésznek. – Ti pedig – nézett Németh és Kozma századosra –, beszéljetek a ház lakóival.
– Miről, főnök? – kérdezte Kozma.
– Akármiről…
Kozma maga után húzta Némethet. Kozma szerint Magos úgy véli, hogy itt nem egyszerű halálesetről van szó. Németh pedig arra következtetett, ha nem hirtelen beálló halál történt, akkor csakis öngyilkossággal állhatnak szemben. Gyilkosságot fel sem lehet tételezni, ezt kizárja a lakásban lévő rend, a halott ujján a kövesgyűrű, a fülében a briliánsbuton, a pénz a táskájában, az ajtóban belülről lévő kulcs…
– Ne sorold tovább! Angyal szóljon belőled, így legalább nem lesz sok dolgunk vele. Na, csöngessünk be ebbe a lakásba…

– Mondja, kérem – fordult Magos a lakásban várakozó postáshoz –, régóta dolgozik a környéken?
– Talán tíz éve is, őrnagy úr.
– Goldner Emmával kapcsolatban nem tapasztalt valami szokatlant?
– Eddig soha. Előfordult, ritkán, amikor pénzt vagy levelet hoztam, hogy egy másik asszony nyitott ajtót. Valami rokonféle lehetett, mert tegezték egymást. A házmesterné biztosan ismeri, hiszen itt öregedett meg ebben a házban.
– Most mit hozott az elhunytnak?
– Pénzes utalványt, őrnagy úr, amit a nővére küld neki Nyugat-Németországból. Azt hallottam ugyan, hogy a nővére már meghalt, de azért a pénz továbbra is jött. Tetszik tudni, ez a testvére már régóta élt kint, és úgy tudom, ott férjhez ment. Havonta jön a pénz a Nemzeti Bankon keresztül. Ennek forintutalványát szoktam én kihozni.
– Általában mekkora összeget?
– Két-háromezer közt havonta.
– Az előbb azt mondta, hogy a nővére meghalt. Akkor ki küldi a pénzt?
– Ezt is tessék a házmesternétől megkérdezni.
– Köszönöm a felvilágosításait.
Besietett a szobába. – Ugye megvárod, dokikám, a laboránsokat?
– Természetesen.
– Nagyon jó, mert én leszaladok a házmesternéhez, de sietek vissza.
– Ne haragudjon, őrnagy úr, hogy lejöttem a lakásból. Egyedül vagyok, kereshetnek, nem maradhatok hosszabb ideig távol, sok a munkám – magyarázkodott Turánné.
– Nem zavarom sokáig.
– Tessék helyet foglalni.
– Köszönöm. Mondja, kedves Juliska, nem haragszik, ha én is így szólítom?
– Dehogyis, őrnagy úr, nekem ez direkt jól is esik.
– Tudja, hány éves volt Goldner Emma?
– Hatvanegy, őrnagy úr. A háború előtt is itt lakott a nővérével, Vilmával, helyesebben mondva az egész család itt lakott. Mármint Emmácska a szüleivel és a nővérével.
– A nővére mikor hagyta el az országot?
– Hát azt napra nem tudom megmondani, de jóval 1956 előtt. Tudja, őrnagy úr, a háború előtt volt nekik egy nagy kötőüzeműk az Alkotmány utcában. De hát mivel zsidók voltak, a németek leszerelték a gépeket és elvitték. Minden értékük elpusztult. A szülőket deportálták. A lányoknak azonban külön-külön sikerült megmenekülniük, ötszobás lakásuk volt, amit aztán a háború után leválasztottak, és így maradt meg nekik a két szoba. Hát ez elég is volt nekik, mert szegényeknek a szüleik ott pusztultak. Borzasztó dolgok történtek akkor… Nem akartam hinni a szememnek, amikor Emmácska, a szovjet csapatok megérkezése utáni időben, soványan, piszkosan, éhesen belépett hozzánk. Sírt, zokogott, alig tudtam megnyugtatni. Készítettem neki egy kis szegényes ennivalót, vizet melegítettem a sparhelten, és megfürdettem. Majdhogy félholtan feküdt le, és talán húsz órán keresztül aludt egyfolytában. Amikor felébredt, rögtön azt kérdezte, Vilma hol van?… Én még életemben nem láttam két testvért, akik így szerették volna egymást. Nem tudom, mondtam. Biztosan megölték, suttogta, és visszahanyatlott a párnára. Azt hittem, elájult, de nem, csak újra mélyen elaludt. Magamnál tartottam, amim volt, megosztottam vele. Próbáltam lelket önteni bele. Aztán lassan, ahogy múlt az idő, magához tért.
– Na és Emma férje?
– Steinfeld Emil? Őt, őrnagy úr, még itt a gettóban lelőtték, mert meg akart szökni.
– És Vilma férje?
– Az még jóval a háború előtt elvált, és kiment Ausztráliába.
– Mikor halt meg Vilma?
– Jó egy évvel ezelőtt, 1964-ben.
– Hol?
– Úgy tudom, Nyugat-Németországban, azt hiszem Frankfurtban. Megmérgezte magát, öngyilkos lett.
– Miért? Tud valami közelebbit?
– Hát talán, mert nem volt ő sem egészséges. Ha erre kíváncsi, őrnagy úr, tessék beszélni az unokatestvérükkel, Kárpáti Gézánéval, Dórával. Ő is özvegy vagy elvált, nem is tudom, hirtelenjében. Négy-öt napja a Szabolcs utcai kórházban van.
– Miért került kórházba?
– Alapos kivizsgálásra feküdt be. Én legalább is így tudom. A közelben lakik, alig van nap, hogy ne jött volna Emmácskához, ő szokta beadni neki az inzulin injekciót.
– És ha Kárpátiné nem tudott jönni, mint most például, akkor ki adta be neki?
– Talán ő, saját magának. Közelebbről nem tudom.
– Mit tud még elmondani Vilmáról?
– Azt, őrnagy úr, hogy olyan írónőféle volt. Amikor aztán a háború végén ő is hazajött, tele volt nyugtalansággal, nem találta a helyét idehaza. Nem volt semmijük, a bútoraikból is alig tudtak – a rendőrség segítségével – visszaszerezni néhányat. Nehezen kezdték el újra az életet. Szegényesen éltek, feliratkoztak valami segélyre, amit jóvátétel címen reméltek megkapni. Vilma egyszer erről azt mondta: tudja, drága Juliskám, ha kapunk is valamit, az csak morzsányi lesz ahhoz képest, amit elvesztettünk. A szüleinket már nem tudják feltámasztani, az üzemünk megsemmisítése nekünk már nem fáj, apánk nélkül azt úgysem tudnánk újra működtetni. De azért, hogy ezt a jóvátételt megkapjuk, harcolni kellene, oda kellene utazni Németországba, és ez nem olyan egyszerű. Hát, őrnagy úr, ez lehetett az oka a távozásának, amiről én csak hónapok múlva értesültem.
– És emlékszik, mikor adott kintről először életjelt Vilma?
– Elég hosszú idő után. Emmácska nagy örömmel tudatta velem, hogy Vilma írt, küldött neki pénzt, gyógyszereket, sőt, azt is írta, hogy férjhez ment. Ezután minden hónapban jött a pénz, állítólag odakint sok pénzt kapott. Erről is tessék beszélni Kárpátinéval, ő, aki majdnem mindennap itt volt, sokkal többet tud mondani.
Magos a konyha ablakán kitekintve látta, hogy megjöttek a laboránsok, és röviddel utánuk Németh és Kozma százados is.
– Mondja, kedves Juliska, hogyan nyitotta ki az előszoba ajtaját?
– Sperhaknival, őrnagy úr. Kívülről gomb van, nem volt kulcsra zárva az ajtó.
– De hiszen a postás szerint a kulcs belülről benne volt a zárban.
– Ez igaz, én magam is láttam, de amikor bedugtam a sperhaknit, a kulcs belül leesett a padlóra. Mindketten hallottuk is a koppanását.
– Tudja, ugye, hogy ezt nem lett volna szabad megtennie?
– Tudom, tudom, őrnagy úr, de arra gondoltam, talán rosszul lett, és tudunk rajta segíteni. Sajnos, már nem…
Magos a lakásba visszatérve látta, amint a laboránsok a gyógyszereket és az injekciós tűket, az ampullákat hosszas nézegetés után nejlonzacskókba rakják. Amikor ezzel elkészültek, a csomagokat magukhoz vették, és elmentek.
– A lakóktól, főnök – szólt Kozma –, egy tizenkét éves kislány megjegyzésén kívül semmi rendkívülit nem hallottunk. A kislány a második emeleten lakik. Azt mondta, vásárlásból jött hazafelé, és amikor fél tíz óra körül belépett a kapun, szembejött vele egy férfi kezében kis táskával, olyasfajtával – ezt hangsúlyozta is –, mint amilyeneket az orvosok hordanak. Rövid kis körszakálla miatt se idősnek, se fiatalnak nem találta, így hát negyven év körülinek gondolja. Emlékezett, hogy szürkés zakót viselt. Ennyit tudott mondani.
– Rengeteget mondott. Azonnal járjátok végig újból a ház minden lakóját… de nem, várjatok még egy pillanatig… – Leszaladt újra a földszintre – Juliska, drága, ne haragudjon, hogy ismét zavarom.
– Dehogy zavar, őrnagy úr.
– Mondja, kérem, tud maga a házban olyan betegről, akihez orvos jár?
– Hadd gondolkozzam, majd szétpattan az agyam, annyi sok minden jár az eszemben Emmácska miatt. Mit is tetszett kérdezni? Ja, tudom. Nem, nem, legalábbis a mai napig nem tudom, hogy bárkihez a házba jött volna orvos.
– Köszönöm, kedves Juliska – és sietett vissza. – Mint mondtam, fiúk, meg kell tudni, kinél járt orvos kilenc-tíz óra körül. Ne hagyjatok ki egyetlen lakót sem!
A nyomszakértő végzett.
– Mit állapítottál meg?
– Van néhány jó férfi és női ujjnyom. Akadnak gyengébbek is.
– A lakásban, mint értesültem, gyakori vendégként megfordult Kárpáti Gézáné, aki állítólag öt napja a Szabolcs utcai kórházba feküdt be kivizsgálásra. Ha itt végeztünk, arra kérlek, gyere ki velem, beszélni akarok Kárpátinéval, te meg leveszed az ujjnyomait.
Kozma és Németh újabb „családlátogatásuk” végére járva elmondták, a házban egyetlen lakónál sem járt orvos. Sőt, a kislánytól kapott személyleíráshoz hasonló férfi sem kereste fel egyikőjüket sem. A gyerek pedig megerősítette, hogy az általa látott bácsi nem lakik a házban.
Magos még egyszer megállt a halott Goldner Emma ágyánál. Az járt a fejében, vajon mi játszhatott közre, hogy ez a sorsüldözött, meggyötört asszony így fejezte be az életét?… Lassan megfordult, és kilépett a csendes, homályos szobából.
A halottat elszállították az Orvostani Intézetbe. Aztán még egyszer valamennyien körülnéztek a lakásban, majd lepecsételték az ajtót és ezzel a helyszíni szemle első szakasza befejeződött.
Tudták mindannyian, hogy a következő napokban lezajló szakértői vizsgálatok eredménye dönti el, vajon hirtelen bekövetkezett halálesetről vagy öngyilkosságról van-e szó. Felmerülhet az is, hogy gyilkosságra utaló nyomokra lelnek.
– Menjetek be a hivatalba – szólt Magos Kozmához és Némethhez. A lakásban talált iratokat odabent tüzetesen át akarom olvasni.
Ő, az ujjnyomszakértővel, a Szabolcs utcai kórház portáján megtudta, hogy Kárpátiné melyik pavilonban fekszik. Magos előzőleg beszélt a főorvossal, aki semmiféle akadályt nem gördített az asszony kikérdezése elé. A betegek ki-bejárkáltak a kórtermekből, így Magos egy ápolónőtől kérdezte meg, hogy merre találja Kárpátiné ágyát.
– Nincs az ágyában – szólt az ápolónő –, talán kint sétál és cigarettázik a folyosón. Már látom is, ő az, abban a kék pongyolában. – Eléje sietett. – Keresik magát, Kárpátiné.
– Engem?
– Igen.
– És ki keres?
– Mi, a rendőrségtől – lépett közelebb az őrnagy. Megmondta a nevét, és bemutatta az ujjnyomszakértőt is.
– Mért keresnek engem a rendőrségtől? – húzta el a száját az asszony.
– Ne ijedjen meg, kérem, csupán néhány kérdést tennék fel egy önt is érintő ügyben.
– Mi lehet az, őrnagy úr?
– Üljön le, ide, erre a padra. Asszonyom, ugye ön Kárpáti Gézáné?
– Igen.
– Ismeri Goldner Emmát?
– Persze, hogy ismerem, az unokahúgom. Szinte naponta nála vagyok. Mivel eléggé súlyos cukorbeteg, legtöbbször én adom be neki az injekciót. Meg ezt-azt megcsinálok neki a lakás körül. Sokat bajlódik a szívével.
– Ön mióta van itt?
– Öt napja.
– Az ön távollétében ki adja be az unokatestvérének az injekciót?
– Talán saját maga, bár ettől rendszerint irtózik. Lehet, hogy tablettát vesz be helyette. Kezdek kicsit ideges lenni, őrnagy úr. Nem értem, hogy miért kell erről engem kérdezni, amikor ezt ő maga is elmondhatja.
– Ebben igaza van, kedves Kárpátiné, de Goldner Emmától már nem kérdezhettük meg.
– Csak nem történt vele valami komoly baj?
– Sajnos, asszonyom, igen. Goldner Emma meghalt, illetve – dobta be hirtelen – öngyilkos lett.
– Öngyilkos? Miért lett volna öngyilkos? Hiszen erre semmi oka se volt, különösen azóta, hogy Vilma a nővére Nyugat-Németországból pénzt és gyógyszert küldött neki. Amit csak az orvos felírt.
– Mondja, Kárpátiné, ez a Vilma miért hagyta el az országot, és most hol lakik?
– Úgy tudom, kizárólag azért ment Nyugat-Németországba, hogy az elhurcolt, kifosztott zsidóknak ígért javakból valamit ő is megszerezzen. Azt hajtogatta, hogy azok jutnak ehhez hamarabb, akik ott élnek és hozzá még felveszik az állampolgárságot is. Neki sikerült mind a két dolog: kijutott és férjhez ment egy némethez. Hogy honnan és mennyi pénzt kapott, azt én nem tudom. De hogy sokat, az biztos, mert két öröklakást is vett. Egyet magának, Frankfurtban, és egy ötszobásat Emmának, Bécsben. De amikor a betegség elhatalmasodott rajta, megmérgezte magát. Halála előtt minden ingó és ingatlan vagyonát, pénzét Emmára hagyta. Ezt írta az ügyvédje, aki Emmának megküldte a végrendeletet.
– Vilma mikor lett öngyilkos?
– Már elmúlt egy éve, hogy…
– És a nővére halála után, ki küldte a gyógyszereket Emmának?
– Azt hiszem, Vilma ügyvédje.
– Volt kezelőorvosa Emmának?
– Igen. Dr. Kristóf Béla, a Hold utcában lakik.
– Hány éves ez az orvos?
– Nem fiatal, erősen őszes, hatvanöt év körüli lehet.
– Gyakran járt Emmához?
– Kétszer-háromszor havonta.
Magos közölte az asszonnyal, hogy kollégája most leveszi az ujjnyomait.
– Ezt miért csinálják, kérem?
– Hogy meg tudják különböztetni az Emma lakásában talált többi ujjnyomtól. Ön miért van itt a kórházban?
– Általános kivizsgálás miatt. Tudja, az én szívem is elég rossz, magas a vérnyomásom is és én is elmúltam már húszéves, sőt 63 is.
– Úgy tudom, özvegy.
– Igen. A férjem villamosmérnök volt. Keresztény ember. Így a háború alatt sikerült engem megmentenie. A háború után nem sokkal elvált tőlem, és kivándorolt a nagybátyjához, Kanadába. Ott öt évvel ezelőtt autóbaleset következtében meghalt. Míg élt, havonta százötven-kétszáz dollárt küldött nekem. Azóta hitközségi segélyből és nemzetközi vöröskereszt adományából élek. Igaz, Emma sokat segített. Így valahogy megvoltam. De hogy Emma miért lett öngyilkos?… Ez felfoghatatlan. Iszonyú. Mondja, kedves őrnagy úr, végrendelet maradt utána?
– Ezt nem tudom. A lakásban talált iratokat bevitettem a rendőrségre. Ha találunk köztük önre vonatkozó feljegyzést, értesíteni fogjuk. Ha az elhunytnak önön kívül más közelebbi hozzátartozója nincs, a lakásban lévő minden ingóság önt illeti meg. Köszönöm a felvilágosítást, és kívánok mielőbbi gyógyulást!
Magos az autóban azon morfondírozott, hogy Kárpátiné miért fogadta ilyen szenvtelenül az unokatestvére halálhírét. Úgy tűnt, mintha nem is érdekelte volna túlzottan Goldner Emma halála. Mi lehet az oka különös magatartásának?
Másnap reggel magához kérette Szőkét.
– Pista! Arra kérlek, nézz körül Kárpátiné lakóhelyén. Itt a címe. Beszélj a ház lakóival, készíts családjáról kimerítő jelentést. Az asszony jelenleg a Szabolcs utcai kórházban fekszik kivizsgáláson. Az után is puhatolózzál, persze óvatosan, hogy volt-e lehetősége ebben az öt napban a kórház elhagyására.
– Értettem, főnök – csillant meg Szőke szeme. – Tudom, mire célzol.
Szőke után Némethet kérte magához.
– Figyelj rám, Laci. Az elhunytat dr. Kristóf Béla kezelte. Ő írta fel neki azokat a gyógyszereket, amelyeket aztán Vilma nővére Frankfurtból megküldött. Tudd meg, nem a doktor járt-e tegnap délelőtt kilenc-tíz óra körül Goldner Emmánál. Egyezik-e a személyleírása azzal, akiről a kislány említést tett. Az orvos hatvanöt év körüli, ősz hajú. Beszélj vele mindarról, ami összefüggésben lehet Emma halálával.
– Hol lakik ez az orvos?
– A Hold utcában, írd fel a címét.
Németh távozása után, Magos kérésére Kozma a halott lakásában talált iratokat kirakta az asztalra. A tetemes mennyiségű levelet dátum szerint igyekezett sorba rakni.
Magos arra gondolt, talán az első levelet tartja a kezében, azután ahogy Vilma elhagyta a húgát, mert a levél hosszú bocsánatkéréssel kezdődött; majd rátért körülményes útjára, a megérkezés utáni nehézségekre. Mindent elkövet, írta, hogy legalább anyagilag kárpótolja őt az egymástól távol töltendő évekért.
Magos az olvasottakból megállapította, hogy két, rendkívüli módon összetartozó, egymásért felelősséget érző testvérről van szó. A levélnek azt a részét, amelyet különlegesen figyelemre méltónak talált, aláhúzta és felolvasta Kozmának.
„Minden erőmmel arra törekszem, hogy visszaszerezzek valamit mindabból, amit tőlünk, kettőnk életén kívül elraboltak. A kilátásaim eléggé biztatóak. Az egyik eligazító irodában megismerkedtem egy volt Wehrmacht-tiszttel, aki szolgálati utasítás elmulasztása miatt két évet töltött büntető lágerben. Míg ott volt, feleségét és két gyerekét eltüntették, soha többé nem látta őket. Hozzátartozói közül csak az öccse maradt meg, akinek sikerült időben Svájcba menekülnie, és így ott végezte tanulmányait. Ebből ügyvéd lett. Ezzel a volt tiszttel aztán a későbbiekben jó barátságba kerültem. Közel hozott bennünket mindkettőnk családjának tragikus pusztulása. Az öccse sokat segít nekem, de erről most még kabalából nem írok, mert még minden bizonytalan.”
– A levél vége felé kéri Emmát, írja meg, milyen gyógyszerre van szüksége, azt ő nyomban elküldi. Utóiratként csókoltatja Dórát. Ez a Dóra – magyarázta Magos Kozmának –, az unokatestvérük, Kárpátiné. Próbáljuk csak megkeresni ennek a levélnek a folytatását – kotorászni kezdett Magos is az irathalmazban, de abba kellett hagynia, mert telefonon keresték. A rendőrségi orvos jelentkezett
– Hát, kérlek, a Goldner Emma testébe befecskendezett injekció anyagát ismeretlennek találtam. Az anyagot épp emiatt megküldöm az Országos Egészségügyi Laboratóriumnak. Ott eldöntik, hogy indokolt-e a gyanúm, vagy sem. Az eredményről értesítést kapsz. Mondd, azokról a gyógyszerekről, amelyeket a laboránsok hozzátok bevittek, informáltak már?
– Eddig még nem. Gondolom, ez hosszabb időt igényel. Köszönöm, hogy értesítettél.
– Főnök, míg a második levelet kerestem, kezembe került ez a végrendelet. Kétnyelvű szöveg, németül, magyarul is le van írva, és még egy külön levél van hozzáfűzve. Ez is kétnyelvű.
– Add csak ide, gyorsan, gyorsan. Beleolvasott. – Ez valóban olyan, mint egy végrendelet. A hozzácsatolt levelet doktor Alois Zimmermann ügyvéd írta alá. Azonnal elolvassuk, de előbb még átfutom Vilmának ezt a későbbi levelét. Hűha! Ezt hallgasd meg: „…örömhírt közlök. Minden megtörtént, hogy német állampolgár lehessek. Ez tudod, hogy milyen lényeges a jóvátétel megszerzéséhez. Férjhez mentem Hans Zimmermannhoz, akiről már írtam. Az ő ügyvéd testvére, Alois, óriási módon segített. Még tanúkat is szerzett, volt német katonákat, akik a megjelölt időben Budapesten tartózkodtak, és igazolták, hogy milyen károkat okoztak nekünk az SS-banditák. Az általa benyújtott kérvényre négy hónap elmúltával százezer márka előleget kaptam. Minden hónapban fogok pénzt küldeni neked, meg gyógyszert, amire csak szükséged van, amit csak az orvos felír! Örülök, hogy az eddig küldötteket megkaptad, és hogy mind többet vagy együtt Dórával.” A továbbiakban még azt írja, hogy ő is betegeskedik, bár a hirtelen öröm, reméli, gyógyítólag hat, meg hogy szeretne hazalátogatni.
– Nem mondom, főnök – mondta Kozma – ügyes nő lehetett ez a Vilma!
– Kétségtelen. Várj csak… most felolvasom a végrendeletét, nagyjából ez a lényege:
„Minden ingó és ingatlan vagyonomat egyetlen élő testvéremre – itt pontosan megjelöli Emma születési évét, lakhelyét, teljes nevét – hagyom. Az ingó vagyon kiterjed a frankfurti négyszobás öröklakásom minden berendezésére. – Itt felsorolás következik, képekről, szőnyegekről, bútorokról, satöbbi. – A felsoroltakon kívül testvérem örökli a frankfurti négyszobás öröklakásomat is és a bankban lévő száznyolcvanezer márka készpénzt. A jóvátételi összeg második kiutalásából, testvérem részére vásároltam Bécsben, a Maria Hilferstrassén egy ötszobás öröklakást. Ebben jelenleg egy olasz diplomatacsalád lakik. A lakás bére havonta a Creditanstahlt Bankvereinhez kerül befizetésre. Ügyvédemmel, dr. Alois Zimmermann-nal az így befolyó összegből átutaltattam a budapesti Nemzeti Bankba ötvenezer márkát testvérem részére…” Ez a végrendelet lényege. A végén természetesen aláírások és legvégül a közjegyző kézjegye a körbélyegzővel.
– Most már kevésnek tartom az előbbi ügyes jelzőt. Ez a Vilma valósággal zseniális volt! – képedt el Kozma.
– Na, most jön az ügyvéd levele:
„Tisztelt Goldner Emma! Rendkívül sajnálom, hogy mindeddig nem ismerhettem meg személyesen. Nővérétől, a sógornőmtől sokat hallottunk önről. Vilmát, feleségemmel együtt, nagyon szerettük, és örültünk, hogy a bátyám, aki a háborús évek megpróbáltatása és családja elvesztése miatt lelkileg-testileg teljesen tönkrement, olyan társat kapott benne, aki vissza tudta adni az életkedvét. Sajnos azonban az egészségét nem, pedig Vilma mint feleség jobbnak bizonyult bármilyen orvosnál. Már harmadik éve, hogy a tüdejében sokáig lappangó betegség végzett bátyámmal.
A sógornőm a fivérem halála után arra kért, hogy önt erről egyelőre ne értesítsük, mert ez károsan befolyásolná az ön egészségi állapotát. Arról nincs tudomásom, hogy Vilma később nem írta-e meg önnek a férje halálát.
Most azonban az a szomorú kötelesség hárult rám, hogy Vilma hagyatékát rendezzem és így önnel kapcsolatba lépjek, értelmetlen ezt tovább titkolni, mint ahogy őszintén meg akarom írni Vilma cselekedetének körülményeit. A sorozatos csapások, amelyek önöket érték, és amelyekhez hozzájárult bátyám halála is, nővére egészségét is aláásták. Mégis úgy tűnt előttünk, megbékélt sorsával. Rendszeresen jegyzeteket készített, arra készült, hogy megírja az önéletrajzát, és hogy önnel összekerülve békés öregség vár rá. Hogy aztán mi váltotta ki belőle a kegyetlen elhatározást, hogy megmérgezze magát, máig is rejtély előttünk. Érthetetlen már csak azért is, mert az öngyilkossága előtti estén együtt vacsoráztunk hármasban a feleségemmel, és akkor kiválóan érezte magát. Hazakísértük, elbúcsúztunk tőle. És az ezt követő második napon értesített a rendőrség az öngyilkosságról. Jó kapcsolataim révén tudom, hogy a rendőri szervek nagy apparátussal végezték ilyenkor szokásos feladataikat. A lakásban átnézték az iratokat, ujjnyomokat rögzítettek, köztük az enyémet is, és többet, amelynek a gazdája ismeretlen. Az orvos megállapítása szerint, a nyelv és a szervezet egyéb részein kimutatható tünetek alapján, mérgezés történt. Véleményét a későbbi boncolás alátámasztotta. Viszont a lakásban semmiféle veszélyes gyógyszert vagy ártalmas, halált okozó mérgező anyagot nem találtak.
A bűnügyi laboratóriumban alapos vizsgálat alá vették azt a poharat, amelyet Vilma asztalán találtak. Megállapították, hogy olyanfajta méreggel történt az öngyilkosság, amit a háború idején kísérleteztek ki a németek, de aminek a nevét a mai napig sem tudják. Vilma a mérget whiskyben oldva ihatta ki, erre utal, hogy a pohár alján lévő maradványtól egy egér tizenöt másodperc alatt kimúlt. Bárkitől érdeklődtem, gyógyszerészektől, orvosoktól, arra nézve, hogy Vilma hogyan juthatott ehhez a szerhez, választ nem kaptam, s ez megerősítette a gyanúmat, hogy nem öngyilkosság történt. Akárhogyan volt is, bele kell nyugodnunk a megváltoztathatatlanba. Arra kérem önt, tekintsen engem Vilma földi helytartójának, és ha bármiben a segítségére lehetek, higgye el, örömmel megteszem. Természetesen a szokott gyógyszereket továbbra is küldöm. Feleségemmel együtt szeretnénk, ha ideutazna és vendégül láthatnánk, így a személyét érintő ügyeket is megbeszélhetnénk. Kérem, írjon nekem addig is, hogy a végrendelettel kapcsolatban mindent az ön kívánságának megfelelően intézhessek el. A remélhetően közeli viszontlátásig kézcsókját küldi dr. Alois Zimmermann, 1965. Frankfurt.”
Az ügyvéd levelével végezve Kozma másik végrendeletet nyújtott át főnökének. Magos meglepődve vette át az újabb végrendeletet. Ezt Goldner Emma írta, aki halála esetén, egyetlen örököséül unokatestvérét, Kárpáti Gézánét jelölte meg, s minden ingó és ingatlan vagyonát ráhagyta. Magosnak tüzetes átolvasásra nem maradt ideje, mert a laboratórium vezetője kereste telefonon.– Érdekesnek fogod találni a mondandómat. Majdnem biztos, hogy Goldner Emma egy nálunk mindeddig ismeretlen összetételű méregtől halt meg. Amint ez az anyag a szervezetébe jutott, néhány perc múlva beállt a szívbénulás, ahogyan a helyszínen említette a doki. Csakhogy ez a szívbénulás a méreg befecskendezése után állt be. Ezt bizonyítja a fecskendőben visszamaradt parányi kis cseppecske, amit beadtunk egy patkánynak, s az pár másodpercnyi vergődés után kimúlt tőle. Halló… ott vagy?
– Igen, csak nem tudok szóhoz jutni. Hát ez nem hogy érdekes, hanem fantasztikus!
– Megemlítenék még néhány gyanús körülményt.
– Minden apró részlet érdekel. Nem látok tisztán ebben az ügyben. Most már gyilkosságra gyanakszom. Minden apróság közelebb vihet a megoldáshoz. Folytasd, kérlek!
– A halott lakásán talált gyógyszerekről akarok beszélni. Tudod, hogy a tabletták, kapszulák, különböző csomagolásban és mennyiségben kerülnek forgalomba. Ugyanez vonatkozik az inzulin injekciók dobozaira, csomagolási módjára is. Van doboz, amelyben öt- és van, amelyben tíz üvegampullácska van elhelyezve. Az ampullácskákon a halványan látható gyári jelzésen kívül a gyógyszer neve, százalékos aránya, milliliter mennyisége is fel van tüntetve. Attól függően, hogy melyik gyár készítményéről van szó, változik a csomagolás módja, formája. Sejted, mire akarok kilyukadni?
– De mennyire!
– Goldner Emma lakásán cukor- és szívbetegség gyógyítására szolgáló tablettás, kapszulás gyógyszereket találtunk, többnyire német, francia, svájci gyártmányokat. Ezek többsége nálunk ismert. Találtunk még három darab inzulin injekció feliratú dobozt is. Az egyikből már hiányzott négy ampulla, melyet bizonyára a beteg megkapott. A dobozokban lévő ampullákat nagyítóval, darabonként megvizsgáltuk. Közülük egyik sem hasonlított ahhoz, amelyből az utolsó injekciót kapta és amely a mérget tartalmazta. Ez, mint ahogy a felnagyítás jól mutatta, valamivel vastagabb és minimális eltéréssel hosszabb a többinél és semmiféle gyári jelzés, felirat nem található rajta.
– Lehetséges volna, hogy a gyári csomagolás során került a dobozba ez az idegen mérget tartalmazó ampulla?
– Kizárt dolog.
– Akkor mi a véleményed?
– Valaki szándékosan a többi közé tette, és várta a hatást, ami be is következett. Én az inzulinos ampullákat készítő gyógyszergyárakat mind végigjártam ezzel az üres ampullával. Egyöntetűen megállapították, hogy ezt a fajta ampullát nem nálunk gyártották. Ez külföldi készítmény.
– Ezek szerint?… – kérdezte Magos.
– Nyilvánvaló, hogy külföldről került ide.
– De hogyan, mi módon, ki által, és éppen ez az egy? – kiáltott fel önkéntelenül.
– Ezt már nektek kell kiderítenétek! A biztonság kedvéért a lakásban talált összes gyógyszert kontrollvizsgálatra megküldtük az Országos Gyógyszerkutató Intézetnek. Mindenesetre Goldner Emma rendszeretetére vall, hogy az elhasznált tűket egy üres dobozba gyűjtötte, viszont a felhasznált üvegfiolákat mind megsemmisíthette, mert egyet sem találtunk. Azt az injekciós tűt, amivel az utolsó fecskendezés történt, lecsavarták, eltávolították, és helyébe újat, sterilt csavartak be. Az utolsó szúrásra használt tű ott feküdt a kisasztalon. Kétlem, hogy ezt az előrelátó gondosságot az a személy tanúsította volna, aki saját magának adta be a halálos injekciót. Beszéltem a boncolóorvossal. Szerinte Goldner Emma mérgezés következtében halt meg. A boncolás után ő is beküldte ellenőrzésre a mintavételt az Országos Gyógyszerkutató Intézetnek. Most pedig végezetül igen aprólékos munkára kérlek.
– Mi legyen az?
– Nem találtuk meg annak az ampullának a lereszelt végét, amelyből a mérget tartalmazó folyadékot kiszívták.
– Mindent abbahagyunk, és máris indulunk. Köszönöm, hogy mindezt elmondtad. Gyerünk! – szólt Kozmának és Bordásnak. – Mindenképpen meg kell találnunk a nő lakásán azt a bizonyos lereszelt ampullavéget. Most jutottunk el a fordulóponthoz – hadarta inkább önmagának, mint kollégáinak –, az imént közölt szakértői vélemény az eddigi felfogástól eltérően bűncselekményre utaló körülményt támaszthat alá.
A lakásban először az ablakokat nyitották ki, hogy az állott levegő kicserélődjék. Utána hozzáfogtak a kutatáshoz. Szerencséjükre, alig néhány perc elteltével, Bordás főhadnagy az elhunyt fekvőhelye alatt megtalálta a lereszelt végecskét. Újra aprólékosan átnézték a lakást, de a laboratórium vezetője által említett üres üvegfiolákat nem találták meg.
– Zárjátok le a lakást, és várjatok meg a kocsiban. Én még egy pillanatra benézek a házmesternéhez.
Juliska néni széles mosollyal fogadta és kínálgatni kezdte szilvásgombóccal Magost
– Köszönöm, drága Juliska, de ebéd előtt vagyok. Na, jó, nem bánom, olyan nagyok, hogy csak egyet kérek. Pár dolgot szeretnék kérdezni. Például, hogy mikor szokott Emmácskánál takarítani.
– Volt úgy, hogy kétszer, volt hogy egyszer hetenként. Mikor hogy. Nem sok takarítanivaló volt, akkor csináltam, amikor az időm engedte. Egyébként Emmácska csak azt a szobát használta, amiben meghalt. A másikkal alig kellett törődnöm, legfeljebb kiszellőztettem és port töröltem. A mosást egy ismerős asszonnyal én intéztem, ő elvitte a piszkos ruhát és tisztán, kivasalva hozta vissza Emmácskához. Fogyasszon őrnagy úr, sok prézlit teszek rá.
– Köszönöm, de ez aztán igazán az utolsó. Remekül csinálja, a feleségemnek sose sikerül ilyen könnyűre a tésztája. Kedves Juliska, takarítás közben mi az, amit kidobott a szemétbe, amiről úgy gondolta, hogy már nincs rá szükség?
– Ételmaradékot, gyümölcshéjat. Száraz kenyérhéjat nem, mert azt elteszem, gyűjtöm.
– Az orvosságos asztalkát hogyan takarította?
– Ahhoz csak akkor nyúltam, ha Emmácska megkért rá. Ilyenkor kidobtam az üres gyógyszeres dobozokat, üres injekciós ampullákat meg a használt tűket, szétszórt vattadarabokat, papírszalvétát, és utána letöröltem a port.
– Hol étkezett Goldner Emma?
– Amióta csak visszajött, persze Vilma itt-tartózkodását kivéve, csak az én főztömet szerette.
– Nem csodálom – törölte meg a száját Magos.
– Nagyon keveset evett, igaz, elég sovány is volt.
– Naponta főzött rá?
– Nem. Hetenként kétszer, esetleg háromszor. De vasárnap és ünnepnap mindig. Többnyire húslevest, egy darabka csirkehúst, néha-néha kevés főzeléket. Estére hideget, felvágottfélét evett. Rengeteg teát ivott és nagyon szerette a gyümölcsöt. Szeretném elmondani, hogy Emmácska még a nagy szegénységében is fizetett, de mikor már pénzt kapott Vilmától, túlontúl megfizetett azért, amit elvégeztem neki.
– Mióta ismeri Kristóf Béla doktor urat, Juliska drága?
– Régóta. Ő már a háború előtt is gyakori vendég volt a Goldner családnál. Úgy mondták akkoriban, hogy ő volt a háziorvosuk. Nagyon kedves, finom ember. Tessék mondani, a temetés mikor lesz?
– Azt a hitközség és a tanácsi szervek közösen intézik. Juliska, kérem, a lakás le van pecsételve, oda senki sem léphet be az engedélyem nélkül.
– Na és ha jön Kárpátiné, az unokatestvére? Tetszik tudni, neki külön kulcsa van.
– Ő sem mehet be. Ezt okvetlenül mondja meg neki.
Magos a megtalált ampullavégecskét Bordással azonnal elküldte a laboratórium vezetőjéhez. A vezető rövidesen felhívta:
– Az ampulla a kis véggel kiegészítve nem fér bele teljesen abba a vájatba, amely a dobozban van.
– Hogyan jutott ehhez a méregfiolához Goldner Emma? – tette fel a szónoki kérdést Magos, és rögtön utána próbált is felelni. – Talán egy orvostól kapta, és tegyük fel, ha mégis ő maga adta be az injekciót, nem gondolhatta, hogy a saját halálát okozza vele. Emellett a feltevés mellett szól az, hogy nem hagyott hátra semmiféle búcsúlevelet. Megeshetett az is, hogy ilyesmire nem is gondolt, mivel gyorsan határozta el az öngyilkosságot. Mi találtunk egy végrendeletet, amelyben örököséül unokatestvérét nevezi meg: igaz, ebbe a szövegbe épphogy belepillantottam; ha találok benne öngyilkosságra vonatkozó kitételt, nyomban hívlak.
A végrendelet tüzetes átolvasását késleltette Németh beszámolója, amely dr. Kristóf Béla és az ő beszélgetéséről szólt.
– Az orvos megdöbbent, amikor elmondtam, hogy Goldner Emma öngyilkosságot követett el. Nem értette, nem akarta elhinni, hiszen semmi olyan betegsége nem volt, ami ezt a tettét indokolhatná. Elmondta, hogy a családot régről ismeri, már nem annyira háziorvosuknak, mint inkább barátjuknak tartotta magát. Ő írta fel Emma számára a szükséges orvosságokat, amelyeket Vilma küldött kintről, és a küldemények Vilma halála után sem szűntek meg. Képtelenségnek tartotta, hogy Emma mérget adott volna be magának. Hiába mondtam, hogy a mérgezés tényét a boncoló-orvos megállapította, és ezt megerősíteni látszik a folyamatban lévő laboratóriumi vizsgálat is.
– Eggyel több, aki kételkedik az öngyilkosság tényében. Na, most végre elolvasom a végrendeletét. – Mire az utolsó szó végére ért, felkiáltott: – Meglepő!
– Mit találtál meglepőnek? – kérdezték a többiek.
– Goldner Emma nővére halála után alig fél év múlva, pontosan úgy, ahogy azt Vilma tette, minden ingó, ingatlan vagyonát, a bankban lévő pénzét legközelebbi rokonára, unokanővérére, Kárpátinéra hagyja. Az összes fehérneműt, ágyneműt, konyhaberendezést és -felszerelést a házmesternére, Juliskára testálta. Az is benne van, hogy ennek a közjegyző által készített végrendeletnek másodpéldányát Kárpáti Gézáné megkapta.
Kopogtak az ajtón.
Mintegy végszóra belépett Kárpátiné.
– Nocsak asszonyom, ilyen hamar meggyógyult?
– Nem, de a főorvos úr elengedett, mivel Emma temetése körül kell intézkednem.
– Azt már intézi a hitközség és a tanács.
– Miből temetik el?
– Abból kitelik, amit Vilma Emmára hagyott, vagy nem?
– De, persze – vált kissé izgatottá –, de hát…
– Ne aggódjék, a hagyatékból marad magának épp elég. Úgy tudom, van kulcsa Goldner Emma lakásához.
– Igen.
– Láthatnám? – Elvette Kárpátinétól a kulcsot. – Majd a tanácstól vissza fogja kapni.
– Őrnagy úr, kérem, Emma hagyott hátra végrendeletet?
Magos erre dühös lett. – Ha nem nézném a korát, na és azt, hogy nő, úgy kipenderíteném, hogy a lába sem érné a földet. Nem szégyelli magát?! Maga pontosan tudja, mit hagyott magára Goldner Emma.
– Én? Honnan tudnám?
– Ne alakoskodjon! Maga több mint fél évvel ezelőtt megkapta a végrendelet másolatát. Azonnal hagyja el a szobát és Emma lakásába be ne merjen menni az engedélyem nélkül, mert kórház helyett a fogdában köthet ki.
– Akkor most mit csináljak? – állt fel tétovázva.
– Amit akar. Én hazudozókkal nem tárgyalok tovább!
Az ujjnyomszakértő telefonja átlendítette Magost az  előbbi felháborodásán.
– Több ujjnyomot találtam.
– Mindenkiről levetted az ujjnyomot, akikről eddig említés történt? Ismerősök, a házban lakók, az orvos?
– Igen, de azok az ujjnyomok, amelyekről beszélek, semelyikükhöz sem tartoznak. Ezek ismeretlen kéztől erednek.
– Főnök! – szólt Bordás, alkalmasnak vélve a pillanatot a megszólaláshoz. – Valami olyasmi jutott az eszembe, amiről ti azt szoktátok mondani, hogy ez csak Németh agyából pattanhat ki.
– Engem most nagyon érdekel a te ötleted is.
– Meg kellene írni annak a német ügyvédnek, Zimmermann-nak, hogy ha lehet, próbálja megszerezni a frankfurti rendőrségtől a Vilma lakásában történtekről felvett szemlejegyzőkönyvét és az ott talált ujjnyomokat.
– Hogyan jutott ez az eszedbe? – Magos kérdésében elismerés csengett.
– Folyton ezen a furcsa haláleseten rágódtam. Tudod, többféle verziót tartottam lehetségesnek. Többek között ezt is. Ha ők nem küldik el, vagy az ügyvéd ezt nem tudná megtenni, akkor nekünk kellene összehasonlítás végett az itt talált ujjnyomokat kijuttatni. Legalább tisztázódna, hogy egy és ugyanazon személytől valók-e.
– Tudod mit, megpróbáljuk, vesztenivalónk nincs. Van benne valami: főleg, ha azt vesszük, hogy ott is, itt is mérgezés történt. Holnap írok az ügyvédnek.
A levélírási szándékot a reggel érkező Szőke meglepő beszámolója háttérbe szorította.
– Mivel én csak nagy vonalakban ismerem Goldner Emma halálesetét, így nem tettem többet, mint amire utasítottál, főnök. Kárpáti Gézáné Nagy Sándor utcai lakása környékén megtudtam, amit már te is említettél, hogy a Szabolcs utcai kórházban fekszik – kezdte bevezetőül Szőke. – Beszéltem a házfelügyelővel, aki nincs az asszonyról jó véleménnyel, zsugorinak, fukarnak tartja. A lakbért mindig utoljára fizeti ki, ráadásul, minden alkalommal neki kell felmennie a pénzért.
– Tehát nem örvend nagy közszeretetnek? – kérdezte Magos.
– Értesüléseim szerint az biztos, hogy nem illik rá az elbűvölő jelző. Kárpátiné a Bajcsy-Zsilinszky úti régi lakását három évvel ezelőtt cserélte el ezzel a jelenlegi kisebbel. Valószínűleg azért, hogy közelebb legyen Goldner Emmához, akitől így csak pár ház választja el. Elmentem a Bajcsy-Zsilinszky útra, ahol megtudtam, hogy az asszony férje, Kárpáti Géza elektromérnök a háború előtt a Ganz-gyárban dolgozott. A házasságból egy László nevű fiú született. A fiuk most huszonkilenc éves lehet. A szülők nem éltek jól, sokat veszekedtek, pedig a férj mint „őskeresztény”, a deportálások idején mindent elkövetett, hogy megmentse a feleségét. Vidéken bújtatta, míg ő a fiával Pesten maradt a háború alatt. Mind a hárman szerencsésen megúszták. A férfi és a nő között a nézeteltérés a háború után sem szűnt meg. Kárpáti beadta a válópert, és elvált nejétől. Majd csöndben a fiával együtt elhagyta az országot. Megtudtam, hogy van egy Sándor nevű öccse, matematikus, aki Újpesten él. Ismertek, nem szeretek félúton megállni – nézett hatásos szünetet tartva kollégáira –, nosza, kirohantam Újpestre.
– Hogy tiszta vizet önts a pohárba! – bólogatott nagy megértéssel Németh.
– És, amit megtehetsz ma, ne halaszd holnapra – helyeselt Kozma.
– Mert, aki korán kel, aranyat lel – kockáztatta meg Bordás is, nem akarván lemaradni a heccelődésben kollégáitól.
– Főnök, én ezekre rá se hederítek – mondta Szőke szavaival ellentétben, szikrázó szemmel. – Békésen folytatom. Kárpáti Géza öccsével beszélni nem tudtam, mert fél évvel ezelőtt meghalt. Maradt interjúalanyként a felesége. Kárpáti Sándornétól a következőket tudtam meg:
Sógora, Géza, disszidálása után csak egy év múlva adott először életjelt. Akkor értesültek róla, hogy Kanadába kerültek egy rokonukhoz, aki hasonló szakmában dolgozott, mint idehaza Géza, így könnyen el tudott helyezkedni. Fia, Laci, pedig ott járt tovább iskolába. Az első híradás után aztán már megindult a levelezés a két fivér között, ami 1961-ben megszakadt, mert Géza, fiával együtt, autóbaleset következtében életét vesztette. Erről az illetékesek értesítették őket. Hogy a fiú az idehaza élő édesanyjával levelezésben állt-e, arról Kárpáti Sándorné semmit sem tudott A két sógornő nem volt beszélő viszonyban egymással. Az özvegy már csak azért sem erőltette, mint mondta, Dórával a közeledést, mert az többször hangoztatta, hogy a férje öccse antiszemita, és a válás sógora befolyására történt. Kárpáti Sándor ezt aljas rágalomnak tartotta, és azt mondta, hogy nem akar sógornőjével soha többé az életében szóba állni. Ezt a fogadalmat az elhunyt hitvese magára nézve továbbra is kötelezőnek vélte. A fiúról, Laciról csak annyit tud, hogy a gyerek szeretett volna az egyetemi vizsgái után hazakerülni és idehaza élni. Hogy az anyjával milyen kapcsolatban állt, és hogy az anya befolyásolta, ösztönözte volna-e a fiú hazatérési szándékát, azt Kárpáti Sándorné nem tudta, de hát ez a tragikus haláleset miatt amúgy is meghiúsult.
– Alapos munkát végeztél, fontos dologra jöttél rá, mert érdekes módon Kárpáti Gézáné nem említette, hogy neki fia is van.
– Miért mondta volna? – kérdezte Szőke. – Arra nem gondolsz, hogy erről készakarva hallgatott? Rettenetesen fájhat neki erről beszélni, és kerülni akarja még a témát is, ami a fia tragikus kimenetelű halálát érintheti.
– Hát lehet… –, tűnődött Magos –, bár rám nem tette ennyire érzékeny és kifinomult lelkű nő benyomását. De ezt most hagyjuk, erről egyelőre nem kívánok vele tárgyalni.
– Azt még nem is mondtam, hogy a Nagy Sándor utcai házmester szerint – referált tovább Szőke –, Kárpátiné a Goldner Emma halála előtti napon, késő délután visszajött a kórházból és felment a lakásába. Hogy ott meddig tartózkodott és onnan mikor távozott, ezt a házfelügyelő nem tudta. Ez felkeltette a kíváncsiságomat, és elmentem a kórházba is, hogy ott tájékozódjam felőle.
– Mit tudtál meg? – kérdezte Magos.
– Megkerestem azokat az ápolónőket, akik július 7-én, Goldner Emma halála napján szolgálatban voltak. Az egyik idősebb ápolónő szerint Kárpátiné előző este, tehát július 6-án, délután négy és öt óra között, amikor már csak az ügyeletes orvos tartja a frontot, engedélyt kért, hogy hazaszaladhasson, mert attól fél, hogy nyitva hagyta a lakásában a vízcsapot. Az orvos elengedte, annál is inkább, mert Kárpátiné nem volt ágyhoz kötött fekvőbeteg.
– Az érdekelne inkább, Pista, hogy mikor tért vissza a kórházba.
– Másnap reggel, még a vizit előtt, ami általában tíz-tizenegy óra körül szokott megtörténni. És még valamit! Mielőtt visszament volna a kórházba, a portás látta, hogy egy jól öltözött férfival kezet fogott.
– Hogy nézett ki az a jól öltözött férfi?
– Azt a portás nem tudta megmondani, ezt is csak véletlenül, a jövő-menő emberek között vette észre.
– A fenébe is, meg kell tudni, ki lehetett az a férfi!
– Talán egy ismerőse. De hát ez igazán egyszerű, meg kell kérdezni Kárpátinétól – javasolta Szőke.
– Igen, ez lenne a legegyszerűbb, csak kérdés, hogy erre őszintén válaszolna-e. És ha ezt feszegetnénk, még magunkat tennénk előtte gyanússá.
– Főnök, ahogy hallgattam Pistát, egyre inkább arról győztem meg magam, hogy a legegyszerűbb esettel állhatunk szemben.
– Mire célzol? – kérdezte Magos.
– Kárpátinéra. Az orvos engedélyével a kórházi eltávozása és másnapi visszatérése, aminek konkrét idejét senki sem tudja, arra utal, hogy kórházi kivizsgálását alibinek próbálja beállítani. A valóságban pedig – alibijét felhasználva –, inzulin helyett a már előre beszerzett mérget befecskendezi Goldner Emmába. Sietségében, pechére, kisebb hibákat is elkövet. ..
– Melyek azok a kisebb hibák?
– Idegességében, beidegződött mozdulatán nem változtatva kicsavarta a fecskendőből a használt tűt és újat tett a helyébe. Ez amolyan szokásos rutinelőkészület a következő injekció beadására, öngyilkosságot feltételezve ilyen gondosság értelmetlen. Ez tehát az első hiba. A második: Goldner Emma kulcsát belülről nem helyezte be a zárba, csak a kulcs fejét akasztotta a zár nyílásába, arra számítva, ha valaki benéz a lyukon, látnia kell a kulcsot. Aki öngyilkosságra szánja el magát, az alaposan bezárkózik, hogy tettét minél később fedezzék fel. Mindezek után úgy vélem, döntő jelentőségű annak tisztázása, milyen sürgősen volt szüksége Kárpátinénak a kórházi kivizsgálásra.
– Elképzelésed hasznos lehetne, ha feltevéseidet alá tudnád támasztani. Hát akkor, tessék, próbáld meg, szerezz be olyan információkat, amelyek állításaidat meggyőzővé tehetik.
– Köszönöm, főnök, akkor én már itt sem vagyok.
Németh nem a kórházba, hanem a körzeti orvosi rendelőbe ment. A betegek padokon ülve várakoztak a sorukra. Németh is közéjük ült, megvárta, míg egy-két beteget behívtak, azután, amikor harmadszorra nyílt az ajtó és a következő beteget kérték, felállt, odasietett a fehér köpenyes, kellemes arcú ápolónőhöz.
– A bűnügyi rendőrségtől vagyok – mondta hangját lehalkítva.
– Szóval nem beteg?
– Teljesen egészséges vagyok. Ki itt a főápolónő?
– Olyan nálunk nincs. Csak ketten vagyunk. Mit óhajt, kérem?
– Néhány percet szeretnék négyszemközt önnel beszélni. Pár kérdésre szeretnék választ kapni.
– Szívesen, de meg kell várnia, amíg ez a három várakozó is eltávozik. Utána a doktor úr kimegy néhány fekvőbeteghez.
– Köszönöm, várok.
Negyedóra múlva eltávozott az utolsó beteg, utána az orvos is. Kinyílt az ajtó. – Tessék, állok rendelkezésére – szólt az asszisztensnő. – Jöjjön be, kérem-
Leültek az orvosi szobában.
– Németh százados vagyok. Az lenne az első kérdésem, hogy régen dolgozik-e itt a rendelőben?
– Már öt éve.
– Így tehát ismeri a körzetbe tartozó betegeket?
– Igen. Tudja, a túlnyomó többség valóban beteg, de akadnak emberek, akik napi programnak tekintik az idejárást. Ez főleg a téli időszakra vonatkozik, amikor beszélgetnek, elüldögélnek egy-két órát a meleg váróban, gyógyszert íratnak fel, és utána hazamennek.
– Ki szokta a betegeket kórházba utalni?
– A főorvos úr.
– Ismeri Kárpáti Gézánét?
– Hogyne. Talán még egy hete sincs, hogy nagy nehezen beutalta a főorvos úr a Szabolcs utcai kórházba.
– Hogy érti azt, hogy nagy nehezen?
– A főorvos úr nem talált semmi okot arra, hogy kórházba kerüljön. Azt mondta, zsúfolt a kórház, és csak szükség esetén utalják be a beteget. Kárpátiné azonban nem hagyta magát, háromszor is idejött egymás után. Erőszakoskodott, hogy fáj a szíve, gyakran szédül, és újabban gyomorgörcsök kínozzák. Végül a főorvos úr, már csak azért is, hogy bebizonyítsa ennek az erőszakos Kárpátinénak, hogy a képzelt betegségén kívül egyéb baja nincs – beutalta.
– Ezek szerint nem komoly beteg?
– Ha komoly baja lenne, nem engednék ki csak úgy a kórházból napközben.
– Honnan tudja, hogy kiengedték?
– A kórház közelében lakom. Pár napja láttam sietős léptekkel haladni reggel az utcán. Meg is kérdeztem tőle, mi történt, már meggyógyult? Nem, felelte idegesen, és szó nélkül otthagyott.
Németh a körzeti rendelőből a kórházba sietett.
– Kárpáti Gézáné után érdeklődnék, főorvos úr – mondta Németh a bemutatkozás után.
– Nem értem, miért küldenek kórházi kivizsgálásra olyan beteget, akit a körzeti rendelőben is el lehet látni – fakadt ki a főorvos. – Tipikus példa erre Kárpátiné. Bejön, felveszik, aztán a második-harmadik napon, a délutáni ügyeletes orvost valami indokkal arra kéri, hogy sürgősen engedje haza. Úgy tudom, csak másnap, a vizit előtt tért vissza.
– A vizit mikor szokott kezdődni?
– Rendszerint tíz-tizenegy óra között. Amikor aznap a vizitkor az ágyához értem, felöltözve találtam. Azt kérte, halasszuk el a további vizsgálatokat, mert meghalt egy közeli rokona és neki kell intéznie a temetést. Tessék, mondtam, máris elmehet.
Németh igyekezett főnökének szó szerint beszámolni az asszisztensnővel és a főorvossal folytatott beszélgetéséről. A végén hozzáfűzte:
– Gondolom, a felsoroltak eléggé alátámasztják a gyanúmat.
– Nagy vonalakban igazad van, Laci – válaszolta Magos –, de meg kell mondjam, mindezzel csak a gyanút gyűjtötted és nem a bizonyítékot, mármint hogy Kárpátiné fecskendezte volna be Emmába – tudatosan – a halálos mérget.
– Igazad van. A továbbiakban a te utasításod szerint folytatom a nyomozás rám eső részét… – Erősen kifújta a levegőt. – Azért én mégis fenntartom a Kárpátinéra vonatkozó gyanúmat. Hej, ha módunkban lenne házkutatást tartani nála, talán azonnal minden megoldódnék…
– Hogy képzeled ezt, Laci? Az ügyész semmiképp nem járulna hozzá. Ezt törvénytelennek, az állampolgári jog legdurvább megsértésének minősítené. Hiszen semmiféle súlyosnak tűnő gyanús körülményre nem hivatkozhatunk, és megalapozottnak vélt feljelentést sem tudunk felmutatni.
– Feljelentést? – Főnök, ugyan ez esetben ki tenne feljelentést mondjuk gyilkosság gyanúja alapján Kárpátiné ellen? Hiszen Goldner Emma egyetlen rokona, aki a feljelentést megtehetné, éppen ő, Kárpátiné a gyanúsított!
– Mondtam már – emelte fel Magos a hangját –, hogy nagy vonalakban igazad lehet. Sőt, részben egyet is értek az elképzeléseddel, de értsd meg végre, hogy meg van kötve a kezünk. Más oldalról kell a kérdést megközelíteni. Kárpátiné maradjon a gyanú árnyékában. Most pedig bemegyek a nagyfőnökhöz.
A megbeszélés után Magos összehívta a stábját és ismertette velük a dr. Alois Zimmermannhoz küldendő levél lényegét.
– Ez remek ötlet – csatlakozott elsőként a tervhez Németh –, hiszen sose lehet tudni, hol bújik ki a szög a zsákból. Mi történhet, legfeljebb majd azt válaszolja, hogy1 erre nincs lehetőség.
– Miért ne lenne? – kérdezte az ötlet „atyja”, Bordás, méltatlankodva. – Mi semmi rendkívülit nem kérünk, csak éppen a frankfurti és a budapesti öngyilkosság hasonlósága késztet bennünket az esetleges feltételezésünk összevetésére.
– És ha az ügyvéd nem tud a kérésünknek eleget tenni? – aggályoskodott Kozma.
– Akkor még mindig lehet hivatali úton segítséget kérnünk:.
– Még ha kedvező választ kapunk is – latolgatta Szőke –, azt bizonyítani, hogy miként került a halált okozó méreg Goldner Emma testébe, talán sohasem sikerül.
– Nem találod különösnek, főnök – kérdezte Kozma –, hogy Vilma végrendelete után, amiben Kárpátinéról említés sem történik, nagyon rövid idő elteltével Goldner Emma is megírja a sajátját, és ebben mindenét unokatestvérére hagyja?
– Lehet, hogy Vilma valami miatt ellenszenvesnek tartotta Kárpátinét, és ezért hagyta ki a végakaratából. Azt viszont én is furcsállom, hogy Emma miért sietett a maga örökösévé megtenni Kárpátinét.
– Szerintem – mondta Szőke –, inkább Kárpátiné siettette erre Emmát, aki, szegény, rá volt utalva, sőt az ápolás miatt ki is volt neki szolgáltatva. Ki tudja, hogy ez a megrögzött hazudozó, mert hát többek között ezért is vált el tőle az ura, mivel vette rá vajon Emmát, hogy egyetlen örökösének őt tegye meg.
– Na, na, Pista, hogy a hazudozása miatt hagyta volna el a férje, arról semmi bizonyosat nem tudunk. Lehet, hogy épp a fordítottja az igaz. Bár, hogy a családja körül nincs minden rendben, az kétségtelen, már csak azért is, mert nem tett említést a fiáról, lehet, hogy titkol valamit…
– Na de főnök – mondta Szőke –, nincs olyan anya, aki kitörölné az életéből a fiát, főképp, amikor az olyan tragikus módon fejezte be az életét.
– Ne latolgassuk ezt most tovább. Megírom a levelet – vágta el a beszélgetés fonalát Magos.
A levélnek az volt a lényege, hogy az ügyvéd szerezze meg a Goldner Vilma lakásában talált, idegen, ismeretlen egyéntől származó ujjnyomokat, és küldje meg hozzájuk Budapestre. A levelet felolvasta kollégái előtt, és még aznap el is küldte.

