Gary Chapman

Maradjunk együtt!

Házassági krízisek megoldása

Harmat

Budapest, 2014

This work was first published in the USA

by Northfield Publishing with the title of

Loving Solutions by Gary Chapman.

Copyright © 1988

by the Moody Bible Institute of Chicago.

Translated by permission.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

© Harmat Kiadó, 2014

All rights reserved.

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-96-3288-180-5

Azoknak a pároknak ajánlom ezt a könyvet,

akik megosztották velem házassági küzdelmeiket.

Hálás vagyok nekik azért az örömért,

hogy elkísérhettem őket

a kapcsolatuk helyreállítása felé vezető úton.

Köszönetnyilvánítás

Nagyon hálás vagyok azoknak a pároknak, akik megengedték nekem, hogy végigkísérjem őket a házasságuk helyreállítása felé vezető úton. Néhány házaspár számára ez különösen hosszú és fájdalmas volt, mások könnyebben és hamarabb találtak megoldást. Azt hiszem, mindnyájuk számára növekedést és felfedezést hozott ez a közös utazás. Nagy megtiszteltetésnek tartom, hogy elkísérhettem őket, és most elmesélhetem a történetüket. Ezért nekik ajánlom ezt a könyvet.

Nagyra becsülöm Tricia Kube segítségét, aki már több mint tizenöt éve az asszisztensem. Tricia nemcsak a kézirattal kapcsolatos számítógépes munkában segített, hanem sok hasznos tanácsot is adott. Jim Vincent, a Northfield Publishing főszerkesztője nagy segítségemre volt a kézirat végső kialakításában.

Mint mindig, ebben a könyvben is szeretnék köszönetet mondani feleségemnek, Karolynnak, aki immár harmincöt éve a feleségem, és akivel együtt találtunk „szerető megoldásokat”. A belőle áradó derű állandó bátorítást jelent számomra.

Bevezetés

Mariával akkor találkoztam először, amikor egy hideg szombat reggelen Chicago külvárosában „A fejlődő házasság felé” címmel tartottam szemináriumot. Egy korábbi alkalommal Remény a külön élőknek: a sérült házasságok gyógyíthatók címmel tartottam előadást ugyanennek a hallgatóságnak, és javasoltam, hogy hasonló című könyvemből adjanak egy-egy példányt külön élő ismerőseiknek. Maria ezt a könyvet tartotta a kezében, amikor odalépett hozzám:

– Kedves dr. Chapman, mikor fog nekem is írni egy könyvet? – kérdezte.

– Ezt hogy érti, Maria?

– Ez a könyv biztosan nagyon hasznos azok számára, akik már külön élnek – mondta –, de nem ad választ a kérdéseimre, mert én még együtt élek a férjemmel. Már tizenhét éve vagyunk házasok, és a vallásos meggyőződésünk miatt egyikünk sem tartja elfogadható megoldásnak a válást. A házasságunk mégis boldogtalan, mert van néhány olyan súlyos problémánk, amit képtelenek vagyunk megoldani. Sokat veszekszünk emiatt, majd kibékülünk, és egy darabig minden jól megy. Ám ez a békesség nem tart sokáig, és a háború kezdődik elölről. Segítségre van szükségünk. Többször voltunk már házassági tanácsadáson, de nem használt. Elolvastunk néhány házassággal kapcsolatos könyvet, de egyik sem foglalkozott a mi problémánkkal. Biztos vagyok benne, hogy rajtunk kívül is vannak olyan párok, akik szeretnék, hogy jobban működjön a házasságuk, de nem tudják, mit tegyenek.

Mariával való beszélgetésem után még három könyvet írtam, de közben állandóan visszhangzott a fejemben az asszony fájdalmas kérdése: „Mikor fog nekem is írni egy könyvet?” Később szem elől vesztettem Mariát, és nem tudom, mi történt vele azóta, hogy találkoztunk. Ha újra látnám, azt mondanám neki: „Ezt a könyvet Önnek írtam.” Ám nemcsak Mariának, hanem minden olyan párnak, akik őszintén vágynak arra, hogy a házasságuk jól működjön, de még nem találtak megoldást a problémáikra.

Több dolog késztetett könyvem megírására. Egyrészt nagyon sok olyan ember fordult már hozzám, akiknek a házasságát – akárcsak Mariáét – komoly problémák veszélyeztették. Ezeket nem lehet egy rövid hétvégi szemináriumon megoldani. A gondok általában nagyon mélyen gyökereznek, hosszú évek óta fennállnak, és ha nem oldják meg őket, előbb-utóbb tönkreteszik a házasságot.

Van még egy oka annak, hogy úgy éreztem, tollat kell ragadnom. Még ma is élénken élnek bennem saját házasságom első éveinek keserves küzdelmei. Mindent helyesen akartam csinálni, mégis úgy éreztem, hogy erőfeszítéseim hiábavalóak, és soha nem tudok igazán meghitt kapcsolatot kialakítani azzal a személlyel, akit elvettem feleségül. Úgy tűnt, képtelen vagyok megbirkózni a feladattal, és nem láttam kiutat reménytelennek érzett helyzetemből. Végül azonban sikerült megoldást találnunk, és azóta olyan közel kerültünk egymáshoz, amiről azelőtt nem is álmodtam, és a sok keserűség ma már csak távoli emlék. Tapasztalataimmal segíteni szeretnék mindazoknak a házaspároknak, akik hajlandók küzdeni a házasságukért.

Tanácsadói szolgálatom huszonöt éve alatt számtalan olyan személlyel találkoztam, akinek alkoholizmussal, szóbeli és fizikai bántalmazással, hűtlenséggel vagy elnyomó házastárssal kell nap mint nap szembenéznie a házasságában. Mások gyermekkori bántalmazások fájdalmas emlékeitől, vagy alacsony önértékeléstől szenvednek. A munkamániás vagy a megbízhatatlan házastárs is sok bánatot okozhat. A házassági tanácsadó akkor örül a legjobban, amikor látja, hogy kliensei elszánják magukat a probléma megoldására, és hajlandók erőfeszítéseket tenni az eredmény érdekében. Hálás feladat végigkísérni őket a házasság helyreállításának útján. Az évek során meggyőződésemmé vált, hogy ezeket a sikereket másokkal is meg kell osztanom, hogy minél több embernek bátorítást nyújtsanak.

A neveket és egyéb részleteket megváltoztattam, de a következő oldalakon leírt esetek valódi emberek életét mutatják be, akik működőképes megoldást találtak problémáikra.

Minden fejezetet egy-egy problémának szentelek. Először meghatározom a jellegzetességeit és a természetét – ahol lehetséges, merítek a társadalmi és pszichológiai kutatások eredményeiből. Az erkölcsi kérdésekben a zsidó-keresztény irányelveket követem. Feltett szándékom, hogy olyan gyakorlati javaslatokkal szolgáljak, amelyek segítségével pozitív változások előmozdítói lehetünk a házasságunkban. Természetesen nem garantálhatom a sikert, de mindenképpen jóleső érzés tölthet el minket, hogy minden tőlünk telhetőt megtettünk házassági problémáink megoldása érdekében. Őszintén kívánom mindenkinek, hogy az erőfeszítéseit siker koronázza.

Ezt a könyvet valóban Önnek írtam, kedves Maria.

Első fejezet

Segélykiáltások

Betsy gyönyörű fiatal nő volt. Szülei a helyi közösség köztiszteletben álló tagjai voltak, és lányuk élete maga volt a megtestesült siker. Legalábbis ez volt a látszat. Amikor az irodámban beszélgetni kezdtünk, mégis könnyek áztatták szép arcát.

– Már hat éve vagyunk házasok – mondta. – Mindenki azt hiszi, hogy tökéletes a házasságunk. De az az igazság, hogy még egyszer sem került sor szexuális együttlétre köztünk. Az fáj a legjobban, hogy a férjemet ez nem zavarja. A könyvekben arról olvasok, hogy a férfiak számára mennyire fontos a szex, de ezt egyáltalán nem tapasztalom rajta. Úgy tűnik, őt ez nem érdekli. Eleinte nem aggódtam, mert úgy gondoltam, hogy majd idővel megváltozik, de már elvesztettem a reményt. Szeretnék intim kapcsolatban élni a férjemmel, és nem akarom őt elhagyni. De fogalmam sincs, mit tegyek. Néhányszor beszéltünk erről, és ő próbált meggyőzni, hogy ne aggódjak emiatt, de én nem tudok ebbe beletörődni. Ez így nincs rendjén. Valami baj van, de nem tudom, mit tehetnék.

A szexuális intimitás iránti betöltetlen vágy az elutasítottság érzéséhez vezet.

Nem Betsy az egyetlen, akinek a házasságában komoly problémák vannak. A tünetek sokfélék lehetnek, de tény, hogy párok ezrei küzdenek súlyos gondokkal a házasságukban. Sokan akár könyvet írhatnának „Hogyan legyünk boldogtalanok a házasságunkban?” címmel. Mindannyian nagy reményekkel álltak az oltár elé, és boldog házasságról álmodoztak. Sokan, akik elégedett és örömteli életet éltek az esküvő előtt, arra számítottak, hogy az „igen” kimondása után életük még jobban kiteljesedik majd. Mások viszont súlyos családi örökséget vittek magukkal, és a házasságtól várták, hogy értelmet és boldogságot vigyen az életükbe. Minden ifjú férj és feleség azt várja, hogy házasságkötés után az élete jobb legyen, mint előtte volt.

A lefelé vezető út

Ehelyett azonban sokat azt tapasztalják, hogy az esküvő érzelmi magaslatai óta az út folyamatosan lejt. Időnként jön néhány örömteli kapaszkodó, és néha ígéretes kilátás tárul a szemük elé, ám ez később délibábnak bizonyul, és a házasság útja továbbra is lefelé halad. Az ilyen párok már régóta a fájdalom, az üresség és a csalódottság völgyében élnek.

Sokan úgy vélik, hogy az életre szóló boldogtalanságtól csak a válás mentheti meg őket. Túlélési technikaként folyamodnak a váláshoz, és a legtöbben abban bíznak, hogy az életük egyszer majd rendbe jön valaki másnak az oldalán. Sok házaspár fontolgatja a válás lehetőségét, de még nem szánta el magát erre a lépésre. A következő fejezetben részletesebben szólok a válásról, most csupán annyit szeretnék megjegyezni, hogy nagyon kevesen találják meg a remélt boldogságot egy újabb házasságban, vagy egyedülállóként. Legtöbben arról számolnak be, hogy a második házasságukban ugyanaz a folyamat zajlott le, mint az elsőben. Az egyetlen különbség csupán az, hogy másodszor hamarabb jutottak el a teljes kétségbeesés állapotába.

Sok házaspár elveti a válás lehetőségét, és együtt maradnak, de boldogtalannak érzik magukat. Egyesek vallásos meggyőződésük miatt nem hajlandók ezt a megoldást választani. Mások a gyermekek miatt akarják megtartani a házasságot, vagy elég örömteli pillanatot és támaszt találnak a közös életükben, és ez ébren tartja bennük a reményt, hogy rendbe jöhet még a házasságuk.

Ezek a férjek és feleségek őszintén remélik, hogy a dolgok majd jobbra fordulnak. Úgy érzik, hogy már sokszor próbálták megoldani azokat a problémákat, amelyek a házasságukat fenyegetik. Az eredmények azonban kiábrándítóak voltak, és a házassági tanácsadás sem járt sikerrel. A házassággal foglalkozó könyveket egyedül olvassák, és azt kívánják, bárcsak a másik megfogadná a szerző tanácsait, és megváltozna. Egyesek szelíden próbálnak a házastársuk lelkére hatni, de elutasítással és hallgatással találják szembe magukat. Mások nem tudnak uralkodni fájdalmukon és csalódottságukon, ezért indulatos kiabálással fejezik ki kétségbeesésüket. Hangos segélykiáltásuk azonban ellentámadást vagy visszautasítást vált ki.

Nem apró gondokról van szó, amelyeket meg lehet oldani egy kedélyes beszélgetéssel, vagy néhány kegyes közhellyel. Ezek a problémák rákos betegségként ássák alá a házasság életerejét. Másmás területen támadják meg a házasságot, ám a fájdalom intenzitása közös bennük. Hadd hívjam meg most Önöket tanácsadói irodám zárt ajtaja mögé. Hallgassák meg azokat a férjeket és feleségeket, akik őszintén feltárták előttem problémáikat. Sok esetben nem én voltam az első, akinek elmondták fájdalmas történetüket. Segélykiáltásukat hallgatva mindenki betekintést nyerhet abba, hogy milyen problémákkal fogunk ebben a könyvben foglalkozni.

Pár-bajok

Raphaellel a gyönyörű, napos Dél-Kaliforniában találkoztam. Maga volt a megtestesült egészség, és biztos voltam abban, hogy barnára sült testén és jóképű arcán sok nő szeme megakad. Raphael azonban nem futott a nők után. Szerette a feleségét, Joannát, akivel már tizenöt éve házasok voltak. A főiskolán ismerkedtek meg, és házasságuk első éveiben valóban boldogok voltak. Néhány év óta azonban egyre nőtt köztük a távolság.

Raphael (a neveket természetesen megváltoztattam) megpróbálta tisztázni az érzéseit Joannával, aki azonban elzárkózott a beszélgetés elől. Ám egy napon megeredt a nyelve, és bevallotta Raphaelnek, hogy két éve viszonya van egy kollégájával.

– Sajnálom – szipogta Joanna. – Tényleg nagyon sajnálom. Eddig azért nem mondtam el, mert nem akartam neked fájdalmat okozni. Az illető nemrégen New Yorkba költözött, és nem akarja folytatni a kapcsolatunkat. Úgy érzem, hogy megszakad a szívem, de tudom, hogy egyszer túlteszem magam rajta.

Joannának fájt a másik férfi elvesztése, ám leginkább azt sajnálta, hogy Raphaelnek fájdalmat okozott. Nem akarta elveszíteni a férjét, mert tudta, mennyire szereti őt. Néha lelkiismeret-furdalás gyötörte, máskor viszont úgy érezte, hogy ha még egyszer hasonló helyzetbe kerülne, ugyanígy cselekedne.

Raphael teljesen összetört, de legalább megtudta, hogy mi okozta házasságuk elhidegülését. Talán hajlandó lenne megbocsátani, és helyreállítani a kapcsolatukat, ha Joanna is ezt akarná. Egy gondolat azonban nagyon zavarta. Még a házasságuk elején történt egy hasonló eset. Bár Joanna akkor nem ment ilyen messzire, de érzelmileg erősen kötődött egy másik férfihez, akivel teniszezés közben ismerkedett meg. Ő maga számolt be erről Raphaelnek. A kapcsolat rövid életű volt; Raphael megbocsátott a feleségének, és a sebek begyógyultak. Most azonban felmerült Raphaelben a gyanú: Lehet, hogy ez már többször is megtörtént, csak nem tudok róla? És mi garantálja, hogy többé nem fog megismétlődni?

Raphaelt időnként valósággal elárasztja a keserűség, a fájdalom, a harag és az aggodalom. A történtek ellenére szereti Joannát, és nem akar elválni tőle. Ugyanakkor aggasztja, hogy mindez újra megtörténhet. A hűtlen házastárs által okozott fájdalmak olyanok, mint egy gyógyíthatatlan fertőzés.

Barbara férje alkoholista. Már a házasságuk előtt is iszogatott, de miután összeházasodtak, az ivás egyre jobban kitöltötte az életét, és tíz év alatt tönkretette a házasságukat. A részeg férj látványa már önmagában is kiábrándító, de mindezt még elviselhetetlenebbé teszi az a sok sértés, amelyet férje az alkohol hatása alatt vág a fejéhez. A helyzetet tovább nehezíti, hogy férje az italozás miatt rendszeresen elveszíti a munkáját. Egy új állás általában izgalommal tölti el a férfit, és fogadkozik, hogy ez alkalommal sikerülni fog. Ám a fellángolás rövid ideig tart, hamarosan újra inni kezd, és munka nélkül marad. Ezután következik a tivornyák időszaka, melyet egy önmegtartóztató periódus követ, majd újra kezdődik az álláskeresés.

Barbara mélyen vallásos, nem tartja megoldásnak a válást. Már többször próbált beszélni a férjével erről a problémáról. Amikor a férfi nem iszik, nagyon sajnálja a történteket, és megígéri, hogy legközelebb fékezi magát. Legutóbb is ezt ígérte.

– Most már tényleg nem tudom, mit tegyek – mondta Barbara. – Úgy érzem, hogy a szeretet lassan elhal bennem, és átveszi a helyét a szánalom és a harag. Tisztelni és szeretni akarom a férjemet. Szeretnék segíteni neki, de nem tudom, hogyan.

Nagyon sokan élnek át hasonló csalódást, miután éveket éltek le egy alkoholista házastárs mellett.

Daniel nagyszerű üzletember. Iowában él és sertéstenyésztéssel foglalkozik. – Ha az üzleti sikerektől és az anyagi jóléttől függene a jó házasság, akkor mi nagyon boldogok lennénk – jelentette ki. – Erős embernek tartom magam, akit nem lehet könnyen elintézni, de a feleségem állandó zsörtölődése tönkretesz. Mások véleményét lerázom magamról, mint kutya a vizet, de amikor a feleségem kritizál és lekicsinylő megjegyzéseket tesz, úgy érzem, mintha tőrt döfnének a szívembe. Nagyon sötéten lát mindent, nemcsak engem szid állandóan, hanem mindenkibe beleköt. Az egész világgal baja van, szinte mindig depressziós. Mintha mindenkit le akarna húzni magához. Nyomorúságosnak látja az életet, és azt szeretné, hogy az enyém is az legyen. Azon kapom magam, hogy nem szeretek otthon lenni, és kerülöm a társaságát, pedig tudom, hogy nem ez a megoldás. Ez a helyzet a szexuális életünkre is rossz hatással van. Nem akarom elhagyni a feleségemet. Tudom, hogy segítségre van szüksége, de fogalmam sincs, hogyan segíthetnék neki.

Érzelmileg igen megterhelő egy depressziós házastárssal együtt élni. Ha a társunk semminek sem tud örülni, és mindent sötéten lát, egy idő után mi is úgy érezzük, mintha az életerőnk elszállna.

Nem könnyebb annak az élete sem, aki uralkodó természetű házastárs mellett él. Jodie-val azóta nem találkoztam, hogy elvégeztük a középiskolát. Főiskola után férjhez ment, és másik államba költözött. Nagyon megörültem, amikor megláttam az egyik házasságszemináriumon. Ám ahogy beszélgetni kezdtünk, egyre szomorúbban hallgattam huszonhét éves házassága fájdalmas történetét. Megtudtam, hogy férje szorgalmas és sikeres ember volt a hivatásában, ám a feleségének nem tudta megadni azt, amire vágyott. Jodie olyan házasságról álmodott, amelyben gondolataikat, érzéseiket és vágyaikat megoszthatják egymással, és együtt néznek szembe az élet kihívásaival. Férje azonban – apjához hasonlóan – rendkívül domináns személyiség volt.