A temetést követően Magosnál Kárpátiné megbízásából megjelent dr. Petelei ügyvéd, és kérte az őrnagytól, hogy adják át neki Goldner Emma lakásának kulcsait. A lakásban lévő ingóságokról leltárt óhajt készíteni, valamint a betétkönyvet is átvenné – jelentette ki.
– Sajnos, kedves ügyvéd úr, egyelőre semmit sem tehetek, mert a nyomozást mi még nem fejeztük be.
– No de kérem, Goldner Emmát már el is temették.
– Így van, de ezzel még a nyomozás nem zárult le. Ahogy befejeztük, az iratokat, a betétkönyvet, a végrendelettel együtt átadjuk az illetékes bíróságnak. Ott ön, helyesebben Kárpátiné, az örökös, mindehhez hozzájuthat.
– És ez mikor fog megtörténni?
– Már mire gondol az ügyvéd úr?
– Hogy az iratok átkerüljenek a bírósághoz.
– Nemsokára, doktor úr!
– Őrnagy úr, kérem, a végrendelet szerint ügyfelemet, Kárpátinét tekintélyes értékű nyugat-németországi és bécsi hagyaték is megilleti. Szeretnék kiutazni ennek rendezése ügyében.
– Ez már nem tartozik rám, doktor úr. A kiutazás engedélyének megadására az útlevélosztály az illetékes. Forduljon hozzájuk.
– Támogatna abban, hogy hamarabb megkapjam az útlevelet?
Magos elnevette magát. – Mondok én önnek valamit, kedves ügyvéd úr. Amennyiben jómagam szeretnék nyugatra utazni, higgye el, hogy sokkal több utánjárással kapnám meg az illetékesektől az útlevelet, mint ön. Igazán sajnálom, de nem tehetek semmit.
– Én csak azt kérném, hogy igazolja utazásom célját.
– Már megbocsásson, de ennek indoklására az ön kezében ott van a végrendelet. Ez éppen elég bizonyíték célja alátámasztására – állt fel Magos, ezzel is jelezve, hogy a diskurzust kettőjük között befejezettnek tekinti.
Az Országos Vegyvizsgáló Laboratóriumból Magossal közölték telefonon, hogy a boncolóorvos által beküldött anyag azonos a bűnügyi laboratóriumból kapottal, vagyis az erős, gyorsan ölő, ismeretlen összetételű méreggel.
– Ehhez mit szóltok? – tette le a kagylót. – A befecskendezett méregre vonatkozóan egyöntetű a megállapítása a boncolóorvosnak, az Országos Vegyvizsgáló és a bűnügyi Laboratóriumnak.
– Bár tudnánk, hogyan került a méreg Goldner Emma lakásába – kesergett Szőke.
– Idővel ezt is sikerülhet kiderítenünk – nyugtatta Kozma.
– Sikerülhet – heveskedett Szőke –, csak előbb a gyilkost kellene megtalálni… persze, feltéve, ha gyilkosság történt, nem pedig öngyilkosság.
Magos Némethre nézett, aki Szőkét hallgatva egyik cigarettáról a másikra gyújtott, és ujjait idegesen morzsolta.
– Szeretném tudni, most meg már megint mi a bajod?
– Azonkívül semmi, hogy bosszant a tehetetlenségem.
– Ugyan, Laci, miben vagy te akadályoztatva? Elégedetlenkedsz, türelmetlen vagy, bár úgy vélem, te sem tudnád megmondani, mit is kellene voltaképpen tenni. Ez a mostani periódus türelemre, várakozásra kárhoztat mindannyiunkat. Például ki kell böjtölnünk azt az időt, amíg választ nem kapunk Frankfurtból, az ügyvédtől.
A válasz nem késett sokáig, Dr. Zimmermann rendkívül udvariasan közölte Magossal, hogy kérésének az adott körülmények között nem tud eleget tenni. Ha a későbbiekben, a felsőbb bűnügyi vezetőkkel sikerülne jó összeköttetést kialakítania, akkor talán teljesíthetővé válna a kívánsága. Amennyiben Magos úgy ítéli meg, hogy az ügy nem tűr halasztást, javasolja, hogy utazzék el hozzájuk az őrnagy, s hozza magával az ismeretlen ujjnyomokat. Így az azonosítást a frankfurti kollégákkal – akiknek erre a legmodernebb technikai berendezés áll rendelkezésre – megejthetik.
Mérlegelve a nyomozás adatait, Magos és kollégái kilátástalannak ítélték a további nyomozást. Főnökei is arra a nézetre jutottak, hogy legjobb lesz az ügyiratot lezárni és öngyilkosság jelzéssel – ami az iratgyűjtőn nagy Ö betűvel van feltüntetve – megküldeni a bíróságnak. Az ügyész is ezt az álláspontot támogatta.
Magos tehát közölte munkatársaival, hogy készítsék el az iratokat az ügy lezárásához.
A szobákban egyre hangosabban kattogtak az írógépek billentyűi, és a feljegyzések, jegyzőkönyvek, az összegzések legépelése után a Goldner Emma halálával kapcsolatos adatok ügyirattá álltak össze.
– Marika! Ha kész a dosszié, adja át az iktatónak, az. ügyészség részére. – Társaira nézett, és mélyen felsóhajtott: – Nem emlékszem, hogy valaha is ennyi kétség között zártunk volna le nyomozati anyagot.
Magos megjegyzésére csendes szétszéledéssel „válaszoltak” kollégái.
Marika a nyomozásról szóló irattömeget egy keményfedelű dossziéba rakta, majd sorszámmal ellátott tartalomjegyzéket készített, amit az aktacsomó elejére helyezett, és összezárta az iratgyűjtőt. Aztán fekete, vastag filctollával a címzést kezdte írni. Az összenyíló szobákra olyan mély csend szállt, hogy a toll sercegését hallani lehetett.
És ebben a nagy csendben hirtelen felcsengett a telefon.
Marika kapta fel a kagylót. – Igen, itt van, máris átadom… Önt keresik, őrnagy elvtárs.
– Azonnal hagyjatok mindent abba – szólt a vonal túloldalán Magos főnöke. – Most telefonáltak a Nagy Sándor utcából. A bankból hazatérő Kárpátinét előszobájában ismeretlen tettes hátulról leütötte, pénzét elrabolta, és elmenekült. Az asszonyt súlyos sérülésekkel a mentők kórházba szállították. – A nagyfőnök már rég befejezte, amikor Magos még mindig a kezében tartotta a kagylót, elképedt arccal. S aztán, mint akit villám ért, felugrott.
– Készüljetek! – szólt hangosan egyik szobából a másikba szaladgálva. – Kárpátinét leütötték és kirabolták! Gyerünk gyorsan, a rendőrök már ott várnak. – Kozma, Németh és Szőke úgy ugrált fel asztaluk mellől, mint akit bolha csípett.
– Főnök – kiáltott utánuk Marika –, most mi legyen az ügyirattal?
– Maradjon minden úgy, ahogy most van – legyintett –, ne csináljon semmit!
– Végre eljött az én időm, főnök – ujjongott Németh, a lépcsőkön lefelé száguldva.
– Miről beszélsz te, milyen időd jött el? – kérdezte lihegve Magos.
– Hát amire annyira vágytam. Végre bekukkanthatunk a ravasz öreglány Kárpátiné lakásába – nevetett fel Németh.
– Olyan sokat vársz ettől?
– Mindent vagy semmit, főnök.
Ujjnyomszakértővel, fényképésszel kiegészülve gyorsan beugráltak az autókba, és perceken belül megérkeztek a Nagy Sándor utcába. Magos szállt ki elsőként, utána a többiek. A két rendőr az első emeleten, közvetlenül a lépcsőházból balra nyíló lakás ajtajában állt. Egyikük azonnal jelentette a történteket. A nyitva lévő előszobaajtó küszöbéről látni lehetett a szőnyegen a vérfoltokat.
– Volt valaki a lakásban azóta, hogy a mentők itt jártak?
– Senki, őrnagy elvtárs.
– Elmehetünk? – szólalt meg a másik rendőr.
– Igen. Mi itt maradunk, és elvégezzük a többit. Pista! Eredj és intézkedj! A házfelügyelőt és két lakót tanúként kérj fel a lakásba.
– Értettem, főnök.
A nyomszakértők először az előszobában álló bútorokat, az ajtókat és a kisebb tárgyakat vizsgálták. Minden észlelt ujjnyomot felvettek, ezekről a fényképész is felvételeket készített, és csak ezt követően mentek be a nyomozók a szobába.
– Tulajdonképpen hogyan támadták meg Kárpátinét? – kérdezte Magos a házfelügyelőtől.
– Én magam, őrnagy úr, csak halkabb kiáltást hallottam, utána pedig láttam, hogy egy férfi kirohan a kapualjból. Mi történt, kérdezte két-három lakó is, ki kiáltott? Aztán észrevették, hogy Kárpátiné előszobaajtaja nyitva van. Én felsiettem, addigra többen is odaértek, és akkor láttuk, hogy Kárpátiné véres fejjel, jajgatva fekszik az előszobaszőnyegen. Erre azonnal leszaladtam telefonáltam a mentőknek és a rendőrségnek. Aztán visszasiettem. A szomszédasszonnyal, Bálintnéval közösen felültettük. Láttuk, hogy a keze és a feje csupa vér, de valamelyest magánál van. Mi történt? – kérdeztük tőle. Valaki hátulról leütötte és elrabolta a pénzét, nyöszörögte. Azt is kérdeztük, hogy mennyit vettek el tőle, nehezen kinyögte, hogy húszezer forintot.
Kárpátiné állítását alátámasztotta a kapu mögött elhajított retikülje. Ezt Szőke találta meg, benne volt a betétkönyv, ami az aznapi húszezer forint kivételéről tanúskodott.
– A tettes gyorsan megszabadult a bizonyítéktól – jegyezte meg Szőke –, ami arra vall, hogy nem kezdő.
– Nézesd meg az ujjnyomszakértőkkel, hátha ott maradtak az ujjnyomai.
Az ujjnyomszakértők távozása után az őrnagy türelemre intette kollégáit. – Csak lassan, semmi sietség. Időnk van. Az iratokat, leveleket külön figyelmetekbe ajánlom.
Amint Magos a két tanút leültette, kollégái birtokukba vették a lakást. Németh egy szép régi szekreternek egymás után húzogatta ki a fiókjait. Minden fiók papírokkal, iratokkal volt tele. Az első fiókot maga elé tette, és valósággal élvezettel kezdte az írásokat olvasni.
Magos, bár látszólag a tanúkkal foglalkozott, feszülten figyelte munkatársait, közülük is leginkább Némethet, akinek tekintetéből arra következtetett, hogy érdekes anyagot találhatott. Jól gondolta, mert Németh hirtelen felugrott, és egy feladóvevénnyel hozzálépett. Az egyik rubrikába ez volt írva: „Kárpáti László, Liverpool, Anglia.”
Magos alig hitt a szemének.
– Nos, főnök, azt hiszem, már ez magában is elegendő annak bizonyítására, hogy Kárpátiné fia él, és hogy a kedves mama levelezést folytat a fiával – mondta Németh, majd szétrepedve az örömtől. Aztán némileg csillapodva visszaült a fiókhoz, és egymás után szedte ki mindazokat a leveleket, amelyeket Kárpátiné kapott a fiától.
A levelek kivétel nélkül a fiú édesanyja iránti szeretetéről tanúskodtak. Az 1964. július 9-én, Londonból keltezett levélben csupán ez a szűkszavú közlés állt: „Édes anyukám, minden a legnagyobb rendben zajlott le, milliószor csókol, Laci.” Németh ezt félretette. Talán már a huszadiknál tarthatott, amikor újabb levelet tartva a kezében, hirtelen hófehérre vált arccal állt fel.
– Mi az, Laci, mi történt veled? – kérdezték hozzásietve Magos és Szőke.
– Semmi baj, főnök – mondta Németh immár bíborvörössé vált arccal.
Magos megijedt, mert Némethtel ilyesmi még nem fordult elő. Kikapta kezéből a levelet. Kozmától és Szőkétől közrefogva sietve átfutotta a kezdő sorokat, de amikor ahhoz a részhez ért, hogy „.. .az lenne a legjobb, drága anyukám, ha néhány napra kivizsgálásra befeküdnél a kórházba. Ott majd felkereslek, írd vagy táviratozd meg, mikor kerül erre sor” – az ő arca is színt váltott.
Összenéztek. – Ez döbbenetes – szólt halkan Magos.
– Ez a pár sor előkészületre utal – csóválta a fejét Szőke.
– Mikor is halt meg Goldner Emma? – kérdezte Magos Szőkétől.
– Rögtön megmondom. – Szőke belelapozott kis jegyzetfüzetébe, megfordított egy-két lapot. – Hatvanöt július hetedikén.
– És mikor adták fel Kárpátiné részére a levelet?
– Hatvanöt május ötödikén.
– Minden világos.
– Most már megértitek, hogy miért nem fértem a bőrömbe – nyerte vissza normális arcszínét Németh.
– Minden rendben van, Laci. Ha jól vagy, folytassátok a kutatást.
Megszólalt az előszobacsengő. Az ajtóban egy postás állt.
– Kérem szépen, táviratot hoztam Kárpátiné részére.
– Magos őrnagy vagyok a rendőrségtől. Majd én átveszem Kárpátiné helyett, akit leütöttek és kórházba szállítottak. Ott majd átadom neki.
A postás távozott.
Magos a táviratot épp fel akarta bontani, amikor Kozma hozzálépett, egy ampullát tartva a kezében, amit az asszony egyik kosztümjének a zsebében talált meg. A tele ampullán nem volt semmiféle írásjel. Látszatra úgy nézett ki, mint az inzulinampullák.
– Te jó ég! – vette át Magos, miközben önfeledten zsebébe csúsztatta a táviratot. – Azt hiszem, ez annak a párja, amit Goldner Emma kisasztalán üresen megtaláltunk.
Németh a többiekre oda sem figyelve, lázasan kutatott tovább. Az utoljára maradt fiókban talált egy iratot. Szétnyitotta, és akkor látta meg, hogy az végrendelet, amelyet Kárpátiné ugyanazzal az ügyvéddel íratott, aki az ő javára megszerkesztette Goldner Emma végrendeletét.
Kárpátiné ebben minden ingó és ingatlan vagyonát, azaz mind a Vilmától Emmára szálló, mind az Emmától az ő javára hagyott vagyont fiára, Kárpáti Lászlóra hagyta.
– Ez már több mint amire szükségünk van – jelentette ki Magos, átfutva a papírt. – Laci, csomagoljatok! A lakást lezárjuk, és utána rögtön benézünk Kárpátinéhoz a kórházba.
A lépcsőházban megállította Kozmát. – Vidd be ezt az ampullát azonnal a laboratóriumba! Utána menj be, és várj meg bennünket.
A főorvos egy beteggel beszélgetett a folyosón. A közeledő három férfi közül nyomban felismerte Németh századost. Mindjárt meg is jegyezte: – Na kérem, most igazán indokoltan került be hozzánk Kárpátiné.
– Eltalálta, főorvos úr, hogy most is miatta vagyunk itt. Engedje meg, hogy bemutassam a főnökömet és Szőke századost.
A bemutatkozás után Magos azt kérdezte:
– Hogy van Kárpátiné, főorvos úr?
– Hát – tárta szét két kezét a főorvos – népiesen szólva, jól kupán vágták, három súlyos zúzódás is van a fején. De rendbe fog jönni. Most nem ajánlom, hogy beszélgessenek vele. Nem is lehet, hiszen kábult még. De holnap, azt hiszem, ennek már semmi akadálya.
– Köszönjük a felvilágosítást, főorvos úr, holnap jelentkezünk. Szeretnénk, ha ön is jelen lenne, amikor Kárpátinéval beszélgetünk.
– Fontos ez?
– Nem túlzottan, de akkor talán érthetővé válik, miért siettettük vele a diskurzust.
– Kíváncsivá tettek, holnap várom önöket.
A kórház kapuján túl, az őrnagyra rájött a tüsszögés. A zsebébe nyúlt, és a távirat akadt a kezébe. – A mindenit, erről majd elfelejtkeztem! – Mind a hárman megálltak. Magos feltépte a táviratot, és hangosan olvasta a szöveget: „Drága anyukám, sietek, két napon belül nálad vagyok. Laci.” Ezek szerint holnap vagy holnapután érkezik – tette vissza a zsebébe a sürgönyt.
– Hát ez csodálatos, főnök – ragyogott fel Németh ábrázata. – Hol várjuk meg ezt a Kárpáti Lászlót?
– Talán a repülőtéren – javasolta Szőke.
– És ha nem azzal érkezik, hanem autóval vagy vonattal? – kérdezte Németh.
– Legbiztosabb az édesanyja lakásán kivárni – döntötte el Magos.
– Igazad van, főnök. Hogy erre nem gondoltunk?
– Holnap reggeltől felváltva ketten-ketten a lakásban várakoztok. Ha megérkezik a fiú, ezt azonnal közlitek velem, s én máris indulok. Addig rendkívül udvariasan kell vele beszélni. Elmagyarázni, hogy mi történt az anyjával, aztán behozzuk a rendőrségre.
Reggel a szobája felől frissen főzött kávé illata csapta meg az orrát.
– Mi történt, Marika, hajnalban bejött és megfőzte a kávét?
– Boldogságomban, mert a fiúktól sok mindent megtudtam.
– Hát azt kétlem, mert azt, hogy sokat tudnánk, még mi sem mondhatjuk. Annyi azonban bizonyos, hogy az Ö betűs dossziéval nem kell tovább törődnie. De nagyon kedves magától, Marika, hogy ilyen figyelemmel kíséri és eleve jutalmazza a munkánkat – mondta kávékavargatás közben.
– Nem bábunak jöttem ide, főnök, hanem szorgos és okos. segítőnek.
– Na, akkor azt is tudja, hol van Kozma és Bordás?
– Ők már jóval hamarabb eltávoztak. – Majd csendesen, szelíden hozzátette: – De hogy hová, azt nem tudom.
– Nem baj. Ha Kozma visszajön, figyelmeztesse, hogy holnap reggelre rendelje be Peteleit, az ügyvédet.
Magos egy ideig az iratokat böngészte. Sajnálta ezt a két magára maradt, az élettől sokat szenvedett testvérpárt, akik alighogy élvezhették volna hátra lévő éveiket, a kegyetlenség áldozataivá váltak. – Aztán a papírokat betette az íróasztal fiókjába és kiszólt: – Laci! Pista! indulhatunk a kórházba.
A főorvost a szobájában találták. – Kárpátiné sokkal jobban érzi magát – fogadta a kedvező hírrel a nyomozókat.
– Nem fogja az visszavetni az állapotában, ha netán kellemetlen kérdést teszek fel neki?
– Őrnagy úr, itt valami elkerülhetetlen dologról lesz szó?
– Úgy gondolom – bólintott Magos.
– Nem hiszem, hogy bármiféle beszélgetés hátrányosan befolyásolná az egészségét. Ha akarják, máris indulhatunk, önökkel tartok. Jelenleg egyedül van a szobában.
Négyen állítottak be hozzá a betegszobába.
– Jónapot, kedves Kárpátiné – köszöntötte Magos –, úgy látom jobban van. Tegnap nagyon megijesztett minket, örülnék, ha elmondaná, mi történt tulajdonképpen magával.
– Biztosan figyelt valaki, amikor bementem a bankba és kivettem húszezer forintot a lakásom fölújítására. A bankból hazaindultam. Felértem az emeletre, kinyitottam az ajtót, de bemenni már nem tudtam, mert valaki belökött. Elestem, és egy óriási ütést kaptam a fejemre. Elködösült minden előttem, de úgy hiszem, még többet is kaphattam, mert csak itt, a kórházban tértem magamhoz. Többről nem tudok, de hát elég az, hogy leütöttek és kiraboltak…
– Megismerné a támadóját?
– Nem, hiszen valójában nem is láttam.
– No, ez nem is baj, a fontos az, hogy meggyógyuljon.
– És ez hamarosan bekövetkezik – mondta biztatóan az orvos.
– A pénzzel meg ne törődjön, az Emmától kapott örökségből futja még a lakás rendbehozatalára – vigasztalta az őrnagy.
– Tessék mondani, őrnagy úr, a lakáskulcsom hol van?
– Nálunk, kedves asszonyom. A lakását lepecsételtük. Ha felgyógyul, azonnal visszaadjuk a kulcsot.
– És ha valaki keresne?
– Olyan sokan járnak magához?
– Nem, de… – abbahagyta a mondatot.
– Talán vár valakit?
– Kit várnék én, őrnagy úr?
– Azt magának kell tudnia, kedves Kárpátiné. Esetleg a fiát, akiről soha nem tett említést nekünk.
Az asszony szörnyű zavarba jött, és kicsit lejjebb csúszott a paplan alá. – Miért említettem volna, amikor már rég meghalt az apjával együtt.
– Most nem mondott igazat Kárpátiné, mert a fia él!
– Na, de kérem – futott át rajta egy enyhe remegés –, mit akarnak tőlem?
– Az igazat! Él vagy nem él a fia?
– Már mondtam, hogy…
– Ne folytassa! Ne próbáljon újra hazudni, mert mi jól tudjuk, hogy a fia Angliában, Liverpoolban él. Tessék, itt a bizonyíték – mutatta meg az asszony ajánlott levélküldeményének feladóvevényét. – Ez a postai igazolás bizonyítja, hogy maga levelet írt a fiának. És tessék, látja ezt is? Itt van a fia válasza, ez a sürgöny. A szövege: „Drága anyukám, sietek, két napon belül nálad vagyok, Laci.”
Az asszony eltolta magától a felé tartott táviratot, és üvöltözni kezdett: – Milyen jogon túrták fel a lakásomat? Maguk össze-vissza beszélnek, rágalmaznak engem. Jaj, istenem, nem elég, hogy leütöttek, beteg vagyok? Azonnal üzenek az ügyvédemnek, mert feljelentést akarok tenni maguk ellen…
– Nem kell üzennie, asszonyom – állította meg a szózuhatagot Magos –, mert Petelei ügyvéd úr holnap reggel tiszteletét teszi nálunk, a rendőrségen. Méltatlankodás helyett inkább azt mondja meg, hogyan történt, hogy Goldner Vilma végrendelete után, rövid idő múlva Emma már magára íratta a Vilma halála után reászálló összes ingó és ingatlan vagyonát? Milyen módon vette őt rá erre? Olyan súlyosnak vélte a cukorbetegségét, hogy az bármikor végezhet vele, mint ahogy rövidesen be is következett?
– De hiszen öngyilkos lett! – kiabálta.
– Öngyilkos?! – kérdezte vissza elnyújtva Magos. – Kitől tudta meg, hogy Emma öngyilkos lett, hiszen az ő halála előtt maga négy-öt nappal bevonult ide a kórházba.
– Hogy öngyilkos lett, azt ön itt, a kórházban mondta meg nekem, őrnagy úr.
– Az igaz, de addigra maga már nagyon jól tudta, hogy Emma meghalt. Éppen azért vonult be a kórházba, hogy még a gyanú árnyéka se érinthesse.
– Akkor miért vettek fel ide?
– Mert maga ezt kierőszakolta, de ahogy tőlem hivatalosan is megtudta az unokahúga halálát, egyszerre visszanyerte egészségét. Eltávozott a kórházból azzal, hogy intézkednie kell egy közeli rokona temetéséről.
– A főorvos úr elengedett.
– El, mert nem volt fekvőbeteg, és örült, hogy megszabadulhat magától.
– Valahogy így volt – biccentett a főorvos.
– Az imént azzal gyanúsított minket, hogy össze-vissza beszélünk és rágalmakat találunk ki maga ellen.
– Most is mondom, igen, így is van.
– Hát akkor, asszonyom, fogódzkodjon meg. Ha maga rágalomnak tartja azt a tényt, hogy a fia él, mert maga szerint rég meghalt, akkor mi célból íratta meg saját végrendeletét az ügyvédjével, fia, Kárpáti László nevére? Mióta szoktak halottak javára végrendelkezni? Miért írt neki expressz ajánlott levelet, amire a fia azt sürgönyözte vissza önnek, hogy hazajön. Ha a fia halott, akkor hogyan válaszolhatott a maga levelére? Tessék, erre feleljen!
– Nem érzem jól magam, fáj a fejem, főorvos úr… – kerülte meg a választ motyogva, és fejére húzta a paplant.
– Nem zavarjuk tovább. Mire a kedves fia a túlvilágról megjön, siessen felépülni.
Elhagyták a szobát.
– Főorvos úr, kérem – mondta Magos –, biztonságos helyre kellene ezt az asszonyt átszállítani és vigyázni rá, mert én épségben szeretném a bíróság elé állíttatni.
– Mondja, őrnagy úr, tulajdonképpen mit követett el Kárpátiné?
– Az eddigi megállapítások szerint két szerencsétlen idősebb nő halálának előidézője, akik ráadásul közeli rokonai voltak.
– Hát, ez súlyos vád.
– A teljes igazságot ön előtt, a fiával történő szembesítéskor szeretném tisztázni, akit mára vagy holnapra várunk. Ha ön hozzájárulna, a biztonság érdekében Kárpátiné mellé szívesen beállítanánk a mi saját ápolónőnket.
– Ezt, őrnagy úr, örömmel venném, mert éjszakára kevés az alkalmazottunk. Kárpátinét, azt hiszem, az lesz a legcélszerűbb, ha máris külön szobába vitetem.
– Köszönöm, főorvos úr. Én pedig intézkedem, hogy rövidesen itt legyen a mi képzett ápolónőnk, aki egyébként nyomozónő.
Egy órán belül Teri, aki valóban ápolónői képesítéssel is rendelkezett, fehér köpenyben megjelent a kórházban, és a főorvos segédletével Kárpátiné mellé került. Teri részletesebb kioktatás nélkül tudta, mi a teendője.
A kórház éjszakára elcsendesedett.
Németh, aki a legőszintébb kollegiális viszonyban volt Terivel, éjfél körül, termoszban forró feketét és két sonkás zsemlét vitt be neki.
– Nahát, Laci, miattam feláldoztad az éjszakai alvásodat?
– Nem egészen miattad, Terikém, hanem azért is, aki ott, túl az ajtón fekszik. Mert hogy ő is virraszt, az biztos.
– Fölöslegesen fárasztottad magad. A kulcs a zsebemben van, kijönni nem tud, az ablakon pedig rács van.

Az ujjnyomszakértők másnap közölték, hogy a Kárpátiné lakásában talált idegen kéztől eredő ujjnyomok megegyeznek a Goldner Emma lakásában találtakkal.
– Régiek? – kérdezte Magos.
– Attól függ, mikor szoktak a lakásban takarítani.
Még aznap jelentkeztek a laboránsok is. Megállapították, hogy a Kozma által hozzájuk juttatott ampulla tartalma azonos a már megvizsgált ismeretlen méreggel. Véleményük szerint a Goldner Emma kisasztalán talált és a vizsgált ampulla egy és ugyanazon a helyen készülhetett. A méreg összetételét azonban nem tudják meghatározni.
Magos Kozmával és Bordással ebédelni készült. Elmenetelüket azonban megakadályozta Kárpátiné lakásából a soron lévő nyomozók, Németh és Szőke telefonüzenete:
„A PÁCIENS BEFUTOTT!”

Magos komótosan lépkedett á lépcsőkön fölfelé, és azon töprengett, hogy mit mondjon Kárpáti Lászlónak, akiről vajmi keveset tud, és amit tud, az se nagyon megfogható.
Lenyomta az előszobaajtó kilincsét, belépett a lakásba. – Jó napot – üdvözölte a szobában tartózkodókat, és szemrevételezte a körülbelül száznyolcvanöt centi magas, jól öltözött, kreol bőrű férfit. – Magos őrnagy vagyok, a bűnügyi rendőrségtől, kérem, üljenek le mindannyian.
– Az ön neve, kérem?
– Kárpáti László.
– Kora?
– Harmincéves vagyok.
– Foglalkozása?
– Textilmérnök. Már megbocsásson, ön milyen célból és milyen jogon kérdezősködik?
– Rövidesen meg fogja tudni.
– Én, kérem, rövidesen meg az édesanyámmal szeretnék beszélni, mert a jelenlevő nyomozó urak arról értesítettek, hogy anyámat leütötték, és kórházba került.
– Ön, Kárpáti úr, milyen állampolgár?
– Kanadai.
– Mondja, kérem, az utóbbi években hol dolgozott?
– Több mint három éve Angliában, Liverpoolban élek és ott dolgozom.
– Nős?
– Nem.
– Anglián kívül, Európában merre utazgatott? Legutóbb például hol járt?
– Ez nem tartozik önökre, oda megyek, ahová akarok, szabad ember vagyok.
– Mégis szeretném, ha válaszolna a kérdésemre.
– Hát ha kényszerít rá?
– Ilyesmiről szó sincs. Ha nem akar, nem felel. Döntse el, mit választ.
– Döntöttem. Tessék, kérdezzen.
– Mikor járt Olaszországban?
– Nem jártam.
– Hát akkor Franciaországban, Belgiumban, Svájcban, Dániában? Egyszóval Európa melyik országában járt és mikor?
– Kérem, én nagyon elfoglalt vagyok, nincs időm arra, hogy csak úgy ide-oda szaladgáljak a nagyvilágban.
Magos új lapot játszott ki. – Hogy az édesapja tragikus körülmények között halt meg, azt tudjuk. Sőt, úgy értesültünk, hogy maga is vele együtt a katasztrófa áldozata lett.
– Ugyan kérem, ez valami nagyon buta tréfa.
– De hiszen az édesanyja ezt állította.
– Merő tévedés, vagy rosszul értelmezett kifejezés.
– A kórházban ez még ma tisztázódni fog, és maga, Kárpáti úr az édesanyjától fogja ezt a „buta tréfá”-t hallani.
– Hát erre kíváncsi vagyok.
– Meg lesz lepve még sok mindenen. Levelezett az édesanyjával?
– Ritkán.
– Mikor írt önnek utoljára az édesanyja?
– Ó, kérem, az nagyon régen volt.
– Mégis, milyen régen?
– Talán már két éve is van.
– Hát ha ilyen régen írt az édesanyja, akkor mondja meg nekem, most mi célból sietett ide? Egyébként milyen járművel érkezett? Repült, vagy vonattal jött?
– A saját kocsimmal jöttem.
– De hát mi volt az a sürgős dolog, hogy hazaugrott?
– Ez rám tartozik.
– Persze. Csak tudja, én nagyon szeretném, ha a kérdéseimre tisztességes választ kapnék.
– Kikérem magamnak ezt a gyanúsítást – ugrott fel a helyéről Kárpáti.
– Nyugalom, nyugalom! Állításával ellentétben, maga nemrég kapott az édesanyjától égy expressz, ajánlott levelet.
– Semmiféle levelét nem kaptam.
– Nono, most sem mondott igazat.
– Na, de kérem, micsoda gyanúsítgatások ezek? Mi ez itt valójában?
– A rendőrség, Kárpáti úr! És hogy továbbra se hőbörögjön, tessék, megmutatom a maga táviratát, amit az édesanyjának Liverpoolból küldött válaszul a tőle kapott levélre. Ez áll benne: „Drága anyukám, sietek, két napon belül nálad vagyok, Laci.” – Tessék, most tagadhat, hazudhat, azt csinál, amit akar.
Kárpáti elcsendesedett. Lehajtott fejjel hallgatott.
– Lehet, kedves uram, hogy az én magatartásom magának váratlan, de ha én mint bűnügyi szakember, a két nyomozótársam előtt feltett kérdéseimre magától igaz válaszokat várok, annak, higgye el, megvan az alapja és az oka. Felhívnám a figyelmét arra, hogy a tagadásnak semmi értelme. Mi magáról, az édesanyjáról és a családjuk tagjairól sokkal többet tudunk, mint ahogy azt maga gondolja. Hozzáteszem még, hogy én itt, most, semmi olyan kérdést nem teszek fel önnek, ami tökéletes bizonyítékkal ne lenne alátámasztva. Ért engem?
Kárpáti László eddigi magabiztossága megingott. – Nem tagadok le semmit. Igaza van. Anyám írt nekem levelet, én pedig táviratilag értesítettem a jövetelemről.
– Mondja, mi volt olyan fontos az anyja által írt levélben, ami magát arra késztette, hogy azonnal idejöjjön? Ha nem akar, a kérdésre ne válaszoljon, mert megnyugtathatom, mi nagyjából tudjuk, mi lehetett a levél tartalma.
– Azért írt az édesanyám, mert rég nem találkoztunk, és látni akart.
– Mikor találkoztak utoljára? Vagy inkább úgy kérdezem, legutóbb mikor látta az édesanyját? – Kárpáti hallgatott. – Ha nem emlékszik, majd én a későbbiekben megmondom. Most egyelőre befejezzük a beszélgetést. Elmegyünk, természetesen maga is jön velünk. Az útlevele?
– Itt van nálam, főnök – mutatta fel Németh.
A lakást bezárták.
Lent, az utcán a ház előtt Kárpáti a saját BMW kocsijába akart beülni.
– Nem! – szólt Magos. – Kárpáti úr, üljön ide a mi kocsinkba.
– És mi lesz az enyémmel?
– Az is jön, csak nem maga vezeti, hanem Németh százados. Elindultak.
– A kórházba megyünk? – kérdezte Kárpáti.
– Oda valamivel később – válaszolta Magos.
– Ezek szerint mint bűnözőt, a rendőrségre visznek?
– Nem, nem mint bűnözőt, hanem mint kissé gyanús személyt.
– Tudja ön, őrnagy úr, hogy én külföldi, kanadai állampolgár vagyok? Szeretném, ha értesítenék a kanadai követséget.
– Biztosíthatom efelől, Kárpáti úr.
A rendőrségre érve Magos besietett a főnökéhez.
– Kárpáti László megérkezett – jelentette –, és már első kérdéseimre hazugságokkal próbálta elütni a választ. Erre kissé rendreutasítottam, és ezt figyelembe vette a továbbiakban. Persze, a teljesen megbízható adatokat, bizonyítékokat csak ezek után fogom elébe tárni. Azt kéri, hogy értesítsük a kanadai követséget.
– Miért? Talán kanadai állampolgár?
– Igen. Az útlevelét is Kanadában állították ki, ő azonban már több mint három éve Angliában dolgozik.
– Rendben van, megtesszük a hivatalos bejelentést. Felsőbb szerveink érintkezésbe lépnek a kanadai követséggel. Most mi a terved vele?
– Folytatom a kihallgatást, közben elvégzem a szembesítést az édesanyjával, a kórházban. Amennyiben a szembesítés eredményes, őrizetbe veszem, sőt előzetes letartóztatásba helyezem.
– Rendben van, de minderről értesítsd az ügyészt is.
Magos sietett vissza szobájába, hogy folytassa a kihallgatást.
– Kárpáti úr, ugye ön ismeri az édesanyja közelebbi rokonait? A két unokatestvérére gondolok.
– Kis gyermekkoromban találkozhattam velük, de nem emlékszem rájuk. Tudok róluk. Anyám többször írt nekem a két unokatestvéréről. A háború után az egész családjából csak ez a két rokona maradt meg. Ezek közül az egyik, Goldner Vilma Németországban férjhez ment, a másik, a fiatalabb, Emma, idehaza maradt, és súlyos cukorbetegségben szenved. Édesanyám sokat van mellette, segít neki a ház körül.
– Arról is bizonyára tudomást szerzett, hogy Vilma a fasizmus idején történt meghurcolása és szülei elpusztítása miatt, a német államtól nagy összegű jóvátételt kapott.
– Azt hiszem, ezt is említette az édesanyám.
– Akkor nyilván azt is tudja, hogy Vilma Frankfurtban meghalt.
– Állítólag beteg volt, és megmérgezte magát.
– Ezt honnan tudja, kitől hallotta?
– Az édesanyám írta meg.
– Járt maga Nyugat-Németországban?
– Őrnagy úr, már említettem, hogy én azokban az országokban, amelyeket ön említett, soha nem jártam.
– Úgy? Akkor arra kérem, próbáljon még egyszer emlékezni, hogy mikor és hol találkozott az édesanyjával?
– Már említettem, hogy mi csak leveleztünk. Most találkoztam volna vele először.
– Úgy veszem észre, Kárpáti úr, hogy maga mindenáron ki akar térni a kérdéseimre adandó válasz elől. Ezzel hagyjon fel, értelmetlen időhúzás, és nem illik az ilyen gentlemanhez, mint ön. Ezek után, ismételten megkérdezem: mikor találkozott legutóbb az édesanyjával?
– Mivel nem találkoztam vele, nem mondhatok mást, mint az előbb.
– Nos, Kárpáti úr, akkor kénytelen vagyok a memóriáját felfrissíteni, kizárólag azért, mert ön erre kényszerít. Látja ezt a sok levelet itt, az asztalomon? Ezeket mind maga írta az édesanyjának, és mindegyiken rajta van a keltezés és a maga aláírása. Tessék, itt van néhány, nézze meg.
Kárpáti ugyan átvett három levelet, de nemigen nézegette. Ő már akkor érezte, hogy miről van szó, amikor Magossal az anyja lakásán találkozott.
– Mit válaszol, Kárpáti úr? – kérdezte mind határozottabban Magos, miközben visszavette a férfitól a leveleket.
– Nem tagadom, ezeket én írtam.
– Na látja, tud maga őszinte is lenni. Lehet, hogy odaát, Kanadában a bűnügyi szakemberek nagyobb teketóriával kezelik az ilyen urakat, mint például ön. Bár biztosra veszem, hogy bizonyítékok birtokában ők sem csinálnák másképpen, mint mi. Épp úgy levennék az ujjnyomatát, például – toldotta meg szavait a belépő ujjnyomszakértőt megpillantva –, mint ahogy azt most mi tesszük.
– Mit jelent ez, kérem? Önök úgy bánnak velem, mint egy bűnözővel – mondta elhűlve, mialatt az ujjnyomszakértő igen gyorsan elvégezte feladatát.
– Volt már talán hasonló helyzetben?
– Nem, még soha.
– Akkor ne csodálkozzon, mert ez pusztán rutindolog. Nincs semmi jelentősége, hacsak… – sokat sejtetően félbehagyta a mondatot. – De térjünk vissza a levelekre. Arra például, ahol maga többek között ezt írja: „Az lenne a legjobb, drága anyukám, ha néhány napra kivizsgálásra befeküdnél kórházba. Ott majd felkereslek, írd vagy táviratozd meg, mikor kerül erre sor.” A maga édesanyja – bár semmi alapja nem volt a kivizsgálásra, hacsak nem az erőszakos követelőzése, színlelt fájdalmakra való hivatkozása – bekerült a kórházba. Erről ő értesítette magát. Kíváncsi lennék arra, mi tette olyan sürgőssé, hogy ez megtörténjék, hol és mikor beszélték ezt meg, mert a kórházba menésnek megvolt az oka, és nem is akármilyen oka! Tessék, válaszolna erre nekem?
– Nem is tudom, mit mondjak.
– Megértem. Többnyire nem ok nélkül válik az ember bizonytalanná. Látom magán, úgy érzi, hogy kutyaszorítóba került. Pedig a kérdéseimre, Kárpáti úr, felelnie kell, ha ma nem, hát legkésőbb holnap – és mint aki az előttük tornyosuló feladatokat sorolja, hozzátette: –, az édesanyját is meg kell látogatnunk a kórházban…
– Azt nagyon szeretném.
– Hogyan értesítette magát az édesanyja arról, hogy mikor vonul be a kórházba?
– Nem emlékszem, hogy értesített volna.
– De hiszen maga kérte őt erre.
– Akkor sem emlékszem.
– Szóval nem? Akkor mondja meg nekem végre, hogyan lehetséges, hogy maga épp akkor érkezett Pestre, amikor az anyja kórházba került, sőt a kórház területén beszélt is vele. Abban az időben maga rövidre nyírt körszakállt viselt.
Kárpáti nem tudta tovább fegyelmezni magát, kitört, mint ahogy más is ezt tette volna ilyen forró légkörben. Felugrott: – Mit akarnak tőlem? – kiabálta –, mikor én semmiről nem tudok.
– Ez, Kárpáti úr, aljas hazugság, mert maga mindenről tud! – Magos hangja épp olyan erőteljesen csengett, mint a felberregő telefoné.
Szőke vette fel a kagylót.
– Mondd meg a főnöknek – szólt az ujjnyomszakértő –, minden oké, tökéletes! – Szőke főnökére hunyorított, és azt harsogta vissza: – Köszönöm a pompás hírt. – Lecsapta a kagylót, és kiviharzott a szobából. Pár perc múlva már hozta is Kárpáti László összehasonlított ujjnyomait felnagyítva, és a főnöke elé tette.
– Minden bűnöző hasonló módon próbál védekezni, mint maga, Kárpáti úr – mondta Magos a nagyításra pillantva rezzenéstelen arccal –, de a bizonyítékok ellen a legagyafúrtabbak is tehetetlenek. Arra feleljen, kihez ment alig pár házzal odébb, mint ahol az édesanyja lakik, kis táskával a kezében, július hetedikén, kora délelőtt?
– Én kérem sehol sem jártam.
– Szóval azt állítja, nem járt sehol? – és a két ujjnyomot eléje tette. – Látja ezeket? – mutatta – Goldner Emma lakásán találtuk, halála után néhány órával. Ezt a másikat most vettük le a maga kezéről. Amint látja, ez a két ujjnyom teljesen azonos. Ezek után nem csodálhatja, ha megkérdezem: mit keresett maga abban a lakásban, és honnan tudta, hogy Goldner Emma ott lakik? Na, gyerünk, válaszoljon!
– Őrnagy úr – kezdte dadogva, ideges mozdulatokkal a halántékát nyomogatva, nekem az anyám írta meg, hogy Emma hol lakik. Én kérem, valóban felkerestem, örömmel fogadott, és rögtön tudta, bár apró gyerek korom óta nem látott, hogy ki vagyok.
– Honnan tudta volna?
– Mert, mint mondta, anyám a kórházba kerülése előtt említette neki, hogy rövidesen Pestre érkezem. Nagyon szívélyesen leültetett, konyakkal kínált, és beszélgetni kezdtünk. Elmondta nővére, Vilma tragikus öngyilkosságát. Azon kesergett, hogy amikor már ketten együtt végre boldogan, gondtalanul élhettek volna, a testvére meghalt, és ő itt maradt egyedül, betegen. Az ő egészségét megviselték az elmúlt idők szörnyűségei. Legfőbb baja a cukorbetegsége. Anyám szokta beadni neki az injekciót, de most ez is elmaradt, mivel ő kórházba került, érzi is a hiányát. Erre felajánlottam, ha megengedi, anyám helyett beadom én, hiszen ebben nagy gyakorlatom van, mert a szobatársam a kollégiumban mindig engem kért meg, hogy fecskendezzem be a karjába az injekciót. Emma azt mondta, ő a combjába szokta kapni, és ha tényleg nem esik nehezemre, örülne, ha ezt megtenném. Ott vannak az ampullák az asztalon a dobozban, meg a kis reszelők is a végek eltávolításához. Tegyek új tűt a fecskendőbe és szívjak fel egy ampullányit. Én ekkor kezembe vettem a fecskendőt, lereszeltem az ampulla végét, és felszívtam az inzulint, ő ezalatt szabaddá tette a combja felső részét. Én meg alkoholos vattával bedörzsöltem a combját, és beadtam az injekciót.
– Őszintén mondja meg nekem, mit gondolt ekkor, Kárpáti úr?
– Semmit.
– Maga gyilkos gazember.
– Mért tetszik ezt mondani nekem, őrnagy úr?
– Maga ezt nagyon jól tudja. Hiszen kicserélte, az ampullát a magánál lévővel, amiben méreg volt, és azt fecskendezte Goldner Emmába. És azután még volt annyi hidegvére, hogy új tűt csavarjon a fecskendőbe. Elfelejtette azonban a gyilkos mérget tartalmazó ampullát és a hozzá tartozó lereszelt véget megsemmisíteni. Nézze, ez a magától származó és ez a másik, az igazi inzulinos ampulla.
– Szóhoz sem tudok jutni.
– Minden gyilkos ezt mondja, Kárpáti úr.
– És ön szerint miért tettem volna?
– A válasz önmagáért beszél. A vagyonért, amit az édesanyja, Vilma hagyatékával megnövelve, Emmától örökölt, és amit nem sokkal később a gyilkos fiára, vagyis magára íratott. E végrendelet által egy bécsi és egy frankfurti öröklakás, értékes ingóságok és töméntelen pénz örökösének tudhatta volna magát. Vagy talán tévednék? És a szakértők is tévednének, akik a gyilkosság tettesét a hátrahagyott ujjnyomból és a gyilkosság eszközét, a mérget tartalmazó ampullából, kétségkívül megállapították.
Kárpáti László két kezével megfogta a fejét:
– Úristen! Micsoda meggondolatlanságba keveredtem – üvöltötte –, miért hallgattam anyámra!
– Ezt hamarabb kellett volna meggondolnia. Maga igen jó állásban volt, jól keresett, tanult, kulturált ember. Ez a hatalmas vagyon úgyis a maga tulajdonába került volna, ha nem is azonnal, de… törvényes, és becsületes úton!
– Nem értem, hogyan történhetett ez meg, talán megzavarodtam.
– Nem zavarodott meg maga. A mérhetetlen kapzsisága vitte rá erre a szörnyű tettre. Mindezek után hogyan dönt? Elismeri, hogy maga ölte meg Goldner Emmát?
– Nem tudok ellene védekezni! Nem tagadom. Sajnos, bármennyire is fájó, meg kell mondanom, hogy mindez az anyám ötlete volt. Én addig semmiről az égvilágon nem tudtam. Arról sem, hogy Vilma sok pénzt kapott, és arról sem, hogy két öröklakást is vásárolt, meg hogy egész vagyonát húgára, Emmára hagyta.
– Mikor tudta meg, hogy Emma a maga édesanyja javára végrendelkezett?
– Régebben, nem tudom pontosan, mikor tudatta velem, hogy gazdagok lettünk, illetve azok leszünk.
– Végeredményben az édesanyjának igaza lett. Csak éppen milyen áron történt ez?!
– Igazán sajnálom, őrnagy úr, hogy az anyámat belekeverem ebbe az iszonyú ügybe, de nincs más választásom, ha igazat akarok mondani, ön, őrnagy úr, a kiindulástól kezdve úgy sorolta fel minden lényegesebb ténykedésemet egészen mostanáig, hogy megfordult a fejemben, nem követtek-e észrevétlenül engem az ön emberei?
– Nem,nem, Kárpáti úr, senki sem figyelte. Pusztán a kriminalisztikai logikára és a gyakorlati ismeretre támaszkodva, feltételeztük, hogy cselekedetének a valóságban nagyjából így kellett végbemennie… Menjünk tovább. Hol beszélték meg az egész gyilkossági tervet? Gondolom, már nem ragaszkodik ahhoz a képtelen kijelentéséhez, hogy nem járt Európa egyik országában sem, amikor az édesanyja hatvannégy márciusában Bécsbe, hatvanöt áprilisában pedig Svájcba, Zürichbe utazott. Erről tanúskodik mind az osztrák, mind a svájci követség vízuma az útlevelében. Megmutatom. .. Mi meggyőződtünk arról is, hogy maga az édesanyja kiutazásaival megegyező időben elutazott Angliából. Tudjuk, hogy a zürichi szállodában öt napot töltött együtt a kedves mamával.
– Nem tagadom ezt sem.
Marika, mintha csak erre a beismerésre várt volna, belépett, és jelezte, hogy megérkezett dr. Petelei ügyvéd. Magos nem akarta várakoztatni az ügyvédet. – Igyekszem vissza, addig beszélgessetek Kárpáti úrral – mondta kollégáinak, és átment a másik szobába.
– Ön hívatott engem, őrnagy úr? – kérdezte az ügyvéd.
– Igen, hívattam.
– Benn jártam a kórházban, Kárpátinénál. Szegény asszony elmondta, hogy leütötték és kirabolták.
– Leütötték, az biztos, ez az orvosok véleménye is. Ami pedig a kirablást illeti, mi mindent elkövetünk az ismeretlen tettes kézre kerítéséért. Lakásának ajtókilincséről, az előszobai bútorokról levettük az ujjnyomokat, folyik a nyomozás.
– Engem arra kért Kárpátiné, hogy tegyek feljelentést önök ellen, mert a lakását feldúlták, iratait, levelezését elolvasták.
– Önnek, ügyvéd úr, jogában áll ügyfele megbízásából intézkedni. Ez esetben mégsem ajánlom. Ugyanis igen kellemetlen helyzetbe kerülhetne, ha mondjuk, kiderülne, hogy ön egy súlyos bűncselekmény felbujtóját pártfogolja a rendőrséggel szemben.
– Milyen súlyos bűncselekményről beszél, őrnagy úr?
– Gyilkosságról. Előre kitervelt, aljas módon elkövetett gyilkosságról, ügyvéd úr.
– És ki volt, az áldozat?
– Meg fog lepődni. Az a Goldner Emma, akinek ön készítette el a végrendeletét Kárpátiné javára. Egyébként rövidesen, ügyvéd úr, ön ugyancsak készített egy újabb végrendeletet Kárpátiné fiának, Lászlónak a nevére.
– Én ebből semmit nem értek, azt hiszem, valami félreértésről lehet szó.
– Úgy gondolja? Akkor jöjjön velem. – Kinyitotta az ajtót. – Látja azt a fiatalembert, Kárpáti Lászlót? Ő a gyilkosa Goldner Emmának. Igaz, Kárpáti úr?
Kárpáti nem felelt, csak kezével arcát eltakarva bólintott.
Magos behúzta az ajtót. Az ügyvéd, hogy elképedését némiképp leplezze, a nyakkendőjét babrálgatta. – Hát ez valóban hihetetlen.
– Nem csodálom, hogy annak tartja. És ezek után, ha úgy látja, hogy érdemes, tegyen feljelentést. Arra viszont határozottan kérem, hogy a kórházba ne menjen be, mert azzal csak hátráltatná a vizsgálatot.
– De nekem beszélnem kell Kárpátinéval.
– Beszélni beszélhet, de nem ma.
– És ha bemegyek?
– Próbálja meg. Én megakadályozom a vele való találkozását. Egy pillanat… – máris tárcsázott. – Halló, itt Magos őrnagy a rendőrségtől. Kérem, legyen szíves a Kárpátiné mellett lévő ápolónőt a telefonhoz küldeni… – várt egy keveset. – Halló, Teri, maga az? Figyeljen ide. Az engedélyem nélkül senki, értette senki!, még Kárpátiné ügyvédje sem léphet be a beteg szobájába. Az ajtót zárja be, és a kulcsot tartsa magánál. – Letette a kagylót. – Hallotta, amit mondtam, ügyvéd úr?
– Igen. Ez, tudtommal, törvénysértés.
– Maga szerint. De nekem jogom van ahhoz, hogy önt a folyamatban lévő nyomozástól távol tartsam. A viszontlátásra! Még találkozunk!
– Egy pillanatra, őrnagy úr. Kinn jártam Frankfurtban. Ott az illetékes bíróság és a rendőrségi szervek közölték velem, hogy Goldner Emma hagyatéka ügyében a Kárpátiné nevére történő átírásokkal kapcsolatban csakis a budapesti bíróság döntése után tudnak intézkedni.
– Már most megmondhatom, ügyvéd úr, hogy sem Kárpátiné, sem a fia, Kárpáti László, soha nem fogja kézhez kapni a szóban forgó értékeket. Tudniillik felettes szerveink intézkedésére Kárpátiné idehaza lévő értékeit máris zárolták, beleértve a lakásában talált betétkönyvet is.
Magos őrnagy az ügyvéddel folytatott párbeszéd után széles lendülettel csapta be maga után az ajtót és ült le ismét az asztalához.
– Kárpáti úr, az előzőekben már elismerte, hogy két esetben találkozott az édesanyjával. Mégpedig Bécsben, ugye 1964. március ötödike és tizedike között, majd ezt követően 1965. április tizenkettedike és tizenhetedike között, Zürichben. Így történt?
– Igen, pontosan.
– Ott, Zürichben miről döntöttek?
– Ott beszéltük meg Emma megölését.
– Kinek az útlevelével érkezett Budapestre?
– Egy barátoméval, aki korban, termetben hasonlít hozzám.
– A neve?
– Anthony Bowen. Neki is olyan rövidre nyírt szakálla volt, mint akkor nekem. Így az útlevelében lévő képpel nem volt gond.
– Hol lakott, miután megérkezett?
– Az Astoriában töltöttem egy éjszakát, mert másnap, miután beszéltem a kórház előterében édesanyámmal, az esti órákban vonattal visszautaztam.
Magos nyomban felhívatta Szőkével az Astoriát. A szálloda igazolta, hogy Anthony Bowen 1965. július hatodikától július hetedikéig – egyetlen éjszakára – a szálloda vendége volt.
– 1964. március ötödike és tizedike között, amikor az édesanyjával Bécsben találkozott, miről beszélgettek?
– Ez volt az első alkalom, hogy hosszú idő után újra láthattuk egymást. Mindkettőnket boldoggá tett ez a találkozás. Beszámoltunk egymásnak mindarról, ami velünk történt. És, terveztük a jövőt.
– Konkrétan, hogyan tervezték?
– Azt részleteiben nem beszéltük meg.
– Dehogynem. Ezt bizonyítja a maga Liverpoolból, 1964. július kilencedikén keltezett, furcsa módon rövidke levele: „Édes anyukám, minden a legnagyobb rendben zajlott le, milliószor csókol, Laci.” Mi volt az, ami „a legnagyobb rendben zajlott le?” Nézze, én tudom, a kollégáim is. Ennek ellenére bennünket rendkívül érdekel, hogy erre maga mit válaszol?
– Ha önök tudják, őrnagy úr, akkor kérem, mondja meg.
– Ön, Kárpáti úr, e rövidke levele elküldése előtt Frankfurtban járt. Mégpedig abból a célból, hogy kivitelezze azt a titkos tervet, amiről az édesanyjával 1964. március ötödike és tizedike között, Bécsben tárgyalt.
– Miből gondolja, őrnagy úr, hogy mi Bécsben titokzatos dolgokról tárgyaltunk?
– Abból, hogy maga 1964. május huszonhetedikén, Liverpoolból Nyugat-Németországba, Frankfurtba érkezett. A kora esti órákban felkereste lakásán Goldner Vilmát, és megmérgezte. Amikor látta, hogy a méreg hatott, szépen behúzta az ajtót, és távozott. Ezzel végrehajtotta az első feladatot, amit előzőleg az édesanyjával ketten kigondoltak.
– Bocsásson meg, de ez már a legfantasztikusabb fantáziálásnál is több, hiszen én nem jártam Frankfurtban.
– Nem?! Akkor mondja meg, hová utazott Liverpoolból, mert azt mi határozottan tudjuk, hogy elhagyta Angliát. Sőt, tudomására hozom, hogy a mi külügyi hatóságunk felvette a kapcsolatot a német bűnügyi szervekkel. Hogy Frankfurtban mit cselekedett, azt még ma, de a legkésőbb holnap megérkező német detektívek fogják bizonyítani. Azok, akik Frankfurtban, Goldner Vilma lakásán a helyszíni vizsgálatot lefolytatták, kiválóan képzett kriminalisták. Több helyen megtalálták a maga ujjnyomait, még azon a poháron is, amiből az áldozata kiitta a megmérgezett whiskyt. A pohárban visszamaradt folyadékból ugyanis ezt állapították meg a szakértők.
– Ugyan, őrnagy úr, hogyan lehetett az én ujjnyomom az ő poharán?
– Bár én nem voltam ott, sőt az itt lévő kollégáim egyike sem, mégis, otthagyott ujjnyomai világossá teszik a Goldner Vilma lakásán történteket. Nos, ön Frankfurtban felkereste Goldner Vilmát. A rokoni találkozás örömére Vilma whiskyvel kínálta és felkérte, hogy töltsön mindkettőjüknek a poharakba. Maga örült, hogy ez a szituáció létrejött, mert ez lehetőséget nyújtott a kitervelt cselekmény végrehajtásához. Tehát, amikor mindkettőjük poharába öntött a whiskyből, megkérdezte Vilmát, kaphatna-e egy kis szódavizet. Vilma készségesen felállt, s amíg a szódáért ment, maga az előre elkészített méregfiola tartalmát Vilma poharába öntötte. Mire észrevették a szerencsétlen asszony halálát, maga már rég elhagyta Frankfurtot, sőt Németországot is, nem gondolva arra, hogy mekkorát hibázott. Mert az eszébe sem jutott, hogy az ujjnyomai ott maradtak a Vilmának átnyújtott poháron. De elkövetett még egy nagy baklövést. Ezt tette Budapesten is, Emma halála után. Mindkét esetben – és itt a hangsúly az azonosságon van! – úgy helyezte be a kulcsot belülről, hogy úgy tűnjék, mintha a kulcs a zárban lenne. Az elképzelése éppenséggel nem volt rossz, mert mindkét helyen, amikor ki akarták nyitni kívülről az ajtót, a kulcs belül leesett, és ebből arra következtettek, hogy öngyilkosság történt. Na, de ne búslakodjék ezeken a „mulasztás”-okon. Minden bűnöző követ el hibát, ami lebuktatja őket. Ez történt magával is, Kárpáti úr.
Kis szünetet tartott.
– Igyekeztem elmondani a legvalószínűbb változatot, és nem hiszem, hogy sokat tévedtem volna. Hozzátesz valamit az elmondottakhoz? Ha elhatározta magát és válaszol, akkor még ma kimegyünk az édesanyjához, és beszélhet vele. Ha nem, akkor csak holnap, miután már személyesen megismerkedtek magával a német kriminalisták, ami azzal járhat, hogy ki kell majd adnunk magát a német bűnügyi szerveknek.
Kárpáti ádámcsutkája az izgalomtól le-fel szaladgált. – Ezt nem akarom, őrnagy úr. Bárhogy is történik, inkább itt büntessenek meg, Magyarországon.
– Magán múlik, gondolkozzon. Figyelmeztetem, hogy mindössze jó félórája van erre, mert később már nem mehetünk be a kórházba. Biztosan érdekelni fogja, hogy a kanadai követségtől megjött az ön ügyében az értesítés. Kijelentették, hogy amennyiben a bűncselekmények mind Nyugat-Németországban, mind Magyarországon bizonyítást nyertek, folytassák le a vizsgálatot és járjanak el az illetékes hatóságok az európai törvények szerint önnel szemben.
– Őrnagy úr, kérem – csuklott el a hangja –, mindent beismerek. Nincs sok hozzátennivalóm ahhoz, amit ön itt elmondott. Hibáztam, vállalom érte a felelősséget.
– Mondja, kérem, a mérget honnan szerezte?
– Véletlenül jutottam hozzá. Angliában egy társaságban megismerkedtem egy férfival. Mindketten eléggé részegek voltunk, elmondtam neki, hogy a lakásomba patkányok járnak be, ami igaz is volt. Ezt hallva ő felajánlotta, a kipusztításukra olyan erős mérget ad, aminek egy cseppje még a lovat is letaglózza. Másnap találkoztunk, és átadta nekem azokat a fiolákat, amelyekről ön tud. Figyelmeztetett, hogy nagyon vigyázzak vele. Elmondta, hogy a háború után, a németek titkos raktáraiban az angolok és az amerikaiak nagy mennyiséget fedeztek fel ezekből a méregfiolákból. Így jutottam hozzá a méreghez.
– Újabb iszonyat! – Magos Kozmához lépett: – Sürgősen figyelmeztesd erről az illetékeseket. – Visszafordult. – Marika! Jegyzőkönyvbe vesszük Kárpáti László vallomását.
Marika Kárpáti személyi adatainak rögzítése után legépelte a vallomást.
Teri a kórházból telefonált, hogy lesz-e szembesítés, mert a főorvos megvárná őket, hogy jelen lehessen a kihallgatásnál.
Magos közölte, hogy rövidesen indulnak.
A csapat összeállt.
– Hadd menjek én is, őrnagy elvtárs – kérte Marika. – Szeretnék szemtanúja lenni az ügy végkifejletének.
– Nem bánom, jöjjön, Marika!
Teri a főorvossal a pavilon bejáratánál várta őket.
– Minden a legnagyobb rendben van, őrnagy úr – mondta a főorvos. – Őszintén megvallva, némi izgalommal várom a következő percek fejleményeit.
– Nem lesz semmi baj, persze ehhez az kell, hogy Kárpátiné ne rendezzen jelenetet. Ha azonban nem lesz képes fegyelmezni magát, és szüksége lesz orvosi kezelésre, átszállíttatom a rabkórházba.
– Az átszállítás ellen nincs kifogásom, de meg kell mondanom, az asszonynak néhány napig még valóban kórházi kezelésre van szüksége.
– Ott is vannak orvosok – jegyezte meg Magos.
A betegszobában Kárpátiné bekötözött fejjel az ágya szélén ült.
– Uramistenem! – kiáltotta, amikor a fiát meglátta. Felállt, el is indult a fia felé, de az első lépésnél megroggyant a térde: Teri visszaültette az ágyra.
– Maradjon csak nyugodtan az ágyában – szólt rá a főorvos.
– Mit tettek veled, édes, drága, jó fiam? Hogy nézel ki? Megvertek, ugye?
– No nem úgy, ahogy magát, Kárpátiné mert magán látszanak az ütések nyomai, a fiát viszont nem bántotta senki – mondta Magos. – Maga arra kérte őt, hogy jöjjön haza. Jött is, rohanva, nem sejtve, hogy minden lépésével a veszély felé közeledik. Meglepetésként érte aztán a hír, hogy önt leütötték és kirabolták. És ha már erről van szó, a táskáját, asszonyom, üresen ugyan, de megtaláltuk a kapu aljában.
– Őrnagy úr, ön mintha azt mondta volna az imént, hogy a fiam a vesztébe rohan. Ezt nem értem.
– Nem fejeztem ki magam helyesen, asszonyom. A fia nem rohant, hanem nyugodtan, mit sem sejtve, a saját autóján érkezett.
– De mit akarnak tőle önök?
– Tőle már semmit. Mert ő minden kérdésünkre őszintén megmondta az igazat. Ezt szeretnénk öntől is hallani. Két dolgot mutatok meg. Az egyik az ön útlevele, ebben benne van a svájci és az osztrák vízum, a határátlépési időpontok bebélyegzésével. A másik ez a fiola, amit egyik kosztümjének a zsebében találtunk meg. A tartalmát szakértőink megvizsgálták és véleményezték. A fia beismerte, hogy ezt a fiolát az ön kérésére adta át magának 1964 márciusában, Bécsben.
– Amit elmondott, az képtelenség, iszonyú zagyvaság. Abból semmi sem igaz! Itt mindenki hazudik!
– A fia is, asszonyom?
– Azt nem tudom, hogy ő mit mondott.
– Tessék, Kárpáti úr, válaszoljon! – szólította fel Magos.
– Az igazat mondtam el, édesanyám!
– Mit?
– Hogy mi ketten öt napot együtt töltöttünk Bécsben.
Kárpátiné kiguvadt szemmel meredt a fiára, aztán torkaszakadtából sikította: – Ez megőrült, őrnagy úr, vigyék azonnal a bolondokházába.
– Bár oda lehetne vinni engem, édesanyám, akkor nem lennék felelős a tettemért. Én, anyám, megmondtam az igazat, azt is beismertem, hogy ez év áprilisában, tizenkettedike és tizenhetedike között, Zürichben, az Adria szállodában laktunk.
– Miket beszélsz itt nekem? Téged megszédítettek, megfenyegettek, rábeszéltek arra, hogy azt valld, amit ők kiagyaltak.
– Asszonyom, elég volt a köntörfalazásból! A fia által mondott időpontokat az ön útlevele megerősíti, azonkívül tudjuk, hogy az Adria szálló vendégkönyvében mindkettőjük neve szerepel.
– Nem igaz! Ez sem igaz! Mindenki hazudik! – visította.
– Anyám – szólalt meg majdnem zokogva a fia –, értsd meg, a rendőrség mindent tud. Megállapították, Vilmát is, Emmát is én öltem meg. Ezt nem lehet letagadni. Nagyon kérlek, próbáld ezt végre felfogni!
– Ha még egy hangos szót szól, azonnal átszállíttatom magát egy másik kórházba. A fia nem maga ellen vallott, hanem az igazság elmondása mellett döntött.
– Az nem igazság, amit belőlem akarnak kikényszeríteni. Egyáltalán nem az az igazság!
– Maga szerint nem az. De a bizonyítékok mást mondanak. Kárpátiné, gondolkodjék józanul, és csak azután feleljen nekem. Hajlandó tudomásul venni, hogy nem lehet tovább lepleznie a fiával végrehajtott, aljasul kitervelt gyilkosságokat?
– Akármit beszélnek, én semmit sem ismerek el – hajtogatta csökönyösen.
– Akár beismeri, akár letagadja, ön, asszonyom mindenképpen bíróság elé kerül.
– Milyen jogon?
– A törvény jogán, asszonyom.

A nyugatnémet detektívek másnap délelőtt megérkeztek Frankfurtból. Szőke százados volt a tolmács, aki kitűnően beszélt németül. Az ujjnyomszakértő perceken belül elvégezte az összehasonlítást a Goldner Vilma lakásában lévő pohárról levett ujjnyomok és Kárpáti. László ujjnyomai között. Aztán kijelentette:
– AZONOS!
A nyugatnémet nyomozók bólogattak. Kérésükre Magos felhozatta Kárpáti Lászlót a fogdából. Kárpáti beismerte a Frankfurtban elkövetett gyilkosságot.
A nagyfőnök is belátogatott Magosék szobájába, hogy elbeszélgessen a német detektívekkel. A vendégek nem fukarkodtak a dicsérettel; elismerően nyilatkoztak a magyar bűnügyi szervek munkájáról. Aztán rátértek arra, hogy Kárpáti Lászlót náluk is bíróság elé kívánnák állítani.
– Ez már az önök és a mi bíróságaink közötti határozaton múlik – mondta a nagyfőnök.
Később Kárpátinéban mindinkább tudatosult, hogy a tagadással fel kell hagynia. Mindaz a bizonyíték, amit Magos elébe tárt, a fia letagadhatatlan vallomása, végül őt is teljes beismerésre késztette.

Szerelem – halál

– Magos őrnagyot keresem – hangzott a telefonban.
– Tessék, én vagyok. Kivel beszélek?
. – A nevem Riskó Tamás, tizenhét éves vagyok. Gyermekbetegség miatt tolókocsiban ülök, de azért tanulok, iskolába járok. Mivel a szüleim dolgoznak, sokat vagyok egyedül, és napközben gyakran furikázom a két szobában, egyik ablaktól a másikig, őszintén megmondom, azért mertem felhívni, mert nagyon szeretem az ön bűnügyi történeteit olvasni. Több napilap is jár nekünk, ezeket böngészgetve bukkantam rá az írásaira.
– Mit óhajt tőlem?
– Szeretnék az őrnagy úrral személyesen beszélni.
– Milyen természetű beszélgetésről lenne szó?
– Tetszik tudni, hogy előbb múljék az idő, az ablaknál ülve nézelődöm. Így sok minden a szemem elé kerül az utcáról, a szemben lévő házból. Lassan már minden szemközti lakót ismerek, persze, csak látásból. Sok furcsaságot tapasztaltam, és ezt szeretném önnek elmondani. Lehet, hogy képzelődöm, de tényleg sok különös történik mifelénk. Jó lenne, ha megbeszélhetném valakivel. Kérem szépen, őrnagy úr, tessék engem felkeresni, megadom a címemet… Szívesen bementem volna én, de hát a betegségem helyhez köt, ezért kérem ezt az óriási szívességet öntől.
Magos felírta a fiú címét, és azt válaszolta: – Ha az időm engedi, hamarosan meglátogatom.
– Nagyon szépen köszönöm, őrnagy úr, és várom.
Magos nem feledkezett meg ígéretéről, és valóban felkereste Riskó Tamást. A fiú elmondta, hogy tizenkét éves koráig egészségesen, akár a többi srác, rúgta a labdát, iskolába járt. Majd így folytatta:
– Mióta rám tört ez a gyógyíthatatlan betegség, idehaza tanulok. Most már negyedikes vagyok a gimnáziumban, és ha sikerül, szeretnék érettségizni. Utána továbbtanulnék, mert tanítani szeretnék.
– Egyszóval tanító vagy tanár szeretne lenni?
– Igen.
– Mi az, amiről velem akart beszélni?
– Lehet, hogy az őrnagy úr furcsának fogja találni, amit elmondok. Ezzel a kitűnő messzelátómmal – mutatta –, végigpásztázom a szemben lévő házat és a bejárati kaput.
– És mit látott?
– A szemben lévő házban felfigyeltem két családra az első emeleten. Mindkét fiatalasszony szép, mindkét nőnek két-két kisgyereke van. Jó barátságban lehetnek egymással, mert általában együtt indulnak el a gyerekeikkel, nyilván sétálni. De többször előfordult, hogy csak az egyik asszony vitte el a négy gyereket. Ilyenkor két-három óra múlva szokott visszatérni a kicsikkel.
– És a másik asszony?
– Ez az, őrnagy úr, ami felkeltette a kíváncsiságomat. Mert alighogy elmegy az az asszony a gyerekkel, egy ismeretlen, aktatáskás urat látok bemenni a házba. Ezután az otthon maradt nő első emeleti lakásának egyik ablakán összeereszti a függönyt.
– Mondja, Tamás, maga…
– Ne tessék engem magázni, őrnagy úr.
– Jó, rendben van. Tehát te, mint mondtad, tanulni vágyó fiatalember vagy. Egyelőre nem értem, hogy amit most elmondtál, abból mire következtetsz? Mert nyilván ezzel kapcsolatban kívántál velem beszélni.
– Hát igen… tetszik tudni… eleinte semmire sem következtettem. De mivel ez már elég hosszú ideje, két-három naponként, szinte menetrendszerűen ismétlődött, kezdett kissé gyanúsnak tűnni nekem. Mármint az, hogy mielőtt a férfi a kapun belépne, az asszony már félig meztelenül húzza is be a függönyt. Az az elképzelésem, hogy ez a két barátnő gyesen van és – bocsánatot kérek az erős kifejezésért – kurválkodnak mind a ketten. Ezt azért is gondolom, mert a másik nő is különböző férfiakat lát esetenként vendégül, nyilván nem ingyen. Ekkor meg a másik foglalkozik a srácokkal. Ha nem tudják az időt egyeztetni, akkor egyikük elmegy a gyerekekkel, és rövid idő múlva egyedül tér vissza. Hogy ilyenkor a kicsiket hová vihetik, nem tudom, de azt hiszem, a nagyszülőkhöz. Tessék elhinni, hogy a szemben lévő ház összes férfi lakóját látásból már ismerem. Ezek a férfiak, akik az asszonyokat látogatják, nem tartoznak a ház lakói közé. Úgy gondolom, hogy a két asszony pénzért szerelmeskedik idegen férfiakkal.
– Mondd csak, Tamás, nem rendelkezel te túlzottan nagy képzelőerővel?
– Ebben, őrnagy úr, nincs semmi képzelődés, én mindezt úgy mondtam el, ahogy a két szememmel láttam. Bár én fiatal vagyok, azt is mondhatnák rólam, hogy taknyos kölyök, mégis a látottak undort, mondhatnám úgy is, hogy erkölcsi megrökönyödést váltottak ki bennem. Annyira nem képzelődés, hogy ebben a füzetben, tessék csak megnézni, minden megfigyelésről feljegyzést készítek.
– Tudod, Tamás – jegyezte meg Magos –, a megfigyeléseidben nem kételkedem, bizonyára úgy van, ahogy elmondtad és leírtad. De akkor is, ha úgy van minden, hidd el, ez nem bűncselekmény, rendőrileg nem avatkozhatunk be. Az asszonyok félrelépését, mármint, hogy ki, mikor és hol szerelmeskedik, a törvény nem tiltja. Hogy egyes családokon belül az asszonyok ezt folyamatosan teszik, azt bizony igen nehéz dolog bebizonyítani, sőt majdnem lehetetlen. Azért is, mert az érintettek mindent letagadnának.
– Akkor most mi legyen, őrnagy úr?
– Nézd, Tamás, én meghallgattalak. Megértem, hogy unalmas perceidben az ablakon át nézelődsz, de azt már nem helyeslem, hogy a legszélsőségesebb kombinációkat variálod. Épp ezért azt ajánlom, ne foglalkozz ezzel többé. Sokkal jobban teszed, ha a fölösleges megfigyelések helyett olvasással, zenehallgatással, gyermeklélektani írások tanulmányozásával töltöd az idődet. Még mielőtt elmennék, megkérdezem… – Magos egy pillanatra elgondolkozott, hogyan is fogalmazzon.
– Tessék, őrnagy úr.
– Hamarosan tizennyolc éves leszel. Jóképű fiatalember vagy, bizonyára van lányismerősöd, ugye?
– Van, őrnagy úr, nem tagadom. Holnap jön. Segít nekem a tanulásban. Egyébként egy osztályba járnánk, ha én el tudnék menni hazulról. Még azt is megmondom, hogy szeretjük egymást, és mindketten túl vagyunk már az első szerelmi dolgon.
– Köszönöm, hogy őszintén válaszoltál. És most képzeld el, hogy egy veled szemben lakó, téged figyelve, mit gondolhat? Hogy ez a még iskolás korban lévő fiú elcsavarja egy fiatal, ártatlan kislánynak a fejét. Ezt mondatná vele a látszat, holott benneteket – remélem – igazi, őszinte érzés fűz össze. A látottak nem mindig bizonyítják azt, amit egy külső szemlélő elképzel, vagy feltételez. Mondd, a szüleid tudnak a megfigyeléseidről?
– Nem, dehogy. Egy szóval sem említettem. A szüleim nem örülnének, ha ezt megtudnák. Alaposan leszidnának. Anyám talán még az ablakot is bedeszkáztatná.
– A szüleid akkor már nem is fogják megtudni, mert biztosra veszem, hogy ettől a perctől kezdve felhagysz ezzel az oktalan, időrabló ténykedéseddel. Örülnék, ha később felhívnál, és azt mondanád, hogy minden úgy van, ahogy én mondtam.
Hónapok teltek el, és Tamás nem jelentkezett.
Magos arra gondolt, hogy a vele folytatott beszélgetés helyrebillentette, megváltoztatta. Felhagyott megfigyeléseivel, és őt csak azért nem értesíti, mert nem akarja zavarni.
Telt-múlt az idő, a fiúval történt beszélgetést lassacskán elfelejtette. És ha a főnöke nem beszél neki az Illés József-ügyről, véglegesen megfeledkezik Riskó Tamásról.
Az történt ugyanis, hogy Illés József kispesti lakos, egyik este ittasan hazatérve, szinte minden előzmény nélkül, úgy megverte a feleségét és nyolcéves kisfiát, hogy mindkettőjüket kórházba kellett szállítani. Az asszonyt gyors orvosi beavatkozás, vérátömlesztés mentette meg a haláltól. Az apa a kisfiúnak három bordáját eltörte, mindkét lábát és hátát összerugdosta. A segélykiáltásokat meghallva a szomszédok értesítették a mentőket és a rendőrséget.
– Szeretném – közölte Magossal a főnök –, ha ezt a részeges gazembert, aki már két esetben került börtönbe hasonló cselekményért, harmadszorra is odajuttatnátok, lehetőleg hosszabb időre, hogy végleg elmenjen a kedve az efféle gaztettektől.
Magos érintkezésbe lépett az illetékes rendőri szervekkel Illés kézrekerítése érdekében, aki – mint később kiderült – sérült feleségét és gyerekét a lakásban hagyva elmenekült.
Szőke ismerte Illés Józsefet, mert legutóbb ő foglalkozott vele. Így tudta, hogy hol, merrefelé kell keresnie. Meg is találta, egy régi barátnőjének az ágyában.
– Na, gyerünk, öltözzön fel, Illés! – szólt rá határozottan Szőke.
– De százados úr…
– Semmi ellenkezés, Illés! Maga már ismer engem, ha azonnal nem öltözik, megbilincselem!
Illés egyébként csak részegen volt durva és goromba, ha egy kicsit is kijózanodott, úgy viselkedett, mint egy ma született bárány. Percek alatt felöltözött.
– Tudom, hogy ismét börtönbe kerülök, százados úr.
– Ha tudja, akkor miért viselkedik a családjával vadállat módjára?
– Nem értem magam, százados úr. Ha túliszom magam, fogalmam sincs, mit teszek.
Kihallgatása során sem volt képes semmiféle ésszerű magyarázatot adni a történtekre. Az adatok összegyűjtése és a tanúk kihallgatása alapján Illés Józsefet átadták a bíróságnak. Mint családtagjait súlyosan bántalmazó visszaesőt, négy évre és hat hónapra ítélték.
Magos a Riskó Tamással folytatott beszélgetésről csak az Illés-eset kapcsán számolt be kollégáinak.
A nyomozók különböző módon reagáltak a történetre.
Kozma százados például a külvilágtól elzárt, négy fal között élő, rokkant fiatalember fantaziálásának vélte a fiú elbeszélését.
– De hát – fortyant fel Bordás –, nem vagyunk mi erkölcscsőszök, és ha úgy is lenne, ahogy az a fiú elmondta, ez akkor is családi ügy.
– Igen, igen – vélekedett Szőke százados –, a túlzásba vitt, prostitúció fogalmához közel eső kapcsolatok szoktak általában bűncselekménnyel végződni, főleg ha a férj a feleség iránt fokozott, túlfűtött szerelmet érez. Ha az ilyen férj tudomást szerez felszarvazásáról, hirtelen haragja többnyire bosszút szül, drámába torkollik.
– Nem könnyű dolog – mondta Németh – hiszen a fiú által említett konkrét esetben azt sem tudjuk, kik a férjek, mivel foglalkoznak, milyenek a családjukhoz fűződő érzelmeik. Az sem kizárt, hogy tudnak asszonyaik „elfoglaltság”-áról. A családi békesség megteremtésére való törekvés, a nőhöz való ragaszkodás elnézővé teheti őket. Nekünk ebbe egyáltalán nem szabad beavatkoznunk, ez igazán nem a mi „asztalunk”. És mégis, most, hogy ennyit beszéltünk róla, kifejezetten érdekel a Riskó fiú által említett két család életvitele. Főnök, engedd meg, hogy utánanézhessek a dolognak.
– Jó, nem bánom, nézz utána – legyintett Magos.
Németh százados három hét elteltével beszámolt Magosnak az önként magára vállalt feladatról.
– Főnök, megállapítottam, hogy a szóban forgó öröklakásos házban nyolc család lakik. A férfiak kiváló munkaerők és jó családapák. Az első emeleten lakó férjek egyike kereskedelmi ügyintéző. Sokat utazik vidékre, és elég gyakran jár külföldre is, főleg a közeli országokba, ahol alkalmanként több napot is eltölt. Ez az a személy, akinek a feleségéről a te tinédzsered igen erős kifejezést használt. Ez a nő csinos: huszonöt-huszonnyolc éves lehet, özvegy édesanyja Sashalmon, kis kertes házban lakik. A fiatalasszony gyakran elviszi a délelőtti órákban anyjához a két kisgyerekét, és délután megy értük. Hogy közben hová jár, mit csinál, azt pontosan nem tudom, de egyik délelőttjét szemmel tartottam. Azon a napon tizenegykor találkozott a Vörösmarty cukrászdában egy elegánsan öltözött férfival, és két órán át beszélgettek. Miután elvált tőle, elindult a mamájához, a két gyerekét magához vette, és hazament. A másik asszony férje építészmérnök, tervezőintézetben dolgozik. Az ő felesége talán még szebb, mint akiről az előbb beszéltem. Mindketten elegánsan öltöznek, és egymással is jó barátságban vannak. Ennek a másiknak a szülei a fővároshoz közel élnek. Értesüléseim szerint nagy kertészetük van, amivel sok pénzt keresnek. A lányuk öröklakásának megvételéhez nagyrészt ők járultak hozzá.
– Na és?
– Majdnem biztos, hogy mind a két nő, ha nem is hivatásszerűen, de kapcsolatot tart fenn idegen férfiakkal. Annál is inkább, mert férjük mellett azt csinálnak, amit csak akarnak. Ezt a házból tudom egy középkorú nőtől, aki látszólag mindenről tud.
– Ezek szerint mindaz, amit te megállapítottál, nemigen tér el Tamás észrevételeitől. Hál’ istennek, hogy nekünk nem kell foglalkoznunk ilyesmivel.
Ismét hónapok teltek el, és Riskó Tamás nem jelentkezett, nem kereste, hogy találkozhassék Magos őrnaggyal.
Jó fél év múlva a kapitányság kapujában szolgálatot teljesítő rendőr felszólt és az őrnagyot kereste. A kagylót Marika, a titkárnő vette fel.
– Itt van egy idősebb asszony – szólt a telefonba a rendőr –, Magos őrnaggyal szeretne beszélni.
Marika azonnal továbbadta a hírt főnökének. Magos erre benyitott a szomszédos szobába, ahol Németh lázasan dolgozott egy jelentésen. A többiek mind házon kívül voltak.
– Laci, légy szíves, ugorj le a kapuhoz, és kísérd fel az ott várakozó asszonyt.
– Ki az?
– Fogalmam sincs róla.
Németh hatvan év körüli, sírástól kivörösödött szemű asszonnyal lépett be Magos szobájába.
– Foglaljon helyet, asszonyom. Magos őrnagy vagyok. Azt hallottam, velem akar beszélni. Szabad a nevét?
– Özvegy Vári Sándorné vagyok – mondta az asszony zsebkendőjével az arcát nyomkodva.
– Mondja el, kérem, miért fordult hozzám, és ki mondta, hogy engem keressen?
– Egy rendőr mondta. Az, akitől megkérdeztem, hogy hol, merre, kinél érdeklődjem eltűnt fiam után. A rendőr mondta, hogy keressem meg Magos őrnagy urat, ő foglalkozik az ilyen ügyekkel.
– Tehát eltűnt a fia?
– Igen, őrnagy úr, és azt szeretném megtudni, hol van, mi lesz vele?
– A fiával?
– Igen, a fiammal. Vári Andrással.
– Nem ismerem a fiát, sosem láttam, így azt sem tudom, hogy miért kérdezi tőlem, mi lett vele.
– Nem ismeri az őrnagy úr?
– Nem. Egyáltalán nem.
– Jaj, szegény fejemnek! Én már azt sem tudom, mit beszélek. Mert az én fiam tulajdonképpen nem tűnt el, hanem itt kellett, hogy jelentkezzék önöknél.
– Miért jelentkezett volna, talán elkövetett valamit? Tessék várni egy pillanatra, megérdeklődöm, lehetséges, hogy valamelyik másik osztályunkhoz fordult.
Magos feltárcsázta a központot. Azt a választ kapta, hogy ilyen nevű személyről nem tudnak.
– Asszonyom – tette a helyére a kagylót Magos –, annyit biztosan mondhatok önnek, hogy a fia itt, a rendőrségen senkinél sem jelentkezett.
– Úristen! Hát akkor hová lett? Már négy napja, hogy önökhöz indult. Mégiscsak jól éreztem én, hogy eltűnt – kiáltott fel kétségbeesetten.
– Miért jött volna hozzánk?
– Mert megölte a feleségét – tört ki a sírás az anyából.
– A feleségét? – kapta fel a fejét Magos. – Ha valóban ez történt, ön erről hogyan, kitől értesült?
– A fiamtól. Amit elmondott, az borzalmas, iszonyatos, majdhogy hihetetlen. Négy nappal ezelőtt, úgy tizenkét óra után, eljött hozzám. Már amikor belépett, észrevettem, hogy valami feldúlta. Átölelt, sokáig nem engedett el, éreztem, mennyire reszket. Aztán eltolt magától, a szemembe nézett, és úgy mondta, olyan hangon, amit, míg élek, nem felejtek el: jaj, drága, jó édesanyám, rettenetes dolgot követtem el. Milyen rettenetes dologról beszélsz, fiam, kérdeztem, talán sikkasztottál vagy loptál? – Ennél sokkal jóvátehetetlenebbet: megöltem a feleségemet. – Te megbolondultál, elvesztetted az eszed?, mondtam neki. – Biztosan elvesztettem, felelte, mert nem tudom, mi történt velem. Akkor mondta el, hogy az utóbbi időben gyakran kapott telefonhívást egy ismeretlentől. A telefonáló, aki soha nem nevezte meg magát, valami olyasmit mondott neki, hogy a felesége közönséges kéjnő, ezt már mindenki tudja, csak éppen ő nem… – Váriné többször is megnyomkodta a halántékát, mélyet sóhajtott, és folytatta.
– A fiam szegény, ezeket a hívásokat becstelen aljasságnak tartotta, és nem hitte el. Próbált nem foglalkozni velük. De az ismeretlen nem hagyta békén. Az állandó, ismétlődő hívásoktól felingerelve, azon a napon, amikor Katóval reggel közölte, hogy vidékre utazik, mégis hazasietett…
Vári mamából itt újra kitört a zokogás, de azért folytatta:
…és tetten érte a feleségét, amint az egy idegen férfival az ágyban szerelmeskedett. Ha lett volna fegyver a kezében, mindkettőjüket agyonlőtte volna. Amikor mindezt elhadarta nekem, megkérdeztem, hogy végül is mit csinált. Az idegenre nem nagyon figyelt, az el is rohant, csak a feleségével törődött. Az asszony, ahogy közeledett az ágyhoz a fiam, könyörögni kezdett, hogy ne bántsa, meg hogy higgye el, csak őt szereti egyedül. Szavai elvették a fiam eszét, nem bírta türtőztetni magát, elkapta a felesége nyakát és addig szorította, amíg csak életet érzett benne. Aztán, amikor ráeszmélt, hogy mit tett, hozzám rohant.
– És ön, asszonyom, mit mondott a fiának?
– Először nem akartam hinni neki, de ahogy ránéztem, már tudtam, hogy ez a borzalmas beszéde igaz. Azt tanácsoltam, hogy azonnal menjen a rendőrségre. Jelentkezz önként és mondd el, mit tettél! A fiam újra magához szorított, és azzal indult el tőlem, hogy azonnal jelentkezik önöknél.
– Hát ide nem jött, kedves Váriné.
– Hát akkor hol lehet? Mit csinálhatott? Azért vagyok itt, hogy tudakozódjam felőle. Csak nem lett öngyilkos, hisz azóta már négy nap telt el – nézett rémülten Magosra.
– Pontosan hol lakott a fia?
– Fazekas utca kilenc, első emelet kettő.
– Ahá! És mi van a két gyerekkel?
– Azok ott vannak a másik nagymamánál, Katicánál – felelte Magos kérdésén mit sem csodálkozva –, és miután a fiam elment tőlem, én rohantam a nászasszonyomhoz. Valamelyest megnyugodtam, hogy a két kis unokám ott játszik nála. Katica panaszkodott, nem tudja, mi van a lányával, hogy ilyen hosszú ideig nála hagyja a gyerekeket. Másnap újra elmentem Katicához, és azt hazudtam neki, hogy jártam a fiatalok lakásán, de senki sem nyitott ajtót. Talán mindkettőjüknek el kellett utaznia sürgősen valahová, mondtam és egyikünknek sem szóltak, tudták, hogy a gyerekek jó helyen vannak. Nem akartam megmondani neki, hogy mi történt, míg önökkel nem beszéltem.
– Vannak a fiának vidéken ismerősei, barátai, rokonai?
– Rokonaink vannak – mondta Váriné.
Magos őrnagy azonnal elrendelte Vári András körözését, és nyomban felhívta a határőrséget is, hogy nevezettet kísérjék figyelemmel, mert lehet, hogy megpróbálja átlépni a határt.
– Most arra kérem, kedves Váriné, menjen haza, és ne beszéljen senkinek a történtekről. A többit pedig bízza rám, hamarosan újra találkozunk, és akkor majd hosszabban elbeszélgetünk.
Magos gyorsan közölte főnökével Váriné bejelentését.
– Mondd, miért csak ennyi idő után jelentkezett Váriné? – kérdezte a főnök.
– Azt hitte, hogy a fia önként eljött a rendőrségre. És most személyesen akart meggyőződni arról, hogy a fia jelentkezett-e nálunk. Nagy riadalmára, ez nem történt meg.
– Biztos, hogy úgy történt minden, ahogy ezt az anya elmondta?
– Nem tudom. Mi most azonnal kimegyünk a fia lakására, hogy meggyőződjünk a valóságról.
Magos azonnal utasította Németh századost, hogy állítsa össze a helyszíni vizsgálathoz szükséges stábot, beleértve az orvost is.
A stáb alig néhány perc alatt összeállt, és elindultak Vári András lakásához, ahol – mint várható volt – senki sem tartózkodott. Így Magos, tanúk jelenlétében, lakatossal kinyittatta az ajtót. Az ajtó kitárásakor, bizony nem valami jó levegő fogadta őket.
Elsőnek Magos őrnagy lépett be az orvossal. Amikor elébük tárult a tragikus látvány, az orvos odament az ágyhoz, ahol hanyatt fekve, meztelenül feküdt a halott asszony. Testét már ellepték a hullafoltok.
– A gyilkosság óta három, négy nap is eltelt – mondta az orvos –, de az asszony nyakán még most is látható a fojtogatás nyoma.
Magos bólintott, és gyorsan kinyitotta az ablakokat, majd körülnézett. A lakás ízléssel volt berendezve, dulakodásnak vagy erőszakos cselekménynek nyoma sem látszott. A halott kezén karikagyűrű, meg egy fekete köves gyűrű, nyakán a vastagabb aranylánc rajta maradt.
A látottaktól függetlenül utasította az ujjnyomszakértőket, hogy a lakásban talált esetleges ujjnyomokat rögzítsék, hátha még szükség lesz rá. A fényképész is csinált jó néhány felvételt a helyszínről.
Az orvos intézkedett, hogy a halottat szállítsák az Orvostani Intézetbe.
– Azt hiszem, főnök – mondta halkan Németh –, az a Riskó Tamás azért nem jelentkezett többet, mert időközben megtudta a férj pontos nevét, címét, foglalkozását, és a neked tett ígéretét megszegve már nemcsak figyelte a házat, hanem tett is valamit. Telefonált.
– Úgy gondolod?
– Ezek csupán következtetések, de mondhatnám azt is, hogy biztos vagyok a dologban.
Magos erre odalépett az ablakhoz. A vékony függönyön keresztül észrevette, hogy a szemben lévő házban, Riskó Tamás ablakán a függöny kissé meglebbent. Úgy vélte, a fiú figyelemmel kíséri a fejleményeket, bár ekkor még nem tudhatott semmit a családi drámáról. Csak ha megpillantja a halottszállító kocsit, jön rá telefonjainak a következményére.
Az őrnagy később Váriék konyhájában négyszemközt beszélt az egyik tanúval, aki nem más volt, mint a Riskó által megfigyelt másik csinos fiatalasszony.
– Nem értem, őrnagy úr, hogy Várinét miért ölte volna meg a férje – mondta megdöbbenve, falfehéren. – Hiszen nagyon szerették egymást, Vári csak a felesége kedvét kereste, valósággal imádta.
– No, látja, kérem, éppen ez az! A nagy szerelem után hirtelen bekövetkezett csalódás, amint látja, végzetes dolgokra képes.
– Ezt az iszonyatot nehezen fogom kiheverni. Tetszik tudni, mi ketten Várinéval nagyon szoros barátságban voltunk, hol ő vigyázott az én gyerekeimre, hol én az övéire.
– Talán épp ennek a jó barátságnak lett a következménye, hogy Várinét a férje megölte. Az az ismeretlen telefonáló, aki felhívta Vári figyelmét felesége hűtlenségére, és ezzel mintegy ösztönözte, úgy is mondhatnám, késztette a tettére, éppen úgy telefonozhatott volna az ön férjének is. És akkor… de ezt nem is akarom folytatni.
A nő lesütötte a szemét, elpirult. – Megérdemlem és köszönöm a szavait – rebegte lehajtott fejjel, és behúzott nyakkal lépett ki a lakásból.
Az áldozatot elszállították.
Magos, amikor egyedül maradt Némethtel, feltárcsázta a fiút, aki az első csengetésre felkapta a kagylót.
– Tessék, itt Riskó Tamás.
– Meg vagy elégedve telefonálgatásaid eredményével?
– Ugye, Magos őrnagy úrral beszélek?
– Úgy van.
– Nagyon kérem, őrnagy úr, ha tud, bocsásson meg. Tessék nekem elhinni, én nem ezt akartam, erre egyáltalán nem gondoltam. De amikor megláttam a fekete kocsit, már biztos voltam benne, hogy ott, szemben, gyilkosság történt.
– Ha felhívják a férj figyelmét, hogy szép, fiatal felesége megcsalja, mint ahogy ezt te tetted, akkor bizony az a férj, akit ez a közlés váratlanul ér, és rádöbben a valóságra, szörnyű tettekre képes. A te telefonálgatásaid a megcsalt férjet gyilkosságba sodorták. Ezért én téged mélységesen elítéllek, de hogy menynyire mélyen, annak taglalásától most megkíméllek. Mindenképpen legyen ez tanulság a számodra! Soha többé ne ártsd bele magad mások életébe!
– Őrnagy úr, nagyon: kérem, bocsásson meg nekem. Higgye el, egy életre megbántam, amit tettem.
Ahogy Magos letette a kagylót, Németh megkérdezte:
– Mit mondott Riskó?
– Nem is tagadja.
– Tudod, ezen már rengeteget rágódtam. Tulajdonképpen ugyanez, ugyanígy megtörténhetett volna nála nélkül is.
– Lehetséges… megtörténhetett volna… Egy életen át nem fog a fiú lelkiismerete megnyugodni, de hát ez a megtörténteken mit sem változtat… Na, zárjuk le a lakást, és induljunk a másik nagymamához, ahol a két gyerek várja az anyját, apját.
– Érdekes, főnök, hogy a többi lakos, se így, se úgy nem nyilatkozott. Nem alkottak véleményt. Úgy tűnik, senki nem tudott semmiről – meditált útközben Németh.
Az autó megállt a sashalmi kertes ház előtt. Megjelenésükre egy jó kedélyű, idősebb, de fiatalosan mozgó asszony nyitott ajtót.
Magosék bemutatkoztak. – Ugye, özvegy Szögi Mihálynéhoz van szerencsém?
– Igen, én vagyok az. Csak nem követtem el valamit? – kérdezte mosolyogva az áldozat édesanyja. – Fáradjanak beljebb, a lányom kicsinyei bent játszanak a szobában, nem akarom őket sokáig egyedül hagyni.
Körülményesen lépkedtek, a földön elszórt különböző játékokat, kisvasutat, kockákat, labdákat kerülgetve.
– Mennyi idősek?
– Gabi kettő, Jolika három.
– Szeretnek önnél lenni a gyerekek?
– Jobban, mint otthon – mondta csillogó tekintettel, túláradó nagyanyai szeretettel. – Mert én mindent megengedek ezeknek a drága csöppségeimnek. Ártatlanok, játsszanak csak, hadd örüljenek az élet minden percének. De nem értem, hogy a lányom már majd öt napja nem jött értük és nem is jelentkezett. Talán elutaztak… Helyettük csak nem önök jöttek a rendőrségtől?
– Nem szívesen vagyunk itt, asszonyom, de a körülmények, a történtek erre kényszerítettek.
– Milyen körülmények, őrnagy úr, mondják már meg, mi történt velük? – szemében a csillogást a rémület váltotta fel.
– Bárhogy is kerülgetem, meg kell mondjam: a lánya, Katalin már nem él.
– Ezt ne mondja, mert megőrülök. Ez lehetetlen! Ilyen gonosz nem lehet az isten, hogy két drága kis csöppségtől elvegye az édesanyát. Tessék mondani, a vőm, aki annyira szerette, tudja már?
– Ő tudta meg először. – Magos nyelt egy nagyot. – Hiszen ő ölte meg.
– András? A lányomat? A feleségét? Akivel olyan boldogan élt? Akit a rajongásig szeretett?…
– Sajnos, a veje asszonyom, rajtakapta a feleségét egy idegen férfival az ágyban. Nem volt ura a cselekedetének, amikor féltékenységében megfojtotta a feleségét.
– Édes jó istenem, ez az András teljesen megbolondult – mondta Szöginé, olyan hangon, mint aki még mindig nem fogta fel teljesen, mi is történt a lányával.
– Nem, asszonyom, a veje nem bolondult meg, de a látvány, amiben hazaérkezésekor részesült, megfosztotta józan ítélőképességétől.
– Az idegen férfi ki volt?
– Nem tudjuk, asszonyom, elmenekült.
– És ezzel az idegennel mi fog történni?
– Még ha meg is találnánk, akkor sem lehet vele szemben eljárást indítani. Ő vétlen. Ha a lánya nem engedi be a lakásba, bizonyára nem történik házasságtörés.
– Tessék mondani, őrnagy úr, András most hol van? – ennél a kérdésnél már kitört belőle a zokogás.
– Vári András szörnyű tette után hazarohant az édesanyjához, és elmondta neki, hogy mit vitt véghez. Az anyja sírva arra kérte, hogy azonnal jelentkezzen a rendőrségen. De Vári nem jött hozzánk, így most az egész országban keresik.
– Ahogy én Andrást ismerem, ha észhez tér és rájön, mit tett, felakasztja magát, öngyilkos lesz.
Ha van hozzá bátorsága, tette hozzá gondolatban Magos.
Vári András a gyilkosság után hat nappal felbukkant Vas megye területén, annyira közel a határhoz, hogy a határőrség tagjai elfogták.
Amikor Németh és Szőke közölte vele, hogy Budapestről jöttek érte, mintha megkönnyebbült volna. Ki is mondta:
– Örülök, hogy végre elfogtak.
– Mi a fenét várt idáig? Miért bujkált? Mi a csodát akart a határnál? Talán átszökni? Arra nem gondolt, hogy a szomszéd ország hatóságai visszakísérték volna? – rontott neki Németh.
– Semmire sem gondoltam, csak rettenetesen féltem. Tessék mondani, mi lesz velem?
– Egy időre börtönbe kerül – kontrázott Szőke.
– És a gyerekeim?
– Róluk ideiglenesen az anyósa fog gondoskodni.
Vári András még aznap fogdába került.
Másnap reggel a kapuban álló szolgálatos rendőr azzal fogadta Magos őrnagyot, hogy Vári András az éjszaka öngyilkosságot követett el a fogdában. Szerencsére időben felfedezték, azonban az öngyilkossági kísérlet olyan súlyosnak tűnt, hogy az orvos mentőkkel kórházba szállíttatta.
Na, gondolta Magos, ez a nap is jól kezdődik. Alig telt el tíz perc, Németh századossal már rohant is a kórházba.
– Úgy tűnik – szólt az őrnagy Várihoz –, maga kissé megzavarodott
– Dehogyis, őrnagy úr, épp ellenkezőleg, teljesen tiszta az agyam. Azzal akarok a tettemért lakolni, hogy eltűnök az élők világából.
– A büntetés nem a maga feladata. Ezt bízza a bíróságra.
A kórházban az orvostól érdeklődött Vári állapota iránt, és megnyugodva hallotta, hogy huszonnégy órán belül, tehát már másnap, el lehet szállítani. A kielégítő válasz után sietett vissza, hogy kikérdezze a fogda parancsnokát, miként is történhetett meg ez az eset Várival.
– Vári Andrást – mondta a fogda parancsnoka – az előírásoknak megfelelően tüzetesen átvizsgáltuk. Semmi olyan tárgyat – spárgát, zsineget, nadrágtartót, cipőfűzőt vagy másfajta eszközt – nem találtunk ruházatában, ami alkalmas lett volna arra, hogy fölakassza magát.
– Akkor hát mégis, mivel akasztotta fel magát?
– Ez nagyon érdekes módon történt, őrnagy elvtárs. Vári a zakója két ujjából kitépte a bélést, majd összekötözte, megcsavarta, és a nyakára tette az anyagot úgy, hogy a végét a fából készült fekvőpriccséhez erősítette. Hason fekve a lába a földet érte, a feje viszont a hurokba volt dugva, alig harminc centire a földtől. Hogy a torka összeszoruljon és a légzése megszűnjön, ahhoz elegendőnek bizonyult fejének a súlya.
– Hogyan vették ezt észre?
– A szolgálatos rendőr kisebbfajta zörejt hallott, amire azonnal felfigyelt. A rendőr végigment a folyosón, és benézett minden cellába, így vette észre, hogy Vári András őrizetes nem a priccsen, hanem a földön fekszik, de a feje feljebb van a lábánál, a két keze meg lefelé lóg. Ez gyanús volt neki, nem értette, hogy mi tartja a fejét. Kinyitotta a cellát, és gyorsan elvágta az őrizetes nyakán lévő tákolmányt. Értesítette az ügyeletes orvost, aki azt hitte, hogy félig-meddig halottal van dolga, és azonnal telefonáltatott mentőkért. Amíg azok megérkeztek, szívmasszázst alkalmazott.
– A fenébe is! Ezután az effajta lehetőségre is figyelnünk kell – csóválta a fejét Magos, és sietett vissza az emeletre.
Szobájában két idősebb asszonyt talált, egymás mellett ülve, talpig feketében. Testtartásukból, szorosan összezárt szájukból arra következtetett, hogy a két asszony neheztel egymásra. Mindkettőt azonnal felismerte. Az egyik Vári édesanyja, a másik, Szöginé, az anyósa volt.
– Úgy látom, nagyon elkeseredettek mind a ketten, amit én meg is értek. Azt azonban már nem, ha önök között az okozna nézeteltérést, hogy András és Katalin közül ki, mennyire hibás, melyikük gyereke okozta a családi drámát, amivel egymást próbálják vádolni. Ne tegyék ezt, kérem, erről vitatkozni fölösleges és értelmetlen. Sokkal jobban teszik, ha összefognak és közösen, szeretettel csak az unokáikra gondolnak, mert a velük való törődés most a legfontosabb. Azt ajánlom, menjünk ki a lakásba, hogy részletesen jegyzőkönyvbe vehessük az ott található ingóságokat, meg aztán elszállítanánk a gyerekek holmiját is. Az egyéb értékeket, pénzt átadjuk a bíróságnak.
– Mi lesz a lakással, őrnagy úr? – kérdezte Váriné.
– Tudomásom szerint ez öröklakás. Van rá tartozás?
– Dehogyis, kérem, semmi – válaszolta Szöginé kissé indignálódva.
– Akkor a törvényes rendelkezések szerint a lakás és minden ingóság, ami ott található, a két gyereket illeti. A bíróság döntése alapján ezzel majd a gyámhatóság foglalkozik.
A házkutatáson, a két mama tanúsága mellett, ötezer-kétszáz forintot találtak, amiről Vári már szólt, kapott is ebből ötszázat, amikor a tiszta ruhaneműjét bevitték. A két gyerek ruhácskáit, játékait több más holmival, Szöginé félrerakta.
Meglepődtek, amikor a női fehérnemű között, kisebb táska került a kezükbe tizenhétezer forinttal és hétezer svájci frankkal kitömve. Egy kisebb bársony zacskóban nagyon szép arany karkötőt, aranyláncot és egy kövesgyűrűt találtak. Magos összenézett kollégáival, és alig észrevehetően egymásra bólintottak. Kezdett előttük bebizonyosodni, hogy Riskó Tamás – bár tartotta volna meg önmagának megfigyeléseit – jól következtetett. Ahogy később kiderült, a pénzről, valutáról, az ékszerekről a férj mit sem tudott. Hogy Váriné ezekhez az értékekhez miképpen jutott, arról a szomszédban lakó csinos barátnő tudott volna felvilágosítást nyújtani. De ezt tovább bogozni sem Magos, sem az ügyész nem kívánta, annál is inkább, mert a gyilkosság tényén ez semmit sem változtatott volna.
Az ügyész intézkedésére Vári Andrást a Markóban olyan cellába helyezték el, ahol még két másik férfi is ült. Így nem adódott lehetőség esetleges újabb öngyilkossági kísérletre.
Markóba kerülése után hamarosan megkezdődött a bíróságon a tárgyalás. Az elnök kérdésére, hogy bűnösnek érzi-e magát felesége megölésében, Vári válasza így hangzott:
– Igen. Nagyon szeretném, ha felakasztanának.
– Miért akar maga mindenképpen meghalni? – kérdezte az elnök.
– Értelmetlen az életem. Én gyilkos vagyok, és míg élek, az is maradok, elnök úr.
A több napig tartó tárgyalás után a bíróság újabb elmeszakértői, pszichiátriai vizsgálatokat, megfigyeléseket rendelt el. A vizsgálatok és azzal kapcsolatos értékelések hosszú heteket igényeltek. Ebben az időszakban Vári két esetben is öngyilkosságot kísérelt meg.
Az elsőnél le akart ugrani a lépcsőházi vaskorlátról, de ezt rabtársai megakadályozták.
A második kísérlete azonban olyan gyorsan zajlott le, hogy azt már nem tudták meggátolni. Ekkor fejjel ugrott neki a vaskorlátnak, és nagyon súlyos koponyaalapi törést szenvedett.
A kórházi vizsgálatok után az orvosok végső soron azt állapították meg, hogy ha testileg fel is gyógyul, nem lesz teljesen beszámítható az agyvelejét ért súlyos károsodás miatt.
Az egészsége helyreállítására irányuló kísérletek reménytelennek bizonyultak. Bár tökéletesen járt, étkezett, aludt, emlékezőképességét teljesen elvesztette. Mindent elfelejtett, nem tudta mi a neve, hogy ki az édesanyja. Amikor fizikai felépülése után Váriné meglátogatta és közeledett a fiához, az úgy elment az édesanyja mellett, mintha soha nem látta volna.
Végül, állapotát figyelembe véve, bírósági ítéletre nem került sor.
Az ítéletet önmagára Vári rótta ki. Ahogyan még szellemi képessége teljes birtokában jellemezte magát: valóban élő halottá vált.