– Olyan szigorúan fogja a pénzt, mintha ő őrizné a Nemzeti Bankot – panaszkodott Jodie. – Minden fillérért könyörögnöm kell. Amikor hazajövök, mindig tudni akarja, hol voltam, és mit csináltam. Képes az autóm kilométeróráját ellenőrizni, hogy igazat mondtam-e. Soha nem adtam neki okot a gyanakvásra, mégis úgy viselkedik, mintha rám akarná bizonyítani, hogy viszonyom van valakivel. Mindig az övé az utolsó szó. A társasági életünk szinte a nullával egyenlő, mert senkivel nem tud kijönni. Azt mondta a gyerekeinknek, hogy csak akkor támogatja a továbbtanulásukat, ha arra az egyetemre mennek, ahova ő akarja. Úgy érzem magam, mint egy kalitkába zárt madár. Vagy egy aranyhörcsög – mert szárnyaim már nincsenek. Nem akarok elválni, de már nem bírom sokáig ezt a nyomást.

Jodie uralkodó természetű férje mellett úgy érzi magát, mint akit börtönbe zártak.

És ott van Mitzi. Napszemüvegben és hosszú ujjú blúzban ült az irodámban. Kint fényesen sütött a nap. A napszemüveget nem is furcsálltam, de június közepén senki sem hord hosszú ujjú blúzt ÉszakKarolinában. Mikor levette a szemüvegét, azonnal láttam, hogy bántalmazták. Szeme alatt fekete véraláfutás éktelenkedett, és később láttam, hogy mindkét karja tele volt kék-zöld foltokkal, melyek feldühödött férjétől származtak.

– Dr. Chapman, segítségre van szükségem – mondta. – A férjem teljesen elvesztette az önuralmát. Többször megütött a telefonnal, és hozzám vágott egy kólásüveget. Nem tudok így élni – mondta.

– Máskor is előfordult ilyesmi? – kérdeztem. A válasz nem lepett meg.

– Igen, már többször előfordult, hogy megütött, de eddig még nem mondtam el senkinek. Mindig bocsánatot kér, és megígéri, hogy többé nem emel rám kezet. Szeretnék hinni neki, de hiába. A mostani eset volt a legrosszabb, és tudom, hogy többet már nem tudok elviselni. Nem lett volna szabad ilyen sokáig tűrnöm. Segítségre van szükségem, hogy eldöntsem, mit tegyek.

Mitzi felismerte, hogy a testi bántalmazás egyre súlyosabb formát ölt, s ha így megy tovább, akár bele is halhat.

Egy elkeseredett asszony

Gyönyörű idő volt Birminghamben, és nagyszerűen éreztem magam – egészen addig, amíg nem találkoztam Robbie-val. Látszott rajta, hogy össze van törve. Könnyek között mondta el, mi bántja. – Nemrég tudtam meg, hogy a férjem szexuálisan zaklatta mindkét lányunkat. Az egyik most tizenhat éves, a másik pedig tizennyolc.

– A férje megpróbált kapcsolatba lépni magával azóta? – kérdeztem.

– Igen, többször hívott, de csak egyszer beszéltem vele. Beismeri, hogy rosszat tett, és nagyon sajnálja, hogy nem tudja meg nem történtté tenni. Teljesen össze vagyok zavarodva, Dr. Chapman.

Alig van visszataszítóbb és fájdalmasabb dolog annál, mint amikor valaki rádöbben, hogy a házastársa szexuálisan bántalmazza a gyermekeit.

S végül ismerkedjünk meg Elaine-nel. Egyedül jött az irodámba, férje nem akarta elkísérni. – Szégyellt eljönni – mondta Elaine. – Múlt héten elveszítette az állását, mert verekedésbe keveredett az egyik munkatársával.

Az elmúlt tíz évben egyetlen állását sem tudta megtartani másfél évnél tovább. Nem mindig kerül sor tettlegességre, ám előbb-utóbb mindig gondja támad a munkájával vagy a munkatársaival. Általában magyarázat nélkül hagyja ott a munkahelyét. Ilyenkor a munkáltató felhívja Elaine-t, és magyarázatot kér a történtekre. Elaine szokta közölni a céggel, hogy a férje kilépett, és ne várják többé. A férfi ezután hetekig, néha hónapokig nem dolgozik, későn kel, tévét néz, és a közeli edzőterembe jár kikapcsolódni.

Elaine a házasságuk tíz éve alatt mindig teljes állásban dolgozott, kivéve azt a rövid időszakot, amikor két gyermekük született. Amikor a férjének van munkája, segít a számlák fizetésében, máskor viszont Elaine-nek kell megkeresni a család megélhetéséhez nélkülözhetetlen pénzt. Elaine könnyek között mondta: – Dr. Chapman, nem tudom, meddig bírom még.

A felelőtlen házastárs, aki nem veszi ki a részét a családi feladatokból, aránytalanul nagy terhet ró családtagjaira.

Keressünk szerető megoldásokat

A házassági tanácsadó irodájában gyakran hangzanak el a fentiekhez hasonló történetek. Ha körülnézünk a környezetünkben, lépten-nyomon olyan családokba ütközünk, melynek tagjai ilyen és hasonló problémáktól szenvednek. Ezekre a nehézségekre nincs azonnal ható gyógyír, és az idő sem jelent megoldást. A nyomasztó terhek gyakran minden reménysugarat elnyomnak. Ebben a könyvben arról szeretnék beszélni, hogyan viselkedjünk a hűtlen, alkoholista, uralkodó, felelőtlen házastárssal, illetve azzal, aki szóban, tettlegesen vagy szexuálisan bántalmaz minket vagy gyermekeinket. (A szexuális bántalmazás témájával a 12. fejezetben foglalkozunk részletesebben.) Ám még ezekre a problémákra is van megoldás. A házasság újjáéledhet, és a megromlott kapcsolatok rendbe hozhatók.

Nem ringatom magam abba az illúzióba, hogy létezne olyan mágikus recept, amely minden házasságot képes meggyógyítani. A tanácsadásban szerzett tapasztalataim azonban azt mutatják, hogy a bajba jutott házasságok számára is van remény.

Meggyőződésem, hogy minden problémás kapcsolaton lehet segíteni, ha a felek – vagy legalább az egyikük – hajlandóak olyan pozitív lépéseket tenni, amelyek megváltoztatják a házasság érzelmi klímáját. A megváltozott légkörben előbb-utóbb választ találnak a problémáikra. A megoldás sok esetben nem csupán a házaspárok igyekezetén múlik, hanem a lakóhelyükön található vallási és terápiás lehetőségeken is. Van tehát remény arra, hogy tartós megoldást találjunk.

Ebben a könyvben a fent vázolt problémák természetét vesszük nagyító alá, és felvázoljuk a gyógyulás felé vezető utat. Arra szeretném olvasóimat bátorítani, hogy induljanak el ezen az úton, és ne hagyják, hogy házasságuk egyre mélyebbre süllyedjen a boldogtalanságban. Ám mielőtt ebbe belefognánk, vessünk egy pillantást a napjainkban egyre népszerűbb lehetőségre, amelyet sokan a házassági problémák egyetlen lehetséges megoldásának tartanak – ez pedig a válás, mint menekülési útvonal.

Második fejezet

Őszintén a válásról

A problémás házasságra három szélsőséges és negatív válasz létezik: az öngyilkosság, a gyilkosság és a válás. Egészséges és józan gondolkodású emberek az első kettőt egyértelműen elutasítják. Minden ép gondolkodású ember egyetért abban, hogy az élet kioltása nem lehet megoldás egy problémákkal terhelt házasságra.

A válással szemben azonban nem ilyen elutasító a modern ember, sőt úgy gondolja, hogy így humánus módon véget lehet vetni egy megromlott kapcsolatnak. Míg évente néhány ezren követnek el öngyilkosságot vagy gyilkosságot, addig a válást százezrek választják. Manapság minden második házasság így végződik. Régebben a válást bűnös dolognak tartották, és ha valaki mégis megtette, élete végéig megbélyegzett ember maradt. Ma már senki nem szégyenkezik emiatt, és olyan magától értetődő módon beszél válása részleteiről, mintha a nyaralásáról számolna be. Sokan kétszer, háromszor, sőt többször is elválnak, és mindig abban reménykednek, hogy a következő házasságuk végre boldog lesz. Ha valaki nem találja meg a házasságában a beteljesedést, a világ legtermészetesebb dolgának tartja, hogy odébbáll.

Társadalmunkat méltán nevezik eldobható társadalomnak. Élelmiszereinket tetszetős csomagolásban vásároljuk meg, amit aztán azonnal a szemétbe dobunk. Az autókat és a háztartási eszközöket is úgy tervezik, hogy hamar elavuljanak. A bútorokat nem azért adjuk jótékonysági intézményeknek, mert már használhatatlanok, hanem azért, mert kimentek a divatból. Még a nem kívánt terhességek is „eldobhatók.” Üzleti kapcsolatainkat is csak addig tartjuk fenn, amíg hasznosak számunkra. Nem meglepő tehát, hogy társadalmunk elfogadta az „eldobható házasság” eszméjét is. Ha már nem vagyunk boldogok egymással, vagy a kapcsolatunk nehéz időszakon megy keresztül, hagyjuk ott az egészet, és nyissunk egy új fejezetet az életünkben.

Bárcsak jó szívvel javasolhatnám a válást, mint lehetséges megoldást! Amikor az első fejezetben bemutatott nehéz élethelyzetekkel szembesülök, és hallgatom az emberek kétségbeesett panaszait, legszívesebben azt mondanám: „Szállj ki! Hagyd ott ezt a szerencsétlen embert, és kezdj új életet.” Ám ezt akkor tesszük, ha kiderül, hogy rossz részvényt vásároltunk. Gyorsan megszabadulunk tőle, mielőtt még tovább romlik az értéke. De a házastárs nem olyan, mint egy félresikerült befektetés, hanem élő személy, akinek érzelmei és vágyai vannak! Életünk bizonyos időszakában szorosan kötődtünk hozzá, és őszinte szeretetet éreztünk iránta. Olyan mélyek voltak az érzelmeink, hogy nyilvánosan is vállaltuk egymás iránti elkötelezettségünket, „míg a halál el nem választ.” Most már közös múlt köt össze minket, esetleg gyermekeket is nevelünk együtt.

A házastársunkat nem hagyhatjuk el olyan egyszerűen, mint ahogy a részvényeinktől megszabadulunk. Azok közül, akik annak idején a válás mellett döntöttek, a legtöbben arról számolnak be, hogy a döntést hónapokig tartó lelki küzdelem előzte meg, és az egész megpróbáltatás még sokáig fájdalmas emlék számukra.

A XX. század utolsó évtizedeiben mégis hihetetlen mértékben megnőtt a házassági problémák megoldásaként alkalmazott válások száma. Napjainkban olyan gyakori jelenséggé vált, hogy a szociológusok átfogó és hosszú távú tanulmányokat folytathatnak a válásnak az elvált felekre és gyermekeikre gyakorolt hatásáról. Judith S. Wallerstein, az ország legnagyobb válásterápiával foglalkozó intézményének a vezetője, már tizenöt éve tanulmányoz elvált párokat. Rendszeres interjúkkal és pszichiátriai felmérésekkel igyekszik megállapítani, milyen hatással van a válás az életükre. Egészen más eredményekre jutott, mint amire számított. Wallerstein – a kaliforniai Corte Maderában található Átalakuló Család nevű intézmény alapítója – a kutatás elején maga is úgy vélte, hogy a válás rövid ideig tartó megpróbáltatás, amely a tartós és valódi boldogság felé nyit utat. Feltételezése szerint a házasság felbontása valóban újabb esélyt jelenthet azok számára, aki a házasságkötéskor rossz döntést hoztak. A kutatás eredményei azonban megcáfolták elképzeléseit.

Maradandó sebek

Dr. Wallerstein végül arra a következtetésre jutott, hogy az elvált felek és a gyermekek soha nem heverik ki teljesen a válás okozta sebeket. Eredményeit a Second Chances: Men, Women and Children a Decade After Divorce című klasszikusnak számító tanulmányában jelentette meg.[1]

Wallerstein megállapítása szerint a házaspároknak sokféle céljuk van, de ezeket ritkán tudják megvalósítani, mert a válás nagyon bonyolulttá teszi az életüket.

Akármi is áll a döntés hátterében, a legtöbben azt remélik, hogy a válás után megfelelőbb életkörülményeket biztosíthatnak saját maguk és a gyermekeik számára. Abban reménykednek, hogy új szerelmet, tartalmasabb kapcsolatot, odaadóbb szexuális partnert vagy gondoskodóbb társat találnak. Ha ez nem sikerül, egyedül próbálnak olyan életet kialakítani, amely több önbecsülést, elégedettséget és nyugalmat hoz számukra – vagy legalábbis nem kell több erőszakot és fájdalmat elviselniük. Az emberek azt hiszik, hogy a válás megszabadítja őket minden megpróbáltatástól – mintha visszaforgatnák az idő kerekét, és tiszta lappal kezdhetnék újra az életüket. Ám a válás nem jelenti azt, hogy visszaállhatnak a startvonalra… Kevés felnőtt sejti, hogy mi vár rá, amikor úgy dönt, hogy felszámolja a házasságát. Az életük szinte mindig küzdelmesebb és bonyolultabb lesz, mint amire számítottak.[2]

Nézzünk meg Wallerstein tizenöt éven át folytatott tanulmányának néhány jellemző adatát, és hallgassuk meg a kutató megjegyzéseit ezekkel kapcsolatban:

„Meglepő módon a nők fele, és a férfiak egyharmada még sok év elmúltával is haragszik egykori házastársára. …Megdöbbentőnek tartottuk azt a felfedezést, hogy sok felnőtt érzelmi életében a válás még tíz-tizenöt év után is központi helyet foglal el. …Az elvált nők egyharmada, illetve a férfiak egynegyede szerint az élet nem igazságos: csalódottnak és magányosnak érzik magukat. Tisztában voltam azzal, hogy az idő önmagában nem enyhíti a válás megrázkódtatásait, ám arra nem számítottam, hogy az érzelmek ilyen sokáig és ilyen erősen megmaradnak. …Semmilyen bizonyítékát nem láttuk annak, hogy az idő csökkentené az érzések és a fájó emlékek intenzitását; nem tapasztaltuk, hogy a megbántottság és a depresszió elmúlt volna; a féltékenység, a harag és a felháborodás sem tűnt el. …Az élet megy tovább a válás után, de a sérülések nem gyógyulnak be az idő múlásával.”[3]

És mi a helyzet a válást elszenvedő gyermekekkel? Amikor a szülők elválnak, gyermekeik elveszítenek valamit, ami elengedhetetlenül szükséges a fejlődésükhöz – a családi hátteret. A legtöbben visszautasítottnak és mellőzöttnek érzik magukat szüleik válása után. Ezzel Wallerstein is egyetért: „A gyermekek haragszanak a szüleikre, amiért megszegik a szülők íratlan szabályát – a felnőtteknek kell áldozatot hozni a gyermekekért, és nem fordítva. Sok gyerek éveken át leplezi a haragját, mert nem akarja szüleit még nehezebb helyzetbe hozni, esetleg félnek a megtorlástól vagy a büntetéstől – mások viszont nagyon is kimutatják az érzelmeiket.” A kutató végül megállapítja: „A gyermekek nem második lehetőségként értelmezik a válást, és részben ez az oka a szenvedéseiknek. Úgy érzik, hogy a gyerekkoruk örökre elveszett. ….Bár a gyerekeknek szükségük van a szüleikre, és a szülők is jó kapcsolatban akarnak maradni gyerekeikkel, a válás örökre megváltoztatja a köztük lévő viszonyt.”[4]

Mivel emlékező és kapcsolatokkal rendelkező teremtmények vagyunk, a házaspár egész életén át hordozza a felbomlott kapcsolat fájdalmát. Gyermekeik úgy érzik, hogy elvált szülők gyermekeiként „különböznek a többiektől.” Rájönnek arra, hogy szüleik válása érzelmileg nyomot hagyott rajtuk. Sokan attól félnek, hogy saját későbbi házasságuk is boldogtalan lesz, és az elvált szülők gyermekei között valóban magasabb arányban fordul elő válás, mint azoknál, akiknek a szülei együtt maradtak. Az elváltak közül csak kevesen állítják, hogy a második vagy a harmadik házasságban nagyobb boldogságot találtak. Míg az első házasság esetében a válási arány 40 százalék, addig a második házasságban 60, a harmadik házasságban pedig 75 százalék. Tehát minden egyes újabb házasságban csökken annak az esélye, hogy a kapcsolat boldogabb lesz. Hiába reménykednek abban, hogy a kerítés túloldalán zöldebb a fű.

A válás – a halállal ellentétben – nem vet véget a házastársak kapcsolatának. Az elvált házastársak gyakran ugyanabban a városban élnek, különösen akkor, ha közös gyermekeik vannak. Mindkét szülő továbbra is tartani akarja a kapcsolatot a gyermekekkel, ezért kénytelenek rendszeresen találkozni egymással, és így állandóan felszakadnak az elmérgesedett kapcsolat sebei. A felelősségteljes szülő nem mondhat le arról, hogy anyagilag is gondoskodjon a gyermekéről. A gyermekek pénzügyi igényeivel kapcsolatos vita és véleménykülönbség állandó feszültség forrása lehet. Nagyon sok olyan esemény adódik (iskolai előadások, sportesemények, ballagás, esküvő), ahol a két szülő megjelenése kínos helyzetet teremt, mivel mindketten a gyermek kedvéért vannak jelen, de egymást igyekeznek elkerülni. Gyakran előfordul, hogy az élet legörömtelibb pillanatait elrontja a két vetélkedő szülő, akik nem tudnak megegyezni az alkalom megrendezésében és lebonyolításában.

A válás sokszor anyagilag is előnytelen helyzetet teremt. A Wallerstein-tanulmány szerint az elvált nők 73 százaléka tapasztal életszínvonal-csökkenést a válás után.[5]

Evelyn két évvel a válása után újra felkeresett az irodámban. – Rossz volt a házasságom, de a válás után az életem még nehezebb lett – mondta. – Most is ugyanazokkal a problémákkal kell szembenéznem, mint amikor férjnél voltam, viszont kevesebb az időm és a pénzem. Amikor házasok voltunk, csak részidőben dolgoztam, hogy hozzájáruljak a háztartás költségeihez. Most kénytelen vagyok teljes munkaidőben dolgozni, ezért kevesebb idő jut a lányaimra. Munka után sokkal idegesebb vagyok, és gyakran rájuk förmedek, ha nem engedelmeskednek azonnal. Nem örülök annak, hogy ilyen anya lettem, de semmilyen támogatást nem kapok Billtől. Háromhetente elviszi a lányokat, de nála semmit sem kell csinálniuk, csak élvezik az életet az apjukkal. Amikor hazajönnek, morognak, hogy itthon feladatok várják őket. Néha azt kívánom, bárcsak eltűnne az életünkből a volt férjem, de tudom, hogy a gyerekeknek szükségük van az apjukra. Egyáltalán nem lett könnyebb az életem, és nem látom a fényt az alagút végén.

Számos elvált anya találja magát hasonló helyzetben. Sokan úgy érzik, hogy a gyermekeik fizikai és érzelmi szükségleteiről való gondoskodás emberfeletti erőfeszítéseket követel tőlük.