Vesztesek

– Egy pillanat! – szólt Magos őrnagy a vele szemben ülő újságíróhoz, felemelve íróasztaláról a telefonkagylót. – Halló… igen, én vagyok… máris megyek. – Az újságíróhoz fordult. – Be kell mennem a főnökömhöz. Mondtam én magának, itt nálunk a bűnügyi rendőrségen mozgalmas az élet, nemigen adódik alkalom hosszabb lélegzetű beszélgetésre.
– Ha megengedi, őrnagy úr, megvárnám, amíg visszatér – kérte az újságíró.
– Néhány perccel ezelőtt – közölte a nagyfőnök – telefonon jelentették a budafoki kapitányságról, hogy Budatétény külső területén Mikó Pál 38 éves férfit holtan találta a felesége, amikor hazaérkezett. A jelentés szerint bűncselekmény történt, a férfit valószínűleg agyonlőtték. Szeretném, ha kimennél a helyszínre. Az ottani kollégák már várnak.
Magos azonnal mozgósította Kozma százados által a helyszíni vizsgálatra hívatott, megszokott stábot – orvost, daktiloszkópust, fényképészt.
– Sajnos, abba kell hagynunk a beszélgetést – fordult az újságíróhoz –, majd egyszer folytatjuk.
– Hát még én, hogy sajnálom. Megkérdezhetem, őrnagy úr, hogy mi történt, amiért ilyen hirtelen félbe kell szakítani a beszélgetést?
– Bejelentés érkezett a főnökségre. Állítólag gyilkosság történt. Oda kell kimennem a rendőri bizottsággal.
– Kedves őrnagy úr, nagyon szeretném önt elkísérni, ha hozzájárul.
– Bár ez nem szokás, de nincs különösebb akadálya, hogy velem tartson. Az újságban azonban – nyomatékosan hangsúlyozom – csak azt írhatja meg, amihez a főnököm, vagy én hozzájárulunk.
– Úgy lesz, őrnagy úr, ahogy kívánja.
Két autó indult el. Az egyikben Magos, az újságíró és az orvos, a másikban az ujjnyomszakértő, a fényképész, Kozma meg Németh százados ült.
Amint a helyszínre érkezve Magos kiszállt, a ház előtt álló rendőr jelentést tett. Az őrnagy a bűncselekmény eddig feltárt adatairól kerületi kollégái jelentéséből értesült.
– Ki látta a holttestet?
– Csak én – válaszolta egy hadnagy kolléga – meg az itteni orvos. Az ő véleménye szerint a férfi hosszabb ideje halott, kihűlőben van a teste.
.– Na, induljunk – szólt Magos a rendőrorvoshoz, akit az ujjnyomszakértő és a fényképész követett.
A szoba ajtajából a fényképész felvételeket készített a földön fekvő halottról, a körülötte lévő bútorokról, tárgyakról. Ezután kezdte meg a rendőrorvos a szokásos vizsgálatát.
Magos pedig a konyhában, az asztal mellett üldögélő síró nőhöz lépett.
– Hogy hívják, asszonyom?
– Mikó Pálné vagyok.
– Én pedig Magos őrnagy vagyok, a bűnügyi rendőrségtől.
– Jaj, istenem – zokogott az asszony –, nem értem, hogy ez hogyan, miért történhetett.
– Arra kérem, próbáljon megnyugodni. A történteken változtatni, sajnos, nem lehet. Mi minden erőnkkel azon vagyunk, hogy meg: állapítsuk, miért történt, és ki lehetett a bűncselekmény elkövetője.
– Légy szíves, egy pillanatra – ütötte meg a fülét a rendőrorvos hangja.
Az őrnagy megfordult, és a szoba küszöbénél megállt. Ezt tette az újságíró is.
Az orvos a hason fekvő halott férfit – aki valószínűleg a halálos lövést követően bukott előre – a hátára fordította.
– Nézd – mutatott a kigombolt véres ingre –, a golyó itt hatolt be a szívbe, amitől nyomban beállt a halál. A golyó bent maradt a testben, mert nem találtam sem a hátán, sem a bordák között kimeneteli nyílást. Feltehetően kisebb kaliberű pisztolyt használhatott a tettes.
– Mikor állhatott be a halál? – kérdezte Magos a doktortól.
– Most – pillantott az órájára az orvos – délután hat óra tíz perc van. Szerintem délelőtt tíz-tizenegy óra körül. Annyi bizonyos, hogy a lövés közvetlen közelről történt, az ingen keresztül. A pörkölési nyomok erre utalnak.
Magos még mindig a küszöbön állt. Bár látta, hogy félig a másik szoba ajtaja is nyitva van, nem ment beljebb, míg az ujjnyomszakértő az egész lakásban nem végezte el feladatát. Azon töprengett, hogy vajon hol lehet a töltényhüvely. És mintha csak kitalálta volna Magos töprengésének okát, az ujjnyomszakértő hirtelen felállt és azt mondta:
– Itt van, főnök, a kezemben.
– Hol volt?
– Itt, a kredenc mellett, az ablak alatt találtam meg. Tessék.
Magos fejcsóválva forgatta a tenyerében. – Kicsi, valóban kicsi. Igazad van, dokikám, a tettes 6.35-ös, úgy gondolom, régi típusú pisztolyt használt.
Ismét a konyhába, Mikónéhoz sietett. Az újságíró nem tágított az oldala mellől.
– Asszonyom, mivel foglalkozott a férje?
– A Budafoki Borpincéknél volt alkalmazva.
– Ön hány órakor jött ma haza?
– Minden nap fél három, három körül szoktam hazaérkezni, kivéve egy-két esetet, ha bevásárolni megyek, akkor valamivel később.
– Ma reggel mikor indult el hazulról?
– Fél hatkor, mint rendesen, mert hat órától tart a munkaidőm, délután kettőig.
– A férje reggel idehaza volt?
– Igen. Ő az este tizenegy óra körül jött haza. Ma két órára kellett volna bemennie a munkahelyére.
– Tapasztalt ma valamit, a szokásostól eltérőt, mielőtt belépett volna a lakásba?
– Igen, mert a bejárati előszoba ajtaja nem volt kulcsra zárva. Ezen kicsit elcsodálkoztam, de azt gondoltam, talán kint matatott a kertben a férjem és nyitva felejtette. Aztán, amikor az előszobából benéztem az első szobába, jaj istenem, azt hittem, végem van. Nem akartam hinni a szememnek. Ott feküdt szegény Pali, az arca a szőnyeg szélét érte, és még szivárgott a vér a szájából. Hozzáugrottam, megráztam, de már ekkor a legrosszabbra gondoltam. Kirohantam a lakásból, ordítozva kértem segítséget. Jöttek is a szomszédok. A bal oldali szomszédasszonyom, Somogyi Józsefné folyton azt hajtogatta, hogy délelőtt tizenegy óra körül látott egy férfit elmenni tőlünk.
– Majd beszélünk ezzel a Somogyinéval.
Amikor az orvos végzett a halott vizsgálatával, Németh százados az áldozat zsebeit kutatta át. Az egyikből néhány forintot, a másikból különböző személyi iratokat emelt ki. A szokásos tárgyakon kívül semmi figyelemre méltót nem talált.
A halottat elszállították. Eltávozott az orvos és a fényképész is. A daktiloszkópus még dolgozott. Magos a bejárati ajtóhoz lépve kiszólt:
– Most már fogjatok hozzá! – Felszólítása Németh és Kozma századosokon kívül az ott álló két kerületi nyomozóra is vonatkozott. – Kérdezzétek ki a szomszédokat, mit láttak, mit hallottak.
Mikóné, testtartásán mit sem változtatva, továbbra is kétségbeesetten sírt.
– Látszólag eléggé összeturkálták a lakást, gondolja, hogy elvittek valamit?
– Nem tudom, őrnagy úr. Én a másik szobában nem jártam, be se néztem, annyira megrémültem.
– Pénz, egyéb érték volt a lakásban?
– Körülbelül ezernégyszáz forint lehetett a belső szoba szekrényének az alsó fiókjában. Aztán nekem egy kisarany nyakláncom, nemigen hordtam, meg egy pár fülbevalóm, ez volt az összes értékem.
– Rövidesen átmegyünk oda és megnézi, mi hiányzik. Hogy állsz? – kérdezte az ujjnyomszakértőtől, aki megállás nélkül dolgozott.
– Jó és tiszta ujjnyomokat találtam.
– Ha végeztél, szólj, addig mi beszélgetünk. Az újságíróval leültek a konyhában Mikóné mellé.
– Asszonyom, ön szerint volt a férjének haragosa? Mert az elkövetőnek bizonyára kellett valami indíték a gyilkossághoz. Gondolkozzék, hátha eszébe jut valami régebbről, ami a férjével kapcsolatos.
– Képtelen vagyok valakit is gyanúsítani. Semmi sincs, ami okot adhatott volna bárkinek arra, hogy megölje a férjemet. Pali nem volt ivós, nemigen járt kocsmákba, barátja is kevés volt. Nem értem, sehogyan sem értem, hogy miért ölhették meg.
– Mióta dolgozott a férje a borpincékben?
– Körülbelül két éve.
– Tekintve, hogy 1959 szeptembere van, a férje 1957 óta volt ott állásban, ugye?
– Igen, őrnagy úr.
– És ötvenhét előtt mivel foglalkozott?
– Negyvennégy nyaráig, míg be nem hívták katonának, a pezsgőgyárban volt munkavezető. A háború elején összesen két levelet kaptam tőle és azután éveken keresztül semmit. Már vége volt a háborúnak, én hónapokon át érdeklődtem utána különböző hatóságoknál, de sehol sem tudták megmondani, hogy a férjem él-e vagy elesett a fronton. Közben háromszor is jártak itt a rendőrségtől. Kerestek, kutattak és nem akarták megmondani, mit keresnek, hiába is kérdeztem. A kertben több helyen még a földet is felásták. A padláson, a pincében, sőt a szobákban felszedték a burkolatot. Végül, amikor nem találtak semmit, az egyik civil ruhás rendőr – én szerintem az lehetett – dühösen rám rivallt, hogy hová rejtette el az a gazember, fasiszta férjem a hazahozott csomagokat. Milyen csomagokat? – kérdeztem és könyörögtem, legalább azt árulják el, mit keresnek. És amikor nem válaszoltak, tovább rimánkodtam, hogy legalább azt mondják meg, miért nevezték fasisztának az uramat.
– Mondja, Mikóné, valóban a rendőrség emberei jártak itt?
– Nekem azt mondták. Én meg nem mertem tőlük igazolványt kérni.
– És minden esetben ugyanaz a három személy járt itt?
– Az első két alkalommal igen. A harmadiknál már csak ketten jöttek.
– Megtudta, hogy. mit kereshettek?
– Csak jóval később, őrnagy úr. Ötvenegy végén kaptam az első levelet a férjemtől. A börtönből írta. Így tudtam meg, hogy életben van. Engedélyt kaptam az ügyészségen a látogatására. Rettenetes, mit éreztem, amikor megláttuk egymást a sűrű dróthálón keresztül. Mindketten sírtunk. A férjem első kérdése az volt, hogy bántottak-e. Mondtam, senki sem bántott. Úgy vettem észre, hogy ezt nem hitte el, de erről többet nem is szólt.
– És a férje ezen a beszélgetésen nem említette, hogy mit kerestek maguknál?
– De, de, őrnagy úr. Amikor én elmondtam, hogy kutattak nálunk és nem tudom, hogy mit, akkor mondta ő, hogy aranyat, ékszert. Csodálkozva kérdeztem tőle, hogy milyen ékszereket, de tovább nem tudtam kérdezősködni, mert a közelünkben álló börtönőr szólt, hogy ilyesmiről ne beszélgessünk. Pali azt mondta, ha kiszabadul, mindent elmond. Ezen az első látogatáson tudtam meg tőle, hogy 1950 tavaszán került haza fogságból, de nyomban a rendőrségre vitték, a Csengery utcai kapitányságra. Ezután a bíróság lopásért és népellenes bűnökért öt év és nyolc hónapra ítélte. Én az egészet nem értettem.
– Mikor mondta el, hogy mit követett el?
– Ötvenhét őszén, amikor kiszabadult.
– Mit mondott? Kérem, próbáljon visszaemlékezni és amit tud, úgy elmondani, ahogy ő azt elmondta magának.
– Ott kezdeném, hogy hazaérkezése után több nap is elmúlt, mire úgy gondoltam, megnyugodott és elmondja, mi volt a vád ellene, ami engem is nagyon kínzott. Békés hangon megkérdeztem, hogy milyen aranyat, ékszert kerestek nálunk, meg hogy milyen népellenes bűnt követett el, amiért majdnem hat évre ítélték. És akkor mondta el a férjem, hogy bevonulása után néhány héttel az egyik katonai parancsnoka, egy őrmester rábeszélte, hogy lépjen be a nyilas pártba, így nem kerül ki a frontra.
– Valóban nem került ki a frontra? – szólt közbe Magos.
– Nem, őrnagy úr, nekem legalábbis ezt mondta. Mint nyilaskeresztes katonai rendész teljesített szolgálatot az ország különböző vidékein.
– Ha így van, akkor mégis hogyan került orosz fogságba?
– Valahol a Kárpátok környékén körülzárták őket, és vele együtt a többiek is fogságba kerültek.
Magos most másra terelte a szót, és az életkörülményeikről érdeklődött. Az asszony készségesen elmondta, hogy a ház, amelyben laknak, özvegy édesanyjáé volt. Amikor megbetegedett, kérte meg őt és a férjét, hogy költözzenek hozzá. Ez még a háború elején történt. Édesanyja negyvenhárom őszén meghalt.
– Milyen rokonai, hozzátartozói vannak?
– Egyetlen húgom van. Perci Jolán tanítónő. Bent laktak Pesten, míg el nem vált a férjétől.
– A volt férj neve?
– Kántor András. Később a húgom elhagyta az országot, állítólag egy férfival, de hogy kivel, azt én nem tudom. Egyébként sem voltam a húgommal jó viszonyban, nem is igen találkoztunk. Valahol fel van írva Jolán volt lakáscíme. Megkeresem és odaadom az őrnagy úrnak. Azt tudom, hogy Jolán a Déli pályaudvarhoz közel lévő iskolában tanított. Az ötvenes években talán kétszer is írt levelet, de én egyikre sem válaszoltam. Valahol ezek is megvannak. Ha megtalálom, majd meg tudom mondani, hogy kint hol és mit csinál, bár ezt pontosan nem írta meg.
– Miért voltak haragban?
– Nehezen tudnám megmagyarázni. Talán a különc természete miatt Nem tartott össze a családdal, a rokonaink sem érintkeztek vele.
– Egyelőre ennyi is elég. Most jöjjön, kérem, nézzen széjjel mind a két szobában, hogy megtudjuk, mi hiányzik, elvitt-e valamit a tettes.
Mikóné kényszeredetten indult el, és a küszöbnél megtorpant. A padlót nézte, ahol órákkal korábban véresen feküdt a férje. Bár Magos a véres szőnyeget összehajtatta, hogy az asszonyt megkímélje a vér látványától, Mikóné mégis megtántorodott. Magos igyekezett lelket verni bele, nyugtatgatta, végül is elérte, hogy az asszony végigjárja az egész lakást. Kinyitotta a szekrényeket, kihúzta a fiókokat, majd mikor mindezzel végzett, megállapította:
– A pénzt, az aranyláncomat meg a fülbevalómat biztosan elvitték, mert nem találom.
– Más nem hiányzik?
– Úgy látom, nem.
– Mondja asszonyom, milyen ékszereket kerestek itt maguknál?
– A férjem úgy mondta, hogy egy őrmesternek, bizonyos Gedő Józsefnek az irányításával annak idején, mint a rendőrség tágjai hamis iratokkal több jómódú, főleg zsidó vagy félzsidó családnál megjelentek. Házkutatásokat tartottak, és nagy mennyiségű ékszert, aranyat vittek el.
– Hol vitték végbe mindezt?
– Ahogy a férjemtől megtudtam, többnyire vidéken, de voltak Budapesten is.
– És mit hozott haza ezekből az ékszerekből a férje?
– Semmit. Én egyetlen darabot sem láttam.
– Akkor meg miért itt keresték maguknál?
– Pali szerint azért, mert őt felismerte valaki azok közül, akiknél, ahogy ő mondta, házkutatást tartottak.
Magos kétkedve hallgatta az asszony elbeszélését. Az újságíróra sandított, aki a fejét ingatta, de hallgatott.
Besötétedett.
Magos elindult a kijárati ajtóhoz, az újságíró pedig követte.
– Tessék mondani, őrnagy úr – szólalt meg riadtan mögöttük Mikóné – én most mit csináljak? Félek itt maradni. Borzasztó érzés, hogy itt ölték meg az uramat.
– Sajnos, bele kell törődnie a történtekbe. Nincs rokona vagy ismerőse a közelben, ahol aludhatna? Ha ma nem is, de a következő napokban – megértem, hogy kezdetben nehezére esik – mégiscsak ebben a lakásban kell az életét folytatnia.
Már kilépett az ajtón, amikor észrevette, hogy a kiskapun Németh lép be. – Jó, hogy jössz. Épp át akartam menni a szomszédba, Somogyi Jánosnéhoz, aki állítólag látott innen egy férfit távozni délelőtt. ,
– Nem kell odamenned, mert én már elég részletesen beszéltem ezzel az asszonnyal.
– Mit mondott, mit látott, mit hallott? – sürgette Magos.
– Látott is, hallott is. A háza előtti kertben babrált, amikor Mikóék portájáról hangosabb köszönésre lett figyelmes. Viszontlátásra, szólt egy távozó férfi, és visszanézve még integetett is. Somogyiné azt hitte, hogy Mikó Pál a bejárati ajtó mögött állt, mert Mikót magát nem látta.
– Nem csoda, Laci, hiszen amikor ez a férfi elköszönt, Mikó már véresen, holtan feküdt a lakásában.
– Dörzsölt fickó lehetett a látogató. Észrevehette a szomszédos kertben Somogyinét, és az integetéssel, hangos köszönéssel el akarta terelni magáról a gyanút.
– Hogy nézett ki az a férfi?
– Somogyiné szerint negyven év körülinek látszott. Kalapot nem viselt, hátrafésült barna haja volt, és mintha sötétkék ballonkabátfélét látott volna rajta. Csomag, táska nem volt a kezében. A férfi arcát feltűnően napbarnítottnak találta. Magasságát 170-180 cm körülire becsüli.
– Ez a leírás, Laci, száz ember közül hetvenre illik. Nyár vége van, a férfiak egy része vagy kint a napon dolgozott, vagy szabadságát a víz mellett töltötte, mindkét verziót figyelembe véve lebarnulhatott.
– Szóba hozta még, hogy Mikó Pál évekig börtönben ült. Azt pusmogták a környéken, hogy annak idején a nyilasokkal aranyat, ékszert, egyéb értékeket rabolt.
– Csakhogy hová lettek ezek az értékek? Mikóné állítja, hogy a férje semmi ilyesmit nem hozott haza.
– Ha így van, akkor miért ültették le?
– Ez itt a bökkenő. Át kell néznünk a bírósági iratokat, hogy erről részletesebben informálódhassunk. Ezt a feladatot rád bízom. Holnap ez legyen az első dolgod! Aztán majd meglátjuk, mit kell csinálni.
Németh után befutott Kozma, utána pedig a két helyi nyomozó.
Kozma Mikó Pál régi munkahelyén, a pezsgőgyárban járt, s bár sokaktól érdeklődött, érdemleges választ, ami a gyilkossággal összefüggésben állhatott volna, nem kapott.
A megkérdezettek jó munkaerőnek ismerték, közülük senki sem említette, hogy fasiszta lett volna. De arról tudtak, hogy a rendőrség többször is érdeklődött Mikó felől.
Az egyik helyi nyomozó Mikó legutóbbi munkahelyét kereste fel. Az ott dolgozók Mikó nyilas érzelmeiről semmit sem tudtak, sőt csodálkoztak ennek feltételezésén, bár tudtak itt is arról, hogy a rendőrség érdeklődött utána.
A másik nyomozó a lakók kikérdezése közben jelentős értesüléshez jutott egy Dárdai Géza nevű férfitól. Az idős nyugdíjas elmondta, hogy éppen a háza előtt dolgozott, amikor megállt egy taxi a kapuja előtt. Ballonkabátos, jól lebarnult férfi lépett ki az autóból, és megkérdezte tőle, melyik házban lakik Mikó Pál. Dárdai előremutatva felvilágosította, hogy öt-hat házzal odébb, a sárgára festett bejárati kiskapu mögött van Mikó háza. Úgy tűnt neki, mintha a taxiból kiszálló férfi tájszólással beszélt volna, Dárdai háza előtt kifizette a taxit és gyalog ment tovább. Ez úgy tíz és tizenegy óra között lehetett.
– Somogyiné és Dárdai tehát egyezően adta meg a személyleírást is, és. az időpontot is. Nagy a valószínűsége, hogy az általuk leírt személy lehetett a gyilkos. De vajon miért gyilkolt? – mormolta már az önmagának feltett kérdést Magos.
– Sok emberölésről olvastam – mondta az újságíró. – Filmekben is láttam ehhez hasonló bűncselekményeket. A legtöbb gyilkosságban volt valamilyen szerepe a nőknek. Itt nem lehet ilyesmiről szó?
Petik Péter megjegyzése mind Magost, mind pedig a kollégáit elgondolkoztatta.
– Ami azt illeti, ezzel a feltevéssel is foglalkoznunk kell. De tudja, attól még igen messze járunk, hogy ezt a variációt is számba vegyük, hiszen jóformán el sem kezdtük a nyomozást. De a megjegyzése nem érdektelen. Valóban, gyakorlatunkban előforduló nagy horderejű bűncselekményekből a nők ritkán maradtak ki. Jelen esetben, ha a család körülményeiről, vagyoni helyzetéről, különböző kapcsolatairól megfelelően informálódunk, akkor remélhetően kitárul előttünk az elkövetés oka, amiből sokrétű következtetésre juthatunk. Fegyverrel elkövetett gyilkosság súlyos cselekmény, nyomós ok miatt hajtják végre. Van úgy, hogy a gyilkossággal évekig várnak. Nézze kérem, ez a Mikó, mint hallotta, nyilas katonai rendészként szolgált, majd fogságba esett, ezután közel hat évig börtönben ült. Ki tudja, milyen szándékkal ölték meg. Hogy ezt a kérdést megközelítsük, tanulmányozni fogjuk a bírósági ügyiratokat. Ebből kiderülhet, kik voltak a bajtársai… meg még egyéb tevékenységről is megtudunk egyet-mást. Mindezek tisztázása hosszú időt vesz igénybe.
– Most értem meg, őrnagy úr, milyen mérhetetlen munkát jelent, míg a nyomozás során eljuthatnak a gyilkosig.
– Feltéve, ha egyáltalán eljutunk. Reméljük, hogy ez bekövetkezik… Várjatok csak… – Magos visszafordult a lakásba. – Kedves Mikóné, mi most elmegyünk. A napokban valószínűleg meglátogatjuk. Arra kérem, ha bármi eszébe jutna, amit fontosnak tart velünk közölni, hívjon fel. Odaadom önnek a telefonszámom.
A kocsi felé lépegetve Kozma elgondolkodva megszólalt:
– Azt hiszem – mondta –, ez a Mikóné titkol valamit előlünk. A megrendülését nem éreztem őszintének. A sírása – legalábbis az én fülemnek – úgy hangzott, (mint aki megkönnyebbült, megszabadult valamiféle nyomástól.
– Lehet, hogy helyesen érzel. Hogy alapos-e a gyanúd, később ki kell, hogy derüljön.
– Nem zavarom, őrnagy úr, ha holnap én is felkeresem? – kérdezte az újságíró.
– Csak jöjjön, ha már egyszer elkezdtük, folytassuk is.
Magos a hivatalába sietett, és onnan felhívta főnökét.
– Kis kaliberű pisztollyal, tökéletesen és nagy csendben végrehajtott gyilkosság történt. A kilátások egyelőre halványak. Véleményem szerint többféle indítóok képzelhető el. Holnap, egy bírósági akta átnézése után, részletesebb információval szolgálhatok.
– Akkor várom a további tájékoztatást.
Reggel Németh százados elindult az Országos Bűnügyi Nyilvántartóba, onnan pedig a Markó utcába. Kikereste a Mikóra vonatkozó ügyiratot, és a több száz oldalas paksamétával sietett főnökéhez.
Addigra már megérkezett az Orvostani Intézetből a boncolásról készített jegyzőkönyv. E szerint a lövést a délelőtti órákban, tíz és tizenegy óra között adták le. Az áldozat pillanatokon belül meghalt, mivel a golyó a szívkamráját érte. A nagy mennyiségű vér az áldozat száján folyt ki, bár kisebb részben a golyó behatolási helyéről is szivárgott. A pisztolygolyót kioperálták az egyik hátsó bordából, és mellékelték a jegyzőkönyvhöz.
A helyszínen talált töltényhüvelyt és a halott testéből eltávolított lövedéket a fegyverszakértő vizsgálta meg.
– Belgiumban készített, régi gyártmányú, ritka pisztollyal lőtték le az áldozatot. Nem adnám egy vak lóért, ha a pisztolyt meg lehetne találni – nyelt egy nagyot a fegyverszakértő, mint valami ínyenc, a csemegére várva. – Tudod – magyarázta Magosnak –, a világon gyártott pisztolyok majd mindegyike megtalálható a fegyvertárunkban, de ez a fajta még hiányzik.
– Remélem, kiegészül a gyűjteményed. Lehet az is, hogy a tettes eldobta valahol, és aki megtalálja, beszolgáltatja.
Németh százados vaskos aktacsomót helyezett Magos asztalára.
– Mi ez a nagy csomag?
– Azt hoztam el, amivel megbíztál.
– Ez mind az?
– Igen. Többségében, ahogy átfutottam, kihallgatási jegyzőkönyv, amit hadifogsága alatt vettek fel Mikó Pálról. Több helyről tettek feljelentést ellene és társa, Gedő József ellen, áldetektív tevékenységükért. Különböző drága ékszereket, egyéb értékeket vittek el. Hogy többet tudjunk meg arról, hogy hová lettek ezek az értékek, a Mikó Pál kihallgatásairól készült jegyzőkönyveket meg az ügyben akkor dolgozó rendőri szervek jelentéseit kell átolvasnunk.
– Hát akkor, Laci, ki kell jegyezni a feljelentők nevét, meg azokét, akik annak idején a házkutatásokat végezték Mikó lakásában.
Telefonált a daktiloszkópus.
– Folytatom az ujjnyomok azonosítását. Különválasztottam Mikó Pál és felesége ujjnyomait, az övékét már rögzítettem is. A házaspár ujjnyomain kívül azonban igen jó másfajta, tiszta fodorszálú ujjnyomokat is felfedeztem a lakásban. Ez utóbbiakat – legalábbis eddig – a nyilvántartásban lévőkkel nem sikerült azonosítani. Az értékelést folytatjuk.
Ezután az őrnagy kivett egy-egy jegyzőkönyvet a Németh által hozott bírósági aktákból, és pár nevet kiírt belőlük.
– Te, Laci! – szólt később –, rendeltesd, vagy kéresd be dr. Stoller László vegyészt, aki mint az iratokból kitűnik, elsőnek tette meg feljelentését Mikó Pál és ismeretlen társa ellen. A vegyész édesapjának, dr. Stoller Árpád nyugalomba vonult orvosnak a lakásából a „házkutatás” során a tettesek erőszakkal, fenyegetéssel drága antik ékszereket és nyolcvan darab briliánskövet raboltak el. Ténykedésüket azzal fűszerezték, hogy aki támogatja a hungarista államot, azt a nemzetvezető kedvező bánásmódban részesíti. Nagyon kíváncsi vagyok ennek a dr. Stoller Lászlónak a szóbeli megnyilvánulására. Utána pedig a többi feljelentőt is meghallgatjuk.
– Azonnal intézkedem, főnök – állt fel Németh. – Ha mód van rá, dr. Stoller László holnap reggelre itt lesz.
Kozmának, Szőkének és Bordásnak jutott az ügyiratból kijegyzetelt többi feljelentő megkeresése. Ehhez járult még Mikó Pál előző életének feltérképezése valamint – a jegyzőkönyvekben szereplő tettes társának – Gedő Józsefnek, a fasiszta őrmesternek és hozzátartozóinak a felkutatása. Mivel az ügyiratban leírtak szerint Gedő József eltűnt, fogságba nem került, így a nyomozást folytató hatósági személyek sem tudtak vele beszélni. Magos lényegesnek tartotta a Gedővel kapcsolatban állóktól beszerezhető információkat. Kollégáival együtt feltételezték, hogy Gedő vagy eltűnt a háború utolsó hónapjaiban, vagy nyugatra távozott, vagy – még ezt sem tartották lehetetlennek – idegen személy irataival bujkál az országban.
Mikóné telefonon jelentkezett. Közölte az őrnaggyal, hogy húga, Kántor Andrásné Perci Jolán, mielőtt külföldre távozott, az Erzsébet királyné úton lakott. Utolsó levelében Brüsszelt jelölte meg lakóhelyeként. Hogy most is ott tartózkodik-e, azt nem tudja, mivel ezt az értesítést több évvel ezelőtt kapta kézhez.
A következő nap, reggel kilenc órára megérkezett dr. Stoller László vegyész. A kölcsönös bemutatkozás után Magos hellyel kínálta.
– Ön, ugyebár, a háború után feljelentést tett Mikó Pál és tettestársa ellen, jogtalan házkutatás, lopás és rablás miatt? Én az ügyiratokból már nagyrészt tájékozódtam, de azért egy-két kérdésre bővebb magyarázatot szeretnék öntől kapni.
– Parancsoljon, őrnagy úr, amit tudok, szívesen elmondom. Mindenekelőtt hadd kezdjem azzal, hogy édesapám, dr. Stoller Árpád már nem él, hetvenkét éves korában meghalt. Idegeit tönkretette, szervezetét megviselte ezeknek a tetteseknek lakásunkon való minősíthetetlen viselkedése. Az akkori törvények szerint húgommal félzsidóknak számítottunk, mivel édesanyánk zsidó volt. Ő szegény, 1938-ban halt meg. A húgom, Ágnes, régész. Jelenleg külföldön él. Azért hangsúlyozom, hogy jelenleg, mert az utolsó levelében már megpendítette, hogy hazajön. Kizárólag a félelem és az üldözés miatt hagyta el az országot.
– Köszönöm, hogy mindezt közölte velem. Mondja, doktor úr, hogyan zajlott le az a bizonyos házkutatás önöknél?
– Egyik este, kilenc és tíz óra között csengettek nálunk. Az akkori szituációk ismeretében nem kell mondanom, hogy ez mindhármunkban mekkora félelmet váltott ki. Egymásra néztünk, nem mozdultunk. Másodszor is megszólalt a csengő. Bárki legyen is a késői látogató, eredj fiam – mondta apám –, nyiss ajtót. Elindultam és mielőtt kinyitottam volna az előszoba ajtaját, megkérdeztem: ki az? Államrendőrség! – hangzott kívülről. Az erélyes válasz nem volt éppen megnyugtató, de mivel nem éreztem, hogy bármilyen bűn is terhelne – még azt is mondhatom, magabiztosan –, kinyitottam a zárakat. Erre kívülről olyan erővel lökték be az ajtót, hogy én hátraestem. Az előszobaajtón belépő két csízmás alak közül az egyik rám ordított: mi az, hogy mernek várakoztatni? Miért nem nyitják ki azonnal azt a büdös ajtót! Persze, zsidók, mi? Be vannak szarva. De kérem – feleltem –, mi nem vagyunk egészen zsidók. Majd akkor pofázzon, ha kérdeztem, nincs itt dekázás, fél vagy negyed – mordult rám a másik –, zsidók, és ez éppen elég.
– Mi következett ezután? – kérdezte Magos.
– Jobban megnézve mindkettőjüket, láttam, hogy karjukon árpádsávos nyilaskereszt van, erre már szólni se mertem. A magasabb, erősebb alkatú férfi rám ordított: kik tartózkodnak a lakásban? – Hárman vágyunk, feleltem, a beteg édesapám, a húgom és én. – Na gyerünk, kiabáltak egyszerre. Ők elöl, én utánuk. A magasabb a szobában elővett egy fél ív papírt, és beleolvasott. A szöveg körülbelül így hangzott: Tudomásunkra jutott, hogy ebben a lakásban, dr. Stoller Árpád orvosnál baloldali, kommunista felhívásokat, röpcédulákat és egyéb államellenes tárgyakat rejtegetnek. Házkutatást fogunk tartam. – Bocsásson meg, kérem, de mi semmi ilyesmit nem rejtegetünk – szólalt meg halkan szegény apám. – Majd kiderül, harsogta az alacsonyabb.
Elszabadult a pokol. Megrohamozták a bútorokat, kirángatták a fiókokat. Mindez addig tartott, míg a magasabb észre nem vette az édesapám íróasztala mögött álló kis páncélszekrényt. Nyissák ki! – rendelkezett. A durva hangú magasabb nyilván a parancsnok, gondoltam. Kivett a kis kasszából két bársonybéléses dobozt. Felnyitotta a fedelüket és a bennük lévő nyolcvan darab értékes csillogó briliánskőnél csak a szeme szikrázott jobban, amikor megkérdezte: hát ez mi?
Kérem, felelte az apám, bár én orvos vagyok – igaz, immár nyugdíjas –, de évtizedek óta foglalkozom numizmatikával, antik ékszerekkel, érmékkel, drágakövekkel. Cserélek, veszek, eladok. Egyszóval: műgyűjtő vagyok.
Persze, üvöltötte gúnyosan a vezér. Üzérkedünk, mi? Apám minden magyarázata hiábavaló volt. Az általam parancsnoknak, vezérnek hitt férfi lecsapta a két doboz tetejét és tovább kutatott. Mi megdermedve álltunk. Ez a magasabb kiemelt egy ezüsttálcát, rajta tizennégy darab különböző antik aranytárggyal, aztán több érme után kezébe került a húgom vastag fehérarany, negyven kis kőből egybefont lánca, amit érettségi ajándékként kapott anyánktól. A parancsnok minden darabot az asztalra, a briliánsköveket tartalmazó dobozok mellé helyezett. Amikor a láncnál tartott, a húgom könyörögve kérte, hogy az anyjától kapott emléket ne vegyék el, s közben előrelépett, hogy elérhesse a láncot. A nagydarab férfi erre durván ellökte, és azzal fenyegette, ha még megnyikkan, nyomban keresztüllövi. Ezután minden értékünket elrabolva távoztak. Mi pedig ott maradtunk rémülten, megalázottan.
– Hol ismerte fel őket?
– Csak az egyiket, őrnagy úr. Amikor behívtak fegyver nélküli szolgálatra, Szeged környékére kerültem. Itt a vagonokból hadifelszerelést és élelmiszert rakodtunk ki. A vagonok kiürítése közben láttam meg a sínek túlsó oldalán a kisebb növésű rablót, fekete egyenruhában. Ott tudtam meg a nevét. A másikat nem láttam soha többé. Közvetlenül a háború után feljelentést tettem Mikó Pál ellen, a Csengery utcai rendőrségen.
– Semmit sem kaptak vissza az elrabolt értékekből?
– Semmit, őrnagy úr. Mikó Pál azt vallotta a rendőrségen és a bíróságon, hogy ő egyáltalán nem részesült sem a mi, sem a másoktól elrabolt értékekből, ő kizárólag az őrmester parancsára cselekedett, annak reményében, hogy így nem fog kikerülni a frontra. Hogy az őrmester, Gedő József – a nevét a bíróságon tudtam meg – hová tette vagy hová vitte a sok értéket, arról nem tud semmit. – Tessék mondani, van rá mód, hogy azt a haramiát, Gedő Józsefet kézre kerítsék?
– Bízunk benne, hogy előbb-utóbb fény derül erre a titokzatosan eltűnt Gedő Józsefre, no meg a több milliót érő elrabolt értékekre. Egyébként közlöm, hogy a börtönből kiszabadult Mikó Pált két nappal ezelőtt a lakásán ismeretlen tettes agyonlőtte.
– Megverte az isten.
– Nem, nem, mondom, hogy lelőtték.
– Akkor ezt, őrnagy úr, bizonyára a volt társa, Gedő tehette.
– De miért tette volna? És ha mégis, akkor mi a csodának várt két évig, hiszen Mikó már több mint két éve szabadlábon volt.
– Őrnagy úr, ez a feltételezés csak úgy hirtelen szaladt ki a számon.
– Biztosíthatom, doktor úr, mi keressük mindazokat, akik a legkisebb mértékig gyanúsíthatók a bűncselekmény elkövetésével kapcsolatban, így természetesen Gedőt is. Kérem, Stoller úr, ha bármi az itt elhangzottakkal kapcsolatban netán tudomására jutna, azonnal értesítsen engem. Arra is megkérem, közölje velem, ha a húga hazaérkeznék. Köszönöm, hogy befáradt.
– Ez csak természetes. Örülök, hogy megismertem, őrnagy úr.
Az adatgyűjtés nap nap után folytatódott.
A nyomozók szívós munkával Mikónak és Gedőnek a hozzátartozóiról, baráti köréről megpróbáltak közelebbi adatokat szerezni.
Dr. Stolleren kívül a dossziéban szereplő feljelentőket is kikérdezték. Sajnos, közülük azonban már többen meghaltak vagy elhagyták az országot. Az elérhetők közül senki sem tudott a tettesek egyikére vonatkozólag sem közelebbi adattal szolgálni.
Teltek a hetek, sőt a hónapok is, és Magos nyomozótársai semmi érdemlegeset nem jelentettek.
Egy csendesnek ígérkező délelőttön Magos asztalhoz ültette nyomozótársait.
– Jól tudom, egyéb munkáitok közben folyamatosan figyelés alá vontátok a Mikó-üggyel kapcsolatba hozható gyanús személyeket. De ezekről egyikőtök sem tett említést. Miért? Tán valamennyien személyes ügynek tekintitek a gyilkos elfogását? Szeretném, ha tájékoztatnátok a dolgok menetéről.
– Főnök – sietett a válasszal Németh –, mi tökéletesen vagyunk informálva egymás dolgairól. Kozma tudja, mit csinálok én, én is tudom, mit tesz ő, azt is, hogy merre járt Szőke és Bordás. Ez kölcsönös közöttünk. Tudjuk egymásról, kik azok, akik után érdeklődünk, akiket figyeltetünk, Hogy hosszabb ideje nem számoltunk be neked, annak az az oka, hogy eddig egyikünk sem jutott el olyan ígéretes pontig, ami már a te beavatkozásodat is szükségessé tenné. Ha jelentős adat, információ birtokába jutnánk, ami közös fellépést, az adatok értékelését igényelné, hidd el, részletesen tájékoztatnánk. A magam részéről egész apparátust mozgósítottam Mikó Pálné figyelésére, így tudtam meg, hogy Mikóné elég ritka időközökben meglátogatja nagynénjét Kispesten. Arról, is kaptam értesítést, hogy Mikóné nyugaton élő húgával levelezésben áll. Hogy ez a testvére hol, melyik országban él, eddig nem tudtam megállapítani, de erre is sor kerül. Egyelőre itt tartok.
– És mit gondolsz, Laci, érdemes ennyi fáradságot, munkát beleölni Mikóné részletes figyeltetésébe?
– Ha tudnám, hogy nem, akkor már holnap lefújnám az egész akciót
– Tehát az már bizonyos, hogy Mikóné hazudott, amikor azt mondta nekem, hogy nincs kapcsolata a húgával – tűnődött el Magos.
– Hát ezért sötét előttem ez az asszony, főnök.
– Folytasd, mást nem tudok tanácsolni.
– Hadd következzek Laci után én – kérte Kozma. – Mi ketten Bordással, az ügyiratban szereplő néhány feljelentővel beszéltünk, akik persze új értesüléshez nem juttattak bennünket. Az iratokban azonban rábukkantunk egy-két olyan bírósági tárgyalásokon elhangzott kijelentésre, ami arra késztetett, hogy kutassuk fel Mikóné húgának elvált férjét, Kántor Andrást. Nos: ez a Kántor András kisnyilas volt. Újranősült, egy vidéki iskolában tanít, priusza nincs.
– Arra gondolsz, hogy köze lehet Mikó Pál megöléséhez?
– Ennek tisztázására segítséget kaphatunk a daktisoktól. De mi, Bordással másra is gyanakszunk.
– Például mire?
– Az a haragos viszony, amiről Mikóné beszélt, lehet, hogy csak elterelő maszlag volt, mert az őket ismerők közül senkitől nem kaptunk utalást erre. Ki tudja, hátha Kántor dugta el a Mikó által elrabolt ékszerek egy részét, s Mikó, hazajövetele után követelni kezdte tőle. Feltevésünket alátámasztja egy tanú, aki látta is Mikót Kántor Andrásnál. Kántornak meg kellett szabadulnia Mikó Páltól.
– Ha sejtelmeid beválnának, nem lenne könnyű bizonyítani.
– Pedig, főnök, Kántort többen is „napimádónak” nevezték, mert kora tavasztól késő őszig lebarnult képpel jár. Hasonlít a Somogyi Jánosnétól kapott személyleíráshoz, és az ügyben megkérdezett Dárdai ugyancsak hasonló személyleírást adott, amikor azt a férfit említette, aki a taxiból kiszállva Mikó háza felől érdeklődött.
– De hiszen Kántornak tudnia kellett, hogy Mikó Pál hol lakott!
– Az lehet, de talán éppen ezzel akarta – okosan – elterelni magáról a gyanút. És még valamit, főnök! Kántor igen jól áll, szép lakása van, értékes bútorokkal berendezve. Autót is igényelt. Az informátorok szerint felesége a helyi téesz pénztárosa és könyvelője.
– Ezek az adatok nem elhanyagolhatók. Szélesíteni kell a kört, főleg az anyagiakra vonatkozóan. Fel kell kutatni azt a bizonyos taxisofőrt. Talán ő tudná a legjobb személyleírást megadni, és ami lényeges, megmondhatná, hogy az utasa hol szállt be a taxiba.
– Az időpont alapján – lelkesedett Kozma – ez nem lesz nehéz. Utánanézek.
– Nálad mi újság? – kérdezte Magos Szőke századostól.
– Az én ténykedési körömbe vágó feladat elég rázós, bonyolult. Mind ez ideig igyekeztem a különböző hivatalokban, katonai nyilvántartóban, az Országos Bejelentőben és még egyéb helyeken Gedő József volt lakhelyét megtudni. Ez sikerült is, Gedő édesanyja Kiskunhalason lakott, onnan 1940 őszén elköltöztette özvegy anyját az annak ugyancsak özvegyen élő húgához, szóval a nagynénjéhez, Pilisnyei Istvánnéhoz, Jánosházára. Közelebb kerülvén a két megözvegyült testvérhez, nem mint rendőrnyomozó léptem fel, hanem a lakosság körében kedveltebb foglalkozást végző személynek adtam ki magam. Megtudtam, hogy az illetékes tanácsi szervek hol, milyen területet akarnak parcellázni házépítés céljából. No, persze a tanácsnál tudták kilétemet. Első lépésként azokat kerestem fel, akik már jóval hamarabb kértek családi ház építésre engedélyt. Nem volt könnyű dolgom, ugyanis azt kellett eldöntenem, hogy mindezek az igénylők politikailag milyen beállítottságúak, milyen a gazdasági szemléletük, hogy akikhez fordulok, alkalmasak-e, megbízhatóak-e segítségemre lenni. Egy bizonyos, legalábbis eddigi megállapításom alapján, hogy a háború befejezése óta Jánosházán senki sem látta Gedő Józsefet Olyan információ birtokába nem jutottam, ami igazolhatná, hogy Gedő József valahol idehaza él. Marad tehát, hogy elhagyta az országot.
Felkutattam két volt katonát. Ezek Gedővel ugyanannál az egységnél szolgáltak. Szerintük Gedőt vagy lelőtték, vagy elesett a Kárpátok környékén, amikor részt vettek a németek oldalán egy nagyobb partizán-összecsapásban. Ebben a harcban sok német és magyar katona otthagyta a fogát. Utána egyikük sem látta többé Gedőt. Végül is úgy gondolják, ha életben maradt valahogy, akkor a német sebesültekkel együtt elszállíthatták őket.
– Figyelj rám, Pista! – Kutass tovább a mamához vagy nagynénihez külföldről érkező levelek után. És ha kapnának levelet, meg kell tudni, honnan érkezett. Ne feledkezz meg arról sem, hogy Gedőnek mint fiatal katonának lehettek nőügyei. Hátha még mindig fenntartja valamelyikükkel a kapcsolatot.
– Köszönöm, hogy felhívtad a figyelmemet erre.

Már két éve múlt, hogy Mikó Pált agyonlőtték. Minden törekvésük ellenére jelentős információk nem kerültek ez idő alatt birtokukba.
A nagyfőnök a napi értekezleteken már nem is érdeklődött a Mikó gyilkosság felől. Tudta, ha valami változás állna be, Magos jelentené. Ez a nap azonban váratott magára.

A gyilkosság utáni harmadik év vége felé felkereste Magost dr. Stoller László. A vegyész úgy esett be a szobába, mintha hátulról meglökték volna. Lihegett, nyakkendőjét lazította. Magos hellyel kínálta.
– Idegesnek látom. Mi izgatta fel ennyire?
– Semmi egyéb, mint ez, a húgomtól tegnap érkezett levél. Tessék, őrnagy úr, olvassa el.
Magos átvette a levelet, és olvasta. „Drága Lacikám, az elmúlt gyötrő távollét után végre rendkívüli öröm, helyesebben meglepetés ért. Azt tudod, eddig egy régészeti múzeumban dolgoztam, Genfben. A múlt hónap óta az egyik kis csoportunk, amelyhez én is csatlakoztam, közel a francia határhoz, feltárási munkát végez. Kollégáim között jól érzem magam, de én mégis, mint ahogy már annyiszor írtam róla, jobb szeretnék odahaza dolgozni. Hidd el, hazatérési tervemről nem mondtam le. Látod, ahelyett, hogy a lényegre térnék, nosztalgiámmal traktállak. Szóval: szabad időnkben két-három kollégámmal ellátogatunk a környező kisebb városokba. Egy ilyen alkalommal ért Luzernben a meglepetés. Egy ékszerüzlet kirakatában megpillantottam az anyámtól kapott arany nyakláncomat, amit a fasiszta bitangok elraboltak! Nem akartam hinni a szememnek. Minden ízemben remegve lenyomtam az üzletajtó kilincsét. Az egyik kollégám utánam jött. Bent mutattam a kirakat felé, hogy azt a fehérarany láncot szeretném megnézni. Az ékszerész azonnal bevette és átadta nekem. A kezem nyirkossá vált, ahogy egymás után megfogtam a kis köveket rajta. Az ékszerész meg is jegyezte, úgy látszik, nagyon tetszik nekem a lánc. Biztosítottam, hogy igaza van, és utána megkérdeztem, hogyan jutott hozzá. Azt válaszolta, megbízásból vette át, eladásra, 1500 frank előleget adott is rá. A teljes eladási ár, mivel különlegesen szép antik darab, 4600 frank. Hogy fogom én ezt megvenni, gondoltam, hiszen ez még itt is hatalmas összeg. De nem haboztam: kérem, én ezt a láncot leelőlegezem, rövid időn belül kifizetem a teljes értékét, jelentettem ki határozottan. Azt azonban szeretném tudni, hogy kitől vette át eladásra. Azt nálunk nem szokás megmondani, felelte. Tudom, de ebben az esetben nem egyszerű vásárlásról van szó, mert ezt a láncot tőlem a fasiszták rabolták el, és ha ön nem hajlandó elárulni jelenlegi tulajdonosát, akkor azonnal a rendőrségre megyek és lefoglaltatom. Az ékszerész meghökkent. Hatott az érvem. Ezt nem tehetem, ez ránézve kellemetlen lenne. Végül elmondta, hogy egy középkorú pár állított be hozzá azzal, hogy Franciaországból, Lyonból jöttek át és útközben ellopták a pénzüket, így kénytelenek eladni a láncot. A férfi neve: Paul Timen. Megmutatta az előlegről adott elismervény másolatát. A nálam és a kollégáimnál lévő pénzt mind átadtam neki mintegy foglalóul, és leértem, a láncot tegye félre számomra. Felírta a nevemet, és eljöttünk. Hát ehhez mit szólsz? Arra kérlek, azonnal lépj érintkezésbe az otthoni rendőrseggel, ők tudni fogják, miképpen kell ebben az ügyben intézkedni…”
– Őszintén szólva, meglepő a húga közlése – hajtotta össze a levelet Magos. – Azt bizonyítja, hogy az ékszerek egy része vagy esetleg valamennyi kikerült az országból.
– Lehet valamit tenni, őrnagy úr?
– Lehet, de igen bonyolult műveletnek ígérkezik. Mindenesetre nem maradunk tétlenek.
– Előre is nagyon köszönöm. Mit írjak a húgomnak?
– Ne forduljon egyetlen hatósághoz sem. Mi akcióba lépünk, ami hosszadalmas lesz ugyan, de remélhetően eredményes.
Magos tájékoztatta főnökét a váratlan fordulatról. A nagyfőnök hozzájárulását adta, hogy mozgósítsák azokat a szerveket, amelyeknek szoros kapcsolataik vannak külföldön. Rajtuk keresztül kiderülhet a lyoni címén kívül az is, hogy ki által vagy kinek a megbízásából adta át az ékszerésznek a láncot és ki volt a társaságában lévő nő.
Magos sebtében összehívta kollégáit, és ismertette velük Stoller Ágnes levelét, valamint a nagyfőnök véleményét.
– Hát, főnök – jelentette ki Németh –, ez alátámasztja, hogy az ékszerek, ha nem is teljes egészében, külföldre kerültek.
– Tudod, engem ezen a zseniális megállapításodon túl csak az aggaszt, hogy ki vitte ki őket külföldre, és mikor.
– Én arra gondolok – szólt gyorsan Kozma, hogy a további találgatásnak elejét vegye, hogy Kántor Andrásné Perci Jolán vihette ki, amikor elhagyta az országot. Lehet, hogy Mikó a felesége tudta nélkül jó viszonyban állt a sógornőjével. Persze, ez csak hirtelen ötlött a fejembe.
– És ha maga Gedő József szállította ki, vagy mással, esetleg a barátnőjével, szeretőjével vitette ki?.– kérdezte Szőke. – Ha az utóbbinál maradok, abban a reményben, hogy kint egyszer összekerülnek és gondtalanul élnek belőle.
– Én – várta ki utolsónak Bordás főhadnagy, hogy ő is a hangját hallassa – nem zárom ki magát Mikó Pálnét sem a gyanúsítás alól.
– Azt már látom; tippelni valamennyien jól tudtok. A felsoroltakkal magam is egyetértek. Csakhogy a feltevés önmagában majdnem egyenlő a semmivel. Számunkra először is az a legfontosabb, hogy ki ölte meg Mikó Pált! Ha ez kiderül, az ékszerek külföldre szállítója is kezünkbe kerülhet. Az sem kizárt, hogy két egymástól független vonalról van szó. Vagyis: nem az követte el a gyilkosságot, aki a drága értékeket kicsempészte vagy kivitte. Én összeköttetésbe lépek a társszervekkel. Segítségükkel meg tudjuk állapítani majd, ki által került Svájcba a Stoller lány nyaklánca.
Még aznap felvette a kapcsolatot a társszervek vezetőivel. Megadta a Stoller lány levelében említett lyoni férfi nevét.
A nyomozás a lánc-história óta felélénkült. Látszólag Szőkének jutott a legnehezebb feladat. Neki kellett Gedő József őrmester családját, rokonait, barátait, sőt nőismerőseit felkutatni és mindezekből a hasznos értesüléseket összegyűjteni. „Rohamléptekkel” igyekezett a legkisebb gyanús körülményt is megközelíteni. Igaz, csakis az ő rendelkezésére állt készen egy gyorsan járó Opel kocsi. Panaszkodott is a gépkocsi vezetője Magosnak:
– Jaj, főnök, a múlt héten annyit utaztunk, mint amennyit máskor két hónapig!
– Hát hol, merre jártak? – mosolygott Magos.
– Keresztül-kasul, az egész országban. Több mint négyezer kilométert vezettem.
A sofőr panaszkodását követően három héttel Szőke késő este felhívta lakásán az őrnagyot.
– Főnök, megtaláltam a nőt.
– Mit beszélsz? Milyen nőt? – ugrott fel az ágyából.
– A menyasszonyjelöltet.
– Kinek a menyasszonyjelöltjét?
– Gedő Józsefét.
– Gedő Józsefét? – Megőrültem, hogy mindent újra kérdezek, gondolta, miközben a cigaretta és a gyufa után nyúlt
– Igen, őt.
– Hol?
– Kiskunfélegyházán. Maszek varrónő.
– És Gedő József?
– Él.
Magos egyik ámulatból a másikba esett. – Hol vagy most?
– A rendőrségről telefonozok, ebben a percben érkeztem.
– Ha nem vagy túl fáradt, gyere azonnal ide hozzám, látni akarlak. A feleségem majd készít valami harapnivalót.
– Telefonálok az édesanyámnak, és máris rohanok.
Mire Magos felesége megterített, Szőke már náluk is volt. Olyan mohón látott hozzá a hat tojásból készült szalonnás rántottához, mint aki napok óta éhezik. Egy hajtásra kiitta az odakészített nagy pohár sört, és aztán békésen hátradőlt a fotelben.
– Elég volt, Pista? – kérdezte Magos felesége, még egy kis süteményt is elébe tolva.
– Már alig tudok szuszogni. Csodálatos volt, és nagyon szépen köszönöm.
Kávézás és cigarettázás közben Szőke töviről-hegyire elmagyarázta, milyen kacskaringós utakon, a teljes diszkréció betartásával jutott el Marosi Katóig, Gedő József szerelméig, akit a lány a mai napig is visszavár. Egyedül él és szorgalmasan dolgozik.
– Hogyan jutott mindez a tudomásodra?
– A szerencse is közrejátszott. Ennek a Marosi Katónak van egy húga, akinek a férje rendőr. Két gyerekük is van. Egyébként a rendőrt te is tanítottad annak idején a Böszörményi úti iskolában.
– Hát ez fantasztikus véletlen – csodálkozott Magos, és újabb cigarettára gyújtott.
– Kerestem az alkalmat, hogy személyesen beszélhessek ezzel a rendőrrel, aki őrszobaparancsnok. Mit szaporítsam a szót, ez különben is Laci stílusa, meghívattam magam a lakására. No, persze természetesen az ő kezdeményezésére. A többi aztán ment magától. Szó esett kezdetben a rendőriskoláról, ez a téma nagyon tetszett neki, aztán áttértünk a családra, rokonságra. Az asszonyka egy-két pohár bor után megemlítette, hogy a nővére, aki igazán fess és csinos nő, nem megy férjhez, mert eszelősen vár a vőlegényére. Többen is megkérték, de ő mindenkit kikosarazott, kitart az álomlovag mellett. No, de miért vár ennyi ideig a vőlegényére? Miért maradt el a vőlegény ilyen sokáig? – Azt a nővérem sem tudja. Az tartja benne a lelket, hogy. az nagy ritkán ír neki levelet. – És miért nem jön ide, hogy elvegye a nővérét? – Ó, Józsi nem jöhet haza. Évekig keresték itthon a háború után. Csúnya dolgokat művelhetett, mert tudja, őrmester volt a nyilasoknál. – Most már értem, bólogattam, és mi a vezetékneve ennek az őrmesternek. Akkor bökte ki, hogy Gedő József. Honnan szokott írni? – kérdeztem csak úgy mellékesen. – írt már Olaszországból is, abban az állt, hogy Amerikába utazik. Szegény Kató azzal áltatja magát, hogy ez az ember majd kiviteti magához. Pedig ebből semmi sem lesz, hiszen sohasem írta meg a címét. – És ez a Józsi egyszer sem jött haza? – Tudtommal nem, válaszolta, azt neki a nővére elmondta volna, már csak azért is, hogy bizonyítsa, neki van igaza.
– Egy szállal több, amit gombolyíthatunk Gedő körül, vegyél ki még egy pitét.
– Köszönöm. Csoda finom ezzel a rengeteg töltelékkel. Tudod, közelebbi dolgokat már nem mertem piszkálni, hiszen így is túlléptem bizonyos szabályokat. Eljövetelemkor csak azt mondtam, nem kell arról senkinek sem beszélni, hogy itt jártam maguknál, lehetőleg még a nővérének se említse. Isten őrizz – sóhajtott az asszony –, engem szidna, amiért kiteregetem a magánéletét.
– Elképzelni is nehezen tudom – mondta Magos –, hogy ez a Gedő József csak azért, hogy megölje Mikó Pált, haza mert volna jönni.
– Ha jött is, nem a saját névre szóló papírokkal érkezhetett. Én is azt hiszem, valami más okból tehette, például az ékszerekért. Lehetséges, hogy a Stoller Ágnes láncát Svájcban Gedő adta el?
– Tegyük fel, Pista, hogy itthon járt. Mi másért jöhetett volna, mint az ékszerekért. Ha ő adta el Svájcban a láncot, akkor nyilván a többit is magával vitte. Talán Mikó mégis igazat mondott annak idején a bíróságon, amikor azt vallotta, hogy ő egyetlen darabot sem kapott a rabolt értékekből.
– De Stollerékon kívül még tizenhét helyen raboltak! Ha pedig Gedő külföldre távozott, ezt a hatalmas zsákmányt nem vihette magával.
– Arra célzol, hogy el kellett rejtenie a többit De kinél?
– Három személy jöhet számításba – mutatta az ujjain Szőke. – Elsőnek gyanúsítom Mikónét, másodiknak a húgát, harmadiknak húgának a volt férjét, Kántor Andrást. Rajtuk kívül persze lehet más is, akiről nincs közelebbi információm. Például Mikóné nagynénje, akit Mikóné látogat. A nagynéni levelezik is Mikóné húgával.
– Attól tartok, sajnos lesz időnk még bőven ezt mérlegelni. Eredj haza, Pista, és pihenj le.
Reggelre már a többieknek is volt újabb hír a tarsolyukban. Mielőtt Magos meghallgatta volna kollégáit, megkapta az értesítést, hogy különböző összeköttetések révén beindult a Lyonban lakó Paul Timen felkutatására az „expedíció”.
Elsőnek Kozma százados számolt be a taxisofőrrel történt beszélgetéséről.
– A mi kocsinkon levittem a sofőrt vidékre, oda, ahol Kántor András lakik. Sikerült Kántort a taxisnak megmutatni, úgy, hogy Kántor a dologból mit sem vett észre. A taxis határozottan állította; hogy nem Kántor volt az, akit ő Mikó háza közelébe szállított. Azt a lebarnult férfit a Keleti pályaudvarnál vette fel. Az utas azzal szállt be hozzá, hogy bedöglött a saját kocsija.
– Szóval Kántor nevét is ki lehet húzni a gyanúsítottak listájáról – szögezte le Magos.
– Azért ezt ilyen határozottan nem mondanám. Várjuk előbb ki az ujjnyomszakértők véleményét. Minden eshetőséggel számolva, mások közreműködésével beszereztem Kántor ujjnyomait, és tegnap az esti órákban leadtam a daktisoknak.
– Helyes. A baj az, hogy elég sok gyanús momentum érkezett be hozzánk eleddig, de olyan egy sem, amelyik konkrét személyre vonatkozóan pontosabb adatot szolgáltatna. Pedig valaki gyilkolt, mégpedig nem azért a vékony aranyláncért meg a néhány ezer forintért, amit Mikóné említett.
– Az sem biztos – mondta Szőke –, hogy elvittek tőle valamit.
– Jó, jó. Tulajdonképpen ez nem is lényeges.
– Úgy érzem – szólalt meg Bordás –, ez az asszony kétszínű játékot űz velünk. Hazudik. Méghozzá nem is keveset. És ennek kell legyen valamiféle oka.
– Például milyen okra gondolsz? – kérdezte Magos.
– Többfélére, amit megfogalmazni nem tudok. Mihelyt megismerjük a manővereit, Laci – itt Bordás Némethre mutatott –, a lelke legrejtettebb zugát is fel fogja tárni ennek az asszonynak.
– Ha már a nevem szóba került, úgy is mint zugfeltáróé – kacsintott Németh Bordásra –, kénytelen vagyok újabb észrevételeimet jelezni. Vagyis, hogy Mikóné levelezik Nyugaton élő húgával, az immár teljes egészében bizonyságot nyert. Tudomásomra jutott, hogy Mikóné egyre gyakrabban jár ki Kispestre nagynénjéhez, Zombor Károlynéhoz. Hogy ennek okát megállapítsam, többféle módszerhez folyamodtam, be akartam jutni Zomborné lakásába. Voltam villanyszerelő, a Gázművek ellenőre, persze alkalmanként megváltoztatott külsővel. Utoljára mint festő segédmunkás elértem a célomat, mivel szerencsére az özvegynél öt napon keresztúr festették a lakást. Egy négy héttel korábban keltezett levélből megtudtam, hogy Mikóné húga, Percik Jolán, egy elektrotechnikai laborban dolgozik. A levélből úgy vettem ki, hogy férjhez ment, bár az is lehet, hogy csak együtt él egy szerélővel, akivel együtt dolgozik a munkahelyén. Furcsa, hogy a nevét is megírta: Pierre Perrot-nak hívják. Jól van, és azt is említi, reméli, hogy találkozni fog a nagynénjével. Ha másképp nem, akkor ő jön majd látogatóba haza… Az előbb elhangzott, Mikónéra vonatkozó gyanúsítgatásokhoz csatlakozom. Csak hát az a meglátásom, hogy az igazság kiderítésére még sokáig kell várnunk.
– Kiváló munka volt, Laci – csettintett az ujjaival Magos. – Zombornéról igyekezz még több dolgot megtudni. Én még ma közlöm kint dolgozó embereinkkel, szerezzenek részletes információt Percik Jolánról is. Tudják meg róla, hogy a luzerni aranylánc eladása idején hol tartózkodott. Nem utazott-e Svájcba, talán éppen Pierre Perrot-val, akivel együtt él?
Az őrnagy ezután ismertette társaival Szőke előző esti jelentését a Gedő Józsefről szerzett újabb információiról.
– Ha így áll a dolog – mondta Kozma –, számításba kell vennünk, hogy Gedő mégis hazajöhetett. De ha ő mégsem jött, lehet, hogy a környezetéből gyilkoltatott valakivel.
– Tudod te, milyen széles körű ismeretsége lehetett akár civil, akár katonai téren? A teóriád kissé sántít. Mert embert ölni, csak úgy baráti szívességből, megbízásból nemigen szokás. Sőt, azt mondom: nem Gedő környezetében kell keresnünk Mikó gyilkosát. Feltehető viszont, hogy Gedő és Mikó fosztogatásáról mások is tudtak, és közülük valaki most szánta el magát arra, hogy megszerezze egy részét a rabolt értékeknek. – Elgondolkozott. – De mást mondok. Az is lehet, hogy a tettes ott ült a bírósági tárgyaláson, amikor Mikót elítélték, és az értesülése innen származik.
– De hisz valamiért mégiscsak megölték? – ellenkezett Kozma.
– Igen. Nem is vetem el egészében az elképzelésedet. Sőt hasznosnak tartom. A sokrétű bűncselekmények nyomozásában minden egyes kriminalistának megvan a saját egyéni elképzelése.
Megszólalt a telefon.
– Halló… igen, értelek.
– Sajnos – jelentette a daktiloszkópus –, Kántor András ujjnyomai nem egyeznek a helyszínen találtakkal. Ellenben van még két különböző, férfikéztől származó ujjnyom, melyekről nem sikerült megállapítani, hogy kitől származnak. Mi folytatjuk a tőled kapott feljegyzés szerinti gyanúsítottak ujjnyomainak ellenőrzését, bár az is lehet, hogy a listán a tettes neve nem szerepel.
– No – nézett Kozmára Magos a beszélgetés befejeztével –, most már végleg kipipálhatod Kántor András nevét a gyanúsítottak névsorából.
Kozma ebből már értette, milyen értesülést kapott főnöke az imént.
Magost ismét telefonhoz kérték. Közölték vele, hogy a lyoni Paul Timen, aki Stoller Ágnes láncát Luzernben az ékszerésznek eladásra átadta – nem létezik. Ilyen nevű ember Lyonban nem található. Feltehető, hogy a láncot eladni szándékozó hamis nevet mondott be.
Magos, nem mondhatni, hogy szívet melengető derűvel fogadta az újabb negatív értesülést, de ezt sikerült tökéletesen lepleznie.
Kozma és Bordás a bírósági aktákon szereplő elrabolt ékszerek listájának egy-egy példányát a bizományi áruházak és zálogházak fiókjaiban bemutatta és otthagyta. Beszéltek régi és új becsüsökkel is. Hátha valaki mégis elad, esetleg megbízásból, egy-egy darabot a jegyzéken feltüntetett és körülírt ékszerekből, briliánskövekből.
No persze, ennek minimális esélye volt, hiszen az eltulajdonítás idestova húsz éve történt.
Németh szerint Mikóné egyre sűrűbben látogatta nagynénjét Kispesten. A hozzá befutó jelzések alapján több mint egy éve a két asszonyhoz külföldről nem érkezett levél.
Ugyanezt állapította meg Szőke is. Sem Gedő József édesanyjához Jánosházára, sem állítólagos menyasszonyához Kiskunhalasra nem érkezett levél.

Ismét eltelt egy esztendő anélkül, hogy gyanúsnak tűnő momentummal gazdagodtak volna.
Lehangoltságukon rést ütött a bizományi áruház fióküzletének bejelentése: nagyon szép aranykarkötőt vitt be hozzájuk egy jól öltözött nő.
A becsüs a karkötőt alaposan megnézte. Aztán néhány másodperc múlva, jelzésére, két munkatársa belülről bezárta az üzlet ajtaját. Az eladó a látványtól meghökkent, el akarta venni a becsüs kezéből a karkötőt, de az nem adta vissza.
– Asszonyom, hamarosan itt lesznek a bűnügyi rendőrségtől, hogy megnézzék ezt a karkötőt.
Magos utasítására Kozma és Németh perceken belül megjelent az üzletben. Németh a karkötő megtekintése után hívta a főnökét. Telefonhívása után Szőke és Bordás máris robogott a megadott címre.
A lakás ajtaján belépve – kívülről a nő lánykori neve szerepelt –, legnagyobb meglepetésükre egy régről ismert betörő tolvajt pillantottak meg, aki nagy kényelemben az asztalnál ülve cigarettázott és sört ivott.
A két nyomozó elnevette magát, amikor felismerték Bérest, a betörő tolvajt.
– Hát maga, Béres úr, mikor szabadult? – kérdezte Szőke.
– Ó, már több mint két hete, felügyelő úr!
– És azóta várt?
– Mire, felügyelő úr? – nézett tettetett értelmetlenséggel Szőkére.
– Hát egy újabb balhéra.
– Vártam, de úgy látom, tovább kellett volna még várnom. De mindegy – legyintett lemondóan –, hogy az ember egy-két héttel hamarabb vagy később bukik-e le. Nem gondoltam arra, hogy a károsult ilyen hamar beszalad a rendőrségre. Azért is küldtem az asszonyt, hogy gyorsan passzolja el a karkötőt.
– Nem elég gyorsan, Béres. Mondja csak: pontosan hol is követte el maga azt a balhét?
– No, de felügyelő úr, ezt önök jobban tudják!
– Tudjuk, tudjuk, de azért érdekel minket a maga válasza is – szólalt meg a változatosság kedvéért Bordás.
– A Szent István-parkban.
A két nyomozó az általuk jól ismert tolvajjal folytatott barátságos csevegés közben nem maradt tétlen.
A házkutatás során találtak egy arany női karórát, egy pár arany fülbevalót és mellette huszonnégyezer forintot.
– Mondja, Béres úr, hol találta meg ezeket a lakásban?
– A szokásos helyen, ahová az ilyen pitiáner üzérkedők ezeket el szokták rejteni. A szekrény alatt volt a pénzzel együtt, egy dobozban.
– Mit hozott még el?
– Esküszöm az anyám életére, hogy mást nem. Ha ez a rohadék volt ékszerész, mert most nem az, mást mondana, akkor aljas gazember, mert hazudik.
– Honnan ismerte ezt az ékszerészt?
– Vidácsit? Ő kérem, felügyelő urak, a háború utáni években csakis ilyen áruval foglalkozott. Vett, eladott, üzérkedett. Most nem tudom, mit csinál, de láttam, hogy igen szép lakása van. Gondoltam, alkalomadtán meglátogatom. Hát így történt.
Szőke és Bordás így megtudta, kinél törtek be, és hogy Béres, ha szavának hinni lehet, mit hozott el a lakásból. Igazmondásában nemigen kételkedtek, mert gyakorlatból tudták, hogy a betörő tolvajok nagy többsége, ha lebukik, őszintén megmondja, hol, mikor tört be és mit vitt el, sőt az orgazdájukat is általában megnevezik.– Vehetem a kabátom, felügyelő urak? – kérdezte Béres udvariasan.
– Épp erre akartuk kérni – viszonozta a jó modort Szőke.
Béres és élettársa csak bent a rendőrségen találkozott. Meghökkenve, elszontyolodva bámultak egymásra. Ilyen gyors lebukásra egyikük sem számított.
Érdekesnek tűnt, hogy a károsult, Vidácsi, csak mindezek után jó másfél órával később tette meg feljelentését a XIII. kerületi rendőrkapitányságon.

Magos őrnagy és kollégái Vidácsi Ármin volt ékszerésszel nemegyszer kerültek már szembe. Vidácsi nagy buzgalommal foglalkozott a háború utáni években lopott ékszerek és egyéb drága értékek felvásárlásával. Egyszóval: elsőrendű üzérként működött. Annak ellenére, hogy tudta, a neki felkínált ékszerek nagy része betörésből, lopásból, sőt esetleg gyilkosságból származik. Vállalta a rizikót, hogyha netán a tettes lebukik, ő maga is a rendőrségre kerül. Ha ez bekövetkezett, összevissza hazudott, tagadott és önmagát mint jóhiszemű felvásárlót igyekezett feltüntetni.
Sorozatos disznóságai miatt végül négy évi börtönre ítélte a bíróság. Kiszabadulásakor, ha elővigyázatosabban is, folytatta vakmerő tevékenységét. Amikor már többszöri figyelmeztetésben volt része, internálása után, végül egy vállalatnál helyezkedett el.
Kozma százados főnöke utasítására feltárcsázta a XIII. kerületi bűnügyi szerveket, hogy ne menjenek ki Vidácsi Ármin Szent István-parki lakására, mivel a betörő tolvajt már elfogták, és az ellopott ékszerek is megkerültek. Vidácsit pedig, amennyiben jelentkezne, azonnal küldjék át hozzájuk, de lehetőleg ne közöljenek vele semmit.
Alig valamivel később Vidácsi meghunyászkodva belépett Magos őrnagy szobájába. Az őrnagy feltekintett az előtte lévő iratokból:
– Már rég nem találkoztunk, kedves Vidácsi.
– Igen, felügyelő úr – húzta szélesre a száját –, de most az egyszer mint panaszos vagyok itt.
– Mi történt tulajdonképpen, milyen panasza van?
Vidácsi Ármin felháborodva, drasztikus jelzőkkel tarkítva panaszolta el, hogy milyen károkat okozott neki az az ismeretlen, aki betört a lakásába. Persze, ő akkor még nem tudta, hogy a tettes már lakat alatt van.
– Mennyi a kára, mit vittek el a betörők?
– Mindenemet ellopták, mindenemet… teljesen kifosztottak – kesergett.
– No, azért az ágyát, amin alszik, azt otthagyták?!
– Azt igen, de…
– Sorolja fel, kérem, az ellopott ingóságokat.
– Nem is tudom, hol kezdjem.
– Ott, ahol akarja, de csak azt említse, amit valóban elvittek.
– Hát eltűnt a feleségem nagy értékű arany karkötője, az arany fülbevalója, két köves gyűrűje, meg az arany női karórája, ezeken kívül az összes megtakarított pénzem.
– Mennyi pénze volt, Vidácsi úr?
– Mennyi is? A feleségem pontosan fogja tudni, ha mindent átnéztünk a lakásban. Én úgy hiszem, ötvenezer forint volt ugyanott, abban a dobozban, ahol az ékszereket tartotta.
– Tekintettel régi ismeretségünkre, megkérdezem: bizonyos, hogy amit maga szerint elvitt a betörő, megfelel a valóságnak?
– Na, de őrnagy úr, nem szoktam én hazudni – védekezett kissé felháborodva.
– Rövidesen eldől.
Magos kivette asztalfiókjából a bizományi áruházban lefoglalt karkötőt, és felmutatta:
– Tessék, itt van, nézze meg! Ez az, amit magától elloptak?
– Nahát! – csodálkozott Vidácsi –, hát már el is fogták a tolvajt, őrnagy úr, mert ez a karkötő a feleségemé, ajándékba kapta tőlem.
– Mikor?
– Jegyajándékul, amikor összeházasodtunk, még a háború előtti években.
– És ez a kis aranyóra meg ez a fülbevaló? – mutatta akár egy varázsló, csukott tenyerét kinyitva.
Vidácsi örömében csak hápogott, alig tudott szóhoz jutni.
– Hát ez kész csoda, önök zsenik, mesterdetektívek. Én csak filmekben láttam ehhez hasonlót.
– S hogy teljes legyen a bámulata, itt a pénze is, a huszonnégyezer forintja.
– Csak?! Hát hol a többi? – méltatlankodott. – Ilyen gyorsan nem költhette el a betörő.
– Nem is költötte el, Vidácsi úr, mert összesen ennyit talált magánál a szekrény alatt, abban a bizonyos dobozban.
– Lehetetlen, én többről tudok. És azonkívül még két gyűrű is hiányzik.
Magos Kozmára nézett, őt perc múlva Kozma kíséretében belépett a szobába Béres Misi. Kozma szembeállította Vidácsival.
– Mondja, Béres úr, ismeri ezt az urat?
– Látásból igen. Tudom, hogy ékszerész orgazda volt a háború utáni években.
Vidácsi hallgatott.
– Most pedig az igazat akarom hallani, Béres. Megértette? Az igazat! Pontosan sorolja fel nekem, mi mindent hozott el a Szent István-parkbeli lakásból a magával szemben álló Vidácsi úrtól?
– Mindazt, őrnagy úr, amit meg tetszettek találni nálam. Vagyis egy aranykarkötőt, amit Manci, az élettársam akart eladni, egy kis aranyórát, egy pár fülbevalót, és huszonnégyezer forintot.
– Mást nem?
– Nem, őrnagy úr, tessék elhinni. Miért tagadnám? Nekem teljesen mindegy, a bíróság akkor sem ítélne nagyobb büntetésre, ha többet is elloptam volna.
– Nem igaz! – ordította Vidácsi. – Ez a tolvaj hazudik! Sokkal több pénzt vitt el, és még két gyűrű is hiányzik.
A kettőjük közötti dühös veszekedést Magos félbeszakította. Érezte, hogy a betörő mondott igazat. De hogy erről valamennyien meggyőződjenek, ő és Kozma kiszaladt Vidácsi lakására.
– Vidácsiné? – kérdezte Magos, amint az előszoba ajtaja kinyílt.
– Igen, az vagyok.
– Magos őrnagy vagyok, a bűnügyi rendőrségtől, a kollégám – mutatott Kozmára.
– Tessék, jöjjenek beljebb, foglaljanak helyet. A férjem a kapitányságra ment bejelenteni, hogy a múlt éjszaka betörtek hozzánk a lichthófon keresztül.
– Azért vagyunk itt. Mondja, kedves Vidácsiné, mit vittek el a tolvajok? Ugyanis tárgykörözést szeretnénk leadni, és ehhez szükséges az ellopott értékek felsorolása és körülírása.
– Már azért is – magyarázta Kozma –, hátha megpróbálják azokat értékesíteni.
– Őrnagy úr kérem, elvitték, ami nekem a legkedvesebb volt, a szép arany karkötőmet, amit az uramtól kaptam még 1946 őszén, a születésnapomra. Ezen kívül egy kis női aranyórát, amit nem is hordtam, meg egy pár arany fülbevalót.
– Mit még?
– Huszonnégyezer forintot, ezt azért tudom ilyen határozottan, mert az előző nap kivettem a dobozból egy ezrest és előtte megszámoltam a pénzt.
– Más valami, egyéb aranytárgy nem hiányzik?
– Nem, nem. Más aranytárgyunk nem volt. Van ugyan a férjemnek köves aranygyűrűje, de az most is a kezén van.
– Köszönjük, asszonyom.
Magos visszatérve dühösen csapta be az ajtót maga mögött.
– Vidácsi úr! – szólt erélyesen.
– Tessék, őrnagy úr,
– Miért állított olyat, ami nem felel meg a valóságnak?
– Én mondtam volna olyasmit?
– Még van a képén bőr, hogy ezt kérdezi? Most a lakásán jártam, és a felesége ugyanazt mondta, mint a betörő tolvaj.
– Hát, ha a feleségem mást mondott, akkor biztosan neki van igaza – mondta immár megjuhászodva.
– Szégyellje magát. Majd a bírósági tárgyaláson eldől, hogy visszakapja-e az orgazdaságból szerzett tárgyait és a pénzt. Ami pedig az aranykarkötőt illeti, arról a felesége azt mondta, hogy 1946 őszén, a születésnapjára kapta magától. Azt valószínűleg olyan tolvajtól, rablótól, betörőtől vásárolta, aki a gettókba, vagy haláltáborokba hurcoltakat fosztotta ki. Nem kétlem, sikerül erről teljes bizonyságot szereznünk. Most pedig azonnal hordja el magát.
Hogy a Vidácsitól ellopott ékszereket azonosítsák, a Mikó-féle bírósági aktákon szereplő feljelentők idehaza élő károsultjait Kozma és Bordás hetekig tartó utánjárással mind felkereste.
Egyetlen asszonyt találtak, a férje gettóban pusztult el, aki felismerte az arany karkötőt. A fülbevalót és az órát senki sem mondta magáénak.
– Ennyi év után – szólt Magos – még az is csoda, hogy az elrabolt ékszerekből egy karkötőt lehetett azonosítani és a tulajdonosát megtalálni.
A Svájcban felfedezett, Stoller lány tulajdonát képező antik lánc eladójának kilétét változatlanul nem tudták megállapítani.