Nem minden válás jár ilyen súlyos következményekkel; de mindenki számára fájdalmas az új helyzethez való alkalmazkodás, még akkor is, ha utána újabb házasságot kötnek. Wayne arca csupa mosoly volt, amikor közölte velem az örömhírt. – Végre találkoztam életem szerelmével! Júniusban összeházasodunk. Még soha nem voltam ilyen boldog! Neki is két gyermeke van, és őket is imádom. Amikor elváltam, nem gondoltam volna, hogy újra boldog leszek. Most már bízom abban, hogy az életem végre rendeződik.

Így lelkendezett Wayne az irodámban három évvel a válása után. Ám alig telt el fél év Beverlyvel való házasságkötése óta, már azt panaszolta, hogy nem tud kijönni új feleségével és annak gyermekeivel.

– Olyan, mintha kívülálló lennék – mondta. – Beverly mindig a gyermekeit helyezi előtérbe velem szemben. Amikor fegyelmezni akarom őket, azonnal a pártjukat fogja, és ellenem fordul. A beleegyezése nélkül egyetlen fillért sem költhetek. Még soha életemben nem éreztem magam ilyen boldogtalannak. Hol rontottam el újra az életemet?

Wayne-hez hasonlóan sok újraházasodó férfi és nő találja magát szemben a „vegyes család” nehézségeivel, amikor az új házastárs gyermekeit is nevelnie kell.

Élet a válás után

Nincs olyan válás, ami után a felek „boldogan élnek, míg meg nem halnak”. Döntésük következményeit egész életükben viselniük kell. Nem állítom, hogy nincs élet a válás után. Csupán arra szeretném felhívni a figyelmet, hogy válás után az élet mindig bonyolultabb, mint előtte volt. Mivel a házasság egészen különleges emberi kapcsolat, és a házaspárt mély érzelmek kötik össze (legalábbis addig, amíg megosztották egymással az életüket), ezért nem lehet fájdalom nélkül odébbállni. A múlt jó és rossz emlékei velük maradnak, és akármilyen kapcsolatot is tartanak fenn egymással a jövőben, a problémáik nem oldódnak meg.

Az évek során rengeteg elvált férfi és nő fordult hozzám lelkigondozásért és tanácsért, ezért jól tudom, hogy a válás megoldhat ugyan néhány feszültséget, ám ugyanakkor egy sereg újabb problémát hoz létre. Tisztában vagyok azzal, hogy a válás nem küszöbölhető ki teljes mértékben, ám mindenkinek azt tanácsolom, hogy csak a legvégső esetben folyamodjon ehhez a megoldáshoz. Próbáljunk megtenni minden erőfeszítést, hogy elsimítsuk a nézeteltéréseket, és megoldjuk a problémákat. Manapság túl sokan, és túl hamar döntenek a válás mellett – és ezért túl nagy árat fizetnek. Biztos vagyok abban, hogy sok elvált pár kibékülhetett volna, ha megfelelő segítséget talál problémái megoldásához. Ebben a könyvben olyan megoldásokat keresünk, melyek a realitáson alapulnak.

Ha életünket a valóságra alapozzuk, könnyen rátalálhatunk azokra a pozitív lépésekre, amelyek segítségével egy elromlott kapcsolat is helyreállítható. A következő fejezetben bemutatom ennek a megközelítésnek az alapelveit, majd megvizsgáljuk, hogyan lehet ezeket az elveket a különböző problémákkal küzdő házasságok esetében alkalmazni.

Harmadik fejezet

A valóságra alapozott élet

A következő négy állítás közül melyiket tartjuk igaznak?

1. A lelkiállapotunkat a környezetünk határozza meg.

2. Az emberek nem tudnak megváltozni.

3. Egy rossz házasság esetében csak két megoldás létezik – beletörődés a boldogtalanságba, vagy a válás.

4. Vannak olyan helyzetek, amelyek reménytelenek.

Ha a fenti állítások közül bármelyikkel egyetértünk, érdemes tovább olvasnunk ezt a fejezetet. Ugyanis egyik kijelentés sem felel meg a valóságnak, csupán széles körben elterjedt téveszmékről van szó.

Sokan, akik rosszul működő házasságban élnek, ilyen tévhitekre alapozzák az életüket. Ha gondok vannak a házasságunkban (vagy szeretteink házassága hever romokban), itt az ideje, hogy leleplezzük a téveszméket, amelyek fogságában vergődünk, és életünket a valóságra alapozzuk. A valóságon alapuló élet azt jelenti, hogy őszintén számot vetünk élethelyzetünkkel, elismerjük, hogy felelősek vagyunk a gondolatainkért, az érzéseinkért és a cselekedeteinkért, és nem hibáztatunk másokat a saját boldogtalanságunkért.

A négy tévhit leleplezése

Ha a fenti tévhitek bármelyikét követjük, magatartásunk és cselekedeteink maguk is a probléma részévé válnak, ahelyett, hogy a megoldás felé vinnének minket. Vizsgáljuk meg, hová vezet, ha elfogadjuk ezeket a tévhiteket, és hagyjuk, hogy irányítsanak bennünket.

Első tévhit: A lelkiállapotunkat a környezetünk határozza meg.

Manapság gyakran halljuk, hogy ki vagyunk szolgáltatva a környezetünknek. Ezt a nézetet tükrözik a következő állítások. Ha szerető és megértő családi környezetben nőttem fel, akkor szerető és megértő ember leszek. Ha problémás családi háttérből származom, akkor kapcsolataim kudarcra vannak ítélve. Ha alkoholista a férjem, boldogtalan lesz az életem. Érzelmi és lelkiállapotomat a házastársam cselekedetei határozzák meg.

Ez a hozzáállás tehetetlen vergődéshez vezet. Úgy érezzük, ellenséges környezet vesz körül minket, és ki vagyunk szolgáltatva a körülményeinknek. A reménytelenség érzése gyakran depresszióba torkollik. Ezzel a mártírmentalitással előbb-utóbb arra a következtetésre jutunk, hogy az életem boldogtalan, és csak a házastársam halála vagy a válás jelenthet reményt számomra. Sokan titokban ebben reménykednek. Környezetünk kétségtelenül hatással van ránk, ám nem irányít minket. Nem vagyunk reménytelenül vergődő áldozatok, hiszen ha az ember olyan nehézségeket is képes leküzdeni, mint a vakság vagy a paralízis (gondoljunk például Helen Kellerre vagy Franklin Rooseveltre), akkor egy alkoholista szülő befolyását is le tudjuk küzdeni, még akkor is, ha ennek káros hatása a házasságunkra is rányomta a bélyegét. Környezetünk befolyással lehet ránk, de nem szükségszerű, hogy meghatározza – vagy tönkretegye – a házasságunkat és az életünket.

Második tévhit: Az emberek nem tudnak megváltozni.

Ezzel valójában azt állítjuk, hogy felnőtt korunkra személyiségjegyeink és viselkedési mintáink rögzülnek, és nem is változtathatunk rajtuk. Akik ebben a hazugságban hisznek, úgy okoskodnak, hogy ha házastársuk már az esküvő előtt is több partnerrel élt nemi életet, és a házasságkötés után is hűtlenkedett, akkor ez már nem is változhat. Ha valaki a házasság első tizenöt évében megbízhatatlan volt a pénzügyekben, akkor ilyen is marad. Ha házastársunk tíz éve zsörtölődik velünk, akkor egész hátralévő életében így fog viselkedni.

Ha elhisszük ezt a tévhitet, gyakran erőt vesz rajtunk a hiábavalóság és a reménytelenség érzése. Ám ez a hamis állítás nem számol az emberi szabadsággal, pedig könyvtárakat lehetne megtölteni olyan emberekről szóló beszámolókkal, akik gyökeresen megváltoztatták addigi magatartásukat és életmódjukat. Több kötetnyi életrajz bizonyítja ennek a tévhitnek a hamisságát, Szent Ágostontól – aki egykor az élvezeteknek élt, és azt hitte, hogy lehetetlen a vágyaknak ellenállni – Charles Colsonig, a Watergate-ügy egyik vádlottjáig, aki megbánta bűneit, és nemzetközi ügynökséget alapított, amely lelki segítséget nyújt a börtönben raboskodóknak. Az emberek meg tudnak változni, és igenis megváltoznak – a változások pedig sokszor egészen drámaiak.

Harmadik tévhit: Egy rossz házasság esetében csupán két megoldás létezik: beletörődés a boldogtalanságba – vagy a válás.

Ez a felfogás két egyformán káros alternatívára korlátozza a lehetőségeinket. Abban a pillanatban, amikor a kettő közül választunk, a saját döntésünk foglyaivá válunk. Emberek ezrei élnek önmaguk alkotta börtönben, mert elhiszik a korlátozott választás téveszméjét.

Shannon és David is így hitte. Tizenöt éven keresztül boldogtalan házasságban éltek, és már a válást fontolgatták, de amikor hat hónapos tanácsadás után elhagyták az irodámat, David kijelentette: „Azelőtt mindig haraggal a szívemben mentem el az irodájából. Ma viszont úgy távozok, hogy rájöttem, milyen csodálatos feleségem van.” Shannon mosolygó arccal tette hozzá: „Dr. Chapman, álmodni sem mertem volna, hogy újra képes leszek szeretni a férjemet, és rendbe jön a házasságunk.” Shannonnak és Davidnek minden jel szerint sikerült kitörnie ennek a tévhitnek a fogságából.

Negyedik tévhit: Vannak helyzetek, amelyek reménytelenek.

Ezt általában azzal szoktuk kiegészíteni, hogy „…és az én helyzetem ilyen.” Akik ezt a téveszmét elfogadják, így érvelnek: Másoknak talán lehet reménységük, de az én házasságom reménytelen. Már nagyon régen így élünk, a sebek túl mélyek, és a sérülések helyrehozhatatlanok. Nincs remény. Ez a felfogás depresszióhoz, sőt akár öngyilkossághoz is vezethet.

Könnyekkel a szememben hallgattam egy harmincöt éves anya történetét. Lisa tízévesen szörnyű családi tragédiát élt át. Apja lelőtte anyját, majd a fegyvert maga ellen fordította. Lisának idővel sikerült feldolgoznia ezt a gyermekkori traumát, de még mindig mély fájdalommal töltötte el annak a reményvesztett cselekedetnek az értelmetlensége. Vajon ebben az országban hány gyilkosság és öngyilkosság fogan meg olyan emberek szívében, akik elhiszik azt a tévhitet, hogy a helyzetük reménytelen?

Hat elv, amely a valóságon alapul

Ha leszámolunk a tévhitekkel, és életünket a realitásra alapozzuk, sokkal pozitívabb szemlélettel fordulhatunk az élet kihívásai felé. Lássuk tehát a valóság tényeit, melyeket megszívlelve támpontokat kaphatunk házassági problémáink megoldásához.

Első realitáselv: Felelősek vagyunk a hozzáállásunkért.

A valóságon alapuló élet abból indul ki, hogy felelősek vagyunk a szemléletmódunkért. A bajok elkerülhetetlenek, de a boldogtalanság nem szükségszerű. Hozzáállás kérdése, hogyan tekintünk életünk történéseire, azaz mit állítunk figyelmünk középpontjába. Két ember néz ki a börtön ablakából – az egyik a sáros földet látja, a másik a csillagokat. Két ember él nehéz házasságban – az egyik átkozódik, a másik imádkozik. A különbség eltérő szemléletmódjukban rejlik.

A negatív gondolkodás negatív gondolatokat eredményez. Ha arra összpontosítunk, hogy milyen szörnyű a helyzetünk, egyre rosszabbul fogjuk érezni magunkat. Irányítsuk figyelmünket a pozitívumokra, és egyre több pozitív dolgot fogunk észrevenni. Még egy küzdelmes házasság éjszakájában is pislákol némi fény. Figyeljünk erre a fényre, és végül be fogja tölteni az egész szobát. Szókratész tisztában volt a gondolkodásmód fontosságával, amikor tanítványainak ezt tanácsolta: „Mindenképpen házasodjatok meg; ha jó feleséget szereztek, boldogok lesztek – ha rosszat, akkor filozófusok.”[6] Számos férfival és nővel találkoztam, akik jó filozófusok lettek. A házasságukban tapasztalt nehézségek során megtanultak pozitív módon gondolkodni.

Wendy így beszélt anyagi gondjaikról: – A férjemnek már három éve nincs állandó munkahelye. Van ennek a helyzetnek előnye is. Mivel nem tudjuk fizetni a kábeltévét, hétfőnként jókat beszélgetünk. Majd így folytatta: – Az elmúlt három év nagyon kemény volt, de sokat tanultunk belőle. Az életfilozófiánk az lett, hogy „Lássuk, hány olyan dologról tudunk lemondani, amiről mások azt hiszik, hogy nem lehet nélkülük élni.” Bámulatos, hogy mennyi mindent tudunk nélkülözni. Nagy próbatétel ez mindkettőnknek, de a javunkra válik.”

Három héttel később találkoztam Lou Ann-nel, aki a testi és lelki kimerülés határán volt. Férje tíz hónap óta nem talált teljes munkaidős állást, csak részmunkaidőben dolgozott. Lou Ann tíz hónapja idegeskedett. Meg volt győződve arról, hogy mindenüket el fogják veszíteni; szörnyűnek tartotta, hogy nem engedhetik meg maguknak a kábeltelevíziót, és hosszasan ecsetelte, milyen nehéz az élet egyetlen autóval. Teljesen kétségbe volt esve a jövőjük miatt.

Wendy és Lou Ann a szemléletmódjukban különböztek egymástól. Hasonló problémákkal küszködtek, de egészen másképp tekintettek a helyzetükre, és ez nagyban befolyásolta fizikai és érzelmi állapotukat.

A pozitív hozzáállás fontosságának hangsúlyozása nem modern találmány. Ezt találjuk a tarsusi Pál, I. századi írásaiban: „Semmiért ne aggódjatok, hanem imádságban és könyörgésben mindenkor hálaadással tárjátok fel kéréseiteket Isten előtt; és Isten békessége, mely minden értelmet meghalad, meg fogja őrizni szíveteket és gondolataitokat… Egyébként pedig, testvéreim, ami igaz, ami tisztességes, ami igazságos, ami tiszta, ami szeretetre méltó, ami jó hírű, ha valami nemes és dicséretes, azt vegyétek figyelembe.” (Filippi 4,6–8) A realitáson alapuló élet első alaptétele szerint tehát felelősek vagyunk a hozzáállásunkért. A második alapelv szorosan kapcsolódik ehhez.

Második realitáselv: Hozzáállásunk hatással van a cselekedeteinkre.

Gondolkodásmódunk befolyásolja a tetteinket, a viselkedésünket és a szavainkat. Ha pesszimista, kishitű és negatív a beállítottságunk, akkor ezt negatív szavakkal és viselkedéssel fogjuk kifejezni. Ekkor inkább a probléma részeseivé válunk, nem pedig a megoldáshoz járulunk hozzá. A valósághoz hozzátartozik, hogy nem mindig tudunk változtatni a környezetünkön. Betegség, alkoholista házastárs, drogfogyasztó tinédzser, felelőtlen anya, bántalmazó apa, felelőtlen házastárs, öregedő szülők – mind-mind rajtunk kívülálló körülmény. Ám felelősek vagyunk azért, hogy mit teszünk az adott helyzetben. Szemléletmódunk nagymértékben befolyásolja a viselkedésünket.

Wendy és Lou Ann példája is ezt a tényt igazolja. A pozitív hozzáállás Wendyt számos olyan cselekedetre indította, amellyel az elmúlt három év során hozzájárult házassága meghittebbé válásához. Biztatta a férjét, amikor az elcsüggedt az álláskeresésben. Azzal nyugtatta, hogy előbb-utóbb talál majd magának megfelelő állást, addig pedig meg tudnak élni kettejük félállásából. Támadt egy ötlete, hogyan tehetnének szert némi pénzre, amit szórakozásra költhetnek. Azt javasolta, hogy gyűjtsenek alumínium konzervdobozokat. A férje eleinte nem akart kötélnek állni, mert megalázónak tartotta a hulladékgyűjtést. Végül azonban megtetszett neki az ötlet, és lelkesen gyűjtögetni kezdték a konzervdobozokat, méghozzá nemcsak a főutak mentén tett esti sétáik során, hanem több helyi céggel is megállapodtak abban, hogy elszállítják a kiürült dobozokat. Három hónapon belül annyi pénzt szedtek össze, hogy minden héten egyszer elmehettek étterembe és moziba, vagy más szórakozóhelyre. Egyiküknek sem volt lelkiismeret-furdalása amiatt, hogy ezt a pénzt szórakozásra költik, hiszen pontosan erre a célra gyűjtötték. Wendyt pozitív hozzáállása pozitív és kreatív cselekedetekre indította.

Lou Ann viszont tíz hónapon át zsörtölődött és bírálta a férjét. Eredménytelen állásinterjúi után így fogadta: „Mit szúrtál el már megint?” Barátaik előtt sem mulasztotta el megjegyezni, mennyire csalódott a férjében. „Nem tudom, mi lesz velünk, ha hamarosan nem talál magának állást” – panaszkodott a telefonba barátnőinek férje jelenlétében. Bár férje félállásából alig tudtak ketten megélni, Lou Ann mégsem vállalt munkát. Így érvelt: „Minek fárasszam magam, hiszen úgysem tudunk kijönni két részmunkaidős fizetésből.” Idejét alvással, tévénézéssel és barátnői látogatásával töltötte. Házassága komoly válságba került. Negatív hozzáállása negatív cselekedetekhez vezetett, amelyek tovább rontottak a helyzeten. Hozzáállásunk hatással van a cselekedeteinkre, cselekedeteink pedig befolyásolják a körülöttünk élőket. Ezzel eljutottunk a harmadik valóságelvhez.

Harmadik realitáselv: Nem tudunk megváltoztatni másokat, de hatással lehetünk rájuk.

Soha sem szabad elválasztanunk ennek a kijelentésnek az első felét a másodiktól. Gyakran hangoztatjuk, hogy nem tudjuk megváltoztatni a házastársunkat, ám arra nem gondolunk, hogy befolyással vagyunk egymásra. Mivel szabad és önálló egyéniségek vagyunk, senki sem kényszeríthet minket arra, hogy megváltoztassuk a gondolkodásunkat vagy a viselkedésünket. De mivel társas lények is vagyunk, mindenki hatással van ránk, akivel kapcsolatba kerülünk. A hirdető cégek évente milliókat keresnek ezen az igazságon. Nem erőszakkal vesznek rá termékeik megvásárlására, viszont befolyásolnak minket. Ha nem így lenne, egy fillért sem pazarolnának a reklámokra.

Ennek az alapelvnek nagy jelentősége van a házasságra nézve. El kell ismernünk, hogy nem tudjuk átformálni a házastársunkat. Nem változtathatjuk meg a viselkedését. (Erre egyedül ő képes [lásd a második tévhitet].) Nem határozhatjuk meg, hogy milyen szavakat ejtsen ki a száján, hogyan gondolkodjon vagy érezzen. Kéréssel fordulhatunk hozzá, de nem biztos, hogy megteszi, amit kérünk tőle.