Németh rendületlenül figyelte két „kedvenc hölgy”-ét. És nemhiába. Megtudta, hogy Zombornéhoz levél érkezett Strassbourgból, Percik Jolántól. A levél tartalmáról nem sikerült értesülést szereznie.
A „másik hölgy”-ről, Mikó Pálnéról úgy informálták, hogy az asszony mind gyakrabban találkozik egy férfival, aki már több alkalommal járt a lakásán is.
Németh megállapította, hogy a férfi, név szerint Sinta Béla, ugyanabban a pincében dolgozik, ahol annak idején Mikó volt alkalmazásban. Később az is kiderült, hogy a nőtlen Sinta, Mikónéhoz költözött.
– Hát ez mi akar lenni? – kérdezte Magos.
– Csak egy kis szerelem – mondta Németh. – Nyilván összeszűrték a levet. Elvégre Mikóné még elég fiatal, egészséges nő.
– Hát ha csak ennyi az egész, akkor számunkra mindez érdektelen. De óva intelek, Laci, nehogy aztán más valami derüljön ki az általad említett forró szerelemből.
– Én, főnök – felelte Németh –, nem hagyom abba, amit elkezdtem.
Magos a csendesen gubbasztó Szőke századosra nézett.
– Látom, valami aggaszt, mintha nyugtalankodnál.
– Nem tagadom, főnök. Nem hagy nyugodni a gondolat, hogy ez a hóhányó Vidácsi kitől vehette meg az arany karkötőt.
– Ha megkérdezed tőle, ennyi idő után vagy nem fog emlékezni, vagy nem is akar. Mindenesetre, ha ennyire izgat a dolog, próbáld meg, beszélj vele.
Másnap Szőke letörten jelentetté: – Igazad volt.
Szőke letörtségének Németh berobbanása vetett véget.
– Megmozdult a föld, főnök!
– Szeizmográffá váltál?
– Képzeld, Mikóné útlevélkérelmet nyújtott be. Csatolta hozzá üzemvezetőjének támogatását is.
– Ennyi évvel a férje megölése után nem túlzottan feltűnő. Ez belőlem nem vált ki semmit. Megértem, ha vágyódik egy kis utazásra, elvégre ehhez joga van. Hová kérte az útlevelet?
– Azt még nem tudom. Azt sem, hogy egyéni vagy turistaútra készül-e.
– No, ezt még ma megtudom én, és intézkedem, hogy az útlevelet kapja meg.
– Lehetséges, hogy mégis megmozdult volna valami? – gyötrődött Kozma. – Érthetetlen, alighogy hozzáköltözött a szerelme, és máris utazik? Vagy talán a férfi is megy vele?
– Nem, nem, dehogyis – sietett a válasszal Németh. – Sinta nem utazik.
– Egyre érthetetlenebb! – csapta össze a tenyerét Kozma.
– Fölösleges ezen rágódnotok! Várjuk meg a fejleményeket – mondta Magos, elhagyva a szobát. – 
Az őrnagy az újabb fordulatot sietve jelentette főnökének, aki nyomban intézkedett az útlevél kiadása ügyében.
– Gondolod, hogy ez az útlevélügy közelebb vihet egy még nem ismert bizonyítékhoz?
– Az attól függ, milyen bizonyítékról lenne szó. Amire én gondolok, azt elrejtették. Azt nem lehet, de nem is akarhatják megsemmisíteni, mert akkor minden eddigi törekvésük kátyúba kerülne. Az a kérdés, hogy hová, kinél rejtették el? Ha már minden bizonyítékot megsemmisítettek volna, mi értelme lenne a titokzatos levelezésnek, Mikóné és Zomborné találkozásainak, és főként Mikóné útlevélkérelmének, aki még eddig soha nem hagyta el az országot?
– Tehát mi az elgondolásod? – kérdezte a nagyfőnök.
Magos tömören vázolta a nyomozás jelenlegi állását, és összefoglalta a társszervek és az ő embereinek Európa több országában folyó tömeges információgyűjtését és értékelését.
– Úgy gondolom, helyesen ítéled meg a lehetőségek körét. De – tette hozzá – ne feledkezz meg arról sem, hogy ennek a szerteágazó esetnek a megfejtése talán kívül van az általad említett körön. Tartsd szem előtt azt a régen bevált kriminalisztikai gyakorlatot, hogy a gyilkosságok nem minden esetben a felépített logikai elképzelés szerint történnek.

Nem egészen két nap múlva újabb meglepetés érte Magost és kollégáit. Kiderült, hogy Mikóné kispesti nagynénje, özv. Zomborné is útlevélkérelmet nyújtott be.
– Látjátok, ez már kissé gyanús – mondta Magos. – Hogy Zomborné, aki már jóval hetven év fölött van, és utazni akar. Ez gyanús. Mindenekelőtt meg kell tudni, vajon egy és ugyanazon célból és helyre akarnak-e utazni. Ezt is én magam intézem el.
Magos órákon belül tudatta kollégáival, hogy Mikóné és Zombor Károlyné öt napos IBUSZ-utazásra jelentkezett Ausztriába, illetve Bécsbe. Az indulás négy hét múlva esedékes.
A feszültség a levegőben vibrált. Felkészültek az autóbusszal indulók is, hogy minden apróbb részletről tájékozódjanak.
Aztán végre elérkezett a Bécsbe menő autóbusz indulási ideje.
A többi utas között kisebb-nagyobb csomagokkal elhelyezkedett Mikóné és Zomborné. A busz elindult.
Magos ezzel egy időben értesítette a határőrséget és a vámőrség illetékeseit, akik felkészülve várakoztak. .
Nyomban ezután Magos Németh és Szőke századossal kocsiba ült, és megelőzve az autóbuszt, megérkezett a határállomásra.
– Mondd, mit vártok ti ennek a két asszonynak a Bécsbe való kirándulásától? – kérdezte a határőrség parancsnoka, a vámkezelők vezetőjének jelenlétében.
– Nem sokat, talán semmit – válaszolta Magos. – Megpróbálok egy hasonlattal válaszolni a kérdésedre. A vízben fuldokló élete megmentéséért az utolsó szalmaszálba is belekapaszkodik. Hát valahogy így vagyunk most mi is, a nagy bizonytalanságban.
– Mi, a kérésednek megfelelően, a legtüzetesebben vizsgáljuk az ügyet, nem riadunk vissza, már csak azért sem, mert mint említetted, a két nő kapcsolatban lehet egy súlyos gyilkossággal – biztosította Magost a határőrség parancsnoka.
Az idő csigalassúsággal telt, észre sem vették, hogy melegen süt a májusvégi nap, mert ők inkább borzongásfélét éreztek. Rágyújtottak, beszélgettek.
– Amint elnézem ezt a sok ki- és befelé tartó kocsit, épp elég dolgotok lehet.
– Pedig még csak ezután kezdődik az igazi nagy forgalom. De úgy látom – nézett ki az ablakon a parancsnok –, közeledik az IBUSZ-kocsi. Én kimegyek, ti maradjatok benti
– Igazad van. Nem is akarjuk, hogy a fiatalabbik asszony a kelleténél hamarabb meglásson minket.
Az autóbusz megállt.
Felszálltak a vámosok, a határőrök pedig a kiutazási papírokat vizsgálták. A rövid vámvizsgálat rutinszerű volt, és amint befejeződött, a vámkezelő kijelentette: – Le lehet szállni egy cigarettára, a büfé a rendelkezésükre áll.
Az utasok egymás után szállingóztak le, egyesek betértek a büfébe, mások kint sétálgattak. Az autóbuszban négyen maradtak. Mikó Pálnén és Zombornén kívül, egymástól távolabb ülve még két személy.
– Kérem – lépett fel egy vámtiszt –, önök is szálljanak le, mert a busz belsejét is át kell vizsgálnunk.
Magos az ablakon kinézve mutatta a mellette álló határőrnek, melyik a négy leszálló közül Mikóné és Zomborné.
Kicsit feltűnő volt, hogy míg a női utasok kiskosztümben, könnyű ruhában, a férfiak pulóverben, ingben sétálgattak, addig Mikóné a meleg napos időben ballonban, Zomborné újnak látszó tavaszikabátban díszelgett.
A határőrtiszt kiment, szólt a vámkezelőnek, aki az autóbusz vezetője mellett állt. A sofőr éppen felnyitotta a koffereket tartalmazó ajtókat. A vámkezelő megfordult és úgy tett, mintha végignézne az utasokon. Hirtelen Mikónéra mutatott: – Mondjuk ön, asszonyom, lenne szíves megmutatni a bőröndjét?
Mikóné elsápadt, és kissé szédelegve, reszkető kézzel mutatott a bőröndjére. A koffert kiemelték, felnyitották. Dugig tele volt különböző női fehérneművel, ruhaneművel. Furcsa módon csupán egy pár cipő lapult a koffer aljában.
– Több cipőt nem visz magával, asszonyom? Vagy azok fent vannak az ülés felett lévő csomagtartóban? Amint látom, ott lóg egy szövet-kábát, az is az öné? Tessék, menjünk fel a buszra.
A csomagból három pár majdnem új női cipő került elő. A fogasra akasztott teljesen új sötétszürke tavaszikabátot Mikóné a tulajdonának ismerte el.
– Hány napra utazik, kérem?
– Ötre – motyogta az asszony.
– Öt napra? – nézett rá a vámőr. – Ilyen rövid időre minek ennyi ruha? Vagy talán viszi valakinek? Szabad, nincs megtiltva.
– Nem kérem, dehogyis – dadogta Mikóné –, nincs kinek vinnem.
– Köszönöm, tessék, kérem, szálljon le.
Az asszony sápadtsága és szédelgő járása nem volt mulandó. Különösen akkor, amikor egy másik vámkezelő közölte vele, hogy fáradjon be az irodába.
Ahogy az ajtó becsukódott, a vámkezelő az irodából egy másik szobába kísérte.
Ezalatt a kinti vámkezelő Mezőfi Bélát kérette csomagja megmutatására, majd közvetlenül ezután Zombor Károlynét.
Az idős asszony hosszú kabátban tipegett a vámkezelőhöz.
– Melyik az ön táskája, asszonyom?
A vámos Zomborné bőröndjében is több ruhaneműt talált, mint amennyi egy idős asszonynak öt napra szükséges. Amikor külön-külön becsomagolva négy pár félcipőt is talált, az asszony lábára nézett és megcsóválta a fejét – Ha most arra kérném, hogy ezek közül valamelyiket húzza fel a lábára, meg tudná tenni?
Az idős, ravasz asszony megpróbált mellébeszélni, hogy a felszólításnak ne kelljen eleget tennie. Igyekezett kivágni magát: azért hozott öt pár cipőt, hogy naponta felváltva viselje, így azok jobban kitágulnak.
– Rendben van, akkor mi most bevisszük a cipőket az irodába és ott egyenként felpróbálja őket.
Zombornét külön szobába kísérték. Ide már Magos őrnagy is belépett, hiszen őt nem ismerte Mikóné nagynénje.
– No, tessék kérem – szólt a vámőr –, húzza fel valamelyiket.
A vámos és Magos összemosolygott, amikor látta, hogy a Zomborné lábán lévő cipő legalább két számmal nagyobb a csomagban találtaknál. Zomborné erőlködött, a vámos még cipőhúzót is adott neki, de a magas sarkú félcipő az úristennek sem akart a lábára menni.
– A fene egye meg – vörösödött el –, úgy látszik, bedagadt a lábam a sok üléstől.
– Itt nem dagadásról van szó asszonyom, hanem hazugságról. Most mondja meg őszintén, kinek vagy miért akarta ezeket Bécsbe vinni? – kérdezte Magos.
– Őszinte leszek, kérem, el akartam adni odakint.
– Ejnye, kedves asszonyom, Zomborné – intette meg Magos –, ez még a vártnál is nagyobb hazugság.
– De hát… kérem…
– Jó… jó, kedves Zomborné, a végén úgyis minden kiderül.
A másik szobában Mikóné, született Perci Angéla a két motozónő felszólítására levetette ruháit. Ezzel kezdetét vette minden egyes fehérneműjének átvizsgálása.
A „próbafülkédben, ahol Magos tartózkodott Zomborné mellett, hirtelen kinyílt az ajtó és beszólt a parancsnok:
– Gyere, gyere, azonnal!
Betértek abba a helyiségbe, ahol akkorra már az egyik motozónő várakozott.
– Nézd – szólt kissé idegesen a határőrparancsnok –, mit találtak ennél a Mikónénál.
A motozónő felemelte az újságpapírt a kis asztalkáról. Magosnak majdhogy nem fennakadt a szeme. A motozónő kezébe vette azt a selyemövet, amely Mikóné derekára volt erősítve. Az öv felvarrt külön kis rekeszeiben hatvankét darab, kékesen csillogó briliánskövet találtak. – Ezen kívül – jegyezte meg a motozónő – a melltartójából előkerült ez a nyolc darab arany antik tárgy. Aranyóra, aranyláncok, karkötők és egy kis fehér zacskóban negyven darab Napóleon-arany.
– Úristen! – sóhajtott fel Magos –, hát mégis igaza volt Stoller Lászlónak.
– Ki az a Stoller László? – nézett a parancsnok Magosra.
– Vegyész, akinek az apjától a fasiszta gyilkosok mindezeket elrabolták. Tudod te, hogy csak ezek a kövek ma mennyit érnek?
– Fogalmam sincs.
– Legalább négy-öt milliót, az ékszerekről nem is beszélve.
Magost a nem várt „lelet” látványa megizzasztotta, egyre csak törölgette verejtékes homlokát. – Azt hiszem – szólalt meg az örömtől rekedten –, te nem is gondolod, hány éve folyik ebben az ügyben a nyomozás, több száz vagy ezer emberrel is beszéltünk, nemcsak mi idehaza, hanem sokan mások, akik külföldön dolgoznak e rejtélyes és bonyolult ügyben.
– Te nekem gyilkosságról beszéltél.
– Hát igen. Az is történt. Hiszen az indította el ezt az egész lavinát.
– Kit gyilkoltak meg?
– Mikóné férjét, aki több évi fogságból tért haza, és utána mint nyilast elítélték. Mikó egy nyugaton élő barátjával a háború alatt több zsidó családot kirabolt. Szabadulása után két évvel, ötvenkilenc szeptemberében lakásán agyonlőtték – hadarta Magos.
– És ki lőtte agyon?
– Hát most olyasmit kérdeztél, amire talán soha nem tudok neked felelni – hagyott fel Magos a hadarással.
– Ezek a briliánsok és ékszerek közelebb kell, hogy juttassanak az elkövető felderítéséhez.
– Teljesen igazad van – felelte Magos még mindig az asztalon felsorakozott tárgyakat nézve. – Most már, hogy megkerültek a rabolt tárgyak legértékesebb részei, Mikónénak ha tetszik, ha nem, beszélnie kell. Meg kell mondania, hogy. mikor és hogyan kerültek hozzá az ékszerek, és hogy azokat hová dugta el vagy hol őrizte eddig. Arra is válaszolnia kelj, miért akarta külföldre csempészni, és kihez? Ha mindez tisztázódott, remélhetőleg közelebb juthatunk a gyilkos személyéhez. Persze, váratlan események is közbejöhetnek. – Mondja, kérem – kérdezte a motozónőtől –, Mikóné hogy viselkedett, amikor sor került a motozására?
– Ó, őrnagy elvtárs, tiltakozott, kiabált, dulakodott. Mi nagy nehezen lecsillapítottuk, most ül egy széken, jajgatva sír, és azt ismételgeti: mindennek vége, elvesztem.
– Na, gyerünk, gyertek ti is, Laci, Pista! – szólt be a szemközti szobában várakozó társaihoz Magos.
Az ajtón először a motozónő nyitott be, utána Magos valamint Németh és Szőke. Mikóné nem reagált a belépőkre. Fejét sem emelte fel, letargikusan üldögélt, mellette a másik motozónő állt.
– Kedves kolleginák – szólt a két motozónőhöz az őrnagy – legyenek szívesek, az itt már elvégzett feladatot hajtsák végre a szemben lévő szobában várakozó özvegy Zombor Károlynénál is.
– Máris megyünk, őrnagy elvtárs.
– Addig is köszönöm eddig végzett kiváló munkájukat.
Magos megérintette Mikóné vállát – Ne búsuljon, asszonyom, a lottón és a totón bármilyen sokan játszanak, ritkán fordul elő az ötös találat. Tudomásul kell vennie, hogy a maga számára ez az ötösnek ígérkező telitalálat nullává változott. Feleljen, kérem, a kérdéseimre. Hová akart utazni?
Mikóné lassan felemelte a fejét: – Bécsbe – válaszolta sírva.
– És onnan hová? Mert ennyi ruhaneművel, cipővel felszerelve, nem hiszem, hogy csak ötnapos kirándulásra indult. Nem is beszélve a nagynénjénél, Zombornénál talált ruhákról, cipőkről, fehérneműkről.
– Tessék mondani, vele mi történt?
– Csupán annyi, hogy az ő ruhatárát is átvizsgálják.
– Jézus Mária, mi lesz ebből? – tördelte a kezét Mikóné.
– Maga, asszonyom, az első perctől kezdve azt gondolta, hogy félrevezethet minket. Tévedett. Megelégeltük, hogy továbbra is azt higgye, a bolondját járathatja velünk. Hát így állunk, kedves Mikóné. A részletekről majd Pesten elbeszélgetünk
– Én már azt sem bánom – érintette meg a nyakát –, ha itt nyomban felakasztanak.
– Na, azért ne lássa ennyire sötéten a dolgokat.
A motozónők Zombornéval sem foglalkoztak hiába. Tizennégy darab platinába foglalt briliánsköves gyűrűt, három darab vastag arany cigarettatárcát, három nehéz lapos arany karkötőt és a bugyi hátsó részében külön odavarrt két zsebben harmincezer forintot találtak.
Magos és kollégái ezen már nem is csodálkoztak. Biztosra vették, hogy az idős asszony nem szándékozott disszidálni, és erre az útra csak azért vállalkozott, hogy segítségére legyen unokahúgának.
– Ejnye, ejnye, kedves asszonyom – nézett szembe Magos Zombornéval. – Mondja meg nekem őszintén, hová akart ezekkel az ékszerekkel no meg a pénzzel utazni? Sejti ugye, hogy az unokahúgánál megtaláltunk mindent. Tehát az igazat szeretném hallani. Az ön korában nem illik valótlant állítani.
– Megmondom őszintén, őrnagy úr, én csak segítettem Angélának, az unokahúgomnak. Bécsből én visszajöttem volna.
– Mondja, kérem, Angéla hova igyekezett?
– Tudtommal a húgához, Jolánhoz. A húga kintről írt levelei hozzám érkeztek Kispestre.
– Erről pontosan tájékozódva vagyunk.
– Kérem szépen, tessék mondani, velem most mi lesz?
– Csempészésért, forint kiviteléért meg fogják büntetni. Amennyiben még nem volt büntetőeljárás ön ellen és a bíróság jóindulatú lesz, talán idős korára való tekintettel a büntetését felfüggesztik.
– Kérem szépen, hetvenöt éves leszek, de még soha nem követtem el törvénybe ütköző dolgot.
– Akkor most miért tette?
– Ó, kérem, a rokoni jószívem vitt rá. Meg aztán annyira biztatott Angéla, hogy ne féljek, nem lesz semmi baj. ő Bécsből továbbutazik, én meg öt nap múlva hazajövök. Hittem neki. Igazán nem gondoltam, hogy meg fognak motozni. Talán ezt szégyellem a legjobban, hogy le kellett vetkőznöm.
A Bécsbe induló autóbusz megcsappant létszámmal elhagyta az ország területét.
Magosék is szedelőzködtek.
– Hosszú szolgálatom alatt – szólt búcsúzóul a határőrség parancsnoka – akadt egypár kiemelkedő fogásunk, de a mostam fantasztikus zsákmány minden eddigit felülmúl. Közös munkánk hatékonyságát ez újból igazolta.
– Kimondtad azt, amit gondoltam. Így nekem már csak hálás köszönetem kifejezése maradt mindannyiotoknak.
Magosék a két bánatos asszonnyal no meg a több milliót érő zsákmánnyal elindultak vissza.
Késő este Pestre érve Magos feltárcsázta főnöke lakásszámát. A nagyfőnök nem várt reggelig, gyorsan felöltözött, és besietett a hivatalba. Megpillantva az asztalra kirakott nagy értékű kincseket, csak állt és bámult, majd azt mondta:– Gratulálok nektek á sokévi fáradságos munkátok eredményéhez. Kiket vettél őrizetbe?
– Két asszonyt, akikről már szó volt. Mikó Pálnét és özvegy Zombor Károlynét, Mikóné nagynénjét.
– Hol találtátok meg ezt a rengeteg ékszert meg a pénzt?
– A briliánsok ebbe, a Mikóné derekára erősített övbe voltak bevarrva. A Napóleon-aranyakat és az ékszereket a melltartójában rejtette el, a többi Zomborné alsóneműjéből került elő.
– Mondd, mi volt a céljuk ezzel?
– Zomborné Bécsből vissza akart jönni. Mikóné viszont a kettőjüknél talált értékkel továbbutazott volna. Az is lehetséges, hogy Mikónéra Bécsben már vártak. Talán a húga vagy valaki más. Erről még ezután fogunk vele beszélni.
– Na, és mit gondolsz, ki a gyilkos?
– Remélem, a Mikónéval folytatott beszélgetés után erről is többet fogunk tudni.
A nagyfőnök távozása után az ügyeleti páncélszekrényben elhelyezték a jegyzőkönyvben rögzített értékeket, majd valamennyien hazatértek.
Magos épp hogy csak evett egy keveset, majd gyorsan lefeküdt, és azonnal mélyen elaludt.
A vekker csörgésére ébredt.
A gyors reggeli után azt hitte, elsőnek ér be a hivatalába. Kollégáit azonban már mind együtt találta. Rövid megbeszélés után hozzáfogtak előző napi izgalmas munkájuk folytatásához.
– Kéresd fel Mikónét – szólt Kozmának Magos.
Mikóné – úgy látták – az elmúlt éjjel sok évet öregedett, gyűrött ruhában, kialvatlanul jelent meg.
– Jöjjön közelebb, kérem. Tessék, üljön le erre a székre. Reggelizett már?
– Nem. Tegnap óta semmit nem ettem.
– Mit szokott reggelizni? Kávét, tejet vagy mást?
– Inkább tejet, őrnagy úr.
– Hidegen vagy melegen?
– Mindegy nekem.
– Laci, szólj Marikának, hozzon egy liter tejet hat zsemlével. Vajat kér, Mikóné?
– Nem, köszönöm.
– Hozasd fel Zombornét is. Őt is megkínáljuk reggelivel.
Mikóné már beleharapott a friss, ropogós zsemlébe, ivott egy korty tejet, mikor Magos ismét hozzá fordult:
– Azt szeretném, kedves Mikóné, ha a kérdéseimre őszintén felelne.
– Nincs mit tagadnom, önök úgyis tudnak mindent.
– Tudunk. Talán többet is, mint gondolja. Tudunk a szerelméről, aki magához költözött, sőt azt is tudjuk, hogy mikor, kinek, hová küldött maga leveleket külföldre, és hogy azokra mikor kapott választ. Ehhez tartsa magát. Az idős nagynénjét miért vonta be a sötét terveibe?
– Ő nem tud, kérem, semmiről semmit. Én intéztem az utazását, úgy gondoltam, segít nekem a holmik kivitelében, utána pedig szépen hazajön.
– És másban nem segített?
– Hát a levelek hozzá érkeztek, az igaz, ha erre tetszik gondolni, de én egyetlenegyet sem mutattam meg neki, csak lényegtelen dolgokat hoztam szóba, amikor rákérdezett a tartalmára.
– Mindezt csak azért kérdeztem – nézett Magos Mikónéra, aki tovább harapdálta a zsemlyét és kortyolgatta a tejet –, mert nem szeretném, ha ez az öregasszony sokáig itt kuporogna a fogdában.
– Tessék őt, kérem, hazaengedni, amúgy sem egészséges meg aztán igazán ártatlan. Az én bűneimért ne szenvedjen.
Magos magához intette Bordás főhadnagyot. – Menj át a másik szobába, hallgasd ki Zombornét, hogy minél hamarabb hazamehessen. – És tovább kérdezte Mikónét.
– Maga, asszonyom, megígérte, hogy őszinte lesz. Így van?
– Igen. Úgy lesz, ahogy mondtam.
– Nos, kedves Mikóné, mikor találkozott maga Gedő Józseffel?
A távolabb ülő kollégák meglepődve összenéztek.
– A férjem halála előtt két vagy három nappal.
– Miért nem tett erről említést, amikor a gyilkosság napján beszélgettünk?
– Nem akartam őt belekeverni. Szerelmes voltam bele, azt hittem, ő is szeret.
– Mikor kezdődött ez a szerelem?
– Régen, még a háború idején, amikor először behívták a férjemet katonának.
– A gyilkosság előtt, mint említette, két nappal találkoztak.
– Igen, őrnagy úr. Kétszer felkeresett, amikor a férjem távol volt.
– Hogy jött oda magához?
– Nem tudom, nyilván gyalog, mert úgy is ment el.
– Miért ölte meg a férjét?
– Kicsoda, őrnagy úr? – sóhajtott fel Mikóné.
– Hát Gedő József.
– Az kizárt dolog, őrnagy úr. Miért ölte volna meg a férjemet, amikor nem volt rá semmi oka.
– Jól van, az érvet elfogadom… átmenetileg. Tudja, két tanú is látott egy Gedőhöz hasonló termetű férfit távozni maguktól, amikor a gyilkosság történt.
– Fogalmam sincs, ki lehetett az. Gedő József éppen azért jött haza, hogy előkészítse az én külföldre való távozásomat. A férjem megölése ezt meggátolta, közvetlenül utána nem mehettem ki, talán nem is engedtek volna, így hát sokáig várnom kellett.
– Akkor maga szerint, ki ölte meg a férjét?
– Nem tudom, fogalmam sincs róla, nem volt rossz ember, senkinek nem állhatott útjában.
Magos kollégái elképedve hallgatták az asszony válaszait.
Magosnak hirtelen eszébe villant főnöke jóval korábbi figyelmeztetése, hogy a gyanúsítottak körén kívül is meghúzódhat a tettes.
– Akkor talán a maga húga volt a gyilkos? – dobta be teljesen megalapozatlanul az újabb kérdést.
– …Az lehetetlen, őrnagy úr, bár igaz, abban az időben… más néven idehaza tartózkodott…
Magos megalapozatlan kérdése, lám, jónak bizonyult. Kollégái döbbenten hallgatták, hogy főnökük vaktában föltett kérdéseit az asszony válaszai megerősítik.
– A húgom mint egy francia férfinak a felesége járt itthon. Nálam is volt néhány nappal a férjem halála előtt. De értelmetlenül ölni… Képtelenség. Nem, egyáltalában nem hiszem, hogy ő tette volna.
– Nos, ha maga szerint egyikük sem lehetett a férje gyilkosa, akkor, mint legfőbb gyanúsított, maga jön számításba.
– Én! – rémült meg az asszony. – Én! Hiszen kora reggel óta dolgoztam, nem is voltam odahaza.
– Az igaz, de megbízhatott valaki mást a férje megölésével. Annak érdekében, hogy akadály nélkül találkozhasson szerelmével, Gedővel.
– Tessék elhinni, a férjem halálához mákszemnyi közöm sincs. Ha felakasztanak, akkor sem tudok mást mondani, mint hogy ártatlan vagyok. Elvégre az ő életében is elmehettem volna Nyugatra…
– Nos, asszonyom, nézzük a másik oldalt. Ott volt maga a férje tárgyalásán?
– Igen. Ki is kérdeztek, többször is.
– Mondja, igazat mondott a férje, amikor azt vallotta, hogy a Gedő Józseffel együttesen elkövetett rablásokból eredő zsákmányból semmit sem kapott?
– Igen. Teljesen igazat mondott.
– Ha ez így van, akkor szeretném tudni, hogyan jutott magához és Zombornéhoz mindaz a töméntelen érték, ami a határon történt motozásnál előkerült?
– Őrnagy úr kérem, minden, amit megtaláltak kettőnknél, egyedül az én birtokomban volt. A nagynénémnél előkerülteket mind én adtam oda neki utazásunk előestéjén, Kispesten.
– A férje tudott ezekről a kincsekről?
– Mint már mondtam, semmit sem tudott, úgy ahogy azt vallotta is.
– Hogy kerültek ezek magához?
– Azt is elmondom. Tartott még a háború. Éjszaka volt, egyik este, még éjfél előtt, halkan kopogtak az ablakon. Egyedül voltam, nagyon féltem. A második vagy a harmadik kopogtatás után odasiettem az ajtóhoz, és megkérdeztem, ki van odakint. Akkor tudtam meg, hogy Gedő József a látogató. Őszintén szólva nagyon megörültem, amikor a hangját meghallottam. Kinyitottam az ajtót, és ő egy hátizsákféle csomaggal bejött, ő letette a hátizsákot a földre, és azt kérdezte, egyedül vagyok-e idehaza. Igen, mondtam. Először arról beszélt, hogy mennyire szeret, de míg a háború tart, kettőnk kapcsolata nem rendeződhet. Reméli, hogy a háború rövidesen befejeződik, mert a németek megkezdték a visszavonulást, sőt az orosz csapatok már Magyarország területét is elérték. Lehet, hogy ő is elhagyja az országot, de én várjak rá, bármi is történjék, tudatja majd velem, hogy él és számít rám, és minden körülmények között egyszer visszajön értem.
– Meddig tartózkodott Gedő magánál?
– Rettentő ideges voltam akkor, erre alig emlékszem, de gondolom, több mint egy órát.
– Mondja tovább.
– Figyeljek rá, mondta, nagy dolgot akar rám bízni. Én vagyok az egyedüli, akiben teljesen megbízik, és amiről most említést tesz, az lesz a jövőnk alapja.
– Mi volt az? – kérdezte Magos.
– Akkor tette fel a csomagot egy székre, és kezdte kirakni belőle az ékszereket. Annyi volt, hogy majd tele lett vele az asztal. Mutatott két zacskót is. Az egyik briliánsokkal, a másik Napóleon-aranypénzekkel volt tele. Én csak néztem, bámultam.
– Mit mondott Gedő, miért hozta ezt éppen magához?
– Mert csak bennem bízik meg, ezért hagyja nálam ezt a rengeteg értéket meg a pénzt. Mert lehet, hogy ő elhagyja az országot. Pár darabot elvisz magával, a többit jól el kell dugni. Hová? – kérdeztem. Itt, a házban semmi esetre sem, mondta Józsi, talán kint a kertben, a földbe. A vízhatlan gumizsákban nem lesz semmi baja, akár húsz évig sem.
– Végül mégis hová sikerült eldugni? Mert annak idején azt mondta nekem, hogy többször is jártak maguknál a rendőrségtől. Sőt, a kertet is felásták, a parkettát is felbontották, mégsem találtak sehol semmit.
– Igen, az akkor úgy is volt, őrnagy úr.
– Folytassa.
– Mi akkor törtük a fejünket, hová kellene elrejteni. Gyorsan kellett cselekedni, attól féltem, hamarosan virradni kezd, pedig akkor még koromsötét volt. Ugye, itt a házatok körül üres telkek vannak? – kérdezte Józsi. – Igen, mondtam, csak a hátsó részen áll egy ház, de az legalább száz méterre esik tőlünk, addig üres kert van. Na, akkor döntötte el, oda fogja elásni. Ott senki sem fogja keresni. Ásót hoztam. És ha egyszer a szomszédok építeni akarnak valamit, ellenkeztem, mire ő megnyugtatott, hogy még ha úgy is lenne, a rendeletek megszabják, hogy a közös kerítéstől csak négy méter távolságra építhetnek. Legyek nyugodt, elég nagy házuk van, azok egyelőre nem építkeznek.
– Végül úgy döntöttek, ahogy Gedő mondta?
– Igen. Neki lett igaza. Én kihoztam a kamrából az ásót, és elindultunk, ő a hevenyészett kerítés drótját két-három helyen felemelte, és átlépett a szomszéd kertbe. Körülbelül másfél méterre a drótot tartó oszloptól ásott egy mély gödröt, és a zsákot az aranyakkal, egyéb értékekkel belehelyezte. Visszahányta a földet, közben minden rétegre jól rátaposott. Ezután a kerítés drótjait visszarakta a helyére.
– Tehát így történt?
– Igen, őrnagy úr.
– És aztán?
– Visszamentünk a konyhába, itt Józsi lemosta a földes, sáros bakancsát. Aztán elbúcsúztunk. Azt mondta, én álljam az ígéretemet, senkinek soha ne beszéljek erről. Bárhová is veti a sorsa, eljön értem, mert mi egymáshoz tartozunk. Magához szorított és elment. Az ásó nyelét kettétörte és az ásóval együtt elvitte magával, azt valószínűleg valahol eldobhatta.
– Maga, Mikóné, ezek után mit tett?
– Hát szörnyen izgatott voltam. Másnap kimentem, körülnéztem, úgy láttam, semmiféle nyoma nem maradt az éjszakai munkának. Szerencsére három napig esett az eső utána. Nem tettem én semmit, csak vártam Józsit. Hosszú idő múlva, amikor már nem bírtam magammal, elmentem Jánosházára, mert tudtam, hogy a háború alatt Józsi odavitette egyik rokonához az édesanyját. Tőle tudtam meg, hogy ő él, hogy hol, azt az anyja sem tudta. De én már ennek is örültem. Egyszóval, tessék elhinni, erről a kincsről rajtam kívül senki sem tudott. Később minden úgy történt, ahogy arról beszámoltam az őrnagy úrnak.
– Hát nem egészen, mert letagadta a Gedővel való kapcsolatát, sőt a húgáról is igen furcsán nyilatkozott.
– Az én helyemben, őrnagy úr, mindenki ezt tette volna. Bíztam Józsiban, visszavártam, nem beszélhettem.
– Ugye, az sem volt igaz, hogy a gyilkosság napján eltűnt a maga vékony aranylánca, fülbevalója, sőt még az 1400 forintjuk is.
– Azt hazudtam, őrnagy úr. Mert tőlem semmit sem vitt el senki.
– Akkor miért mondta?
– Nem tudom. Teljesen meg voltam zavarodva. Később ugyan sejtettem, hogy ez nagy szamárság volt, de akkor már nem akartam visszakozni.
– Ki várta magát Bécsben?
– Én azt reméltem, hogy Gedő meg a húgom, Jolán. Aki most Strassbourgban él és ott dolgozik valami elektromos üzemben.
– Miért gondolta, hogy Bécsben várják magát?
– Mert megírtam a húgomnak, hogy mikor érkezem.
– És Gedőt ki értesítette?
– Itthonról senki. Hiszen én a címét sohasem tudtam. Csak reménykedtem, hogy viszontlátom.
– De hiszen, az előbb azt mondta, hogy Gedő is várta volna Jolánnal együtt.
– Őrnagy úr, én azt is elmondom, ahogy engem értesítettek. Amikor az osztrák követségről a vízum elintézése után kijöttem, egy fiatalember mellém szegődött. „Mindketten várják magát Bécsben, Mikóné” – mondta nekem halkan. Megijedtem. Alig mertem ránézni arra az idegenre. Kik lehetnek azok, akik ketten várnak rám? Csak arra gondolhattam, hogy a húgom meg Gedő, de odahaza lecsillapulva, próbáltam magamnak megmagyarázni, hogy mégis inkább csak a húgom, meg az a férfi, akivel együtt él.
– A követségen látta azt a férfit?
– Nem. Később sem. Soha, sehol.
– Érdekes, ennyire fontosnak tekintették a maga bécsi utazását?
– Én ezt nem tudom. Azt hiszem, már soha nem is fogom megtudni.
– Hátha egyszer ez is kiderül. Mondja, Mikóné, a magához költözött barátja, udvarlója tudott az ékszerekről?
– Dehogyis, semmit nem tudott az égvilágon.
– Mikor ásta ki a vízhatlan zsákot?
– Ugyanúgy éjszaka, mint ahogy odatettük. Az élettársam éjszakás volt, egyedül maradtam odahaza. Másnap este a csomagot elvittem Kispestre a nagynénémhez, nála aludtam, és harmadnap reggel együtt indultunk el.
– Miért költözött magához az a férfi?
– Egyedül éltem, már hosszú ideje. Kedves ember, arra gondoltam, ha egyszer mégis vissza találok térni, legyen lakásom.
Magost a kihallgatás közben értesítették kinti munkatársai, hogy egy csinos, negyven év körüli nő Bécsben érdeklődött az autóbusz utasaitól Mikóné felől. Közölték vele, hogy a magyar határnál két nőt visszatartottak.
Az őrnagy rezzenés nélküli arccal folytatta a kihallgatást.
– Mikóné, mint mondta, a férje meggyilkolása előtt kétszer is magánál járt Gedő. Ilyen alkalmakkor nem akarta az elásott ékszereket elvinni?
– Szóba került, de ő ilyenkor azt mondta, az idő erre nem alkalmas. Majd én kiviszem, rám senki sem fog gyanakodni. Megesketett, hogy senkinek ne tegyek említést arról, hogy ő itt járt, mert még az édesanyját sem látogatta meg.
Az asszonyt Magos visszakísértette a fogdába.
– Az elhangzottak alapján mi a véleményetek? – fordult kollégáihoz.
– Ha hitelt adunk Mikóné szavainak – kapott a szón Kozma –, hogy Gedő és a húga a gyilkosságot megelőző időben járt Mikóék lakásán, és feltéve, ha e kettőnek esetleg beszerezhető ujjnyomait a daktisok pozitívan is egyeztetnék, az eredményt kénytelenek lennénk semmisnek venni.
– Pedig, főnök – mondta Bordás –, a tettesnek, akiről egyelőre fogalmunk sincs, a lakásban maradtak az ujjnyomai.
– Azt mondjátok meg, mi maradt ki Mikóné kihallgatásából, ami esetleg fontos lehet? – kérdezte Magos.
– Nem maradt ki semmi, ami a cél eléréséhez közelebb vihetne. Viszont van nekem, főnök – pislogott szaporán Németh –, egy bizarr elképzelésem.
– Nos? Elő vele.
– Azt ajánlanám, tüzetesen nézzünk széjjel a feljelentők körül, akiktől ezelőtt úgy húsz évvel elrabolták értékeiket. Most vajon kik vannak közülük idehaza; a gyilkosság idején ki hol tartózkodott; továbbá hogy a Nyugatra távozottakból kik élnek még; és aki él: hová távozott, és mikor?
– És mit akarsz ezzel mondani?
– Megtörténhetett, hogy valaki a feljelentők közül bosszúból gyilkolta meg vagy gyilkoltatta meg Mikó Pált, mert szerintem ez is elképzelhető.
– Fantáziád legfrissebb szüleményének kivitelében nem gátollak meg. Végezd el a saját elképzelésed szerint.
– Én szívesen szegődnék Laci mellé – ajánlkozott Szőke.
– Hát, ha úgy gondoljátok, akkor rajta. Fogjatok hozzá ketten.
Az ügyésszel történt megbeszélés után Mikónét átadták a bíróságnak, hatóság félrevezetése, csempészés, forintkiajánlás vádjával.

A páncélszekrényben elhelyezett értékeket meg kellett mutatniuk a feljelentőknek.
Magos elsőnek dr. Stoller Lászlót kérette be.
Eközben egészen új, friss információ érkezett Franciaországból. Egy kint élő magyar feladatának tartotta, hogy a hazai rendőrségnek segítséget nyújtson. Ez a személy megismerkedett egy, a Gedő József személyleírásához nagyon hasonló férfival, aki tökéletesen beszél magyarul. A neve: Pierre Perrot, ötvenhárom éves. Állítólag a tengerészeknél teljesített hosszú évekig szolgálatot, jelenleg a szajnai hajótársaság alkalmazottja.
Magos az értesülés után azt kérte a társhatóságoktól, helyesebben a kint élő bizalmasaiktól, hogy próbálják megtudni: Pierre Perrot 1959 szeptemberében elhagyta-e Franciaországot.
Megérkezett dr. Stoller László. Magos örömmel fogott vele kezet. A vegyész sorra szemrevételezte a talált aranytárgyakat. Közülük mindössze négy darabra mutatott, mint saját tulajdonára. Amikor a briliánsköveket meglátta, kissé kopaszodó fejét elöntötte a pír.
– Óriási, ez mind a miénk! – mondta ujjongva. – Szegény édesapám, hogy ezt nem érhette meg!
– Stoller uram, meg kell, hogy mondjam, az értékeket csak a bírósági döntés után kaphatják vissza jogos tulajdonosaik.
Stoller hangulatán ez mit sem változtatott, vidáman távozott.
A feljelentők utáni kutatás nagy lendülettel folyt tovább. Végeredményként megállapították, hogy a háború után a károsult feljelentők közül többen meghaltak, néhányan külföldön élnek és mindössze négy családtag tartózkodik az országban.
– Kik ezek, mit csináltak a háború előtt, milyen volt a vagyoni helyzetük, voltak-e alkalmazottaik, és ha igen, azok mit csinálnak jelenleg? Őket kell megtalálnotok, és róluk értesülést szereznetek – mondta Kozmának és Bordásnak Magos. – A ti munkátokhoz kapcsolódik Németh és Szőke hasonszőrű tevékenysége.
Egy idő után újabb információk érkeztek a Franciaországban élő Pierre Perrot-ról. Ezek szerint nevezett a szajnai hajótársaság alkalmazottja, közel hat évig volt az Idegenlégióban. Onnan szabadulva a maga által választott francia nevet vette fel, és francia állampolgár lett. Az utóbbi hónapokban két ízben is járt Strassbourgban, és ott találkozott Perci Jolánnal. A nő nemrég Párizsba költözött, és továbbra is a strassbourgi fiókvállalat alkalmazottja. Pierre Perrot a gyilkosság idején nem járt Magyarországon, hacsak másvalakinek az irataival nem.
Magos pulzusa szaporábban vert, amikor említette főnökének, hogy érdemes lenne megtudni, vajon nem ez a Pierre Perrot volt az a hamis igazolvánnyal rendelkező személy, aki a Stoller-féle láncot Svájcban eladásra otthagyta az ékszerésznél.
– Nézd – csillapította a főnöke –, ha nincs bizonyítékunk, hogy ő volt a gyilkos, akkor én ezt fölöslegesnek tartom. Meg aztán ne felejtsd el, ha valóban Gedő József rejtőzik a felvett francia név mögött, mivel az Idegenlégióban szolgált hat évig, róla a francia hatóságok még az Interpol segítségével sem adnának nekünk felvilágosítást. Éppúgy tudod, mint én: a volt idegenlégiós, ott, francia földön tabu. Kérésünkre legfeljebb azt a választ kaphatnánk, hogy Pierre Perrot előéletéről ők semmit sem tudnak. Világos, ugye?
– Teljesen.
– Azért ne komorodj el. Én szilárdan hiszem, hogy ezt a gyilkosságot nem Gedő követte el. Ne add fel a harcot, bízom benne, hogy a tettest kézre kerítitek.
Általában azt szokták mondani, hogy az életben egyszer mindenkire ráragyog a szerencse, csak kérdés, észreveszi-e. Németh azt hitte – észrevette.
Történt ugyanis, hogy a Bethlen utca és a Dózsa György út sarkán két teherautó egymásba szaladt. Az ütközés súlyos volt. Mindkét autó vezetőjét eszméletlen állapotban az István Kórházba szállították.
A kettős baleset a reggeli ügyeleti jelentésben szerepelt.
Magos őrnagy nem tulajdonított különösebb jelentőséget a balesetnek. De nem így Németh. Átböngészte a jelentést, azután összehajtotta a papírt és otthagyta az asztalán. Tett néhány lépést, visszaugrott, újból kezébe vette, és mintegy megbabonázva meresztette a szemét a sérült gépkocsik vezetőinek a nevére. Mindkettő adatait gyorsan kiírta.
– Mit csinálsz? Mit kapkodsz? – kérdezte tőle a főnöke.
– Semmi az egész, csak épp kíváncsi vagyok a Dózsa György út sarkán történt baleset két sérültjére.
– Ezek sajnálatosan szokványos esetek. Valószínűleg, valamelyikük ittas lehetett.
Németh agyában azonban főnöke „szokványos” ítéletétől eltérő, más gondolatok keringtek. Kigyúlt az a bizonyos szikra. Szó nélkül átment a másik szobába. – Gyere, Pista! – szólt határozottan.
– Hová? – nézett rá Szőke –, nekem Szentendrére kell mennem. Ott lakik egy személy, akivel beszélnem kell.
– Az most nem fontos – mondta ingerülten Németh.
Szőke – akit a kollegialitáson kívül még külön sok próbát kiálló régi barátság is fűzött Némethhez – kapcsolt. Ha Laci őt hívja, annak oka van. – Szólok a főnöknek – állt fel.
– Ne, ne, most ne szólj semmit.
Elhagyták a rendőrség épületét.
Németh csak az utcán mondta el Szőkének, hogy miről van szó. A két autó ütközése folytán súlyosan megsérült vezetők közül az egyik Csordás István. Ez a Csordás a Pasaréti úthoz közeli mellékutcában lakik, abban a házban, ahol a háború előtt Meisels Henrik, jólszituált fakereskedő élt. Ez a Meisels pedig a tizenhét feljelentő egyike, és körülbelül öt évvel ezelőtt vándorolt ki a tengerentúlra, egyik rokonához. Meisels feljelentése szerint Gedő József és Mikó Pál családja minden értékét elrabolta. Sőt, még az is benne áll, hogy tizenhét éves lányát Mikó durva módon megerőszakolta.
– Eddig mindent értek – szólt Szőke –, de mi ebben olyan sürgős, hogy kirángattál a hivatalból és hurcolsz magaddal?
– Pista, úgy érzem, az utolsó karcsapásokat tesszük Mikó Pál gyilkosának felkutatásában. Alig van egy vagy két százalék esélyünk arra, hogy sikerünk legyen. Azzal mit sem érünk, ha a külföldre távozott panaszosokról megtudjuk, hogy hol tartózkodnak és élnek-e még. Sokkal lényegesebb esetleges itthon maradt alkalmazottaiktól, baráti körüktől a rájuk vonatkozó információ beszerzése. Ezt egyébként a főnök is megerősítette. Ezért már ezt csinálják a többiek is.
– Most kezdem kapiskálni, hogy hová akarsz kilyukadni. Hiszen én is hasonló cipőben járok. Azért akartam Szentendrére kilátogatni, mert megtudtam, hogy Simon Hermann volt gabona-nagykereskedő – ő is egyike a tizenhét panaszosnak – Kanadába vándorolt ki. Családtagjai elpusztultak. Simon két évvel ezelőtt, odakint meghalt. A Vilma királyné úti villájukban egy takarítónő is az alkalmazásukban állt. Az udvarlója, aki később el is vette, mint kertész tevékenykedett Simonéknál. Nos, én ezzel a Hámori házaspárral akartam beszélni.
– Tudod mit, Pista? Ha végeztünk a Csordás-üggyel, utána mindketten kiruccanunk Szentendrére – mondta engesztelően Németh.
– Helyes. Akkor igyekezzünk.
A Szent István Kórházban az orvosi vélemény lesújtotta őket. Megtudták, hogy a két gépkocsivezető állapota válságos. Az orvosi vélemény szerint Csordás a súlyosabban sérült, felépülésére nem sok kilátás van, a többszöri vérátömlesztés ellenére sem.
– Ezek szerint, doktor úr – mondta Németh –, egyikükkel sem tudunk egyhamar beszélni.
– Csordás Istvánnal talán soha. Bár jó szervezete, erős szíve átsegítheti a krízisen. De miért akarnak velük beszélni? – kérdezte az orvos.
– A rendőrségtől vagyunk.
– Ahá, értem. Ittasság egyiküknél sem volt megállapítható.
– Azt mi már tudjuk, doktor úr. Csak azt akarjuk bejelenteni, hogy valószínűleg ki fognak jönni az ujjnyomszakértők. Az ilyen baleseteknél ez szokásos.
– Nyugodtan jöhetnek, az eszméletlen betegeket ez igazán nem zavarja.
– Köszönjük a felvilágosítást, doktor úr.
Alighogy kiléptek a kórház pavilonjából, szembe jött velük a két daktiloszkópus.
– Nicsak, hát ti? – szólt hozzájuk Szőke.
– Ebben a pavilonban fekszik két gépkocsivezető, aki súlyos sérülést szenvedett – mondta egyikük.
– Az egyik neve Csordás István, a másiké Kocsis Géza – nézett a kezében tartott papírszeletre a másik.
– Mi is innen jövünk, mindkettő eszméletlen – közölte Németh.
– Legalább gyorsabban végzünk, feltéve, hogy a kezük feje nincs begipszelve.
– Nincs, egyiküké sem – nyugtatta meg őket Szőke.
– Mondjátok, ki utasított benneteket, hogy ide gyertek?
– Senki – szólt a soványabbik. – Miért kérdezed, hiszen tudhatnád, megkaptuk a helyszíni jelentést. Ilyenkor minden esetben levesszük az ujjnyomokat.
– Már azt hittem… – mormolta Németh, de tovább nem folytatta. Gondolta, hogy talán a főnöke intézkedett. – Mi most kiugrunk Pasarétre, ha ott végeztünk, visszajövet benézünk majd hozzátok.
– Tartjuk szerencsénknek – jegyezte meg újra a soványabb. – Annyi munkánk van, hogy ki sem látszunk belőle. Meg se kottyan már nekünk a látogatásotok. Na, szevasztok.
– Mondjátok – szólt vissza Németh már kifelé tartva – az ujjnyomokat mikor értékelitek ki?
– Most azt kapásból nem tudom megmondani. Sokkal sürgősebbek vannak előtte.