Ha nem értjük meg ezt az igazságot, akkor könnyen beleeshetünk abba a csapdába, hogy megpróbáljuk manipulálni a társunkat. A manipuláció azt jelenti, hogy pozitív vagy negatív ingerekkel irányítani próbáljuk egymást. Ha boldoggá teszem, akkor teljesíti a kérésemet.

Ha megkeserítem az életét, akkor elérem nála, amit szeretnék. Ám egymás manipulálására irányuló törekvéseink kudarcra vannak ítélve, mégpedig azért, mert az ember szabad lény. Amint észrevesszük, hogy manipulálnak minket (legyen az akár a házastársunk), azonnal fellázadunk. Senki sem szereti, ha mások próbálják irányítani a viselkedését.

Nem tudjuk tehát megváltoztatni a társunkat, viszont befolyásolhatjuk őt – jó vagy rossz irányba. Magatartásunk, cselekedeteink és szavaink hatással vannak a környezetünkben élőkre. Tegyük fel, hogy házastársunk a munkahelyéről hazaérve belép a szobába, majd egy ölelés kíséretében megcsókol minket, és ezt mondja: „Szeretlek. Nagyon hiányoztál.” Ezzel a magatartással pozitív hatással van ránk. Ám ha megérkezése után azonnal a számítógép elé ül, vagy kivonul a teraszra újságot olvasni, és észre sem veszi a jelenlétünket, esetleg megérkezésekor rögtön bíráló megjegyzést tesz a külsőnkre vagy a viselkedésünkre, akkor negatív hatást gyakorol ránk. Minden bizonnyal mi is másképp fogunk reagálni a két esetben. Az első valószínűleg úgy hat ránk, hogy mi is pozitívan reagálunk, míg a második hasonlóan negatív reakciót vált ki belőlünk.

Kölcsönösen hatunk egymásra. Minden cselekedetünk és minden szavunk hatással van a házastársunkra – jó vagy rossz irányba befolyásolja őt. Szavainkkal és tetteinkkel komoly fájdalmat okozhatunk egymásnak. Ugyanakkor élhetünk azzal a nagyszerű lehetőséggel, hogy pozitív hatással lehetünk társunkra.

Az évek során számtalan küzdelmes házasságban élő férj és feleség esetében alkalmaztam ezt az elvet. Akik úgy döntöttek, hogy pozitív hozzáállással közelednek házasságukhoz, és ezt cselekedeteikkel is kifejezték, azok gyakran mélyreható változásokat figyelhettek meg a házastársukon. Egy feleség így lelkendezett: „El sem tudom hinni, ami a férjemmel történt! Eddig álmodni sem mertem arról, hogy valaha olyan kedves lesz hozzám, mint az elmúlt két hónapban. Ekkora változásra nem számítottam.” A pozitív hatásban rejlő erő óriási lehetőséget jelent a bajba jutott házasságok számára.

Negyedik realitáselv: A cselekedeteinket nem az érzelmeink irányítják. Amióta az elmúlt három évtizedben a népszerű-tudományos pszichológia – főleg a tömegmédián keresztül – teret hódított, azóta a nyugati társadalom túlhangsúlyozza az érzelmek jelentőségét. Az érzelmek váltak a vezércsillagunkká. A dalokban és a filmekben is tetten érhető ez a felfogás: „Ha jólesik, tedd meg!”; „Mutasd ki valódi érzelmeidet!”; „Amikor veled vagyok, olyan jól érzem magam!”; „Már nem szeretem őt!” Önmagunk megértésének vágya végül ahhoz a következtetéshez vezetett, hogy: „az vagyok, ahogy érzek”, és életünk akkor hiteles, ha „hűek vagyunk az érzéseinkhez.”

Egy megromlott házasság esetében ez az életfelfogás azt jelenti, hogy „Ha már nem táplálsz szerelmes érzéseket a férjed/feleséged iránt, akkor ezt ismerd el, és szállj ki a kapcsolatból. Ha meg vagy bántva és haragot érzel, akkor képmutatás lenne kedves szavakkal vagy tettekkel fordulnod a házastársad felé.” Ez az életfilozófia azonban nem vesz tudomást arról, hogy az ember sokkal több, mint az érzelmei.

Való igaz, hogy az életről az öt érzékszervünkön keresztül szerzünk tapasztalatokat. A látás, hallás, szaglás, ízlelés és tapintás által közvetített információkra reagálva keletkeznek a gondolataink, érzéseink, vágyaink és cselekedeteink. Figyeljük meg, hogy a külvilág ingereire adott négyféle válaszreakció közül csupán az érzések vannak közvetlen hatással az érzelmeinkre, tehát nem szükségszerű, hogy az érzelmeink irányítsanak minket.

A gondolatainkban értelmezzük az érzékszerveinken át érkező információkat. Meglátjuk este fél tizenegykor a piszkos edényeket a mosogatóban, és ezt úgy értelmezzük, hogy a házastársunk lusta. Halljuk, hogy a feleségünk a telefonba ezt mondja valakinek, „Én is szeretlek,” és arra a következtetésre jutunk, hogy viszonya van valakivel. Látjuk és halljuk, hogy a férjünk a füvet nyírja, és örömmel állapítjuk meg, milyen rendes ember.

A gondolatainkat érzelmek kísérik. Ha azt hisszük, hogy a házastársunk lusta, csalódottságot és haragot érzünk. Az a gondolat, hogy a feleségünknek szeretője van, fájdalmat, haragot és keserűséget vált ki bennünk. Amikor viszont arra gondolunk, hogy a házastársunk rendes ember, hálát és örömet érzünk.

Gondolataink és érzéseink vágyakat ébresztenek bennünk. A mosatlan edények látványa arra indíthat, hogy előadást tartsunk házastársunknak hanyag magatartásáról. A feltételezett hűtlenség miatt legszívesebben sírva fakadnánk, dühösen kiabálnánk vagy azonnal elköltöznénk otthonról. Amikor látjuk, hogy férjünk a füvet nyírja, feltámad bennünk a vágy, hogy vigyünk neki egy pohár limonádét, vagy munkája végeztével megdicsérjük.

Végül eljön a cselekedetek ideje. Gondolataink, érzelmeink és vágyaink alapján cselekszünk. Ha engedjük, hogy negatív érzelmeink és vágyaink irányítsák a cselekedeteinket, azzal csak rontunk a helyzeten. Negatív tetteinkre házastársunk is hasonló módon fog reagálni. Ám ha hallgatunk a józan eszünkre, és feltesszük magunknak a kérdést: „Mi a legjobb teendő ebben a helyzetben?”, akkor sokkal nagyobb a valószínűsége annak, hogy pozitív lépésekre szánjuk el magunkat.

A mosatlan edények láttán például úgy is dönthetünk, hogy elmosogatunk, majd így szólunk házastársunkhoz: „Nagyon szeretlek, és nem akartam, hogy reggel a mosatlan edény látványa fogadjon.” Az „Én is szeretlek”-kel végződő telefonbeszélgetés után ezt mondhatjuk: „Gondolom, anyáddal beszéltél?”, mire a másik fél talán így felel: „Nem, Julie-val. Mindynél tölti az éjszakát.”

Amikor házastársunk befejezi a fűnyírást, adhatunk neki egy pohár hideg limonádét, és azt mondhatjuk: „Olyan csodálatos vagy! Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled!” Esetleg epésen megjegyezzük: „Épp ideje volt, hogy lenyírd a füvet. Már úgy nézett ki a kert, mint egy dzsungel.” Nem kell pszichológusnak lenni ahhoz, hogy megértsük, viselkedésünkkel erősíthetjük vagy rombolhatjuk a kapcsolatainkat.

A cselekedetek valójában sokkal fontosabbak az érzelmeknél, sőt cselekedeteink hatással vannak érzelmeinkre. Tegyük fel, hogy rossz hangulatban vagyunk, és nyomasztónak érezzük életünk nehézségeit. Egy barátunk felhív, és megkér, hogy sürgősen találkozzunk, mert beszélni szeretne velünk. Csapnivalóan érezzük magunkat, és egyetlen vágyunk, hogy leroskadjunk a heverőre, és ne gondoljunk semmire, ám mégis úgy döntünk, hogy elfogadjuk a meghívást. Két órával később mintha kicserélték volna az érzelmeinket, és az egész világ valahogy sokkal vidámabbnak tűnik.

Az történt, hogy viselkedésünk befolyásolta az érzelmeinket. Ez egyéni életünkben éppúgy igaz, mint a kapcsolatainkban. Cselekedeteink hatással vannak mások érzelmeire is. Ha kedvesen szólunk valakihez, vagy szívességet teszünk neki, valószínűleg pozitív érzelmeket váltunk ki belőle. A kapcsolatokban a cselekedetek sokkal fontosabbak, mint az érzelmek, éppen ezért nem az érzelmeknek kell irányítaniuk a cselekedeteket. Ha hagyjuk, hogy negatív érzelmeink irányítsák a viselkedésünket, akkor még rosszabbul fogjuk érezni magunkat. Ha viszont úgy döntünk, hogy negatív érzelmeink ellenére olyasmit teszünk, ami házastársunk javát szolgálja, akkor érzelmeink valószínűleg meg fognak változni, cselekedeteink pedig jó hatással lesznek társunkra.

Viktor Frankl a német koncentrációs táborokban fedezte fel a pozitív tettekben rejlő erőt. „A koncentrációs tábort túlélők mindegyike tudna mesélni azokról az emberekről, akik megjelentek itt-ott a barakkokban, itt egy-egy jó szót, ott egy-egy utolsó darabka kenyeret osztogatva. És ha kevesen is voltak, mégis ők szolgálnak bizonyítékul arra, hogy az embertől mindent el lehet venni, csak egyet nem: azt a végső emberi szabadságjogot, mely szerint eldöntheti, hogyan álljon hozzá az adott körülményekhez.”[7] Azokat az embereket, akik a pozitív cselekvés mellett döntöttek, nem az érzelmeik irányították, hanem a gondolkodásmódjuk. Cselekedeteik pedig bizonyára hatással voltak fogolytársaik érzelmeire és hozzáállására is. Az érzelmek rendkívül esendőek, ráadásul pillanatonként változhatnak. Nem nyújtanak elég erős alapot ahhoz, hogy rájuk építsük az életünket.

Akik úgy gondolják, hogy képmutatás negatív érzésekkel pozitív módon cselekedni, azok abból a feltételezésből indulnak ki, hogy az érzelmek határozzák meg az ember igazi énjét. Ez a téveszme olyan mértékben átitatta a nyugati gondolkodást, ami már komoly károkat okoz a családi kapcsolatokban. Az élet egyéb területein gyakran szembeszállunk az érzelmeinkkel. Ha reggelente csak akkor kelnék fel az ágyból, amikor „úgy érzem, hogy kedvem van hozzá”, akkor már felfekvéseim lennének. Valójában majdnem minden reggel az érzéseim ellenére kelek fel, és látok munkához, ám később örülök, hogy rászántam magam. Ugyanez az elv működik a kapcsolatokban is.

Igyekszünk hűek lenni az érzelmeinkhez, melyek gyakran negatív viselkedésre késztetnek, amivel tovább rontjuk érzelmi állapotunkat – másokét nem kevésbé. Sokkal hasznosabb, ha elismerjük ugyan a negatív érzéseket, de nem követjük őket. Nem tagadjuk, hogy csalódottak, mérgesek, dühösek, sértődöttek, levertek vagy elkeseredettek vagyunk, mégsem engedjük, hogy ezek az érzések irányítsák a cselekedeteinket. A különb utat választjuk, amikor megkérdezzük magunktól: „Mi a legjobb? Mi a helyes? Mi a jó? Mi a szeretetteljes?” Ezzel lehetővé tesszük, hogy ezek a nemes gondolatok irányítsák a tetteinket. Az építő cselekedetek magukban hordozzák a kapcsolat helyreállításának lehetőségét, és a partnerekben újra felébresztik a pozitív érzéseket.

Mindez nem jelenti azt, hogy az érzelmeknek nincs jelentősége. Jól jelzik például, hogy a kapcsolatban minden rendben van-e, vagy vannak nehézségek. A pozitív, illetve negatív érzelmek építő, illetve destruktív cselekvésre indítanak. Ha azonban megértjük, hogy negatív cselekedetekkel csak rontunk a helyzeten, pozitív lépésekkel viszont javíthatunk a kapcsolaton, akkor talán könnyebb lesz a különb utat választanunk. Érzelmeink hatással vannak ránk, de nem szükségszerű, hogy az orrunknál fogva vezessenek minket.

Ez a tény nagy jelentőséggel bír a házassági problémák kezelésére nézve. Azt jelenti, hogy akkor is képesek vagyunk pozitív tettekkel és szavakkal fordulni házastársunk felé, amikor erőteljes negatív érzelmeink vannak. A pozitív hozzáállással nem tagadjuk, hogy házasságunk komoly gondban van. Nem hunyunk szemet a problémák fölött, csupán olyan lépéseket teszünk, amelyek a pozitív változás irányába mutatnak, és nem engedjük, hogy a negatív viselkedés eluralkodjon rajtunk.

Ne feledjük, hogy nem kell szeretetteljes, meleg érzéseket táplálnunk ahhoz, hogy szerető cselekedeteket tegyünk. Egy férjtől hallottam a következőt: „A feleségem annyira kiábrándított és megsértett, hogy legszívesebben semmilyen szívességet sem tennék neki.” Ezzel egyértelműen leírta érzelmi állapotát, és azt, hogy nem vágyik semmiféle pozitív cselekedetre. Nem volt tehát képmutató, amikor így folytatta: „Viszont megértem a pozitív cselekedetek erejét, ezért lemosom és kiporszívózom az autóját, mert tudom, hogy örömet szerzek vele.” Egyetlen pozitív cselekedet nem gyógyítja meg az évek során felgyülemlett fájdalmakat, de ez lehet az első lépés a jó irányba. A pozitív lépések sorozata pedig a kapcsolat megújulásának lehetőségét hordozza magában.

Ötödik realitáselv: Hibáink beismerése nem jelenti azt, hogy kudarcot vallottunk.

A legtöbb problémás házasságban az évek során felgyülemlett bántó szavak és cselekedetek egyre magasodó kőfalként emelkednek a házastársak között. Minden egyes kő egy-egy múltbeli sérelem, melyeket előszeretettel dörgölnek egymás orra alá a házaspárok tanácsadó irodánkban. A férj így kesereg: „A feleségem állandóan zsörtölődik, hogy milyen rossz apa vagyok. …Soha nincs hozzám egyetlen biztató vagy bátorító szava sem, pedig nagyon sokat dolgozom. A gyerekek előtt is gyakran ledorongol.” A feleség ugyanakkor így panaszkodik: „A férjem a munkájával él családi életet, és egyáltalán nincs rám ideje. …Sokszor észre sem vesz, amikor hazajön, és elvárja, hogy a házi rabszolgája legyek, míg ő a meccset nézi a tévében.”

A lista az évek során egyre bővül. Mindkét fél részletesen fel tudja sorolni, hogy a másik mivel tette boldogtalanná az együttélést. Ez a fal az én-központú élet emlékműveként, és a meghitt kapcsolat barikádjaként magasodik a házastársak között.

Ha újjá akarjuk építeni a házasságot, le kell bontanunk az érzelmi válaszfalat. A barikád lerombolásához azonban mindkét félnek el kell ismernie, hogy hibát követett el és megbántotta partnerét. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy a felelősség egyenlő arányban oszlik meg férj és feleség között. Gyakran előfordul, hogy az egyik fél hibásabb, mint a másik; ám tény, hogy egyikük sem tökéletes.

Amikor beismerjük hibáinkat, nem a kudarcunkat ismerjük el, hanem azt, hogy emberek vagyunk, akikben megvan a lehetőség a kedves és önzetlen, illetve az önző és bántó magatartásra egyaránt.A házasság során mindketten hol jól, hol rosszul cselekszünk. Múltbeli kudarcaink beismerése, és a bocsánatkérés az egyik legfelszabadítóbb élmény.

Lehet, hogy házastársunk örömmel megbocsát, de az is előfordulhat, hogy nem hajlandó erre. Mindkét esetben bizonyosak lehetünk abban, hogy a lehető legjobbat tettük, amit a múltban elkövetett hibákkal tehetünk. Hibáinkat nem tudjuk meg nem történtté tenni – de beismerhetjük őket, és bocsánatot kérhetünk miattuk.

Sokak számára bizonyult már hasznosnak a bocsánatkérés megfogalmazásában a következő vallomás:

„Sokat gondolkodtam a kapcsolatunkon, és rájöttem, hogy nem voltam tökéletes férj/feleség. Sokszor hibáztam, és megbántottalak. Nagyon sajnálom, és remélem, hogy meg tudsz nekem bocsátani. Őszintén igyekszem ezentúl jobb férj/feleség lenni, és Isten segítségével szeretnék a jövőn változtatni.”

Függetlenül attól, hogy a másik fél azonnal kifejezi a megbocsátását, vagy kevésbé megértően reagál – a magunk részéről megtettük az első lépést a kettőnket elválasztó fal ledöntése érdekében. Ha a sebek már túlságosan elmérgesedtek, akkor házastársunk megkérdőjelezheti az őszinteségünket. Előfordulhat, hogy így felel: „Ezt már sokszor hallottam tőled,” vagy ezt mondja: „Nem biztos, hogy meg tudok bocsátani.” Akárhogyan is válaszol, tudomására hoztuk változtatási szándékunkat. Ha ezek után valóban pozitív változásokat vesz észre rajtunk, akkor jó esélyünk van arra, hogy egy szép napon képes lesz megbocsátani múltbeli hibáinkat.

Hibáink és kudarcaink elismerése nem jelenti azt, hogy minden felelősséget magunkra vállalunk az elromlott kapcsolatért. Azt viszont igen, hogy többé nem fogjuk házastársunk hibáit felhasználni mulasztásaink és hibáink igazolására. Felelősséget vállalunk saját kudarcainkért, és bocsánatot kérünk miattuk – ez a legjobb, amit tehetünk a köztünk magasodó fal lebontása érdekében.

Tisztában vagyok azzal, hogy a legtöbb ember egyedül olvassa ezt a könyvet. Egy problémákkal terhelt házasságban nem valószínű, hogy férj és feleség együtt lát neki az olvasásnak. Ezért arra szeretném bátorítani e könyv olvasóit, hogy bontsák le a falat a saját oldalukon. Lehet, hogy úgy érzik, a fal nagyobb részét a házastársuk építette, és talán igazuk is van. Ám mindenki csak a maga oldalán bonthat falat, és nem teheti ezt meg a másik fél helyett. Talán nem tűnik túl jelentősnek ez a lépés, mégis a helyes irányba vezet, mert megnyitja az utat a pozitív cselekedetek előtt, és házastársunk látni fogja, hogy komolyan munkálkodunk a kapcsolatunkon.

Ezzel elérkeztünk a hatodik valóságelvhez, amely segít a bajba jutott házasságok megmentésében. Ez az alapelv azonban olyan fontos, hogy külön fejezetben szeretnék vele foglalkozni. Lapozzunk tehát a 4. fejezethez, és ismerkedjünk meg a szeretet mindent felülmúló erejével.

Negyedik fejezet

A szeretet hatalma

Jean Valjean tizenöt évig raboskodott egy hideg, nyirkos börtönben. Amikor végre visszanyerte szabadságát, egyetlen fogadós sem volt hajlandó szállást adni a volt fegyencnek. Lett volna elég pénze, s a viselkedésében sem találhattak kifogást, mégsem fogadták be – a múltja miatt. Miután az egyik helybéli lakostól kapott egy tál levest, meg szerette volna húzni magát a fészerében – ám az megtagadta kérését. A megfáradt utazó magára maradt a fagyos szélben. Gondolt egyet, és bebújt a szomszédos kertben található kis kunyhóba, ahol szénából vetett fekhelyet talált. Miután levette a hátizsákját, és megpróbált elhelyezkedni, morgást hallott a házikó ajtajában, majd egy hatalmas buldog fejét pillantotta meg – a kutya házában akarta meghúzni magát!

Valjean rémülten menekült, de a felbőszült kutya alaposan megtépte amúgy is rongyos ruháit. Végül sikerült átugrania a kerítésen, és lerogyott egy nagy kőre. – Még a kutyánál is nyomorultabb vagyok! – mormolta.

A megalázott vándor folytatta útját, és nemsokára megpillantott egy kőpadot a nyomda épülete előtt. Úgy döntött, hogy azon tölti az éjszakát. Épp elhelyezkedett a padon, amikor arra jött egy asszonyság, és elárulta neki, hogy a tér túlsó oldalán álló szerény külsejű házban ingyen szállást találhat. Valjean bekopogott a kapun, és Myriel püspök otthonában valóban meleg fogadtatásra talált. A jólelkű pap ételt és ruhát adott a megkeseredett fegyencnek, és befogadta éjszakára, hogy kipihenhesse fáradalmait. Az utazót meglepte a házigazda vendégszeretete és törődése.

Az éjszaka közepén Valjean felébredt. Kiosont a konyhába, zsákjába tette jótevője ezüst étkészletét, és elmenekült az ablakon keresztül. A csendőrök azonban feltartóztatták Valjeant. Megtalálták hátizsákjában az ezüst tárgyakat, és nyomban visszavitték a paphoz, készen arra, hogy ismét bebörtönözzék a gonosztevőt. Valjean legnagyobb megdöbbenésére, Myriel püspök így kiáltott fel, mikor a csendőrök kíséretében a szobába lépett. – Barátom, ezeket itt felejtetted. – Ezzel levett a kandallópárkányról két ezüst gyertyatartót, és az értékes tárgyakat a volt fegyenc kezébe nyomta.

A szeretet és a megbocsátás egész életére megváltoztatta Valjeant. Szorgalmas ember lett belőle, gyárat alapított, és híres volt a munkások iránt tanúsított együttérzéséről és igazságosságáról. A város polgárai felkérték, hogy jelöltesse magát polgármesternek. Így lett belőle a város első embere, akit mindenki jóindulatáról ismert.

A nyomorultak – a volt fegyenc története, akit egy pap feltétel nélküli szeretete arra indított, hogy ő is szeretettel forduljon az emberek felé – nemcsak a XIX. századi olvasókra tett mély hatást, a mai színházlátogatókat is lenyűgözi a regényből készült híres musical. Az önzetlen, önfeláldozó szeretet valóban csodálatos történetet ihletett, s A nyomorultakat méltán tartják a világirodalom egyik legnagyobb regényének. A püspök által tanúsított szeretettel azonban nem csupán a regény lapjain találkozhatunk.

Victor Hugo regénye jól illusztrálja a valóság végső és legfőbb alapelvét, mely a küzdelmes házasságoknak is reményt kínál. Ha szeretettel fordulunk mások felé – és elsősorban családtagjainknak van erre a legnagyobb szüksége –, akkor felüdülést és megújulást vihetünk az életükbe.

Íme a hatodik realitáselv: A szeretet a jóért való küzdelem leghatalmasabb fegyvere.

A volt fegyenc, Jean Valjean szívét a feltétel nélküli szeretet megnyitotta, és arra indította, hogy ő is önfeláldozó módon szeressen másokat. Olyan helyzetekben is segített a bajbajutottakon, amikor ezzel saját biztonságát vagy érdekeit veszélyeztette. Victor Hugo egy helyen ezt írta: „Az életben az a legnagyobb boldogság, ha biztosan tudjuk, hogy szeretnek minket.”[8]

Sigmund Freudtól származik a következő idézet: „A lelki egészség legfontosabb feltétele a szeretet.”[9] William James szerint: „Az elismerés utáni vágy emberi természetünk legmélyéről fakad.”[10] Vallásos és világi vezetők egybehangzó véleménye szerint a szeretet központi szerepet játszik az élet értelmének keresésében. Sajnálatos módon a modern társadalomban inkább arra helyezzük a hangsúlyt, hogy szeretetet kapjunk, és nem arra, hogyan adjunk.

Azok a férjek vagy feleségek, akik felkeresnek az irodámban, többnyire azt róják fel házastársuknak, hogy már évek óta nem kapnak szeretetet és elismerést tőle. Érzelmi tankjuk üres, és sóvárognak társuk gyengédsége után. Megértem ezt a vágyat, hiszen ez az ember legalapvetőbb érzelmi szükséglete. Az elhidegült kapcsolatokban mindkét fél szeretetre vágyik, ám egyikük sem hajlandó szeretetet adni. Gyakran hallom: „Ha egy kicsit kedves lenne hozzám, én is gyengédebb lennék. De soha nem fejezi ki az érzelmeit; ezért én is hűvösen viselkedem vele.” A férj tehát elvárja a szeretetet, ám ő nem akar kezdeményezni. Pedig valakinek meg kell tennie az első lépést. Miért gondoljuk azt, hogy ez a társunk dolga?

A valóság hatodik alapelve különösen igaz a házastársi kapcsolat esetében. Sokakat akadályoz a kezdeményezésben, hogy a szeretetet érzelemnek tartják. „Miért tegyek érte bármit is, ha már semmit nem érzek iránta?” – kérdezik. A szeretet valójában cselekvő törődésben megnyilvánuló magatartás. Hatással van ugyan az érzelmekre, de mégsem tekinthető pusztán érzelemnek. A szeretet a másik embert részesíti előnyben.

A szeretet mint cselekvés

Az aranyszabály így szól: „Amit tehát szeretnétek, hogy az emberek veletek cselekedjenek, ti is ugyanazt cselekedjétek velük.” (Máté 7,12) A szeretetnek ez a meghatározása a gondolkodásmódból fakadó cselekvést hangsúlyozza, azt az elhatározást, hogy jót akarunk tenni másokkal.

Mivel a szeretet inkább cselekedet mint érzelem, akkor is szerethetjük a házastársunkat, ha nem táplálunk gyengéd érzelmeket iránta. Sőt, negatív érzelmeink ellenére is dönthetünk úgy, hogy szeretjük őt. Ezért írta Pál apostol a férjeknek: „Férfiak! Úgy szeressétek feleségeteket, ahogyan Krisztus is szerette az egyházat, és önmagát adta érte [önként vállalva a kereszthalált].” (Efézus 5, 25)[11] Egy másik levelében Pál arra buzdította az idősebb asszonyokat, hogy „neveljék józanságra a fiatal asszonyokat, hogy ezek is szeressék a férjüket.” (Titusz 2,4) A szeretet éppen azért tanulható, mert nem pusztán érzelem.

Ha belátjuk, hogy a szeretet valójában gondolkodásmód és magatartásforma, akkor negatív érzelmeink ellenére is képesek leszünk szeretni házastársunkat. Ez pozitív érzelmeket vált ki belőle, amelyek arra indítják, hogy viszonozza szeretetünket. Ha ez megtörténik, bennünk is megjelennek a szeretetteljes érzelmek; az érzés tehát a cselekedetekből fakad.

A szeretet érzése újjáéledhet a házasságban, ám ez mindig a tetteknek köszönhető. Ha arra várunk, hogy maguktól térjenek vissza a gyengéd érzelmek, akkor csak az időnket vesztegetjük; ám ha a szeretet cselekedetei mellett döntünk, elindíthatjuk az előbb bemutatott körforgást, amelyben az érzelmek követik a tetteket.

Tanuljuk meg házastársunk szeretetnyelvét

Szeretetünk kifejezésének akadálya lehet, ha nem vagyunk tisztában azzal, hogy a szeretet közlése többféleképpen történhet. Huszonöt éve foglalkozom házassági tanácsadással, és arra a következtetésre jutottam, hogy szeretetünket alapvetően ötféle módon fejezzük ki. Ezek a következők:

1. Elismerő szavak – szavakkal kifejezett dicséret, elismerés.

2. Minőségi idő – az egymásra fordított osztatlan figyelem – például egy éttermi vacsora, egy közös séta vagy egy kettesben töltött hétvége keretében.

3. Ajándékozás – az ajándékok mindig azt üzenik, hogy „Gondolt rám!”

4. Szívességek – megteszünk valamit a társunk kedvéért, mert tudjuk, hogy ezzel örömet szerzünk neki.

5. Testi érintés – csók, ölelés, simogatás, kézfogás, szexuális együttlét.

Az öt közlésmód közül mindenkinek van egy elsődleges szeretetnyelve, amit jobban ért, mint a másik négyet. Ha valaki ezen a nyelven közli velünk a szeretetét, akkor megértjük, hogy fontosak vagyunk számára. Sajnos ritkán fordul elő, hogy a férj és a feleség ugyanazt a szeretetnyelvet beszéli. Mindannyian hajlamosak vagyunk arra, hogy a saját nyelvünkön fejezzük ki szeretetünket, ám ha ez nem egyezik társunk elsődleges szeretetnyelvével, akkor nem valószínű, hogy az üzenet eljut hozzá.

Tegyük fel, hogy férjünk az elismerő szavak nyelvét beszéli, mi viszont ajándékkal akarunk neki kedveskedni. A férfi méltatlankodni fog: „Miért költesz ilyesmire pénzt? Nem engedhetjük meg magunknak, hogy ajándékokra pazaroljuk.” Könnyen lehet, hogy elutasítva érezzük magunkat, és nem értjük, miért viselkedik ilyen barátságtalanul, amikor mi kényeztetni akartuk őt. Ha társunk nyelve az ajándékozás, mi viszont elismerő szavakkal igyekszünk kifejezni szeretetünket, ne lepődjünk meg, ha egyszer így válaszol: „Elég az üres fecsegésből! Mikor vettél nekem utoljára valamit?” Mindkét esetben az történt, hogy az egyik fél a saját nyelvén fejezte ki a szeretetét, nem pedig a házastársa nyelvén.[12]

Ez az egyszerű elv – amelyet a házaspároknak tartott szemináriumokon és Egymásra hangolva című könyvemben mutatok be részletesen – nagyon sok párnak segített már abban, hogy szeretetüket úgy fejezzék ki, hogy azzal pozitív érzelmeket ébresszenek egymásban. Ez a leghatékonyabb módja annak, hogy megváltoztassuk házasságunk érzelmi légkörét.

A problémákkal küzdő házasságokra nézve is igaz, hogy a szeretet a jóért való harc leghatalmasabb fegyvere. Ha úgy döntünk, hogy a múlt kudarcai és hibái ellenére cselekvő szeretettel fordulunk társunk felé, akkor olyan légkört teremtünk, amely elősegíti a konfliktusok megoldását, a hibák beismerését – s így a házasság esélyt kap a megújulásra. Martin Luther King mondta: „Elhatároztam, hogy kitartok a szeretet mellett. A gyűlölet túl nagy terhet jelent.”[13] Csak akkor tudunk kitartani a szeretet mellett, ha úgy döntünk, hogy jobban szeretjük az embereket, mint megérdemlik.

Hat irányelv, amely segít együtt maradni

Lássuk tehát még egyszer azokat a valóságban gyökerező irányelveket, melyeket követve megoldást találhatunk a házasságunkban felmerülő problémákra.

1. Felelősek vagyunk a hozzáállásunkért.

2. Hozzáállásunk hatással van a cselekedeteinkre.

3. Nem tudjuk megváltoztatni a házastársunkat, de hatással lehetünk rá.

4. A cselekedeteinket nem az érzelmeink irányítják.

5. Hibáink beismerése nem jelenti azt, hogy kudarcot vallottunk.

6. A szeretet a jóért való küzdelem leghatalmasabb fegyvere.

Ez a hat realitáselv magában hordozza a bajba jutott kapcsolatok megmentésének lehetőségét. A következő oldalakon bemutatok néhány súlyos problémával küzdő házasságot, majd megvizsgáljuk, hogyan sikerült a fenti alapelvek segítségével helyreállítani ezeket a mégoly reménytelennek tűnő kapcsolatokat is. Mélyen együtt érzek azokkal, akik úgy gondolják, hogy házasságuk számára nincs remény. Megértem, hogy egy idő után elfogynak az érzelmi tartalékaik, és belefáradnak a hiábavaló küzdelembe. De tévedés lenne azt hinni, hogy csak azért, mert eddigi próbálkozásaik csődöt mondtak, ennek a jövőben is így kell lennie. Ha hajlandók vagyunk a fenti irányelvek alapján cselekedni, van remény a kapcsolatunk megmentésére. Meg vagyok győződve arról, hogy még a legsúlyosabb problémákkal terhelt házasságban is tehetünk olyan pozitív lépéseket, amelyek javítanak a helyzeten. S miért ne érhetnénk célba – akár apró tyúklépésekkel is? (Legfeljebb néhány lépéssel többet kell majd tennünk.)

Tudom, hogy mindenki a társával együtt szeretné megtenni ezeket a lépéseket házassága megmentése érdekében. Ám a reményt akkor sem szabad feladni, ha ez ma még elképzelhetetlen. Az egyik fél is óriási hatást gyakorolhat a kapcsolatra, ha megfelelő elvek szerint cselekszik. Valakinek vállalnia kell a kezdeményezést. Ha nem tesszük meg az első lépést, soha nem tapasztaljuk meg, hogy mire vagyunk képesek, ha két lábbal a valóság talaján állunk.

Ötödik fejezet

A rejtett én megértése

Jeff és felesége, Jill, a heverőn üldögélve nézik a tévét. Jeff hirtelen feláll, és kimegy a konyhába. Mi motiválta a viselkedését? Jill nemsokára megtudja, mert Jeff egy pohár vízzel tér vissza. A test folyadék iránti igénye parancsot adott az agynak, és a szomjúság érzése arra készteti Jeffet, hogy vízért menjen.

A „szomjúság”-ot Jill nem látja – rejtve van előtte –, ám ettől nem kevésbé valóságos. A pszichológusok szerint a rejtett én motiválja a legtöbb emberi cselekedetet. Tetteink indítékai a megfigyelő számára gyakran rejtve maradnak – még a legjobb barátaink, sőt a házastársunk sem mindig ismeri őket. Azt a viselkedést a legkönnyebb megfigyelni és megérteni, amelyet fizikai szükségleteink váltanak ki. Amikor légszomjunk támad, minden mást félretéve kapkodunk levegő után. Ha a testünk lehűlt, a meleget keressük, ha melegünk van, a hideget kívánjuk. Ám a lelki vagy szellemi szükségletek által motivált viselkedést sokkal nehezebb felismerni. Pedig ennek megértése – a rejtett én felfedése – rendkívül fontos, ha segíteni szeretnénk házastársunknak, és megoldást keresünk házassági problémáinkra.

Amennyiben házasságunkban a „pozitív változás ügynökei”-vé szeretnénk válni, a valóságon alapuló élet mellett szükségünk van még valamire: meg kell értenünk az emberi viselkedés mögött húzódó indítékokat. Valószínű, hogy kapcsolatunk nehézségei részben házastársunk helytelen viselkedéséből fakadnak. Az életünkben és a házasságunkban tervezett újfajta szemléletmód elsajátítása sokkal könnyebb lesz, ha megértjük az értelmetlen, logikátlan, bántó vagy destruktív viselkedés mögött rejlő indítékokat. Saját viselkedésünket is reálisabban értékelhetjük, ha bepillantást nyerünk belső énünk működésébe.

Jill nagy valószínűséggel meg tudta állapítani Jeff viselkedésének az indítékát, mert az fizikai szükségletből származott. A lelki eredetű indítékok sokkal kevésbé világosak, márpedig a legtöbb emberi viselkedést pszichológiai vagy lelki szükségletek motiválják. Ráadásul a fizikai és a lelki területek gyakran összefonódnak. Például úgy tűnhet, hogy szomjúságom csillapítása miatt megyek vizet inni, pedig csak a feleségemmel folytatott kellemetlen beszélgetésnek akarok ily módon véget vetni. Ha a konyhában valaki megkérdezi tőlem, hogy szomjas vagyok-e, akkor így válaszolok: „Nem. Csak nem bírtam már tovább elviselni ezt a fecsegő nőszemélyt. Az idegeimre megy.” De lehet, hogy indítékom ennél is mélyebben rejlik. Talán kellemetlennek és félelmetesnek találtam azt a társalgást, amelybe belebonyolódtunk. Előfordulhat, hogy a lelki érettség vagy az önismeret hiánya miatt nem ismerem be, hogy a szorongásom miatt megyek vizet inni. Sokszor még a saját cselekedeteink indítékait sem értjük pontosan.

Akkor hogyan érthetjük meg mások viselkedését? Teljes mértékben nem vagyunk rá képesek, de lehetnek megalapozott sejtéseink. Az a legfontosabb, hogy felismerjük, házastársunk viselkedését belső vágyai illetve szükségletei motiválják.

A pszichiáter William Glasser szerint: „Minden, amit teszünk – legyen az jó vagy rossz, hatásos vagy hatástalan, meggondolatlan vagy józan cselekedet – a bennünk rejlő hatalmas erőknek engedelmeskedik.”[14] Glasser ezzel azt állítja, hogy még a helytelen viselkedésnek is megvan a funkciója, és a maga torz módján kielégít valamely lelki szükségletet. Minél inkább megértjük házastársunk cselekedeteinek belső mozgatórugóit, annál alkalmasabbak leszünk arra, hogy segítsünk szükségletei egészségesebb betöltésében, ami pedig kedvező változásokat fog eredményezni a viselkedésében.

Barry például abban látta házassága legnagyobb problémáját, hogy a felesége állandóan irányítani próbálta.

– Azt hiszi, hogy okosabb nálam. Nagyon bosszant a fensőbbséges viselkedése – mondta. Felesége, Sheila, ezzel szemben ezt állította:

– Ha valamiben nem értek egyet, vagy elmondom a véleményemet, azonnal arra gyanakszik, hogy irányítani akarom. Pedig eszem ágában sincs; csak én is részt szeretnék venni a döntésekben.

Több éves küzdelem után Barry és Sheila hozzám fordult tanácsért. Közösen felfedtük a Sheila viselkedése mögött húzódó indítékokat. Jó időbe telt, mire Barry megértette, hogy felesége nem irányítani akarja, hanem egyenrangú társa szeretne lenni – feleség, nem pedig gyerek. Sheila azt akarta, hogy férje vegye figyelembe az ő véleményét is. Nem akart semmit ráerőltetni, de elvárta, hogy Barry értékelje az elképzeléseit.