Becsöngettek a Pasaréti út közelében lévő emeletes villa bejárati ajtaján.
Kisírt szemű, középkorú asszony nyitott ajtót.
– Kit keresnek?
– Csordás Istvánnét.
– Én vagyok az.
– A rendőrségtől vagyunk. – Bemutatkoztak. – Amint látom, asszonyom, ön már mindenről értesült – mondta Németh.
– Igen, alig egy órája jöttem haza a kórházból, ahol a férjem eszméletlenül fekszik. Az orvos igen borúlátóan nyilatkozott szegénykémről.
– Na, ez csak pillanatnyi helyzet, a férje, mint tudom, igen jó fizikumú. Remélhetően egy-két nap múlva javul az állapota.
– Tessék, parancsoljanak beljebb.
Németh és Szőke figyelmét nem annyira az asszony siránkozása, mint inkább a szoba berendezése kötötte le.
A régi korabeli bútordarabok, perzsaszőnyegek, a falon lógó képek, a szép csipkefüggönyök – bár kettőjük közül egyikük sem értett különösebben az antik tárgyak becsléséhez –, úgy vélték, nem igazán jellemzőek egy gépkocsivezető otthonára.
– Szép lakásuk van – jegyezte meg Németh. – Hány szobás?
– Háromszoba-hallos.
– Gyerekük van?
– Igen kettő, most az iskolában vannak.
– Kik laktak ebben az emeletes villában?
– Ó, kérem, százados úr, a háború előtt az egész házban Meisels Henrik úr lakott a családjával. Csak ő maradt egyedül életben. Rajta kívül az egész családját kiirtották. A szüleit, feleségét és a két nagy gyereküket. Meisels úr a szerencsés véletlennek köszönhette, hogy megmenekült. Nem tartózkodott a házban, amikor a családját elhurcolták. Aztán, amikor hazajött, mi bújtattuk a férjemmel a háború alatt. Így sikerült neki ezt a nehéz időszakot átvészelnie. Az volt a szerencse, hogy az emeleti ötszobás lakásba egy magas rangú katonatiszt költözött be, a földszintre pedig egy fekete ruhás, fekete csizmás, árpádsávos karszalagos nyilas. A két lakó miatt a villát mindenfajta zaklatás elkerülte. Mindkettő családos volt. A katonatiszt csendes, békés természetű, nem követelődzött és nem volt durva. A feketeruhás meg éppen az ellenkezője. Állandóan ordítozott, követelődzött, fenyegetődzött. A férjemnek naponta kellett nála a cserépkályhába befűteni. – Mi akkor, kérem, az alagsorban laktunk. A háború előtt az uram volt Meisels úr sofőrje. A kerttel is ő foglalkozott. Meisels úr igazi úriemberként viselkedett.
– Hogy érti azt, hogy úriemberként? – kérdezte Németh.– Hát úgy, hogy a férjemnek házmesteri, kertészeti és egyéb munkáit mindenkor rendesen megfizette. Én a nap nagy részét a lakásukban töltöttem. Segítettem a nagytakarításban, főzésben, és minden olyan munkában, amit egy ilyen nagy lakásban kell elvégezni. Meiselsék szerettek minket. Mindkettőnk napi étkezéséről is gondoskodtak.
– Mi lett Meisels úrral a háború után? – terelte vissza a beszédet Németh az őt érdeklő mederbe.
– Ó, százados úr, nagyon rossz állapotba került. Idegileg teljesen tönkrement. Sokáig ápoltam, főztem rá, így lassan valahogy megerősödött, magához tért. A két lakó, a fenti is meg a lenti is, még az orosz csapatok ideérkezése előtt, szinte észrevétlenül távozott. Meisels úr ekkor elfoglalta ezt a háromszobás lakást, ahol most ülünk. Minket pedig arra kért, hogy költözzünk fel az alagsorból. Neki elég lesz a hallból nyíló egyik szoba, amihez külön fürdőszoba tartozik. Kicsit vonakodtunk, de aztán az ő akaratának megfelelően elfoglaltuk a két szobát, a mellékhelyiségekkel együtt.
– Nem volt semmi nézeteltérés maguk és Meisels úr között?
– Nem, soha, százados úr. Ő kedvelt minket, mi meg szerettük őt. A fenti lakásból a bútorok nagy részét lehordtuk ide, egyes darabjait a későbbiek során ő eladta, mert nagyon zsúfolt volt a lakás. Sok ismerőse volt. Több helyről kapott élelmiszercsomagokat. Egyszóval nemigen nélkülöztünk. Én főztem, és mindig együtt étkeztünk, ő akarta így, mert egyedül, magában nem szeretett enni. Később a fenti lakást két családnak utalták ki, a mellettünk lévő másikat, amelyben a nyilas lakott, egy sokgyerekes család kapta meg. De azóta azok mind elköltöztek, és mások jöttek a helyükre.
– Mi történt Meisels úrral?
– Sokat szenvedett a családja elpusztítása miatt. Gyakran mondogatta: micsoda gazság ártatlan embereket, gyerekeket megölni, elégetni. Amikor a fasiszta gyilkosok tette miatt kifakadt, nem is gondoltam volna, hogy ez a finom úr ilyen kifejezéseket tudjon használni. Sok évvel ezelőtt idézést kapott a bíróságtól. Ezen a tárgyaláson látta viszont a két kifosztója közül az egyiket. Akkor történt, hogy a kedves, szép, tizenhét éves lányukat, Helgácskát, megerőszakolták. Szegénykém, hogy ordított, kiabált segítségért.
– Maguk hallották?
– Igen. Mindent hallottunk. Elejétől fogva. Úgy kezdődött, hogy belerúgtak a bejárati ajtóba és azt üvöltötték, „rendőrség, nyissák ki”. Késő este volt, százados úr, az uram mindenáron fel akart menni, de én nem engedtem. Éreztem, hogy ez nem a rendőrség, ezek csak nyilasok lehetnek. Azt mondtam, le akarod magad lövetni, hisz ezek semmitől sem riadnak vissza, úgysem tudsz egyedül semmit se tenni.
– Az előbb említette a bírósági idézést.
– Igen, amikor Meisels úr hazatért a bíróságról, a kinézése riasztó volt. Feldúlva lépett be, és azt kiabálta, „istenem, adj nekem lehetőséget, hogy én magam büntethessem meg családom kifosztóját és drága kislányom megbecstelenítőjét”. Attól fogva folyton ez járt az eszében, tajtékzott a bosszútól.
– De hiszen a tettest – mondta Németh – több évi börtönre ítélték.
– Tudom. Ezt Meisels úr is sűrűn említette. Azt is mondta: nem hiszi, hogy ki tudja várni annak a bitangnak a szabadulását.
– Mi indokolta ezt a kijelentését?
– Azt hiszem, a kora na és főleg az egészségi állapota. Volt neki kérem egy rokona… egy pillanatra tessenek csak várni, rögtön megkeresem a levelet, azon rajta van a címe is – Csordásné több levéllel a kezében tért vissza. – Itt van, tessék, ez az – adta át az egyik borítékot Némethnek.
– Ausztrália, Sydney – olvasta hangosan Németh.
– Az, az – örvendezett az asszony. – Ezt még ő maga, négy évvel ezelőtt küldte nekünk. Aztán már nem írt, csak a rokona tudatta velünk három évvel ezelőtt, hogy szegény odakint meghalt.
– Ezek szerint az akarata nem teljesült – szólalt meg most először Szőke. – Nem bosszulhatta meg családja kirablóját és lánya megbecstelenítőjét.
– Nem. Amikor elutazott, mindezt, amit itt tetszenek látni a lakásban, az egész berendezést, ránk hagyta. Búcsúzóul azt mondta, hogy velünk már aligha fog találkozni. Sokat köszönhet nekünk, amiről, míg él, sohasem fog megfeledkezni. Azért megy a tengerentúlra, hogy talán a nagy messzeségben enyhül valamit a családja elvesztése miatti fájdalma.
Mindketten kikísértük őt a repülőtérre, ott kint, míg velünk tudott maradni, egyre erősebben sírt. Fönt a lelátóból figyeltük, hogyan száll be a géphez vivő buszba. Még annak az ablakából is folyton integetett, míg csak el nem tűnt a szemünk elől.
– Gyakran írt Meisels úr a távozása után? – kérdezte Németh.
– Hogyne. Minden levelében szeretetéről és hálájáról biztosított minket. Utolsó leveleiben arról panaszkodott, hogy egyre betegebb. Pedig, tetszenek tudni, azelőtt erős alkatú, derék, egészséges ember volt. De nem csoda, hogy mindez, amin keresztülment, ledöntötte a lábáról, így vált szegény lassan élő halottá.
Halála után nem tudom pontosan, mennyivel, felkeresett minket egy ügyvéd a közjegyzőtől. Leült az asztalhoz, és valami ilyesmit mondott: „A nagy bánat közepette, maguknak most jó hírt hozok.” Kibontotta a táskáját. Kivett belőle egy levelet és felolvasta. Meisels úr végrendelete volt. Ekkor tudtuk meg, hogy a Balatonalmádiban lévő négyszáz négyszögöles telkét a rajta lévő házzal, ami ugyan még nem volt kész, de a tető rajta volt, mindenestül ránk hagyta. Azonkívül letétbe helyezett még egy nagyobb összeget a számunkra, hogy a ház teljes felépítését fedezni tudjuk belőle.
A férjemmel alig tudtunk szóhoz jutni. Mi azt hittük, hogy Meisels úr a házat már a telekkel együtt eladta. Elutazásától számítva a házzal kapcsolatos teendőkről az ügyvéd gondoskodott. Ezután átadott még egy levelet, amit Meisels úr rendelkezése szerint csak a halála után szabad felbontani.
– Megvan a levél? – kérdezte Németh.
– Igen. Rögtön megkeresem.
A levélben Meisels a Csordás házaspár áldozatos magatartását méltatta. Nekik köszönheti – írja –, hogy túlélte a háborút és hogy a későbbiekben is a segítségére voltak, egyedüllétét, magára maradottságát minden igyekezetükkel megpróbálták elviselhetővé tenni.
– Hát erre a levélre igazán büszkék lehetnek – mondta Szőke, Németh vállán keresztül elolvasva Meisels sorait.
– Tessék mondani, önök szerint van valami esély arra, hogy a férjem felgyógyul?
– A doktorok szerint igen. Amennyiben kedvező fordulat következik be férje állapotában, kezelőorvosa mindenképpen értesít minket, mi pedig önt.
– Nagyon köszönöm, százados úr.
– Mi a véleményed? – kérdezte Németh Szőkétől, a villát elhagyva.
– Amit hallottunk, az csak azt támasztotta alá, amiről már amúgy is tájékozottak voltunk. Semmi új momentum nem merült fel. Hacsak az nem, hogy találtunk egy hálás Meisels urat. – Megrángatta Németh karját. – Most pedig igyekezzünk Szentendrére.

– Jó napot kívánok – köszönt hangosan Szőke a kerti kapu előtt.
A köszönésre a kertben gereblyéző férfi megbiccentette a kalapját.
– Ha nem tévedek, ugye, ön Jánosi Béla?
– Nem téved, uram. Én vagyok az.
– Szeretnénk önnel néhány szót váltani.
– Aztán miről, ha szabad kérdeznem?
– A rendőrségtől vagyunk.
– Ahá, vagy úgy, tessék, kérem fáradjanak beljebb.
Benn a házban Jánosi Béla megkínálta őket saját termésű borából. Ez jó alkalmat adott arra, hogy Szőke – ha kissé bonyolult művelettel is – megszerezze Jánosi ujjnyomait, amit a poháron hagyott. Egy darabig kérdezősködtek Simon Aladárról, a volt házigazdáról: Jánosi készségesen beszélt Simonról, akit rendes embernek tartott, és aki két évvel ezelőtt, Kanadában meghalt. Szőkéék azt is megtudták poharazás közben, hogy ez a kis kertes ház Jánosi Béla szüleié volt, akik a háborúban elpusztultak.
Szentendréről egyenesen a daktiloszkópushoz mentek, hogy leadják Jánosi ujjnyomait.

A Franciaországból érkezett legfrissebb jelentés minden kétséget kizáróan bizonyította, hogy a Pierre Perrot nevet viselő személy valójában nem más, mint Gedő József. Pierre Perrot együtt lakik Perci Jolánnal Párizsban, közel az Austerlitz pályaudvarhoz, egy mellékutcában. Ez az információ már nem hatott a szenzáció erejével, bár Magos még mindig nem adta fel a gyanúját.
Újabb „kerekasztal-értekezlet”-et tartott.
Meghallgatva társai beszámolóit az elmúlt napok történéseiről, ő vette át a szót:
– Igaz, magam is helyeseltem, hogy foglalkozni kell az elhurcolt, meghalt vagy életben maradt feljelentők volt alkalmazottaival is. Jóváhagytam, mert nem akartam, hogy az a tévhit uralkodjék el rajtatok, miszerint Mikó Pál gyilkosának kézrekerítésében minden lehetőséget kimerítettünk. Mert tartson bármeddig is az ilyen nagy bűncselekmény nyomozása, soha nem lehet azt mondani, hogy nincs tovább. Épp ezért megkérdezem: milyen lehetőséget láttok a végső kimenetelt illetően?
– Ha a gyilkos nem Gedő József, nem Perci Jolán és nem Mikó Pálné – fontolgatta Kozma –, akkor a tett elkövetőjét feltétlenül idehaza kell keresnünk. És ha ez így van, a gyilkos a kezünkbe kerül.
Az értekezlet után szétszéledtek. Németh az István Kórházba igyekezett. Az orvos azzal nyugtatta, hogy Csordás István állapota javul.
– Doktor úr, őszintén, van rá kilátás, hogy beszélni tudunk vele?
– Kérem, százados úr, többet nem mondhatok, nézzen be holnap újra.
Az izgalom teljesen kikészítette Németh idegeit. Visszarohant a hivatalba, és türelmetlenül benyitott az ujjnyomszakértőkhöz.
– Csináljatok már valamit, az úristenit neki! – kiabálta –, mert megőrülök.
– Kiabálással nem érsz el semmit – válaszolta az ujjnyomszakértők vezetője. – A holnapi napot a kórházban fekvő gépkocsivezetők ujjnyomaival kezdjük.
– Mondd meg pontosan, mikor érdeklődjem. Értsétek már meg, az, amelyik engem érdekel, már félig halott, de beszélnem kell vele, amíg életben van.
– Hát miért nem ezzel kezdted! Holnap okvetlenül gyere be. Mindent megteszünk, nehogy a végén még te is elveszítsd az eszméletedet, és bedilizz itt nekünk.
Németh bosszúsan távozott.

Szőke nem sokkal Németh után szintén átadott egy ujjnyomot a szakértőknek, persze a lehető legsürgősebb azonosításra.
– Mi a csoda ütött beletek? Nem a ti kizárólagos kiszolgálásotokra vágyunk itt – mérgelődött a daktisok vezetője. – Nekünk az országból beérkező összes ujjnyomot meg kell vizsgálnunk. Majdnem mindenki azzal a jelzéssel küldi hozzánk, hogy sürgős, azonnal.
– Jó, igazad van – szelídült meg Szőke –, de azért, nagyon szépen kérlek, ezt is vegyétek kézbe. Ha netán valami közölnivalótok lenne, engem keressetek. Vagy a főnökömet. – És máris vágtatott a Markóba.
Felkérette Mikónét. Eleinte a családjáról, férjéről, húgáról érdeklődött. Majd rátért Sinta Bélára.
– Kedves Mikóné, maga azt mondta, hogy szerette a férjét, de közben beleszeretett Gedő Józsefbe, akihez ki akart utazni. Nem lehetett közömbös önnek Sinta Béla sem, hiszen engedte, hogy magához költözzön. Igaz, erről meg azt mondta, hogy óvatos előrelátásból történt, hogy ha netán visszatérne, megmaradjon a lakása. Ennek ellenére én az előbbit hiszem.
– Így van. Százados úr, nem tagadom.
– Sintával mióta tartott kapcsolatot?
– Régóta ismertem, de nem közelről. A kettőnk ügye azzal kezdődött, hogy egyszer váratlanul beállított hozzám. Leültettem. Nem tagadom, nem bántam, hogy eljött. Elbeszélgettünk a férjem haláláról, akivel ő, mint mondta, jó barátságban volt. Ezután még egyszer-kétszer meglátogatott. A harmadiknál aztán hozott magával egy üveg bort, én pedig megkínáltam vacsorával. Ittunk, iddogáltunk mind a ketten. És akkor szerelmet vallott nekem. Azt mondta: évek óta figyelt már, mert nagyon tetszem neki. Nekem jólestek a bókjai… Mit szégyelljem? Hát akkor kezdődött el kettőnk szorosabb kapcsolata.
– Tudott Sinta arról, hogy maga külföldre akar utazni?
– Nem, nem. Egy szót sem szóltam erről. Csak az autóbusz indulása előtt írtam egy levelet neki. Abban kértem, hogy vigyázzon a házra, mert visszajövök.
– A férje életében járt Sinta a maguk lakásán?
– Soha, százados úr. A férjem meg is ölt volna, ha észreveszi, hogy tetszem neki.
– Sosem találkoztak?
– De igen, egyszer moziban voltunk.
– Máskor sosem?
– Nem, igazán nem. Tessék mondani, százados úr, történt vele valami?
– Semmi, ne gondoljon semmi rosszra. Csupán arról akartam meggyőződni, hogy kettőjük kapcsolatát őszintén feltárja-e.
– Ki tudja, százados úr, találkozom-e még vele? Mikor fogok én kiszabadulni a börtönből? Talán soha.
– Nem kell ennyire elkeserednie. Eljön az az idő is.
– Tudják már, hogy ki ölte meg a férjemet?
– Még nem. De hogy a magánál talált ékszerek nagy szerepet játszottak a gyilkosságban, az biztos.
– Pedig nem tudta senki Gedő Józsefen kívül, hogy ott vannak nálam.
– Na, na Mikóné, ez nem egészen biztos.

Németh már korán reggel, a vizit előtt felkereste az orvost.
– Jöjjön csak, jöjjön, százados úr – mondta az orvos. – Nézzük meg együtt a betegünket.
A betegszobában Csordás István mereven a lámpára függesztette tekintetét.
– Hogy érzi magát? – kérdezte az orvos.
A beteg szeme megrebbent. Rájuk nézett, szorosra zárt szája valamelyest kinyílt, de hang nem jött ki rajta.
– Már csak órák kérdése, és beszélni fog – mondta az orvos.
Németh fellélegzett, végre, gondolta, talán egyszer s mindenkorra megoldódik a gyilkosság rejtélye.
– Tudja mit, százados úr, délután három és négy óra között jöjjön vissza.
– Köszönöm a segítségét, doktor úr, feltétlenül eljövök. – Ennyire nyugtalannak még nem érezte magát Igyekezett vissza a hivatalba. Útközben betért néhány percre egy presszóba, engedélyezett magának egy kávét. Gondolta, ez majd kissé lecsillapítja. Sikerült is magát annyira fegyelmeznie, hogy mosolyogva lépett be a főnöke szobájába.
– Merre kószáltál? – kérdezte Magos.
– Összevissza. Van úgy, hogy azon veszem észre magam, máshol járok, mint ahová elindulni szándékoztam. De azért vannak kilátások.
– Mire, Laci? – kérdezték szinte kórusban a többiek, akik az ujjnyomszakértő véleményére várakoztak.
– A kilátásokról többé ne beszéljetek. Most már csak egyetlen szóra vagyok kíváncsi: igen vagy nem. Vagyis: jó vagy rossz irányban dolgoztok-e.
– Kora délután kiszaladok az István Kórházba – mondta Németh.
– Mi a fenének? – fortyant fel Magos.
– Az orvos azzal biztatott, hogy addigra az egyik gépkocsivezető – akinek az ujjnyomait levették a daktisok – feltehetően magához tér. Talán tudok vele egy-két percet beszélni. Ezt én jó iránynak tartom, csak azért említettem.
– Hát akkor menj. És menjetek mindannyian, ha úgy vélitek, van valami, amiben megkapaszkodhatunk.

Németh a kórházba rohant. Óráján a nagymutató vészesen közeledett a 3-as számhoz.
– A legjobbkor érkezett, százados úr. A „páciens”-e jobban van. Most kap egy erősítő injekciót, amitől még jobb lesz a közérzete.
Amint beléptek, Csordás feléjük nézett. – Jó jel – szólt az orvos –, már a fejét is mozdítja.
Az injekció után valóban élénkebbé vált a tekintete.
– Hogy érzi magát, jobban van? – kérdezte Németh.
Csordásnak már mozgott a szája, próbált beszélni, de hangot nem hallatott. A fejével jelezte, hogy érti a kérdést.
– Meddig maradhatok vele, doktor úr?
– Az tőle függ. Néhány percig biztosan.
Németh közelebb húzta a széket a beteghez, s kezével is mutatva mondta: – Mindjárt jön a felesége.
Keskeny mosoly jelent meg a beteg arcán, aztán akadozva, kimondta az első szót: – Mikor?
– Rövidesen – válaszolta Németh. Várt néhány másodpercet, aztán megkérdezte: – Csordás úr, ugye Meisels Henrik úr jó volt magukhoz?
– Jó ember volt, meghalt régen – felelte már kevésbé akadozva.
– Maga ugye, sokat segített neki?
– Sokat. Amit kért.
Németh úgy ítélte meg, hogy a beteg állapota a rázósabb kérdésekhez még nem alkalmas. Nem is mert több kérdést feltenni a Meisels családról. Csak a lányukat, Helgát hozta szóba. Csordás a lány nevének említésekor hirtelen elfehéredett, a feje félrebillent, szemét behunyta, és egy szót sem szólt többé.
Németh gyorsan kiszaladt, az orvossal tért vissza, aki megnézte a beteg pulzusát. – Nincs semmi különösebb baj. De a további beszélgetésről most le kell mondania.
Reggel Magos kollégái szobájában nem tapasztalt vidámnak nevezhető hangulatot. Németh dühödten járkált egyik faltól a másikig.
– Mi az, bánt valami, Laci?
– Ugyan, főnök. Amikor végre magához tér a beteg, beszélgetni kezdek vele, felel is nekem, de amikor Meisels lányáról érdeklődöm, minden erőfeszítésem csődöt mond, Csordás rosszul lesz. Ismét elhalasztódott a vele való beszélgetésem.
– Ki ez a Meisels Henrik?
– Akit Gedő József és Mikó Pál kirabolt, és a lányukat megerőszakolták.
– De hiszen te nekem erről egy szót sem szóltál.
– Nem akartam. Mondtad, hogy csak biztosról beszéljünk.
– Talán Csordást gyanúsítod?
– Igen. Ő és a felesége Meiselséknél volt alkalmazva. Amikor az meghalt, mindenét rájuk hagyta.
– Ahá, hát tudod… – Németh szerencséjére Magos nem fejthette ki ellenvéleményét, mert telefonhoz kérték.
– Hogy derűs hangulatban kezdődjék a napotok, jó hírrel örvendeztetlek meg – szólt az ujjnyomszakértők vezetője. – Sikerült azonosítani Mikó Pál gyilkosának ujjnyomait.
– És az kié? – vibrált a hangja Magosnak az izgalomtól.
– Perceken belül ott leszek nálad, és mindenről beszámolok.
– Köszönöm. Nagyon köszönöm – és letette a kagylót. Nagyot sóhajtott, várt néhány pillanatig, aztán harsányan kiszólt: Fiúk! A daktisoknak sikerült azonosítani a Mikó lakásában talált ujjnyomokat.
– Hurrá! – tört ki a felszabadult üvöltés. Zsongott az egész szoba. Mindenki izgett-mozgott. Az ujjnyomszakértő ebben az idegeket őrlő atmoszférában nyitott be az ajtón. Hirtelen csend lett.
– Gyere, ülj le, mindjárt kész a kávé – fogadta Magos.
Az ujjnyomszakértők főnöke leült Magossal szemben, a többiek pedig minden figyelmüket összpontosítva körülállták, és lestek, hogy megszólaljon..
– Közületek – mutatott az egész társaságra – néhányan a napokban leadtak több ujjnyomot azonosításra. Ezek értékeléséhez tegnap délután fogtunk hozzá, és egész éjjel dolgoztunk rajta. Az eredmény: megállapítottuk, hogy a gyilkosságot csakis Sinta Béla követhette el.
A nyomozók arcán csodálkozás tükröződött.
Sinta Béla – ismételte a nevet magában Magos. – Az, aki Mikó Pál régi ismerőse volt; akik egy helyen dolgoztak? Míg ez átvillant az agyán, a többieket figyelte. Egyedül Szőke százados mosolygott közülük önfeledten.
– Ki adta le ezeket az ujjnyomokat? – kérdezte.
– Szőke százados – felelte a daktis.
– Hogy jutott ez egyáltalán az eszedbe, Pista? Nem is tettél erről említést nekem.
– Még kinevettél volna, főnők.
– Lehet. Ugye ez az, aki odaköltözött Mikónéhoz?
– Az, főnök.
Németh nem akart hinni az ujjnyomszakértőnek. – Mondd, nem tévesztettétek ti össze az ujjnyomokat? – kérdezte.
– Ugyan, ugyan, kérlek… Már megint kezded a békétlenkedést. Hogyan tévesztettük volna össze?
– Pista, Laci! – Azonnal induljatok, és hozzátok be nekem Sinta Bélát – rendelkezett Magos.

Robogott velük az autó.
– Hát erre igazán nem számítottam – mondta Németh –, bár Bordás, emlékszel, egyszer valami olyasmit említett, hogy Mikóné lelkének legrejtettebb zugában lappang a megoldás. A zárhoz a kulcsot te találtad meg helyettem.
– Csupán azért, mert én a te tudatalatti sugallatodat is átveszem – hárította el a dicséretet Szőke.
Sinta Bélát nem találták a borpincében. S mivel távollétére kielégítő választ nem kaptak, nagy sebességgel robogtak Mikóné lakására.
A kerti kiskapu zárva volt. Gyorsan átmásztak a kerítésen. A ház bejárati ajtaját ugyancsak zárva találták. Németh lehajolt, és úgy látta, hogy a kulcs belül a zárban van. Elég hosszú ideig dörömböltek, eredmény nélkül. Erre Szőke a szomszédoktól két személyt kért meg, hogy jöjjön át. Aztán az ajtót együttes erővel kifeszítették. Berontottak az előszobába, majd onnan a jobb oldali szobába.
– Te jó isten! – kiáltotta Németh. – Ez öngyilkos lett! – Odaugrott a vértócsában fekvő Sintához, megfogta a kezét. A pulzusát nézte. A vér körülötte már kocsonyás volt, ami azt jelentette, hogy az öngyilkosság jóval korábban történt.
Sinta Béla ugyanazon a helyen feküdt az alvadt vértócsában, mint annak idején Mikó Pál. Az asztalon lezárt borítékot vettek észre „Rendőrség részére” címzéssel. Szőke azonnal leszaladt, telefonozott főnökének, aki rövidesen rendőrbizottsággal érkezett a helyszínre.
Németh csodálkozott, hogy egy civil is kiszállt az autóból. Petik Péter újságíróra ismert rá. Jó a szimata, gondolta, részt vett a nyitányon, most pedig megérezte, hogy annyi idő után, közeledünk a fináléhoz.
A rendőrorvos megállapította, hogy a halál körülbelül öt-hat órával a felfedezés előtt állt be. Ezzel be is fejezte orvosi tevékenységét. – Majd a boncolás – szólt, és máris távozott.
A fényképész elvégezte rutinfeladatát.
De nem így a fegyverszakértő. Ő valósággal kitépte az öngyilkos Sinta Béla megmerevedett jobb kezéből az erősen szorított pisztolyt. Alaposan megnézte, minden oldaláról megforgatta és azt mondta: – Ugyanezzel a pisztollyal lőtték agyon Mikó Pált.
Magos csak ezután bontotta fel az asztalon talált levelet és hangosan olvasta:
„Tisztelt Nyomozó Urak! Mikó Pált én lőttem le, ugyanazzal a pisztollyal, amivel most végzek magammal. Annak idején jelen voltam a tárgyaláson. Ott értesültem nagy értékű rablásairól. Gondoltam, megszerzem. Sajnos, ez nem sikerült. A feleségét, Angélát régtől fogva szeretem. Amikor hozzá költöztem, már nem érdekelt, hogy Mikó hová rejtette a kincseket. Csak arra gondoltam, hogy szörnyű tettem óta már hosszú idő telt el, feledésbe is merült, és én ezután boldogan élnetek együtt Angélával. Arra igazán nem számítottam, hogy Angéla minden szó nélkül összepakol, tudtomon kívül külföldre távozik, elhagy engem. Amikor a levelét elolvastam, tudtam, nincs más választásom, végeznem kell magammal. Kétszeresen vétkeztem. Megöltem a barátomat anélkül, hogy a célomat elértem volna, és magamnak akartam megtartani a feleségét. Mondják meg neki, ha sikerül beszélniük vele, miatta haltam meg, őt önzetlenül szerettem. Sinta Béla.”
– Vajon tudta Mikóné, hogy Sinta ölte meg a férjét? – kérdezte Magos.
– Nem hiszem, főnök – szólt Kozma. – Elképzelhetetlen, hogy az asszony férje gyilkosát befogadja magához a lakásba.
– Most már mindegy, az a fontos, hogy ez a gyilkosság is tisztázódott – vágta zsebre a levelet Magos.

Eltelt jó pár év, és Magos őrnagy, akkor már mint alezredes, turistaként látogatott Párizsba.
Felkereste azt a detektív-főfelügyelőt, akivel több év óta levelezett, ugyancsak egy gyilkossággal kapcsolatban.
A francia detektív-főfelügyelő, bár még sosem látták egymást, mint régi barátot fogadta.
Tolmács segítségével társalogtak. Magos szóba hozta a Mikó-féle gyilkosság tíz évig tartó nyomozását. Kiemelte, hogy egy olyan személyt gyanúsítottak hosszú éveken keresztül, aki több mint hat évig az Idegenlégióban teljesített szolgálatot és itt él Párizsban.
– Az idegenlégiósokat – mondta a francia főfelügyelő – nálunk pontosan olyan állampolgárként kezelik, mint bármilyen más franciát, ha becsületesen dolgoznak. Senki nem tudhatja és nem is tudja, hogy az Idegenlégiónál szolgált.
– A gyanúsításunk azonban alaptalan volt, mert kiderült, hogy a gyilkosságot nem ő követte el. Én mint magánember mégis szeretnék vele néhány szót váltani.
– Megvan a címe?
– Igen.
A főfelügyelő felállt. – Akkor gyerünk, elkísérem hozzá, jobb lesz, ha ketten megyünk. És hogy hívják?
– Pierre Perrot-nak. Magyar nővel él együtt. Közel az Austerlitz pályaudvarhoz lakik, tessék, itt a címe.
Odaérve lebarnult, középkorú férfi nyitotta az ajtót.
– Parancsoljanak, uraim – szólt franciául.
– Ön Pierre Perrot?
– Igen, én vagyok.
A francia főfelügyelő elnevette magát. – Ez az úr mellettem magyar detektív-felügyelő.
– Hongrois? Magyar? – vidult fel az arca az örömtől. – Tessék, jöjjenek beljebb, foglaljanak helyet – ezt már magyarul mondta. – Miről van szó?
Az ajtóban, pongyolában egy nő jelent meg. Magos nyomban felismerte benne Perci Jolánt, Mikóné húgát.
– Tehát ön Budapestről jött, jól hallottam? – kérdezte a nő.
– Igen. No, nincs semmi baj, Turistaként vagyok itt, és az itteni kollégám volt szíves, és elkísért önökhöz.
Pierre Perrot, azaz Gedő József konyakkal akarta megkínálni őket. A francia főfelügyelő a barátságos szituációt felismerve kijelentette, hogy távoznia kell. Mindhármukkal kezet fogott, és azt mondta: „Hogyha végzett, kérem – nézett Magosra – jöjjön vissza hozzám.” – Gedő a szavait készségesen fordította magyarra.
– A konyak mellé kávét, felügyelő úr? – kérdezte a „francia”.
– Nagyon szívesen – mondta Magos. – Ugye, ön, kedves hölgyem, ha nem tévedek, Mikó Pálné húga, Perci Jolán?
– Honnan tudja?
– Több fényképét láttam, bár azok régiek, de ön nem változott, nyomban felismertem.
– Köszönöm a bókot. Miért jött Párizsba? Remélem, nem kizárólag bennünket akart meglátogatni?
– Dehogy. Mint már mondtam, turistaként jöttem néhány napra, és úgy gondoltam, ha már itt vagyok, felkeresem magukat.
– Honnan tudta meg a címünket?
– Az önök levelezéseiből. Azt tudja, ugye, Gedő úr, ha megengedi, hogy a magyar nevén szólítsam…
– Csak nyugodtan, sőt örülök is neki. Az igazi nevemet immár húsz éve, idekint nem hallottam.
– …Tudja, ugye, hogy az édesanyja tavaly meghalt?
– Sajnos, értesültem róla.
– Bizonyára arról is, hogy Mikónét nem engedték ki, mert sok pénzt, értéket akart kicsempészni.
– Persze hogy azt is tudjuk, hiszen vártuk őt Bécsben. Ott tudtuk meg, hogy visszatartották.
– Mi sok mindenről értesültünk. Tudjuk, hogy ön, Gedő úr, járt odahaza, és találkozott Mikónéval, hogy az Idegenlégióban szolgált hat évig, hogy a szajnai hajózási vállalatnál dolgozik, és hogy ön, kedves asszonyom, Strassbourgból költözött Párizsba.
– Te jó ég! Hát önök mindent tudnak? – kérdezte Perci Jolán csöppet sem riadtan, miközben kiöntötte a feketét a csészékbe.
– Gondolom, önök azt is tudják, hogy Mikó Pált agyonlőtték. De azt már nem, Gedő úr, hogy hosszú évekig magát gyanúsították a gyilkossággal?
– Hát erről valóban fogalmunk sem volt. És mi lett a gyilkossal?
– Amikor már közel jártunk hozzá, bizonyára megsejtette, hogy nem menekülhet, öngyilkos lett. Hátrahagyott levelében beismerte tettét. – Magos a hazai felvilágosításaiból nem hagyta ki, hogy tud Gedőnek a háború alatt Mikóval közösen elkövetett kegyetlen tetteiről is.
– Ezt azért ne higgye, ez nem egészen így történt. Mi senkit nem bántottunk egy ujjal sem, amit elhoztunk, azt mindenki saját magától adta, abban a hiszemben, hogy így elkerülik a deportálást. Nem mondom, esetenként kemény szavakat is használtunk, de erőszakhoz nem folyamodtunk.
– De remélem, nem kívánkozik hazatérni.
– Az igazat megvallva, sokszor elfog a honvágy. Mégis, inkább vagyok itt, külföldön szabad, mint odahaza börtönben.
– Meddig marad Párizsban, alezredes úr? – kérdezte Perci Jolán.
– Mindössze két-három napig, több ismerősömet szeretném meglátogatni, aztán utazom Bordeaux-ba, a spanyol szabadságharcban résztvett volt iskolatársamhoz. Onnan aztán haza.
– Annak ellenére, hogy sok mindent a fejemre olvasott, higgye el, jólesett, hogy egy otthonról érkezett magyarral beszélhettem. Ha még egyszer eljön Párizsba, látogasson ismét meg bennünket, még akkor is, ha odahaza a bűnösök listáján tartanak számon.
Már az ajtó kilincsén volt Magos keze, amikor megfordult:
– Kérdeznék még valamit. Ugye maguk, ketten Svájcban az egyik luzerni ékszerésznek átadtak egy régi, értékes aranyláncot eladásra?
– Igen, nem tagadom. Jolán is velem volt. Hát még ezt is tudják? – csapta össze a kezét.
– Ennél is sokkal többet. És tudjuk azt is, hogy nagyon sok bűnös és gyilkos bujkál még büntetlenül szerte a világban.
Magos ezután többször is volt Párizsban, legutóbb a L’Humanité ünnepségre kapott meghívást. Akkor tudta meg, hogy Pierre Perrot és élettársa súlyos autókarambol következtében életét vesztette.