Amikor Berry megértette felesége viselkedésének indítékát, másképp kezdett viszonyulni hozzá. Már nem gurult méregbe és nem veszekedett, sőt, örömmel fogadta Sheila véleménynyilvánítását. Milyen hatással volt ez Sheila viselkedésére? Abbahagyta a kiabálást és férje szidalmazását, mert már nem érezte szükségét annak, hogy ilyen jelenetekkel hívja fel magára a figyelmet.

Ebben a fejezetben nem soroljuk fel az összes pszichológiai és lelki szükségletet, amely az emberi viselkedést motiválja, csupán arra szorítkozunk, hogy a legfontosabb szükségleteket, hajtóerőket, és vágyakat bemutassuk. Ezeket a kifejezéseket rokon értelemben használom, mert mindegyik arra a belső késztetésre utal, ami cselekvésre ösztönöz minket. A pszichológiai és lelki megjelölést pedig azokkal a nem fizikai szükségletekkel kapcsolatban használom, amelyek nagymértékben befolyásolják lelkiállapotunkat.

Szeretetvágy

Az első – és véleményem szerint legalapvetőbb – szükségletünk az, hogy szeressünk és szeressenek minket. Jó érzést kelt bennünk, ha segítünk másokon; ez motiválja az ember jótékonysági, altruista hajlamát. Sok cselekedetünket ugyanakkor az a vágy hajtja, hogy szeretetet kapjunk. Akkor érezzük, hogy szeretnek, ha valaki törődik velünk, és fontosnak tartja, hogy jól érezzük magunkat.

Ez a szeretet a magány ellentéte. Akkor érezzük, hogy házastársunk szeret minket, ha a meghittség és a közelség élményében részesülünk, míg ha kevés szeretetet kapunk – üres a szeretet-tankunk –, akkor elszigeteltnek és magányosnak érezzük magunkat. A szeretet iránti vágy ott húzódik majdnem minden – pozitív vagy negatív – cselekedetünk mögött.

Joe gyengéd és szerető szavakkal becézi a feleségét. Miért? Mert tapasztalatból tudja, hogy felesége szerető szavakkal és cselekedetekkel viszonozza ezt. A férfi szavait tehát részben saját szeretetvágya motiválja. Ez nem jelenti azt, hogy felesége lelkiállapota egyáltalán nem érdekli. Sőt, ha felesége jól érzi magát, akkor sikerül betöltenie azt a vágyát, hogy szeretetet adjon.

Melanie azonban arról panaszkodik, hogy férje nem tölt vele elég időt. Emiatt gyakran haragosan kifakad, és azzal vádolja férjét, hogy nem szereti őt eléggé. Miért viselkedik Melanie ilyen negatív módon? Így próbálja kielégíteni a szeretet iránti vágyát. Lehet, hogy ez a módszer eddig bevált, és talán a jövőben is eléri vele a célját, ám ez a viselkedés akkor sem tekinthető helyénvalónak. Megállapíthatjuk tehát, hogy az esetek többségében a szeretet iránti vágy irányítja tetteinket és szavainkat – legyenek azok helyesek vagy helytelenek, megfelelőek vagy elhibázottak.

Szabadságvágy

Legalább ennyire fontos a szabadság utáni vágy – az az igény, hogy magunk irányítsuk az életünket, és ne más uralkodjon rajtunk. A házasságban is szükségünk van arra, hogy szabadon kifejezhessük érzéseinket, gondolatainkat és vágyainkat. Szabadon szeretnénk megválasztani a célokat, amelyeket el akarunk érni. Azt akarjuk olvasni, amihez kedvünk van, és azt akarjuk nézni a tévében, ami érdekel.

A szabadság utáni vágy rendkívül erős. Ha megneszeljük, hogy házastársunk manipulálni vagy irányítani próbál minket, haragra gerjedünk, és önvédelmi mechanizmusaink működésbe lépnek. Lelki egyensúlyunk felborul, és úgy érezzük, kapcsolatunk nem működik megfelelően. Amíg fennáll a gyanúnk, hogy a férjünk/feleségünk irányítani akar minket, addig kapcsolatunk nem billen helyre.

A szabadságvágyunk és a szeretet iránti igényünk gyakran konfliktusba kerül egymással. Sok férfi ezért halogatja a házasodást. Az udvarlás során nagyszerű társnak bizonyulnak, de vonakodnak elkötelezni magukat, mert attól félnek, hogy ezzel elveszítik a szabadságukat. Sok nős férfi azért hagyja ott a feleségét, mert szabadságot akar, ám utána magányosnak érzi magát, és szeretetre vágyik. Csak annak a párnak lesz boldog a házassága, amelyik képes megtalálni az egyensúlyt szeretet és szabadság között. Ha mindkét igényünknek meg akarunk felelni, időnként kompromisszumot kell kötnünk. Amennyiben szeretetet és szabadságot szeretnénk kapni, ezt nekünk is biztosítanunk kell társunk számára.

A szabadság soha nem korlátlan vagy abszolút; aki teljesen szabad, az szeretet nélkül él. Ha valakit csak a saját kívánságai irányítanak, és másokkal nem törődik, hamarosan saját vágyainak a rabságában találja magát. Házastársunknak szabadságot adhatunk abban, hogy a kedvenc sportmérkőzését nézze a tévében, vagy elmenjen egy színházi előadásra – ám egészen másfajta szabadság lenne, ha megengednénk neki, hogy intim kapcsolatot tartson fenn egy másik partnerrel. A „nyitott házasság”, amelyben a felek házasságon kívüli viszonyt folytathatnak, működésképtelennek bizonyul – azon egyszerű oknál fogva, hogy nem képes kielégíteni a partnerek szeretetvágyát. Senki sem álmodozik olyan házasságról, melyből hiányzik a hűség. Ugyanakkor egyikünk sem akarja, hogy házastársa az élet minden területén irányítsa, mert az is ellentmond a szeretetnek.

Tetteink hátterében sokszor a szabadság utáni vágy áll. Barry ingerült kitöréseit is ez motiválta. Úgy vélte, hogy Sheila uralkodni akar felette, és elutasító viselkedésével próbált tiltakozni ez ellen. Amikor megértette, hogy felesége nem akarja irányítani, dühkitörései megszűntek.

Ha a házastársunk haragosan vádol minket azzal, hogy irányítani próbáljuk őt, biztosak lehetünk abban, hogy helytelen viselkedése a szabadság iránti szükségletéből fakad. Jordan már régóta unszolja a feleségét, Lindát, hogy fogyjon le. Lindának rosszul esik, hogy a férfi nincs vele megelégedve, és úgy érzi, hogy irányítani akarja őt. Egy este a férj ismét szóba hozza a fogyókúrát, mire az asszonyból előtör minden elfojtott keserűsége. Ingerült szavakkal hányja a férje szemére, hogy nem szereti őt, és azzal vádolja, hogy uralkodni akar rajta.

Mi késztette a kedves és nyugodt Lindát ilyen kitörésre? Bizonyára a szeretet és a szabadság utáni vágya. Elérte a célját ezzel a viselkedéssel? Ha Jordan fél óra múlva bemegy a szobába, elnézést kér tőle, és gyengéden átölelve biztosítja a szeretetéről, valamint megnyugtatja, hogy esze ágában sincs uralkodni rajta, és legalább fél évig nem hozza szóba felesége súlyát – nos, akkor talán igen. Linda viselkedése pozitív, helyénvaló és építő volt? Nem. A szeretet és a szabadság iránti vágya teljesült? Igen, legalábbis átmenetileg. Az érett házasságot az jellemzi, hogy a házastársak megtanulják megfelelő és elfogadható módon betölteni szükségleteiket.

A fontosság iránti vágy

Viselkedésünk harmadik mozgatója a fontosság iránti vágyunk. Mindannyiunkban él a vágy, hogy túlszárnyaljuk magunkat, olyan teljesítményt érjünk el, ami hatással van a környezetünkre, és elégedettséggel tölt el bennünket. Az emberbaráti cselekedetek mögött gyakran ez az indíték húzódik meg, de sokszor ez áll a „munkamánia” hátterében is. Az emberi viselkedés egyik legfőbb hajtóereje az a vágy, hogy nyomot hagyjunk a világban, és maradandót hozzunk létre.

Gyakran előfordul, hogy ezt a szükségletet bizonyos gyermekkori tapasztalatok felerősítik. Ha az apa gyakran mondogatja a fiának, hogy semmire sem fogja vinni, és soha sem elégedett gyermeke teljesítményével, előfordulhat, hogy a fiú egész életében bizonyítani akarja, hogy apjának nem volt igaza. Nagyban megkönnyíti a „munkamániás” partner házastársának helyzetét, ha tisztában van ezzel a belső késztetéssel. Egy későbbi fejezetben részletesen tárgyaljuk ezt a problémát.

A kikapcsolódás vágya

A negyedik szükséglet a kikapcsolódás és a lazítás iránti igény. Az embernek testi, lelki és érzelmi egyensúlyához olyan életritmusra van szüksége, melyben a munka és a játék váltja egymást. A régi angol közmondás jól tükrözi ezt az alapvető emberi szükségletet: All work and no play makes Jack a dull boy. (Csak a munka, játék semmi – Jancsit sótlan egy fickóvá teszi.) Ha vesszük a fáradságot, és leltárt készítünk a lakásunkban található sporteszközökről, vagy őszintén megvizsgáljuk életmódunkat, reális képet kaphatunk arról, hogy mennyi pénzt és időt szánunk a testi-lelki egészségünkhöz szükséges egyensúly fenntartására.

A hivatásos sportolók a munkájukat végzik a mérkőzéseken, a szurkolók ezrei azonban szórakozásból vesznek részt a sporteseményeken. Kikapcsolódnak egy stresszes hét után, élvezik barátaik társaságát, ismerkednek, nevetnek és lazítanak. Teljes odaadással szórakoznak.

Figyeljük meg saját magunkat vagy házastársunkat, és látni fogjuk, hogy viselkedésünket milyen gyakran (de remélhetőleg legalább néha) motiválja a kikapcsolódás és a lazítás utáni vágy. Számtalan lehetőség közül válogathatunk, hogy betöltsük ezt a szükségletünket, és mindannyiunknak megvan a kedvenc időtöltése. Alig várjuk, hogy végre lazíthassunk, és átadhassuk magunkat azoknak a dolgoknak és kapcsolatoknak, melyek üdítően hatnak ránk. Vajon miért ül le Bill kedvenc italával a tévé elé munka után – ahelyett, hogy a feleségével, Tess-szel kezdene beszélgetni? Azért, mert lazítani akar, mielőtt beszámol neki stresszes napjáról. A férfi – tudatosan vagy ösztönösen – a kikapcsolódás utáni szükségletét elégíti ki ilyen módon.

Tess azonban félreértheti Bill viselkedését, és arra következtethet belőle, hogy férje már nem szereti. Ám ha megérti a férfi indítékát, akkor könnyebben megtalálja a módját annak, hogy mindketten megkapják, amire vágynak: ő a szeretetet, a férfi pedig a szórakozást. Fontos, hogy Tessnek is legyen pihentető időtöltése, különben elveszíti a lelki egyensúlyát.

Az istennel való békesség iránti vágy

Az Istennel való békesség utáni vágy az ember rejtett énjének középpontjában található. Vallásos és lelki témájú könyvek ezrei bizonyítják, hogy milyen alapvető igényről van szó. A modern ember az intézményes vallásosságot gyakran elutasítja, ám soha nem hagy fel a lelki valóság kutatásával. Egy esküdt ateistával is előfordul néha, hogy betelefonál a természetfeletti jelenségekről szóló tévéműsorba, éjfél után megnézi egy tévé evangélista műsorát, vagy egy csendes sarokban üldögélve olvasgatja az ősi vagy modern misztikusok írásait. Az ember lénye legmélyén keresi a kapcsolatot a természetfeletti világgal, és viselkedését gyakran az Istennel való megbékélés vágya motiválja. Ennek a lelki kapcsolatnak az igényét még a modern tudományos elméletek sem csökkentették.

Traci hitetlenkedve figyelte férje, Todd hirtelen támadt érdeklődését a Biblia iránt. Szeme villámokat szórt, amikor erről beszélt:

– Nem tudom megérteni, és egyáltalán nem tetszik, amit művel. Hetente két-három estét a Biblia olvasásával tölt, és egy bibliatanulmányozó kiadványt böngész, amit az egyik barátjától kapott. Engem is megkért, hogy tartsak vele. A férjem kamaszkora óta ateista. A főiskolán kigúnyolta a keresztényeket, és mindig vitába szállt velük. A házasságunk előtt biztosított arról, hogy a vallás soha nem fog szerepet játszani az életünkben, most pedig fanatikus Biblia-rajongó lett belőle. Mi történt vele?

Sejtettem, hogy Traci ebben a lelkiállapotban nem fogadná el a magyarázatomat, és megértettem, hogy felbőszítette férje „pálfordulása”. Biztos voltam abban, hogy Todd az Istennel való békességet keresi. Viselkedését az a vágy motiválta, hogy élete lelki dimenzióját megtalálja.

A filozófusok és a világ vezetői mindig tudatában voltak annak, hogy az ember nemcsak fizikai lény. Blaise Pascal, francia filozófus ezt mondta: „A legfontosabb gondolatom mindig az volt, hogy személyes felelősséggel tartozom Istennek.” Abraham Lincoln megjegyezte: „Egyetlen embert sem lehet tönkretenni, amíg megőrzi méltóságát, és azt vallja, hogy az őt megalkotó hatalmas Istennel áll rokonságban.” Dag Hammarskjold, az Egyesült Nemzetek volt főtitkára kijelentette: „Isten nem hal meg azon a napon, amikor elveszítjük a hitünket egy személyes istenség létezésében, mi azonban nyomban meghalunk, amint elveszítjük életünkből azt a csodálatos, naponta megújuló kisugárzást, amelynek forrása minden értelmet meghalad.”[15] Az emberben olyan lelki éhség munkál, amely arra sarkallja, hogy életének az evésen, a szexen és hétköznapi tevékenységein túlmutató értelmét, vagyis az Istennel való békességét keresse.

Az indítékok felfedezése

Az emberi magatartást a fent említett pszichikai-lelki igények motiválják. Nem azért mászunk meg egy hegyet, mert éppen az utunkban áll, hanem azért, mert szabadságra, kikapcsolódásra, társakra, teljesítményre vagy éppen magányra vágyunk – a legkevésbé sem azért, mert kíváncsiak vagyunk, hogy mi van a hegy tetején. Ha meg akarjuk érteni egymást, fel kell tennünk ezeket a kérdéseket: „Mi motiválja a házastársam viselkedését? Milyen igényeit próbálja tudatosan vagy ösztönösen kielégíteni? Mi motiválja az én viselkedésemet? Milyen szükségletemet próbálom kielégíteni?” Miközben ezekre a kérdésekre keressük a választ, egyre jobban megértjük az ember viselkedését.

Az emberi viselkedés mögött húzódó indítékok tanulmányozása során hasznos lehet elolvasni néhány könyvet azokról az alapvető szükségletekről, melyek közül néhányról ebben a fejezetben is szót ejtettünk. Érdemes erről a kérdésről őszintén elbeszélgetnünk házastársunkkal is. Saját indítékaink mélyebb megismerése szintén hasznos lehet a viselkedést motiváló tényezők jobb megértésében. Remélem, hogy a könyvben bemutatott esetekben az olvasók ráismernek a sajátjukkal rokon helyzetekre. Egyik megközelítés sem ad pontos választ, ám mindegyikből tanulhatunk valamit, amit saját helyzetünkben is alkalmazhatunk. Ha megértjük a rejtetten működő belső késztetéseket, világosabban fogjuk látni, mit tehetünk annak érdekében, hogy pozitív változásra ösztönözzük házastársunkat.

Négy személyiségtípus

Van a rejtett énnek még egy összetevője, amely nagymértékben befolyásolja viselkedésünket. Ezt általában személyiségnek nevezzük, amely meghatározza, hogyan reagálunk egyes helyzetekben. Amikor valakit extrovertáltnak vagy introvertáltnak, pedánsnak vagy rendetlennek, pesszimistának vagy optimistának, határozottnak vagy határozatlannak, izgágának vagy nyugodtnak nevezünk, akkor különböző személyiségjegyekről beszélünk. Ezek alapján nagy valószínűséggel megjósolható az emberek viselkedése bizonyos helyzetekben.

Marlene így beszél férjéről, Joshról: „Olyan lassú és aggályoskodó, hogy mire meghoz egy döntést, már többnyire késő.” Marlene Josh egyik személyiségjegyéről tesz említést. Mindnyájunkban több személyes tulajdonság keveredik egymással, és ha valaki ismer minket, általában előre meg tudja mondani, hogyan fogunk viselkedni bizonyos helyzetekben. Számtalan személyiségjegy létezik, melyek többféleképpen csoportosíthatók. Ezek alapján szoktunk beszélni személyiségtípusokról. A különböző személyiségtesztek segítenek abban, hogy megállapítsuk saját személyiségtípusunkat. Hasznos lehet házastársunkkal együtt elvégezni egy-egy ilyen tesztet – ez nemcsak szórakoztató, hanem tanulságos élményt nyújthat.

Ebben a fejezetben nem tudjuk kimerítően tanulmányozni az emberi személyiséget. Mindössze négy gyakori típusról teszek említést, hogy bemutassam, mennyire fontos tisztában lennünk a különböző személyiségjellemzőkkel, ha szeretnénk mélyebben megérteni a rejtett én működését.

A békítő a nyugodt, lassú, közvetlen és kiegyensúlyozott személyiség. Az ilyen ember általában kellemes, nem szereti a konfliktusokat, nem szokott kijönni a sodrából és ritkán mutatja ki a haragját. A békítőnek is vannak érzelmei, de nehezére esik kifejezni őket. A házasságban és a családban a békítő a nyugalmat keresi, nem vesz tudomást a nézeteltérésekről, és mindenáron kerüli a konfrontációt. Ez azt eredményezheti, hogy a konfliktusok megoldatlanok maradnak. Ha mégis kitör a veszekedés, a békítő igyekszik lecsillapítani társát, és könnyen beadja a derekát, akkor is, ha nem ért vele egyet. Jószívű és megértő, nincs más vágya, mint hogy mindenki zavartalanul élvezze az életet. A békítővel általában könnyű együtt élni, bár lagymatag életmódja zavarhatja partnerét. Az ilyen emberek jól kijönnek a gyermekeikkel, és – amennyiben nincsenek komolyabb konfliktusok a kapcsolatban – többnyire elégedett házastársak válnak belőlük.

Az irányító természetű emberek gyorsak, aktívak, gyakorlatiasak és erős akaratúak. Általában önállóak, függetlenek, határozottak és kissé önfejűek. Mivel számukra könnyen hoznak döntéseket, ezért sokszor mások helyett is szeretnek dönteni.

Az irányító a tettek embere. Állandóan új ötleteken, terveken és célokon töri a fejét. Határozottan foglal állást mindenben, nem hódol be senkinek, hanem körömszakadtáig harcol az igazáért, és mindig nyer. Számára nem léteznek problémák, csak kihívások. Mindig eltökélt, és nem sok megértést tanúsít mások iránt. Nehezére esik a részvét és a barátságos érzelmek kinyilvánítása. Az irányító összeszedett, de sokszor csak az átfogó képet látja, és nem ügyel az apró részletekre. Miután kitűzte a célját, hajlamos átgázolni azokon, akik az útjában állnak.

A gondoskodó többnyire önfeláldozó és tehetséges maximalista, aki meg akar felelni mások igényeinek. Rendkívül érzékeny és megértő. Gyakran borongós és depressziós, mert átérzi a világ minden fájdalmát. A gondoskodó rendkívül megbízható, és magas mércét állít önmaga, illetve mások elé. Kivételesen jó elemzőkészséggel rendelkezik, és észreveszi a célok elérésével járó buktatókat, ezért gyakran lehűti az irányító lelkesedését.

A gondoskodó élete értelmét abban találja meg, hogy feláldozza magát, és másokat szolgál. Semmi sem tántoríthatja vissza a jó cselekedetektől. Ennek a személyiségtípusnak az a hátránya, hogy gyakran fölemészti magát, és nem ismeri fel saját érzelmi szükségleteit.

A társaságkedvelő barátságos, élénk, izgatott személyiség, aki számára az egész élet egy nagy társasági esemény. A társaságkedvelő szereti az embereket, nem kedveli a magányt, és akkor érzi magát elemében, amikor barátai között tölti az idejét. Ilyenkor általában ő a „társaság lelke.” A társaságkedvelő nemcsak a saját életét teszi izgalmassá, hanem másokét is. Csak úgy ömlenek belőle a történetek, a színpadias kifejezések és dalok. A társaságkedvelőnek az a célja, hogy mindenki jól érezze magát.

A társaságkedvelő számára soha nem megterhelő feladat mások szóval tartása; állandóan azzal van elfoglalva, hogy társasági eseményeken vesz rész, vagy szervezi azokat. Számára még egy egyszerű étkezés is ünnepi alkalom. Ennek a személyiségtípusnak az a hátránya, hogy gyakran megbízhatatlannak és fegyelmezetlennek bizonyul. Ráadásul annyira a pillanatnak él, hogy időnként elfeledkezik korábbi ígéreteiről és kötelezettségeiről.

A házassági kapcsolatban mindegyik személyiségtípusnak vannak kedvező és kedvezőtlen tulajdonságai. A négy alapvető típus közül az egyikkel mindnyájan jobban azonosulunk, mint a többivel, bár egyikünkre sem illik maradéktalanul az egyes típusok leírása. Ritkán fordul elő, hogy a házaspár mindkét tagja ugyanahhoz a személyiségtípushoz tartozik. Azokhoz vonzódunk inkább, akik különböznek tőlünk, és azokon a területen erősebbek, ahol mi gyengébbek vagyunk. Ezek a különbségek azonban az esküvő után gyakran bosszantani kezdik a házasfeleket.

Miután kialakultak a személyiségjegyek, már nem nagyon változnak – függetlenül attól, hogy öröklött vagy gyermekkorunkban rögzült tulajdonságokról van szó. Ez nem jelenti azt, hogy nem fejlődhetünk személyiségünk gyengébb területein. Viszont életünk végéig megmarad a természetes hajlamunk arra, hogy az alaptermészetünknek megfelelően viselkedjünk.

A házastársak személyiségének egymásra hatása

Nagyon fontos megértenünk mind a saját személyiségünk működését, mind pedig a házastársunkét. Erre már csak azért is szükség van, mert általában a személyiségtípusunknak megfelelően igyekszünk betölteni pszichológiai és lelki szükségleteinket. A gondoskodó például, hogy fontosság iránti szükségletét betöltse, hajlamos túlzásokba esni a másokról való gondoskodás terén. Órákat képes eltölteni azzal, hogy szükségben lévő barátjának segítsen problémái megoldásában, és abban, hogy megtalálja élete értelmét. Az irányító számára azonban teljesen érthetetlenek a gondoskodó erőfeszítései. „Hogyan fecsérelhetsz ennyi időt arra, hogy megpróbálsz ennek a szerencsétlen alaknak segíteni?” – méltatlankodik. Az irányító nem ismeri fel, hogy a gondoskodó hasznosnak érzi magát, ha segít egy bajba jutott emberen. Így elégíti ki az egyik legerősebb vágyát – a fontosság iránti szükségletét. Az irányítót ellenben ugyanez az indíttatás arra készteti, hogy hozzon létre egy nagy szervezetet, kezdjen építkezésbe vagy alapítson egy új vállalkozást.

A gondoskodó azért bírálhatja az irányítót, mert céljai elérése közben félresöpör másokat. Ha azonban belátja, hogy az irányítót a fontosság iránti szükséglete vezérli, akkor jobban megérti a viselkedését. Még az is lehet, hogy a segítségére siet azoknak, akiket az irányító megbántott, s így mindkettőjük vágya teljesül.

A szeretet, a szabadság, a fontosság, a kikapcsolódás, illetve az Istennel való békesség iránti belső igényünket – és az összes többi lelki szükségletünket – a személyiségünkre jellemző módon igyekszünk betölteni. Ha belátjuk ezt az igazságot, sokkal jobban megértjük a saját magunk, illetve házastársunk viselkedését. Személyiségtípusunk azt is nagyban meghatározza, hogy milyen módon próbálunk pozitív változást előidézni a házasságunkban.

Eddigi próbálkozásainkat is vérmérsékletünk befolyásolta. A békítő például igyekezett figyelmen kívül hagyni házastársa zavaró vagy bántó magatartását. Nem veszekedett, inkább magába fojtotta fájdalmát. Az ilyen viselkedés – ami a természetéből fakad – érzelmileg eltávolítja a házastársakat egymástól. Amikor a távolság már elviselhetetlenné válik, akkor gyakran rászánjuk magunkat, hogy személyiségünk korlátain átlépve más megközelítési móddal próbálkozzunk. Erre gyakran szükség van. Az első lépés azonban saját személyiségünk megismerése, és annak megértése, hogy miért viselkedtünk a múltban úgy, ahogy viselkedtünk. Ne feledjük, személyiségünk befolyásol minket – de nem irányít. Ha egy jobb utat találunk, azon kell tovább lépnünk, még akkor is, ha ez eleinte szokatlan és kényelmetlen számunkra.

A következő fejezetekben, az első öt fejezetben tárgyalt elveket fogjuk alkalmazni. Megvizsgáljuk, hogy a valóságon alapuló élet, az indítékok megértése és a személyiségtípusok felismerése hogyan segíthet abban, hogy hatékonyabban kommunikáljunk házastársunkkal. Irodám zárt ajtaja mögé lépve olvasóim bepillanthatnak néhány házaspár életébe (akiknek a nevét természetesen megváltoztattam), hogy felfedezzük a különféle házassági problémák jellemzőit. Megvizsgáljuk, hogy az esetekben szereplő férjek és feleségek milyen lépéseket tettek a valóságban gyökerező elvek alapján, és milyen eredményeket tapasztaltak.

Természetesen egyik történet sem lesz éppen olyan, mint a miénk, de remélhetőleg találunk majd annyi hasonlóságot, hogy felismerjük, milyen lépésekkel idézhetünk elő pozitív változásokat a házasságunkban.

Hatodik fejezet

A felelőtlen házastárs

Amikor házasságot kötünk, arra számítunk, hogy egy felelősségteljes és megbízható társhoz kötjük az életünket, akivel megosztjuk közös életünk terheit. Tisztában vagyunk azzal, hogy a házasságban más-más szerep vár ránk, mégis bízunk abban, hogy férjünk/feleségünk a képességeit és energiáit mindkettőnk javára fogja használni. Ám ha kiderül, hogy házastársunk mégsem olyan megbízható, mint gondoltuk, sértődöttség, harag és felháborodás tölt el bennünket.

Személyiségünktől függ, hogyan reagálunk ebben a helyzetben. Ha „irányító” természetűek vagyunk, ingerülten kioktatjuk a felelőtlensége miatt. Azzal vádoljuk, hogy lusta, mint az anyja vagy az apja. Esetleg a fejéhez vágjuk, hogy úgy viselkedik, mint egy elkényeztetett gyerek, akit a szülei kiszolgáltak, és most tőlünk is ugyanezt várja el. Ha békítők vagyunk, inkább csendben szenvedünk, minthogy felhívjuk házastársunk figyelmét felelőtlen magatartására, és vitába szálljunk vele. Ám bármennyire is visszafogjuk magunkat, mindenképpen fájdalmat és haragot kelt bennünk a másik fél viselkedése, és igazságtalannak érezzük a helyzetünket. „Én keményen dolgozom – ő miért nem?” – tesszük fel a kérdést. Máskor így dohogunk magunkban: „Azt hiszem, nem várok el tőle túl sokat. Csak azt akarom, hogy megbízható és felelősségteljes legyen.” Ha a férjünk/feleségünk hosszú időn keresztül nem változtat felelőtlen magatartásán, akkor a házasságunk hamarosan komoly bajba kerül.

Elaine és Bill tízéves kapcsolata alatt Bill másfél évnél tovább nem tudott megmaradni egyik munkahelyén sem. Az első fejezetben találkoztunk már Elaine-nel, akit felháborított férje léha hozzáállása a munkához.

Billnek mindig más gondja támadt. Előfordult, hogy verekedésbe keveredett az egyik kollégájával, és egyszerűen otthagyta a munkahelyét. Máskor elege lett a munkájából vagy a munkatársaiból, és másnap nem ment be dolgozni. Ilyenkor sokszor hetekig, sőt hónapokig állás nélkül maradt. Idejét alvással és tévénézéssel töltötte, vagy a közeli edzőterembe járt „gyúrni”. Tízéves házasságuk alatt Elaine mindig teljes munkaidőben dolgozott, két rövid időszakot kivéve, amikor a gyermekeik születtek. Ha Billnek éppen volt munkája, hozzájárult a háztartás költségeihez, máskor viszont az asszonynak kellett a megélhetésükhöz szükséges pénzt előteremtenie.

Elaine könnyek között mondta: „Dr. Chapman, nem tudom, meddig bírom még.” Az asszonyt nagyon bántotta, hogy a férje ilyen könnyelmű és megbízhatatlan.

Elaine-hez hasonlóan, Becky házasságában is komoly gondok jelentkeztek, de az ő esetükben nem a munkanélküliség jelentette a problémát. Tizenöt éve éltek együtt Daviddel, három gyermeket neveltek, és mindketten teljes munkaidőben dolgoztak. Becky David tétlen életmódja miatt panaszkodott.

– A munkáján kívül semmi nem érdekli. A hálószobánkat már hat éve ki kéne festeni. Állandóan ígérgeti, hogy megcsinálja, de nem képes rászánni magát. A gyerekek kerékpárjait sokszor hónapokig nem javítja meg. A pénzünk egy takarékbetétkönyvben van, de ő nem hajlandó egy jobban kamatozó befektetési forma után nézni. Nyáron csak háromhetente nyírja a füvet. Szégyellem áthívni a barátaimat. Tavaly nyáron kénytelen voltam megfizetni valakit, aki hetente elvégezte a fűnyírást.

A monitor előtt tölti minden szabad idejét. Azt mondják, hogy a számítógép nagyszerű találmány, de én gyűlölöm. Bárcsak felrobbanna! Akkor a férjem végre a valódi világban találná magát. Már mindent megpróbáltam. Hol nyugodt hangon, hol ingerülten adtam tudtára a véleményemet. Azt is megkíséreltem, hogy nem veszek tudomást a problémáról, vagy igyekszem rendkívül kedves lenni hozzá – egyik megoldás sem vezetett eredményre. Fogalmam sincs, mit tegyek.

A két férfi nagyon különbözik egymástól, mégis mindkét feleség egyformán arról panaszkodik, hogy a férjük nem elég tevékeny. A házassági tanácsadók feljegyzései arról tanúskodnak, hogy rengeteg asszony szenved férje ambíciótlansága miatt. Ám előfordul ennek az ellenkezője is, amikor a férjek állnak elő hasonló panaszokkal.

Robert harminckilenc éves koráig várt a nősüléssel. Azzal büszkélkedett, hogy milyen sokáig bírta agglegényként. Suzanne, a sikeres üzletkötő, akit a cég legjobb munkatársai között tartottak számon, levette a lábáról. Vonzó és vidám nő volt, ráadásul fülig szerelmes Robertbe. Egyedül nevelte előző házasságából született ötéves kislányát, és úgy érezte, Robertben megtalálta az ideális férfit. Mindig olyan férjről álmodott, aki otthonülő feleségre vágyik. Ott akarta hagyni az állását, hogy minden energiáját a gyermeke nevelésére fordíthassa, és abban reménykedett, hogy lesznek közös gyermekeik is. Mindketten egyetértettek abban, hogy számára Robert az ideális partner.

A házasság első éve csodálatos volt. Suzanne megtartotta az állását, hogy minél előbb megvehessenek és bebútorozhassanak egy kedvükre való házat. Amikor az egy év letelt, úgy döntöttek, hogy Suzanne most már otthagyhatja a munkahelyét. Izgatottan várták, hogy álmaik végre valóra váljanak, ám ekkor kezdődtek a problémák. Amikor Robert hét év múlva felkeresett, nagyon kiábrándult és keserű volt. Elpanaszolta, hogy munka után hazatérve mindig szörnyű rendetlenség fogadja. Nem értette, hogy lehet ilyen felfordulást csinálni egyetlen nap leforgása alatt, és nehezményezte, hogy Suzanne nem csinál rendet, mire ő este hazaér. Azt is felrótta a feleségének, hogy nem főz neki vacsorát. A gyerekeket megetette, de az ő étkezéséről nem gondoskodott.

– Néha a hazaérkezésem után el kell mennem bevásárolni. Miért nem képes legalább a legalapvetőbb élelmiszereket otthon tartani? – panaszolta. – Örültem, amikor otthagyta az állását, és otthon maradt. Tudtam, hogy mindig erre vágyott. Arra számítottam, hogy tisztán tartja a házat, és mindig lesz otthon meleg étel. Nem bánom, ha hetente néhány alkalommal elmegyünk valahová vacsorázni, de elkeserít, hogy ennyire felelőtlenül kezeli a háztartást.

A férfi éveken át panaszkodott, és próbált Suzanne lelkére beszélni, ám ő nem változtatott a viselkedésén. Robert felelőtlennek tartotta feleségét, és egyre jobban eltávolodtak egymástól.

Elaine, Becky és Robert – mindhárman csalódottak, mérgesek, sértettek és boldogtalanok voltak. Úgy érezték, minden tőlük telhetőt megtettek a házasságukban felmerülő problémák megoldása érdekében. Tisztában voltak azzal, hogy próbálkozásaik nem voltak mindig megfelelőek, sőt néha inkább rontottak a helyzeten. Ám igyekezetük valóban őszinte volt. Amikor tanácsadásra jöttek hozzám, már nem sok reményük maradt. Érzelmeik azt súgták, hogy lépjenek ki a házasságból. Néhány jó barátjuk is ezt tanácsolta nekik, ők azonban nem akartak lemondani a házasságukról. A fejezet hátralevő részében megtudhatjuk, hogyan sikerült a „pozitív változás ügynökei”-vé válniuk, és hogyan változott meg házastársuk általuk felelőtlennek tartott viselkedése.

Tisztázzuk a problémát

Ha pozitív változást szeretnénk elérni, először is tisztáznunk kell a problémát. Győződjünk meg arról, hogy valóban felelőtlenséggel állunk szemben. Elaine, Becky és Robert egyaránt a kötelességtudat hiányával vádolta házastársát. Valóban erről volt szó? Személyiségünk, értékrendünk és vágyaink erősen befolyásolják a szemléletmódunkat. Néha azonban a valóság egészen másként fest, mint gondoljuk. Emlékszem egy asszonyra, aki amiatt panaszkodott, hogy a férjéből hiányzik minden ambíció. A beszélgetés során azonban kiderült, hogy a férfi két főállása mellett még egy félállásban is dolgozik. Miért gondolta a felesége mégis azt, hogy „nincs semmi ambíciója”? Az asszony mélyen vallásos volt, és nehezményezte, hogy a férjének magától nem jut eszébe a Bibliából felolvasni a családnak, és semmilyen ház körüli munkát nem végez. Elképzelése szerint a férje felelőtlen volt. Pedig a férfiből nem hiányzott az ambíció. A problémát inkább az jelentette, hogy minden becsvágya és igyekezete egyetlen területre korlátozódott – a pénzkeresésre. A felesége – nevezzük Sallynek – arra vágyott, hogy a férfi legyen a család lelki vezetője, és segítsen neki a ház körüli teendőkben. Sally elégedetlen volt a férjével, pedig a férfi nagyon is ambiciózus és igyekvő volt. Nem arra volt szüksége, hogy felébresszük benne a becsvágyat és az igyekezetet, inkább abban szorult segítségre, hogy ezt a képességét a felesége számára fontos területeken is ki tudja bontakoztatni.

A beszélgetés során kiderült, hogy a férfi szegény családban nőtt fel, és gyermekként megfogadta, hogy felnőtt korában keményen fog dolgozni, hogy megadja a családjának mindazt, amit ő nem kapott meg. Ráadásul a házasságuk elején Sally gyakran panaszkodott szűkös anyagi helyzetük miatt, ami még inkább arra indította a férjét, hogy minden idejét a család anyagi biztonságának megteremtésére fordítsa. Mivel nem rendelkezett magas iskolai végzettséggel, az „álláshalmozás”-t tartotta a legkézenfekvőbb megoldásnak. Teljesen érthetetlen volt számára, hogy a felesége miért elégedetlen vele, és miért tartja felelőtlennek.

Sally szem elől tévesztette a valódi problémát. Amit ő megbízhatatlanságnak nevezett, az valójában aránytévesztés volt. A két fő- és egy mellékállás vállalásával a férfi nagyon is felelősségteljesnek bizonyult a házasság egyik területén – az anyagiak előteremtésében, miközben egy másik területen – a családdal való időtöltésben – valóban elhanyagolta a kötelezettségeit.

Most pedig lássuk David állítólagos felelőtlenségét. David nem halmozta az állásait, viszont rendkívül felelősségteljes beosztásban dolgozott, és megfelelően gondoskodott a családjáról. Becky problémáját az okozta, hogy a férfi nem jeleskedett házasságuk egyéb területein. A hálószoba kifestése, a gyermekek kerékpárjának megjavítása, a jövedelmezőbb befektetési forma kiválasztása és a fűnyírás – mind-mind az ő feladata lett volna, ehelyett azonban szabad ideje nagy részét a számítógépe előtt töltötte. David tehát nem az élet minden területén, csupán a hálószobafestés, a biciklijavítás, a befektetési ötletek és a kerti munka esetében mutatkozott felelőtlennek és hanyagnak – amelyek Becky számára nagyon fontosak voltak.