Önrombolás

– Itt Komlós Géza mentőorvos, Magos őrnagy elvtársat keresem.
– Nincs a szobájában, de azonnal megkeresem – szólt a telefonkagylóba Marika, a titkárnő.
– Köszönöm, várok.
A szobába siető őrnagy már át is vette a kagylót. – Halló, Géza, te vagy az? Rég nem láttalak.
– Tudod, annyi a munkám…
– Miért keresel?
– Adódott egy gyanús eset, én legalábbis annak vélem. Az történt, hogy a mezőgazdasági főiskoláról eszméletlen állapotban egy húsz év körüli lányt szállítottunk be a kórházba, innen hívlak most. A lány az előadóteremben rosszul lett, leszédült a padlóra és elterült. Az injekciók valamennyire magához térítették, de kérdéseimre bizony túlságosan is zavaros válaszokat adott. Ha elképzelésem nem csal, az eddig tapasztaltak arra utalnak, hogy valamilyen kábítószerféleséget szedhetett be. Persze, a tüzetes kórházi vizsgálat közelebbről megállapít mindent. A lány olyan sápadt, mintha nem lenne benne vér, pupillái erősen duzzadtak és…
– Aha! Nem is kell, hogy folytasd, értem, mire gondolsz. Azonnal beszólok a főnökömnek és utána rohanok a kórházba, ott várj meg. Arra kérlek, hogy a feltételezésedről senkinek ne tégy említést, még a főiskola tanárainak sem, ha érdeklődnének. No de nem szaporítom a szót, igyekszem, fél óra múlva találkozunk.
Az őrnagy térült-fordult és már kezet is fogott a kórház folyosóján elébe siető Komlós Géza orvossal.
– Nem bánnám, ha egyszer már magánemberként is találkoznánk – mondta az orvos.
– Ez rajtad is múlik, na de térjünk a tárgyra. Hol van a lány?– Egyágyas szobában fekszik. A főorvos épp most ment be hozzá. A rosszullét okát ő is gyanús eredetűnek tartja, ami valamifajta kábítószer használatára utalhat.
A betegszobában némán figyelték a beteg reagálását az injekciókra. Kínosan hosszú idő elteltével a lány, Varga Katalin, gyors szaggatott lélegzetvételek után, kissé már felnyitotta a szemét, a hozzá intézett kérdésekre azonban semmilyen választ nem adott. Néhány másodpercig még pislogott, aztán a szeme hirtelen lecsukódott. A főorvos megnézte a pulzusát, állapotát kielégítőnek tartotta. Vér- és vizeletvizsgálatot rendelt el, amiről, mint mondta, biztosabb eredményt jó 24 óra elteltével tud majd mondani. Kijelentette, hogy a lány tünetei feltehetően kábítószer-adagolásra utalnak.
– Milyen kábítószerre gondol a főorvos úr? – kérdezte az őrnagy.
– Erre a vizsgálatok megtörténte után sem lesz könnyű válaszolni, hiszen annyiféle van titkosan forgalomban, ráadásul mindegyik más és más tünetekkel jár. De hogy itt a drog egyik fajtájával állunk szemben, az kétségtelen. Többek között ezért tágultabb a pupilla, ezért a test monoton reszketése, hogy csak két jellemzőt említsek a sok közül.
A főorvosi szobában az őrnagy és a két orvos abban állapodott meg, hogy a további vizsgálatok eredményeiről csakis a rendőrségnek illetve az őrnagynak tesznek jelentést.
– Ha – mondta távozása előtt Magos – valóban beigazolódik a kábítószer-fogyasztás, akkor igen szigorú és bizalmas vizsgálatot kell tartam. Mindenekelőtt fel kell deríteni a kábítószer forrását, utána pedig ki kell nyomozni, hogy a lányhoz milyen csatornán jutott el a méreg.
Magos késedelem nélkül beszámolt a főnökének az orvosokkal történt megbeszélésről és a kábítószer használat gyanújáról.
– Mit tudsz a lányról?
– A neve: Varga Katalin, 20 év körüli,. Somogy megyei. Harmadéves hallgatója, kollégiumi bentlakóként a mezőgazdasági főiskolának. Hogy mi módon jutott kábítószerhez? Ennek kiderítése, azt hiszem, hosszadalmas munka lesz. Hogy a kábítószer elterjedésével és főleg titkos útjainak fölkutatásával is foglalkozzunk – erre aztán igazán nem volt szükségünk.
– Márpedig, sajnos egyre több hasonló esetről tesznek bejelentést. Úgy tűnik, mind több kerül be az országba. Erre utal a vámőrök repülőtéri munkája, amiről még nem beszéltem neked. Történetesen az elmúlt napokban egy diplomatát állítottak meg, aki két kisebb bőröndjével kifelé tartott. Mint kiderült, a diplomata valamelyik közel-keleti országból érkezett és tovább akart utazni az egyik nyugati nagyvárosba. A két koffert csak hosszas vita után volt hajlandó kinyitni. A vámőrök összesen 12 kilogramm tasakokba csomagolt igen erős kábítószert találtak nála. Tehát már nálunk is felütötte fejét a kábítószeres csempészés, ami fokozott óvatosságra int. Az elmondott ügyben a vizsgálatot óvatosan és körültekintően végezzétek. Ha pedig úgy hozza a helyzet, minden erőt vegyél igénybe.
– Ha tényleg megállapítást nyer a lánynál a kábítószer, akkor szükségem lesz néhány nyomozónőre. Bizonyára sokrétű, időigényes megfigyeléseket kell majd végeznünk a főiskolán, a kollégiumban, a lány családi és baráti körében, és még ki tudja hány helyen.
Visszaérve szobájába, megbeszélést tartott kollégáival.
– Amit előadtál, főnök – jegyezte meg Szőke százados – annak a felgöngyölítéséhez bizony nem elég a megszokott stáb. Meg kell tudnunk, hogy a lány ki által jutott droghoz és az a valaki melyik másik valakitől szerezte be. Nekünk végül is a főkolompost kell lebuktatnunk.
– Főnök – vette át a szót Németh százados –, Pista, mint már annyiszor, most is bebizonyította, hogy a dolgok lényegét egy pillanat alatt átlátja. Nagy szerencse, hogy van valakink, aki valamennyiünknek megmagyarázza, hogy a valakikkel szemben hogyan kell eljárnunk.
– Hagyjátok abba – csapott az asztalra Magos. – Annyi bizonyos, hogy néhány nyomozónőt, közöttük elsőként Terít, be kell állítanunk. Teri könnyedén feltalálja magát minden szituációban és remekül képes bármihez alkalmazkodni. De ügyesen mozognak a többiek is. Nem fogjuk kihagyni a dologból az informátorokat sem.
– Még az ily módon kibővített apparátussal sem lesz könnyű dolgunk – szólt közbe a mindig megfontolt, higgadt Kozma –, mert a kábítószervonalon dolgozók roppant elővigyázatosak és szerfölött titkos hálózattal rendelkeznek.
– Egyelőre várjuk meg az orvosi jelentést. Holnapra a kezünkben lesz. Addig a folyamatban lévő ügyekkel foglalkoztok – engedte szélnek kollégáit Magos.
Még aznap délután értesítést kapott a főorvostól, hogy a főiskoláról két tanár jelent meg a kórházban és Varga Katalin állapota felől érdeklődtek. Egyikük megemlítette, hogy a diákok között az a hír járja, hogy a lány kábítószer-élvező.
– Ezt a feltételezést mindaddig, míg a vizsgálatok nem fejeződnek be, vissza kell, hogy utasítsam, mondottam. Egyébként is, ha valamilyen rendkívüli esetről van szó, az már a rendőrség hatáskörébe tartozik. És ezzel befejeztem a felvilágosítást.
– Köszönöm, főorvos úr, határozott válaszát. Tehát, ha bekövetkezik az, amire gondolunk, a főiskola illetékesei emiatt engem fognak megkeresni.
– Igen, ez a valószínű. Én pedig, mihelyt a laboratóriumból megkapom a jelentést, azonnal értesítem önt, őrnagy úr.
Úgy tűnt, a főiskola tanári kara a főorvos szavainak hatására még inkább nyugtalanná vált, mert alig egy óra múlva telefonon keresték Magos őrnagyot és kérték, hogy fogadja őket, sürgősen szeretnének beszélni vele.
– Uraim – válaszolta Magos –, akár máris rendelkezésükre állok.
– Akkor perceken belül önnél leszek kollégámmal, Barna Miklóssal, a tankör patronáló tanárával – mondta Szótér Géza, az intézmény igazgatóhelyettese.
– Laci! – fordult Magos Némethhez. – Szólj Kozmának. Mindketten maradjatok bent nálam, amíg a két főiskolai tanárral beszélgetek. Most hívtak fel és rögtön itt lesznek. Mindent jegyezzetek fel.
Kozma szinte még le sem ült, amikor Marika már bejelentette a főiskoláról érkező két férfit.
– Tessék, uraim, jöjjenek beljebb, Magos őrnagy vagyok, kollégáim – mutatott Kozma és Németh századosra. – Foglaljanak helyet és mondják el, miben lehetek a segítségükre.
– Gondolom – szólt az igazgatóhelyettes, szétnézve a helyiségben és egyelőre még megkerülve a témát –, sokfajta bűnöző megfordulhatott már ebben a szobában.
– Valóban, ahogy mondja; persze nemcsak bűnözők, tisztességes emberek is, mint most önök, uraim. Nos, miről van szó?
– Őrnagy úr, mi Varga Katalin rosszulléte miatt kerestük fel. Úgy értesültünk a kórház főorvosától, hogy ha a laboratóriumi kiértékelések által bebizonyosodik, hogy igazak azok a mendemondák, amelyek növendékünk rosszulléte után szárnyra keltek, a vizsgálatot ön fogja lefolytatni.
– Valóban így van. De azt hiszem, erre nem fog sor kerülni. Tudomásom szerint senki sem bántotta a lányt, ájulásról volt szó – mondta ezt olyan meggyőző komolysággal, hogy Németh és Kozma észrevétlenül összemosolygott. – De hát végtére is, mire gondolnak önök? Hiszen ön, Barna tanár úr, biztosra veszem, ismeri minden hallgatóját. Éppígy feltételezem ezt a többi előadó tanárról is, hiszen naponta együtt vannak. A kollégium bentlakói még inkább ismerhetik Varga Katalint, különösen azok, akik vele vagy a közelében laknak. A lányok általában közlékenyek egymással, kifecsegik legbensőbb ügyeiket, meggondolatlanul közlik hétpecsétes intimitásaikat is.
– Nem tudom, hogy ezt mennyire vonatkoztathatjuk Varga Katalinra, aki másodmagával lakik. Társnője kiváló tanuló. És most visszatérve az ön kérdésére, néhány szóban válaszolnék arra, hogy mi mire gondolunk.
– Minden apró észrevétel, részlet érdekel bennünket, tanár úr.
– Nos, kérem szépen a főiskolán az a hír terjedt el, hogy Varga Katalin kábítószert szed.
– És pontosan tudják, hogy kik terjesztik?
– Hát sajnos, ez az! Senki nem jelentkezett, aki ezt az állítást előttünk megerősítette volna. Csakhogy, őrnagy úr, akár. igaz, akár nem, már a szóbeszéd is rossz befolyással lehet diákjainkra.
– És mégis mi az a motívum, ami miatt némileg hitelt ad ezeknek a véleményeknek, tanár úr?
– Mert úgy érzem, nem alaptalanok ezek a híresztelések.
– Miért mondja ezt, tanár úr?
– Feltűnt nekem, hogy ez a kiválóan tanuló, mindenkor jól felkészült lány, milyen fáradékony, mennyire gyönge. Gyakran észrevettem, hogy kiüt rajta a veríték, amit kapkodva törülget és ilyenkor elsápad az arca. Meg is kérdeztem tőle egy alkalommal, hogy miért ideges. Azt válaszolta, hogy ha felelnie kell, elfogja valamiféle izgalom. Észrevételemet jelentettem az igazgató úrnak. Ő úgy vélte, nem kell erre adni, mert sűrűn előfordul, hogy a beszámolók bizonyos fokú izgalmat váltanak ki a növendékekből.
– Orvossal nem nézettek meg?
– Nem, őrnagy úr, végül is nem láttuk szükségesnek.
– Pedig nem ártott volna, hogy tisztázódjék a lány rendellenes viselkedése.
– Ha most ténylegesen bebizonyosodik, hogy a lány kábítószer-élvező, úgy azonnal kizárjuk a főiskoláról.
Magos felemelte a kezét. – Egy pillanat, uraim! Még semmit sem tudunk. A vizsgálat eredményét holnap közlik velem. Ha – tegyük fel – kedvezőtlen információt kapnék, úgy azt ismertetni fogom önökkel. Varga Katalint azonban még ebben az esetben sem lenne szabad azonnal eltávolítani a főiskoláról! Éppen fordítva. Az ügyet a legnagyobb diszkrécióval kellene kezelni. A lánynak semmiképp sem szabadna megtudnia, hogy mi foglalkozunk az ügyével. Mert a mi feladatunk nem az, hogy a rendőrség miatt hátrányos helyzetbe kerüljön valaki is, hanem az, hogy megállapítsuk, honnan szerezte, helyesebben kitől került hozzá a kábítószer. Énnek feltárása pedig csak akkor lehetséges, ha mind Varga Katalin, mind az, akitől a szert kapta, elhiszi, meggyőződik arról, hogy a kórházi vizsgálat nem mutatta ki a drog használatát, hanem ellenkezőleg: enyhe „átmeneti betegség”-et állapítottak meg, mondjuk alacsony vérnyomást vagy erős vérszegénységet…
– Kérem szépen, őrnagy úr, ha mégis az derülne ki, amitől tartunk, tekintetbe véve az ön által elmondottakat, nekünk mi lenne a teendőnk? – kérdezte Szótér Géza igazgatóhelyettes.
– Azt kellene híresztelni, hogy hirtelen fellépő rosszullét következtében szédült le a székről a lány. Ha beigazolódna Barna tanár úr feltételezése, a főiskolán senkinek sem szabadna tudomást szereznie a rendőrség beavatkozásáról. Továbbá, önöknek kutatni, bármihez is hozzányúlni a két lány szobájában nem szabad. Haza kell küldeni pihenni betegszabadságra, amit a főorvos egyébként is javasolna. A többi már a mi dolgunk lenne, amihez szükség esetén az önök segítségét is igénybe vennénk. Hangsúlyozni kívánom, mindez csakis a bizonyított kábítószer-használat esetén kerülhet szóba. Akkor egy-két nyomozónőnket „fel kell venniük”, mint olyanokat, akik megkésve kapcsolódnak az oktatásba. Ez nem lesz kirívó, mivel nem is olyan rég kezdődött el az új tanév… Azt hiszem, megértettük egymást.
– Köszönjük, hogy tájékoztatott és megnyugtatott bennünket, őrnagy úr – állt fel a helyéről kollégájával együtt Szótér igazgatóhelyettes.
Magos magára maradva eltűnődött.
Arról tudott, hogy szórványosan a főiskolákon, egyetemeken felbukkant már a fiatalok körében kisebb mérvű kábítószer-élvezés. Azt is tudta, hogy a nálunk tanuló külföldi diákok hozzák be elvétve a marihuánát, a „töltött cigarettá”-kat s más egyéb kábítószert, amely aztán különböző titkos csatornákon át kerül szétosztásra. Ha azonban az esetek gyakoribbá válnának – szőtte tovább gondolatait –, feltétlenül létrejön egy speciális szakcsoport, hogy határozottan, hathatósan tudjunk harcolni a kábítószer üzérkedői, banditái ellen.
Másnap a főorvos arra kérte, fáradjon be hozzá.
A kórházban megtudta, hogy Varga Katalin már huzamosabb idő óta eléggé erős kábítószer-keveréket fogyaszt. Hogy milyen összetételűt, annak vizsgálata hosszabb időt vesz igénybe.
Magos a főorvos szavait követően azonnali cselekvésre szánta el magát.
– Arra kérem, főorvos úr – mondta –, hogy a lányt néhány napig még tartsa bent a kórházban, hogy azalatt megtehessem a szükséges intézkedéseket. Amikor mindezeket foganatosítottam, jelentkezem önnél. Mielőtt a lány elhagyná az önök intézetét, arra is megkérem, lehetőleg javasolja a főiskola igazgatójának, hogy a lányt nyolc-tíz napos betegszabadságra engedjék haza, vidékre, ahol – és ezt most bizalmasan közlöm – embereink minden lépését kísérni fogják éjjel-nappal. Ezt a kombinációt előzetesen szóba hoztam a főiskola vezetői előtt. Arról természetesen nem tettem említést, hogy sejtésem szerint növendékük a megrögzött kábítószerszedők végzetes útjára lépett. A főiskola képviselői egyetértettek elgondolásommal és mivel rossz sejtelmeimet nem említettem, úgy éreztem, ha csak átmenetileg is, sikerült megnyugtatnom őket.
Magos további tervei azt célozták, hogy megtudják: Varga Katalin a főiskoláról vagy pedig a kollégiumból szerzi-e be a kábítószert. Azt bizonyosnak tartotta, hogy aki segítségére van, azzal nyíltan nem tart fenn közeli kapcsolatot.
Miután a kapitányságon munkatársai előtt felvázolta a tennivalókat, Terit és egy hozzá hasonló korú nyomozónőt, Ilát bekérette magához. Feladatként jelölte meg, hogy jelentkezzenek a főiskola igazgatóhelyettesénél, Szótér Gézánál. Úgy viselkedjenek, mint akik nem ismerik egymást, és lehetőleg azokra az előadásokra járjanak, melyeknek Varga Katalin gyakori hallgatója.
– Mivel az évfolyam megkezdése után késve érkeznek – folytatta Magos –, az előadók látszólag kissé neheztelni fognak magukra, amit érzékeltetni is fognak. Nos, lányok, az lesz a legfontosabb dolguk, hogy nagyjából minél hamarabb ismerjék meg Varga Katalin évfolyamtársait, azokat, akikkel azonos tankörökre, szakórákra jár. És ha az idő alkalmas lesz, Varga Katalin és lakótársnője közös szobájában tartsanak aprólékos kutatást, hátha sikerül valamilyen nyomra bukkanniuk. Azonban rendkívül óvatosaknak kell lenniük: senki nem veheti észre ténykedéseiket, minden elmozdított tárgyat ugyanúgy tegyenek vissza a helyére, ahogy azokat megtalálták. Teri és Ila! Ismerem mindkettőjüket. Így jól tudom, nem kíván részletesebb magyarázatot, hogy maguk mindezt hogyan hajtsák végre. De azért megkérdezem, van-e valami kérdésük?
– Minden világos, főnök – felelte Ila.
– Csak annyi, hogy jobb szerettem volna az ELTÉ-re kerülni – mosolygott Teri.
– Esténként otthon megtalálnak. Nem tartom föl magukat, akár máris indulhatnak. Ha a lány elhagyja a kórházat, értesíteni fogom magukat. Addig dolgozzanak olyan figyelmesen, ahogyan azt már megszoktam maguktól.
Az őrnagy ezután a vidéki figyelésekre hívta fel kollégái figyelmét
– A lényeg – mondta – megtudni, ki vagy kik keresik fel Varga Katalint a lakásán és fordítva: kihez jár el, kikkel érintkezik. Úgy gondolom, hogy fel fog bukkanni az a személy, aki számunkra fontos. Először is: mert tudni akarja a kórházi főorvos véleményét, másodszor pedig azért, mert feltehetően folytatni kívánja az üzletet. Bármit tapasztaltok, elfogni senkit sem kell! – Rágyújtott és Kozmához fordult. – Te, mozgósítsd itt, a fővárosban az informátorainkat. Figyelmeztesd őket a fokozott óvatosságra, már csak azért is, mert ezúttal nem sablonos üggyel állunk szemben. Mint tudjátok, a főorvos szerint a lány magatartásán észrevehető feltehetően a kábítószer-elvonásból fakadó idegesség, amit gyógyszeresen igyekeznek csillapítani. Egyébként jól van. Akkor engedik ki, amikor az nekünk megfelel. Mivel nem akarom a lány kórházi ápolását fölöslegesen megnyújtani, úgy döntöttem, hogy te, Laci – Németh kihúzta magát –, két nyomozónővel és négy nyomozóval elindulsz majd Kaposvár környékére. Egy Kaposvárhoz közeleső kisebb községben laknak a szülei, itt a cím. Van egy bátyja és egy nővére. A szülei téesz tagságuk mellett egyéni gazdálkodók is.
A feladatok kiosztását követő harmadik napon, este nyolc óra körül Teri hívta fel Magost a lakásán.
– Halló, Terikém? Mi újság? De ne is mondja el a telefonba, inkább jöjjenek fel most, mindjárt, Ilivel hozzánk.
A három nő, Teri, Ila és Magos felesége olyan viharos jókedvvel üdvözölte egymást, mint aki megütötte a lottófőnyereményt. Magosnak kellett kimennie az előszobába, hogy a sok „de jól nézel ki”, „micsoda aranyos kis blúz”, „mennyire lefogytál” locsi-fecsit kettévágja.
Amíg felesége kint a konyhában foglalatoskodott, az izgatottságukat leplezni képtelen nyomozónők két nejlonzacskót tettek az asztalra. Ezek mindegyike leragasztott két másik kisebb zacskót foglalt magába.
– Tessék, főnök, ezt találtuk – mondta ragyogó szemmel Ila.
– Ezek, szerintem, kábítószert tartalmaznak – jelentette ki Teri, izgalmában önkéntelen felállva.
– Miből gondolja, Terikém?
– Ha nem az lenne, minek dugták volna a matrac csücskébe, amit alig vettünk észre. A furcsa az, hogy ezek nem Varga Katalin, hanem szobatársa, Tarnóczi Aranka ágyának középső matracában voltak elrejtve. Ahogy az időnkből futotta, átnéztük a szekrényben lévő összes ruhát, de sehol semmiféle nyomát nem találtuk hasonló zacskónak vagy gyanús holminak.
– Ezek szerint, kedves hölgyeim – mosolygott rájuk Magos – két eset lehetséges. Vagy mind a ketten narkósok, vagy pedig Tarnóczi Aranka nem is tud róla, hogy társnője az ő fekhelyében rejtette el a kábítószerét.
– Jó, hogy ezt megemlítette, őrnagy elvtárs, majd elfelejtettem jelenteni: a varrótűt, befűzve azzal a fonallal, amivel a matrac csücske össze volt varrva, Ila találta meg Varga Katalin varróskatulyájában.
– Akkor mégis Varga Katalin a narkós. A kábítószer átadója kioktathatta, hogy ne tartsa magánál az árut. No, persze, mindez csak feltevés. Nagyon okosan, ügyesen munkálkodtak – dicsérte a két nyomozónőt Magos. – Holnap a zacskókat eljuttatom a laboratóriumnak. A vizsgálat után ezt maguknak ugyanoda kell visszacsempészniük, ahol találták. Addig Varga Katalin kórházban marad.
Másnap reggel a laboratóriumi vizsgálat megállapította, hogy eléggé erős kábítószer-keveréket tartalmaznak a zacskók. Az idő rövidsége miatt azonban annak összetételét nem tudták meghatározni. Annyi bizonyos, állapították meg, hogy a vizsgált anyag és a nejlontasakok nem magyar eredetűek.
A két nyomozólány még aznap visszahelyezte a két zacskót leragasztva az eredeti helyére.
Már ez is kiváló eredménynek bizonyult. A kiindulás tehát nagyszerűen sikerült; a nyomozás lendületbejött. Magos őrnagy nem várt tovább, Németh százados vezetésével elindította a hat segítőből álló kis csapatot vidékre.
A laboratóriumi vizsgálatot követő második napon a főorvos elengedte Varga Katalint. Természetesen, az előzetes megbeszélés értelmében a főorvos közölte „intelme”-it az igazgatóhelyettessel, így tehát, amikor Varga Katalin visszatért a főiskolára, patronáló tanára azt javasolta, hogy nyolc-tíz napos betegszabadságát odahaza, vidéken töltse el.
– Tanár úr, tetszik tudni, hogy mi volt az orvosi vélemény?
– Miért, hát magának nem említette a főorvos?
– Dehogynem. Azt mondta, hogy a vérnyomásom eléggé ingadozó, és kissé labilis az idegrendszerem, de ez nem komoly betegség. Erős vitaminhiányom miatt sok zöldségfélét, gyümölcsöt egyek.
– Hát odahaza lesz módja az orvos utasítása szerint cselekedni. Nyolc-tíz nap múlva jelentkezzen ismét itt, nálunk kipihenten, megerősödve, egészségesen.
A lány kollégiumi szobájában gyorsan összepakolt és még aznap elutazott. Távozása után a két nyomozónő megállapította, hogy a kábítószer a matracból eltűnt, tehát magával vitte.
Magos az új fejleményt közölte kollégáival, és hozzátette: – Most roppant fontos, hogy felkutassuk a beszerzési forrást, a kábítószer szállítóit, vagyis minden erőnkkel el kell jutnunk a banda leleplezéséhez. Még nem mondtam el ugye, hogy a repülőtéri vámőrség egy közel-keleti ország diplomatájánál több kiló kábítószert talált. A diplomata azt kérte hatóságainktól, hogy vele szemben nálunk folytassák le a vizsgálatot, mert jól tudta, ha kiadnák hazája illetékeseinek, sokkal szigorúbban büntetnék meg. Állítása szerint, nálunk csak átszállni kívánt, mert az egyik nyugati országban óhajtott a nála talált „árutól megválni”. Tehát ügyeljetek, mert a beszerzési források elképesztően sokfélék.
A nyomozás beindult.
Magos őrnagy a biztonság kedvéért a kollégiumban lakó lányoknál vérvételt rendeltetett el. Így akarta megtudni, hogy a többiek szednek-e kábítószert. A laboránsok szerencsére senkiről semmi gyanúsat nem állapítottak meg. Ezáltal bebizonyosodott az is, hogy Varga Katalin lakótársa nem kábítószeres.
A két nyomozólány – Teri és Ila – „továbbtanulási képzése” ezzel be is fejeződött. Így ők is bekapcsolódtak a többiek munkájába, ami ebben a periódusban nagyrészt a figyelésekre terjedt ki.

A nyomozói munka egyik legnehezebb és legfáradságosabb része a figyelés. Az ilyen rendkívüli nyomozások során több esetben is adódhat olyan helyzet, hogy a különféle adatgyűjtések kiegészítése céljából a nyílt nyomozás nem jár eredménnyel. Ekkor többnyire figyelésekkel kívánják beszerezni a bizonyító adatokat. Ilyenkor figyelés alá kell vonni – szükség esetén hosszabb ideig is – azokat, akik az üggyel kapcsolatban gyanúsak lehetnek, továbbá helyiségeket, helyeket, eseményeket. Mindez a tettes vagy tettesek kilétének felderítéséhez szükségesek. Jelen esetben a kábítószer-üzérkedők, eladók elfogása révén remélte Magos az ügy feltárását.
Döntő jelentőségű az értékesítés, a szállítás és a költekezési vonal megfigyelése, ami igen nagy kitartást és éberséget követel a nyomozóktól. Lényeges a különböző technikai felszerelések alkalmazása is, mint például adó-vevő készülék, rádióskocsi, mini-fényképezőgép.
Különösen nehéz az egyes személyek szemmel tartása vidéken, falun. Már csak azért is, mert itt a forgalom sokkal gyérebb, mint a nagyobb városokban vagy a fővárosban. Ilyenkor a megfigyelést a szóban forgó személy lakóházának közeli szomszédainál kell alkalmazni. Ez ugyancsak nagy körültekintést igényel, mert előzetesen meg kell tudni, hogy a szomszédok milyen kapcsolatot tartanak fenn a megfigyelttel. Még döntőbb, hogy akinél a figyelést végzik, az ne tudja meg a figyelés célját S mindezeken túl nagyon jelentős a figyelők közötti jó kapcsolat.

Először kizárólag Varga Katalint kellett figyelemmel kísérni, nevezetesen, hogy kik mennek hozzá, vagy ő a lakását elhagyva hová megy.
Ezt a feladatot Németh százados a hozzá beosztott nyomozókkal és a helyi rendőri szervekkel tökéletesen megszervezte.
A lány hazaérkezése után két napig nem hagyta el a szülői házat, csak az udvaron a kert körül sétálgatott, s még ebben a semmittevésben is észre lehetett venni rajta az idegesség jeleit. Németh százados attól fogva, hogy a lány megérkezett a szüleihez, minden este feltárcsázta a főnökét, hogy jelentse a figyelők észrevételeit, akik akkor már a tágabb rokoni és ismerősi, baráti kapcsolatokat is szem előtt tartották.
A „véletlenül” történő kapcsolatok felvételét célozta az is, amikor egy civil rendszámú rendőrautó a tanácsháza előtt rövid időre megállt, aztán az orvos háza közelében kötött ki. A benne ülők egyike bement, egy-két kalmopirint kért. Az orvos kérdésére, hogy került ide, hozzájuk, a községbe, a figyelő azt válaszolta, hogy a megyei adóügyi ellenőrzést végzi. Ezután ismét a tanácsházához hajtottak. A megfelelő iratok felmutatása után a tanácselnök maga kísérte be a figyelőket az adóügyi előadóhoz, aki készségesen megmutatta az adóügyekkel kapcsolatos, vastag könyveket. A „pénzügyi szakember”-ek átlapozták a könyveket, egy-egy tételnél hosszasan el-elidőztek, egyszóval úgy tettek, mintha értettek volna hozzá. A falusi adóügyi előadó még álmában sem gondolta volna, hogy nem igazi „fentről jövő ellenőr”-ökkel van dolga. Meg is könnyebbült, amikor a „szakértő”-k a könyveket becsukták, mindent a legnagyobb rendben találva megköszönték a helybeli előadó munkáját, aki mosolyogva, hálálkodva fogott velük kezet és arra gondolt, hogy már ideje lenne őt egy fokozattal előléptetni, ami a fizetését is gyarapítaná. Jutott az elismerésből a tanácselnöknek is, majd távoztak.
.A harmadik napon estefelé, a sötétedés kezdetekor a figyelők vágya teljesült. Varga Katalin kilépett a szülői ház kiskapuján és elindult a falu vége felé, az autóbusz-megállóhoz. Itt már néhányan várakoztak. Az álldogálók egyike üdvözölte is a lányt.
A figyelők között működésbe lépett a rádió adó-vevőkészülék. A felszálló utasokkal elinduló buszt távolabbról követték.
A következő nagyobb faluban, a gyógyszertár közelében az autóbusz megállt. Néhányan, közöttük Varga Katalin is, leszállt, aki egyenesen a patikába ment.
A gyógyszertári szolgálatot két férfi látta el. Egy fiatalabb és egy jóval idősebb; feltehetően az idősebb lehetett a patika vezetője. Hogy mind a két férfi ismerte-e a lányt, azt kívülről nem lehetett megállapítani, mint ahogy azt sem, hogy bent miről beszélgettek. Tény viszont, hogy a fiatalabb gyógyszerész, amíg a lánnyal beszélt, több fiókot is kinyitott, és az egyikből valami kisebb csomagfélét szedett ki, távolról legalábbis így látták. Aztán a lány távozott és a patika melletti harmadik ház kiskapuján belépett. A figyelők arra a következtetésre jutottak, hogy a lány már járhatott ebben a házban, mert igen határozottan nyomta le a kiskapu kilincsét, aztán a keskeny betonjárdán otthonos járással hátrament.
Hogy bent a lakásban kivel találkozott, kihez ment, ezt akkor még nem tudták. Az adóvevőn keresztül emiatt nyomban az őket figyelő kocsiban ülő rendőri szervekhez fordultak, akik azonnal rákapcsoltak és a közeli rendőrőrsre siettek. Itt megtudták, hogy a kérdéses házban Szirmai Zoltán 29 éves gyógyszerész lakik együtt özvegy édesanyjával. Ebből az is kiderült, hogy a lány a patikában Szirmaival társalgott.
A helyi figyelők gyorsan visszatértek előző posztjukra és az adó-vevőn értesítették Németh századost a történtekről.
Németh a rövid, de hasznos értesítés után felvillanyozódott. Lehetséges, kérdezte magától, hogy a megfejtés kulcsa ezen a környéken van elrejtve? Ez az aprócska következtetés, aminek még komolyabb alapja nem volt, nagy fejtörést okozott neki.
– Mi a véleményetek – kérdezte morfondírozása után kocsiban ülő kollégáitól –, milyen kapcsolat lehet a lány és Szirmai Zoltán gyógyszerész között, és mi lehet abban a kis csomagban, amit Varga Katalin átvett tőle? – Természetesen mindez csak szónoki kérdés volt, hiszen feleletet akkor még senki nem adhatott rá.
A lány több mint egy órát tartózkodott a házban. Amikor innen kijött, egyenesen a buszmegállóhoz sietett. Rövid várakozás után az odaérkező buszra felszállt és az első megállónál leszállt, majd elindult a rövidke úton szülei házához. Másnap reggelig senki sem látta.
A késő esti órákban Németh százados az egyik rendőrőrsről telefonon részletesen beszámolt főnökének a lány kiruccanásáról.
– Laci – válaszolta Magos –, ugye fölösleges a figyelmeztetésem, hogy mindent tudjatok meg Szirmai gyógyszerészről, családjáról, barátairól, ismerőseiről. Persze nagyon ügyelj, hogy minden lépésetek észrevétlenül történjék.

Reggel Németh a helyi nyomozókollégákkal megkezdte Szirmai Zoltán családjáról, baráti köréről a részletes információk beszerzését.
A beérkező jelentésekből megtudták, hogy Varga Katalin a gyógyszerész családdal semmiféle rokonságban nem áll. Az azonban kiderült, hogy régen ismerik egymást, többen látták a lányt a gyógyszerész autójában.
Azt az értesülést tartották igazán érdekesnek, mely szerint Szirmai mind az előző, mind ebben az évben meglátogatta Zürichben élő, Bodnár Géza nevű unokaöccsét. Bodnár – mint megállapították –, hosszú évek óta él Svájcban és egy zürichi kutatóintézet dolgozója. Ez az unokaöcs már többször is hazajött, hogy meglátogassa édesanyja húgát, Szirmainét. Bodnár szülei 1946 óta Hollandiában élnek, az apja odakint rajztanár.
Magos és munkatársai ezeknek az értesüléseknek birtokában kissé gyanúsnak tartották Szirmai Zoltán gyógyszerészt. Bár a higgadtabban gondolkodók között felvetődött az is, hogy lehet a lánynak olyan udvarlója, aki még nem tűnt fel a színen, és aki esetleg ugyancsak kábítószer-élvező.
– Aki olyan ügyesen, titokzatosan száguld egyik helyről a másikra és viszi a halálos mérget, éppúgy lehet a főiskola hallgatója is – vélekedett Németh.
Magos úgy határozott, hogy több nyomozót és nyomozónőt ráállít a főiskolások figyelésére.
Ezzel megindult a lassú, csendes puhatolózás a rendőri aprómunka. Lépésről lépésre haladva valamennyi hallgatóról adatokat szereztek. Figyelemmel kísérték azokat is, akik az esti órákban érkeztek a kollégiumba. Varga Katalin megfigyelését egy pillanatra sem függesztették fel.
A véletlen szerencsének, persze, ebben a munkában is óriási a szerepe. Bár a szerencsét csak azok képesek a maguk javára fordítani, akik elméletileg alaposan képzettek és a gyakorlati munkában is jártasak.
Magos elégedetlenül jelentette főnökének, hogy a főiskolai nyomozásban ugyan jó pár gyanúsítottjuk van, mégis teljesen összekuszálódott előtte az egész ügy, nehezen találnak a megfelelő nyomra.
– Nincs ezen semmi csodálkoznivaló. Ez a nyomozási terület nálunk még elég kezdetleges és szokatlanul sok ember bevonását kívánja. Légy türelemmel, folytassátok, bővítsétek az adatgyűjtést… Egyébként mi a véleménye az ügyről Némethnek, Kozmának és a többieknek?
– Németh? Derülátó és bizakodó. A többiek is optimisták.
– Na látod! Németh benne van a dolgokban, hiszen most ez az egyetlen feladata: kipróbált nyomozó, aki alaposan mérlegeli a körülményeket. Ha ő bizakodó és derűlátó, nekünk sincs okunk a csüggedésre. Hát ne idegeskedj te sem, hiszen alig néhány napja dolgoztok ezen a feladaton.
Varga Katalin nyolc nap múlva visszatért a kollégiumba és másnap már részt vett a szakórákon.
Az igazgatóhelyettes az őrnaggyal történt beszélgetéshez tartván magát, elbagatellizálta a lány rosszullétét. Így Varga Katalin zavartalanul bekapcsolódhatott a tanulásba. Évfolyamtársai, a hozzá közelálló kollégiumi diákok azonban mintha kissé meglepődtek volna azon, hogy ismét közöttük van a lány. No, persze, a Magos által közéjük „szórt” női és férfi nyomozók megtették a magukét; igyekeztek a hallgatók között elhinteni, hogy csupán fecsegés és pletyka a kábítószerezésről szóló történet.
A főiskolán a megszokott mederben folyt a munka. Hétvégeken a fővároshoz közelebb lakó kollégiumi hallgatók haza-haza látogattak. Varga Katalin és lakótársa,. Tarnóczi Aranka kizárólag kettesben hagyták el az épületet és senkivel sem találkoztak.
Épp ezért tűnt fel Teri nyomozónőnek, hogy egyik este, a szokástól eltérően Tarnóczi Aranka jóval sötétedés után, egyedül lépett ki a kapun. Teri sajnos nem tudta értesítem erről kolléganőjét, és mire ő maga Tarnóczi Aranka nyomába eredt, a lány a szeme elől eltűnt Fél óra múlva Aranka sietős léptekkel visszatért és rögtön a szobájába sietett. Teri előtt gyanús volt a hirtelen távozás és a még gyorsabb visszatérés.
Ezt jelentette főnökének, sőt még azt is hozzátette, hogy Aranka távozása három nappal később történt, mint ahogy Varga Katalin visszatért a kollégiumba. Emlékeztette főnökét, hogy Varga Katalin a szüleinél tartózkodva szintén a harmadik napon hagyta el a falut.
– Ebből arra következtetek, hogy Katalinnak minden harmadik napon van szüksége a varázslatos szer tankolására – mondta Teri. – Arra tippelek tehát, hogy Aranka azért távozott három nap múlva egyedül, hogy segítsen lakótársnőjének, aki minden eshetőséggel számolva önmaga nem vállalkozott az útra. És ha ez valóban így lenne, akkor Aranka nemcsak Varga Katalinnak a bűntársa, hanem annak is, aki a kábítószert küldi – okoskodott Teri.
Ez a fejlemény különleges intézkedéseket követelt a nyomozás adott szakaszában: a műszakiak – az elektromos hálózat ellenőrzése címén – úgy végezték el feladatukat, hogy tudomásukra juthatott a két lány egymás közti beszélgetése.
Ezzel egy időben Magos értekezletre rendelte a csoportját. Amikor együtt voltak, összefoglalta előttük az ügy pillanatnyi állását. Végül arra az elhatározásra jutottak, hogy nem tehetnek egyebet, mint hogy várnak.
Teri és társai a két lányt még szorosabb figyelés alá vonták. Amikor az újabb 3. nap elérkezett, a figyelők már a helyeiken várakoztak. És nem ok nélkül. Pontosan ugyanabban az órában, mint az első alkalommal, Tarnóczi Aranka szapora léptekkel elhagyta a kollégiumot. De ezúttal várta már egy figyelő azon a helyen, ahonnan az előző alkalommal olyan ügyesen eltűnt Teri elől. A férfit egy női figyelő váltotta fel. A lány nem nézett se jobbra, se balra, sietős léptekkel egy modern többemeletes ház elé ért, ahol a parkolóban néhány autó állt. Aranka határozottan beült az egyik drapp színű Skodába. A sötét eltakarta az autó utasát, így közelebbről lehetetlen volt kideríteni, hogy férfival vagy nővel találkozott-e Aranka, aki néhány perc elteltével kiszállt a Skodából és elindult ugyanazon az útvonalon, vissza a kollégiumba. Teri az autót figyelte, és ahogy elindult, felírta a rendszámát, majd besietett a legközelebbi rendőrőrszobára. Magost hívta. Az őrnagy éppen vacsorázott, amikor felberregett lakásán a telefonkészülék. Magos szélsebesen pattant fel, az evőeszközt is lesodorta az asztalról. Figyelmesen, összeráncolt homlokkal hallgatta végig beosztottja jelentését. Aztán azonnal a kapitányságra sietett.
Az Országos Gépkocsi Nyilvántartó közölte vele, hogy a Skoda gépkocsi Szirmai Zoltán Somogy megyei gyógyszerész tulajdona. A meglepetéstől hirtelen nem is tudta, mitévő legyen, mindenesetre visszaszólt Terinek és megköszönte a munkáját.
– Terikém, most már menjen haza, ha az éjjel bármi adódnék, tudom a számát…
– Készenlétben leszek, őrnagy elvtárs, bármikor hívhat.
A Terivel való beszélgetést követően tudta, hogy sürgősen értesítenie kell Némethet, Kozmát, Szőkét. Biztosra vette, hogy mind a hármukat otthon találja, mert nem bízta meg őket feladattal, hogy pihenéssel tölthessék az estét és egy kicsit regenerálódjanak.
Németh már az első kicsengésre felkapta a kagylót
– Laci!… – szólt Magos.
– Tessék, főnök – a hangsúlyból tudta, hogy Magos –, vehetem a kabátom?
– Azt se bánnám, ha már itt lennél.
– Száguldok, főnök.
Kozmát és Szőkét is odahaza találta. Nyugtalansága valamit csillapodott, amíg a három nyomozót várta.
Németh nagyon gyorsan megérkezett.
– Hogyhogy már ideértél?
– Beugrottam egy taxiba.
– Olyan sok pénzed van?
– Ugyan már, de a hangodból arra következtettem, nem árt, ha minél előbb itt leszek. A taxi árát meg bekasszírozom majd… Már ahogy beléptem, láttam rajtad, hogy ideges vagy… Valami baj történt?
– Inkább öröm ért és egyáltalán nem vagyok ideges, csak türelmetlen. Szeretném, ha már Kozma és Szőke is itt lenne, hogy egyszerre mondjam el nektek a legújabb fejleményeket.
– De hiszen már itt is vannak, hallom a lépteiket
– Üljetek le – szólt Magos kollégáihoz –, fontos dolgot akarok közölni veletek. Olyan értesüléshez jutottam, amelyek remélhetőleg közelebb visznek minket a megfejtéshez. Azt tudjátok, hogy Teriék Varga Katalin lakótársának matracában kábítószert találtak…
– Igen, szerintem a szobatárs is narkós – vágott közbe Szőke.
– A vérvizsgálat kizárja ezt a feltételezést – ingatta fejét Kozma.
– Azt hajtogatjuk, amit már tudunk, főnök, miért hívattál be bennünket éjnek idején? – kérdezte Németh.
– Nos, hát akkor rátérek – kezdte Magos Teri jelentésének ismertetését.
– Nagyszerű! Kiváló! Remek! – harsogták ujjongva, amikor Magos befejezte „előadás”-át. – Azonnal cselekedni kell! Házkutatást tartani! Mindenkit előállítani!
– Ne heveskedjetek, az eszetekre hallgassatok! Késő éjszaka van. A kollégium lakói már mind bent tartózkodnak. Képtelenség lenne a házkutatást úgy megtartani, hogy a szomszédos szobákban ne vegyenek észre semmit. Meg aztán erről az igazgatóságnak is tudnia kell, arról nem is szólva, hogy két tanárnak is jelen kell lennie, míg mi „széjjelnézünk”.
– No de Szirmai Zoltánnál efféle körülmények nem merülhetnek föl – mondta Kozma.
– De igen! Az sem lenne most időszerű.
– De hát miért? – kérdezte Németh, a gyors megoldások híve.
– Mert arról esetleg a lányok szerezhetnének tudomást, akkor meg mindaz a sok munka, amit ebbe az ügybe belefektettünk, semmibe hullna…
– Akkor, főnök, mit akarsz csinálni – kérdezte türelmetlenül Szőke.
– Ez a Szirmai, eddigi tapasztalataink szerint, harmadnaponként a kora esti órákban kocsival felszalad Budapestre és a lányoknak meg ki tudja még kiknek újabb kábítószeradagokat hoz… Folytassam tovább?
– Briliáns ötlet! – kiáltott fel Németh. – Szép csendben kivárjuk a következő fordulót és akkor egyszerre, jól előkészítve csapunk le a szereplőkre!
Hosszúnak tűnt az az idő, amíg elérkezett a cselekvés napja. Mindenki az akció sikeréért szorított.
Nagy nehezen közeledett az az időpont, amikorra Szirmainak meg kellett érkeznie a parkolóba. Ha ez alkalommal máshol kötne ki – mert erre is gondoltak –, akkor sincs baj, mert Tarnóczi Aranka óvatos követése elvezetne hozzá. De nem jött közbe semmi. Szirmai gyógyszerész senkitől sem zavartatva majdnem ugyanarra a helyre állt be kocsijával, mint három nappal azelőtt. A lámpát eloltotta és várt. Közben Tarnóczi Aranka is elhagyta a kollégiumot. Pontosan azt az utat tette meg, mint három nappal korábban, odaért a Skoda autóhoz, most is beszállt, csak ezúttal valamivel tovább tartózkodott bent a kocsiban. A lány távozása után az autó egyre sebesebben kezdett robogni a Székesfehérvár irányába vezető autópályán.
Kozma százados két másik kollégával, polgári rendszámú autóval a Skoda nyomába szegődött. Kezdetben Kozmáék kocsiját több autó is megelőzte, de a fővárost elhagyva, kint az országúton, már egyre gyorsabban követték a Skodát. Lehet, hogy Szirmai megérezte, valami nincs rendben, mert amikor többször is rádudáltak meg akarván előzni őt, egyik sávból a másikba cikázott és nem engedte, hogy az utána robogó kocsi bevágjon eléje.
Tarnóczi Aranka pedig nem sejtve a bajt, visszatért a kollégiumba és csak akkor hökkent meg, amikor kettőjük szobájába belépett. Úgy állt az ajtóban, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Népes társaság várta, de lélekjelenlétét hirtelen visszanyerve gyorsan ki akart slisszolni az ajtón, ám Teri és egy másik nyomozónő meggátolta benne, sőt a lányt beljebb tuszkolták és behúzták maguk mögött az ajtót. Tarnóczi Aranka ránézett az igazgatóhelyettesére, az egyik tanárra valamint a két ismeretlen férfira – Némethre és Szőkére –, rémülten, elbicsakló hangon megkérdezte:
– Mi történt itt, kérem?
– Mindent tudnak – szólalt meg Varga Katalin színtelen hangon.
– Mit tudnak? – kiáltott fel kétségbeesetten Aranka.
– Nemcsak tudjuk, láttuk is, hogy maga Tarnóczi Aranka, alig tíz perccel ezelőtt szállt ki Szirmai gyógyszerész autójából, aki átadott önnek egy kisebb csomagot. Kérem, adja azt át nekem – mondta Teri.
– Nem, semmit sem adok – sikította Tarnóczi Aranka.
– Makacskodással ne rontson a helyzetén, mert ha továbbra is kitart mellette, megmotozzuk, amihez törvény adta jogunk van – világosította fel Teri a kétségbeesett lányt.
– Ne, kérem szépen, ezt ne tegyék – sírt fel Varga Katalin. – Ari, kérlek add oda, rettenetesen sajnálom, hogy miattam kerültél bajba. Bocsáss meg nekem…
Tarnóczi Aranka látva a reá szegeződő csöppet sem barátságos tekinteteket, retiküljéből kivett egy kis csomagot és az asztalra helyezte. – Tessék itt van, és most csukjanak börtönbe – mondta fojtott hangon, aztán leroskadva egy székre, a suttogása hangos zokogássá változott.
– Kérem, hagyja abba a sírást – mondta Németh –, nem akarjuk mi magát börtönbe csukatni, bár megérdemelné, mert súlyosan vétett mások egészsége ellen.
– Nem! Higgyék el, ő nem tehet róla, én kértem meg rá – mondta összekulcsolt kézzel Varga Katalin –, ő jóformán nem is tudja, mit hozott nekem Szirmaitól.
Németh, mint akit az ügy már nem érdekel, kiment a szobából, hogy két telefonbeszélgetést lebonyolítson. Az első Magosnak szólt, akit megnyugtatott a kollégiumban történtekről. A másodikkal a mentőket hívta, hogy Varga Katalint nyomban kórházba vitesse.
Varga Katalin elszállítása után Tarnóczi Arankával részletes jegyzőkönyvet készítettek. A lány immár kissé megnyugodva elmondta, hányszor hozott Szirmaitól kisebb csomagot Katalin számára, ő csak azt sejtette, hogy valami nagyon erős gyógyszert szedhetett a barátnője, de hogy az kábítószer lett volna, arról fogalma sem volt.
Arra a kérdésre, hogy miért ő ment el a kis csomagért, azt válaszolta, hogy erre Katalin azért kérte meg, mert nem akarta, hogy együtt lássák Szirmaival, akibe szerelmes volt, nehogy idő előtt ebből pletyka keveredjék. Ezt Szirmai is így találta helyesnek.
Az igazgatóhelyettes a tanár kollégával, Szőke kérésére kilépett a folyosóra.
– Önök szerint – kérdezte Szőke – mi legyen Tarnóczi Arankával?
– Ha igazat mondott és nem tudott a kábítószerről, akkor nem távolítjuk el a főiskoláról. Jó tanuló és ezt a tragikus esetet remélhetőleg egy életre megjegyzi.
– Kérem, igazgatóhelyettes úr – mondta Szőke –, jó lenne, ha ezt ön személyesen közölné a lánnyal.
– Ennek semmi akadálya.
A szobában az igazgatóhelyettes megköszörülte a torkát és így szólt:
– Mi nem kételkedünk a maga igazmondásában és elhisszük, hogy cselekedetét jóindulatból követte el. Az itt lejátszódottakról – ami remélem, egy életre szóló tanulságul szolgál magának – ne beszéljen társai előtt. Holnap pedig összeszedetten, nyugodtan írja meg a zárthelyi dolgozatát és a későbbiekben igyekezzék a legjobbak között befejezni a tanulmányait.
A két tanár távozását követően Teri arra volt kíváncsi, hogy Katalin miért az ő matracába rejtette el az állítólagos „gyógyszer”-ét?
– Higgyék el, nem tudtam, hogy ezt a szörnyűséget az én ágyamban tartja. Mikor idekerültünk ebbe a szobába, nagyon jól összebarátkoztunk, megszerettük egymást. Én csak azt tudtam, hogy rettentő drukkos a feleleteknél és hogy az idegességét erős por beszedésével csillapítja. De véletlenül sem tételeztem volna róla fel azt, amit most megtudtam. Hiszen én csak segíteni akartam neki meg a fiújának.
– Na jól van, most feküdjön le, aludja ki magát.
Teri és kolléganője a kollégium kapujában rájuk várakozó Némethtel és Szőkével elindult a főkapitányságra. Itt a megtömött három kis nejlonzacskót átadták a labornak.

Már mindannyian Magos köré gyűltek és a kollégiumban lejátszódott eseményt tárgyalták, amikor megcsörrent a telefon.
– A főnök?
Szőke, aki a telefont felkapta, rögtön megismerte Kozma hangját, annak ellenére, hogy nyugodt beszédmodorát rekedtessé változtatta az izgalom.
– Itt van.
– Add át neki, kérlek!
Magos kikapta a kagylót Szőke kezéből és alig hallgatott bele, idegesen azt kiabálta:
– Beszélj hangosabban, nem hallok semmit!
– Nem is tudom, főnök, hol kezdjem. Nagyon súlyos karambol történt.
– Hol?
– Fehérvár és Siófok között.
– Veletek? Hogyan?
– Dehogyis velünk. Az az őrült Szirmai Zoltán úgy hajtott, akár egy élvonalbeli autóversenyző. Egy kisebb kanyarnál lecsúszott az út padkájáról és az iszonyatos sebességet tartva fának ütközött. Mi, odaérve, alighogy kiráncigáltuk véresen, borzalmas állapotban a kocsiból, felrobbant az autó és teljesen elégett.
– Szirmairól beszélj.
– Ahogy ott a füvön feküdt, azt hittem, meghalt. De a gyorsan odaérkező mentőorvos, fantasztikus energiával életet lehelt belé. Keze-lába össze van törve, koponyaalapi törés érte, iszonyatosan nézett ki. Az orvos ennek ellenére azt mondta nekem, hogy remélhetőleg megmarad.
– És most?
– Már a kórházban fekszik. Minden testrésze be van gipszelve, csak a szeme és a szája látszik szabadon. Telerakták gumicsövekkel, de szuszog.
– Mondd, miért hajtott olyan gyorsan?
– Erre csak ő tud válaszolni, ha életben marad.
– A fenébe is! – csapott Magos az asztalra olyan dühvel, hogy Kozma önkéntelenül eltartotta fülétől a kagylót.
– De, főnök, erről aztán mi igazán nem tehetünk – próbált Kozma magyarázkodni.
– Talán észrevette, hogy követik – harsogta Magos.
– Lehetséges. Amikor meg akartuk előzni, azt ő semmiképp nem hagyta.
– Ahá!… bizonyára megneszelt valamit.
– Megkértem az orvost, senkit se értesítsenek a balesetről, míg nem beszéltünk vele. Bízom benne, hogy erre még sor kerülhet
– Ezt okosan tetted.
– Ha megmarad, bár ez nagyon is kétséges, három-négy nap múlva tud beszélni majd.
– Akkor nincs más hátra, siessetek haza, hogy mennél hamarabb ágyba kerüljetek.
– Főnök, legalább azt említsd meg, mi történt a kollégiumban.
– Minden a legnagyobb rendben van.
– Nagy kő esett le a szívemről, akkor reggel bent vagyunk.
Magos elmondta a szobában lévőknek Kozmával folytatott beszélgetésének tragikus tartalmát.
– Hogy miért történt, azt most ne találgassátok, hanem induljatok haza. Mára épp elég volt.
Délelőtt felhívták Magost a vidéki kapitányságról. Szirmai gyógyszerész után érdeklődtek, akinek az édesanyja a helybeli őrsön riadtan panaszolta, hogy a fia a múlt délután óta nem tért haza.
– Nyugtassátok meg. Könnyebb kimenetelű karambol érte a fiát, kórházba került. Ne mondjátok meg, hová, mert néhány napig amúgy sem lehet látogatni. Meg aztán, amint lehet, legelőször mi kívánunk vele beszélni. Ha ez megtörtént, értesítünk benneteket.
Öt nap elteltével megjött a jelentés a kórházból, hogy Szirmaival rövid ideig meg lehet próbálni a beszélgetést.
Fehérvárra Magos és Kozma indult el.
– Kedves őrnagy úr, ez az ember nagy bűnt követhetett el, hogy kis híján a halálba menekült.
– Téved, főorvos úr, mert nem bűnöző, hanem gyógyszerész. Még soha nem volt dolga a rendőrséggel.
– Hát akkor hová rohant?
– Azt tőle szeretnénk megtudni.
– Nem lesz könnyű dolguk. Egyelőre nem emlékszik semmire, ahogyan én a szavaiból kihámoztam. De ezen, ekkora sérülés után nem is lehet csodálkozni. Azt mondhatnám, jóformán a temető közeléből hoztuk vissza.
– Vajon a megjelenésünkre reagál…?
– De mit követett el tulajdonképpen?
– Azt pontosan mi sem tudjuk még. Reméljük, a válaszából ez is kiderül.
– Hát akkor jöjjenek velem, uraim, egyágyas szobában helyeztettem el.
Az ágyban fekvő agyongipszelt Szirmainak csak a két szeme mozgott szabadon.
– Hogy érzi magát, Szirmai úr? – kérdezte Magos. – Tudja, hogy mi történt magával?
– Nagyon éhes vagyok. El akarok menni.
– Hová, hiszen meg sem tud mozdulni – lépett közelebb a beteghez Magos.
– Éhes vagyok, éhes vagyok – hajtogatta minden feltett kérdésre.
Magosék elhagyták a szobáját.
– Holnap ismét megröntgenezik és megnézi az agysebész is. A véleményét továbbítani fogjuk önnek. De nem sok jót tudok jósolni, minden attól függ, milyen mértékben sérült meg az agya.
– Mikor érdeklődhetünk újra, főorvos úr?
– Mondjuk, két nap múlva.
Ezalatt a két nap alatt Németh irányításával házkutatást tartottak Szirmai lakásán. Nem akarták elhinni, hogy a gyógyszerész apró tasakokban milyen nagymennyiségű kábítószert halmozott fel az otthonában. Megállapították Szirmai Zoltán nyugaton élő unokatestvérének a címét, majd a felderített ügyről tájékoztatták az Interpolt.
S amikor már mindenen túljutottak, a fehérvári kórházból megjött az értesítés: Szirmai Zoltán felépülésére nincsen remény.
És Varga Katalin? Állapota felől Magos másnap érdeklődött. Az orvos véleménye szerint még jó ideig kórházi ápolásra szorul. Azután pedig vidéken élő szülei segíthetnék őt további gyógyulásában.
A látogatás után Magos leutazott a szülőkhöz. Feltárta előttük lányuk állapotát és megkérte őket:
– Ha hazajön, ne korholják. Szeretettel és megértéssel vegyék körül. Csak ezzel segíthetik át ezen a súlyos betegségen, ami jelenleg főiskolai továbbtanulásától is visszatartja. Nagyon vigyázzanak rá, hogy a kórházban előírt gyógyszereken kívül mást ne vegyen be.
Az édesanya sírástól elcsukló hangon megígérte, hogy mindent meg fognak tenni.
– De mi lesz a jövőjével? – kérdezte az őrnagyot.
– Előbb gyógyuljon meg, hiszen fiatal még, mindezt kiheverheti. Bízzunk benne, hogy lesz elég ereje hozzá, és visszafogja magát az ön-rombolástól.

Tartalom

Hiszékeny áldozatok

A holtak nem beszélnek

Elmúlt évek

Szerelem – halál

Vesztesek

Önrombolás

ISBN 963 326 3859

Zrínyi Katonai Könyv- és Lapkiadó
A kiadásért felel: Németh M. László igazgató
Alföldi Nyomda (3238.66-14-2)
Felelős vezető: Benkő István vezérigazgató
Debrecen, 1987
Felelős szerkesztő: Mohai Lajos
Műszaki vezető: Jordán Gusztáv
Műszaki szerkesztő: Cimpián Péterné
Terjedelem: 24,92 A/5 ív
4(1651)Zi U03-h-8889