Robert felesége, Suzanne, szintén felelősségteljes és lelkiismeretes volt egy bizonyos területen – a gyermeknevelésben. Nagyon élvezte, hogy főállású anya lehet, és rengeteg időt töltött a két gyermekével. Olyan kiemelkedő nevelést adott a gyermekeknek, hogy megérdemelte volna az „Év legkreatívabb anyukája” díjat. Cége legjobb üzletkötőjeként már a házassága előtt is bizonyította rátermettségét. Most pedig minden energiáját a gyermeknevelésre fordította. Számára a rendrakás nem tartozott a legfontosabb teendők közé, bár arra mindig gondosan ügyelt, hogy a ház biztonságos legyen a gyermekek számára. A gyerekek étkezéséről gondoskodott; de úgy vélte, hogy Robert felnőtt ember, el tudja látni magát, ráadásul az időbeosztása kiszámíthatatlan. Nem értette, hogy férje miért tesz neki folytonosan szemrehányást.

– Megegyeztünk abban, hogy otthon maradok, és a gyerekekről gondoskodom – mondta az asszony. – Szerintem nagyon jól végzem a dolgomat. Miért mérgelődik, és miért nevez felelőtlennek?

Elaine viszont egy olyan férfival élt együtt, aki az élet minden területén megbízhatatlannak és felelőtlennek bizonyult. Nem rendelkezett állandó munkahellyel, és így nem járult hozzá a család kiadásaihoz, ráadásul a ház körüli teendőkben sem segített, és két gyermekével sem töltött elegendő időt. Bill az élet egyik területén sem vette ki a részét a családi feladatokból.

Nagyon hasznos tehát, ha tisztázzuk a problémát. Nyilvánvaló, hogy Elaine egészen más jellegű problémával küzd a házasságában, mint Becky vagy Robert a sajátjában. Így a pozitív változás irányba tett lépéseik is szükségszerűen különbözőek lesznek.

Elemezzük a probléma forrását

Mindig segít, ha igyekszünk megérteni a házastársunk lelkében zajló folyamatokat. Enélkül nem biztos, hogy képesek leszünk megtenni a megfelelő lépéseket. Tételezzük fel, hogy férjünk nem elég igyekvő és szorgalmas. Nem hajlandó sem otthon, sem máshol dolgozni; illetve ha van is állása, munka után csak a tévé előtt ül, vagy konditerembe jár a barátaival, és semmi érdeklődést nem mutat az apai vagy férji teendői iránt. Mi okozhatja ezt a látszólagos nemtörődömséget? Ha megértjük ennek a viselkedésnek az eredetét, azzal félig már a gyógymódra is rátaláltunk. Lássuk tehát, milyen okok állhatnak a háttérben.

Talán saját apja példáját követi. Figyeljük meg apósunk életvitelét. Lehet, hogy férjünk egész egyszerűen azt teszi, amit az apjától tanult? Mindnyájunkat befolyásol a szüleink által adott minta. Sok férfi a házasságában ugyanazt az életmódot követi, amit a saját apjánál látott.

Talán lázad az apai példa ellen. Apja munkamániás volt; soha nem volt jelen, amikor a fiának szüksége lett volna rá. Anyja gyakran panaszkodott az apa munkahelyi elfoglaltságai miatt. Ezért fiatal felnőttként úgy döntött, hogy nem fogja megismételni az apja által elkövetett hibákat. Így lázad az apai példa ellen. Sokan észreveszik szüleik gyengéit. Néhányan – tudatosan vagy ösztönösen – minden igyekezetükkel azon vannak, hogy mások legyenek. Nem akarják a szüleik hibáit megismételni, s így könnyen átesnek a ló túlsó oldalára. A munkamániás szülő fia például felelőtlen lesz a munkában. A partnereit gyakran váltogató anya leánya pedig túl szigorú elveket vall a szexszel kapcsolatban.

Talán túlságosan én-központú a felfogása. Sok felelőtlen és hanyag házastárs viselkedésének a hátterében az önzés áll. Talán gyermekkorában nem bízták meg feladatokkal, és nem voltak kötelességei. A szülei elkényeztették, ezért úgy gondolja, hogy a sült galamb előbb-utóbb majd csak a szájába repül. Abban a hitben él, hogy a környezetének kötelessége ellátni őt minden jóval. Az ilyen ember nem tud adni, csak kapni. Nem tanulta meg azt, hogy törődjön másokkal. Egész élete arról szól, hogy mások gondoskodnak róla.

Talán a neheztelését fejezi ki. Bármit kérünk tőle, az ellenkezőjét teszi. Ha megkérjük, hogy végezzen el valamit a ház körül, egyre csak halogatja, mert szerinte nem érdemeljük meg a segítségét. A kéréseinket valószínűleg nyaggatásnak vagy állandó elégedetlenségnek tekinti. Rendkívül következetes és határozott, ha arról van szó, hogy kibújjon a kéréseink alól. Úgy érzi, hogy az élet valamely területén nem kapja meg azt, amire szüksége lenne. Felelőtlen és megbízhatatlan viselkedésével a saját elégedetlenségére akarja felhívni a figyelmet.

Számos egyéb lehetőség is felmerülhet, de leggyakrabban ez a négy probléma húzódik meg házastársunk felelőtlen magatartásának hátterében. Miközben férjünk/feleségünk könnyelműségének és hanyagságának az okait keressük, nem szabad elfeledkeznünk arról, hogy viselkedésünket nagyrészt azok a belső érzelmi szükségletek motiválják, amelyeket az 5. fejezetben tárgyaltunk. Tartsuk szem előtt, hogy a legalapvetőbb lelki szükségleteink a szeretet, a szabadság, a fontosság, a kikapcsolódás és az Istennel való békesség iránti vágyunk. Minél jobban megértjük házastársunk viselkedésének mélyen rejlő okát, annál célravezetőbb lépéseket tehetünk annak érdekében, hogy pozitív változást kezdeményezzünk a kapcsolatunkban.

Vizsgáljuk meg Bill felelőtlen viselkedésének okait. Elaine-nel való beszélgetéseim során megtudtam, hogy Bill súlyos önbizalomhiányban és alacsony önértékelésben szenved. Gyermekkorában alkoholista apja gyakran hangoztatta, hogy semmire sem fogja vinni az életben; rendszeresen kritizálta és lekicsinyelte az erőfeszítéseit. Bill mindezt már házasságuk előtt elmesélte Elaine-nek. A férfi éppen azért vonzódott Elanie-hez, mert ő mindig biztatta, és megnyugtatta, hogy apjának egyáltalán nincs igaza. Bill végre találkozott valakivel, aki hitt benne és szerette őt. Viszonzásképpen minden lehetséges módon igyekezett Elaine kedvében járni. Virágokat és képeslapokat küldött neki; nem meglepő, hogy hamarosan egymásba szerettek.

Amikor egy év múlva összeházasodtak, Billnek volt állása. Az esküvő előtt Elaine-nek fogalma sem volt arról, hogy a házasságuk első tíz évében Bill a munkavállalás terén ennyire megbízhatatlan lesz; azzal sem volt tisztában, hogy a férje még mindig haragot érez az apja iránt. Bill mindenáron be akarta bizonyítani, hogy apjának nem volt igaza, de a benne felgyülemlett harag miatt sokszor kíméletlen szavakkal és bíráló megjegyzésekkel fordult a munkatársai felé. Amikor azok hasonló módon válaszoltak, Bill úgy érezte, önérzete forog veszélyben. Kollégái ellentámadásában apja szavait vélte felfedezni, ezért sürgősen otthagyta a munkahelyét.

Elaine ekkor még megértően és együttérzően állt mellette. A férfi érezte felesége szeretetét, és hamarosan újabb állást talált. Miután ott is csak fél évig bírta, Elaine már nem volt annyira megértő, inkább alaposan kikérdezte, hogy miért is kellett otthagynia a munkahelyét. Férje sorozatos munkahelyi kudarcai láttán egyre kritikusabb megjegyzéseket tett. A férfi számára Elaine ekkor már nem jelentette a szeretet és a biztonság forrását, mivel ő is ugyanúgy kárhoztatta, mint az apja. Egy idő után a férfi maga is semmirekellő vesztesnek kezdte érezni magát, és úrrá lett rajta a depresszió.

A fontosság iránti vágya beteljesületlen maradt, a feleségétől kapott szeretet elapadt, Bill pedig egyre felelőtlenebbé vált. Munkahelyi problémái, a depresszióra jellemző sok alvás és tévénézés mind arról árulkodott, hogy önbecsülésre és szeretetre vágyott, ám a felesége ezt egészen másképp látta. Ő csak egy felelőtlen és megbízhatatlan férjet látott, aki elhanyagolta őt. Ő sem kapta meg azt a szeretetet és biztonságot, amire szüksége lett volna, ezért Billt kritizálta a felelőtlenségéért. Amikor Elaine megértette a férje magatartása mögött húzódó indítékokat, kezdte felismerni, hogyan ösztönözhetné férjét pozitív változásra.

Becky egészen más következtetésre jutott férjével, Daviddel kapcsolatban. A férfi sikeres volt a hivatásában, és ez lelkesedéssel töltötte el, mert a kemény munkával elért sikerek táplálták az önbecsülését. A házasságban azonban nem kapta meg a szeretetet, amire vágyott, ezért elfordult a feleségétől. A férfi elsődleges szeretetnyelve – az elismerő szavak – helyett egyre több lekicsinylő és bíráló megjegyzést kapott a feleségétől. Az asszony nehezményezte, hogy sok időt tölt a számítógép előtt (David számára ez jelentette a kikapcsolódást), és szemrehányást tett neki, amiért elhanyagolja őt és a gyerekeket. A férfi úgy érezte, hogy Beckynek alig van hozzá jó szava. A szeretettankja kiürült, és felelőtlen viselkedésével ezt az üzenetet közvetítette: „Ne várd, hogy teljesítsem a kéréseidet, ha nem szeretsz engem.” Nemtörődömsége persze Beckyből sem váltott ki szeretetteljes érzéseket.

Kapcsolatuk egyre feszültebbé vált az évek során. Amikor azonban Becky felismerte, hogy mi zajlik Davidben, megértette, hogyan válhat a „pozitív változás ügynöké”-vé a házasságukban.

Végül Robert is megértette Suzanne viselkedésének indítékait, és rájött, hogy feleségének még mindig bűntudata van, amiért lányát kitette a válás megpróbáltatásainak. Roberttel kötött házassága előtt minden szabad idejét arra fordította, hogy gyermeke életét színesebbé és gazdagabbá tegye. Miután lehetővé vált számára, hogy főállású anya legyen, és megszületett Roberttel közös gyermekük is, még erősebbé vált benne az elhatározás, hogy jó anya szeretne lenni.

Roberttel kötött házassága előtt sikeres karriert futott be a cégénél; nem voltak önértékelési problémái. Most arra készült, hogy egy másik területen – az anyai szerepben – érjen el sikereket, és Robert jól fizető állása ezt lehetővé is tette számára. Eleinte minden jól ment, ám egy idő után férje egyre többet bírálta a háztartás elhanyagolása miatt; különösen azt kifogásolta, hogy esténként nem várja meleg étellel. Elaine igazságtalannak érezte férje szemrehányásait és fájlalta, hogy nem értékeli a gyerekekkel való foglalkozást. Úgy érezte, hogy férje irányítani próbálja az életét, és meg akarja fosztani a szabadságától. Nem volt hajlandó meghajolni a férfi akarata előtt, és úgy döntött, hogy sem ő, sem más nem tarthatja vissza attól, hogy a gyermekeire fordítsa minden figyelmét. Férje állandó elégedetlensége gyengítette az önbecsülését, és Suzanne hamarosan úgy érezte, hogy Robert már nem szereti őt. Ekkor még nehezebbé vált számára, hogy megfeleljen a férfi elvárásainak. Mikor Robert mindezt felismerte, megértette, hogy változtatnia kell addigi hozzáállásán. Ezzel elérkeztünk a harmadik – és legfontosabb – szemponthoz.

Tegyünk pozitív lépéseket

Robert készen állt arra, hogy a realitáselveket kipróbálja a gyakorlatban. Felismerte, hogy egyedül rajta múlik, milyen hozzáállással közelít a problémáihoz. A házasságában tapasztalt nehézségek ellenére is képes volt pozitívan gondolkodni. Hitt abban, hogy van megoldás, és hajlandó volt ennek érdekében lépéseket tenni. Megértette, hogy Suzanne viselkedését ugyan nem tudja megváltoztatni, ám pozitív cselekedetei jó hatással lehetnek rá. Belátta, hogy erre negatív érzelmei ellenére is képes.

Robert beismerte, hogy sok hibát követett el, amikor megpróbálta megváltoztatni Suzanne-t, de tudta, hogy ettől még nem vallott kudarcot, és nem egyedül ő tehet minden problémájukról.

Kész volt arra, hogy bevesse a jóért való küzdelem leghatalmasabb fegyverét. Megkérdezte magától: „Milyen szerető lépéseket tehetek Suzanne irányában, amelyekkel pozitív hatással lehetek rá?” Lássuk, milyen lépéseket tett Robert.

Először, beismerte a saját tökéletlenségét. Mivel úgy érezte, hogy szóban nem tudná elég jól kifejezni a gondolatait, elhatározta, hogy levelet ír Suzanne-nak. A levél így hangzott:

Kedves Suzanne!

Az utóbbi napokban sokat gondolkodtam kettőnk kapcsolatáról, és rájöttem, hogy eddig sokszor lebecsültelek és túlzottan kritikus voltam veled szemben. Tudom, hogy ezzel nagyon megbántottalak. Beismerem, hogy hibát követtem el, és szeretnék tőled bocsánatot kérni emiatt.

Amikor összeházasodtunk, büszke voltam az üzleti világban elért sikereidre. Tudom, hogy arra is büszke lehetek, amit a gyermekeinkért teszel. Nem hiszem, hogy létezik nálad jobb anya. Talán azért voltam olyan kritikus veled szemben, mert úgy éreztem, nekem már nem jut a szeretetedből. Ezzel nem mentegetni akarom magamat, csak igyekszem magyarázatot adni a viselkedésemre. Tudom, hogy az utóbbi időben te sem kaptál sok szeretetet tőlem. Azt hiszem, mindkettőnknek többre van szükségünk, és többet érdemlünk egymástól.

Szeretném, ha ezentúl minden másképp lenne. Újra közel szeretnélek érezni magamhoz, és szeretnék veled együtt részt venni a gyerekek nevelésében. Tudom, hogy sokat kell tanulnom ahhoz, hogy olyan jó apa legyen belőlem, mint amilyenre a gyermekeinknek szüksége van. Szívesen fogadom a javaslataidat, hogyan lehetnék jobb férj és jobb apa. Remélem, érzed a levél hangneméből, hogy őszinte vagyok. Ha elolvastad, talán beszélhetnénk róla. Nagyon szeretlek.

Robert

Nehéz volt megírni ezt a levelet; a szavak nem jöttek könnyen. Ám Robert tudta, hogy jó úton halad. Megfigyelhetjük, hogy levelében Suzanne szabadság és szeretet iránti vágyára alapozza a megjegyzéseit, ugyanakkor a saját szeretetvágyát is kifejezi.

Másodszor, kifejezte felesége iránti szeretetét. Elismeréssel szólt nevelési képességeiről, amit már hónapok óta elmulasztott megtenni. Egy hét múlva sor került a levél megbeszélésére, amikor Robert szóban is kifejezhette felesége iránti szeretetét, és változtatási szándékát.

Harmadszor, felesége segítségét kérte, hogyan legyen jobb férj és apa. Robert megkérte Suzanne-t, hogy segítse őt a javaslataival, de mivel tisztában volt azzal, hogy nem tudna mindenben azonnal megváltozni, jobbnak látta, ha Suzanne egyszerre csak egy tanáccsal áll elő, majd legalább két hetet vár, mielőtt újabb kéréssel fordul hozzá. Suzanne első javaslata az volt, hogy amikor Robert este hazaér, ne tegyen megjegyzéseket a rendetlenségre, hanem menjen oda a gyerekekhez, ölelje meg őket, és mindkettejükkel töltsön minőségi időt. Ezután őt is ölelje meg, majd öt percig beszélgessenek arról, hogy milyen napjuk volt. Robert igyekezett teljesíteni felesége kérését, csak ritkán fordult elő, hogy megfeledkezett róla.

Suzanne minden második héten új javaslattal állt elő, Robert pedig elszántan igyekezett teljesíteni a kéréseit. Két hónap múlva megkérdezte:

– Szerinted jól haladok?

Az asszony igencsak megörvendeztette a válaszával:

– Nagyon örülök a változásoknak. Néha szinte a mennyben érzem magam.

Suzanne szavai meleg érzelmeket keltettek Robertben a felesége iránt. Már régen nem kapott ilyen megerősítést tőle.

Lassan, de biztosan

Suzanne viselkedése nem változott meg azonnal. Ám Robert örömmel fogadta az apróbb változásokat is. Felesége időnként finom vacsorát készített, és a család együtt étkezett. Robert megdicsérte a főztjét, és sikerült visszafognia szokásos megjegyzését: „Bárcsak gyakrabban főznél vacsorát.” Robert továbbra is igyekezett megfogadni Suzanne javaslatait. Most már hetente egyszer ő fürösztötte a gyerekeket, szombatonként pedig két órán keresztül vigyázott rájuk, amíg Suzanne a barátnőivel röplabdázott. Néha elvitte őket a meccsekre, hogy lássák az anyjukat játszani.

Négy hónappal azután, hogy Robert új hozzáállással fordult házassági problémái felé, ő is előállt egy kéréssel. Egy este így szólt:

– Lenne egy kérésem. Nagy örömet szereznél, ha megtennéd.

A felesége így felelt:

– Lehet róla szó.

– Emlékszel, milyen csodálatos almás pitét sütöttél, amikor még ifjú házasok voltunk? Imádom, ahogy te készíted. Lenne kedved sütni egyet valamikor, ha ráérsz?

Egy hét sem telt el, és Robert belakmározhatott a nosztalgiapitéből. Nem győzte dicsérni a feleségét, sőt a következő héten a barátaik előtt is kijelentette:

– Suzanne almás pitéje díjat nyerhetne! El sem hiszitek, milyen fantasztikus.

Fél éven belül Suzanne úgy döntött, hogy minden második héten ő is megfogad egy-egy javaslatot, hogy Robert kedvében járjon. Robert alig akart hinni a fülének, annyira örült felesége kérésének.

A következő félév során további kérésekkel fordultak egymáshoz, és mindketten sokat tettek a változás érdekében. Néhány hónap múlva Suzanne-nak az az ötlete támadt, hogy minden délután egy órát korrepetálja a szomszédban lakó középiskolás lányt üzleti matematikából, aki cserébe negyvenöt percig vigyáz a gyerekekre. Ezalatt rendbe tette a házat „Robert kedvéért”. Robert nem győzött csodálkozni, amikor első este hazaért. Miután ez három napon át folytatódott, Robert kinyomozta, hogy felesége korrepetálást vállalt csak azért, hogy a kedvében járjon. Elámult, hogy Suzanne ilyen gondot vesz a vállára azért, hogy megtegyen valamit, amit ő még föl sem mert vetni. Ráadásul Suzanne minden hétfőn, szerdán és pénteken vacsorával várta a férjét. Robert korábban álmodni sem mert volna ekkora változásról.

Mi indította el ezt a pozitív változást a házaspár kapcsolatában? Bizonyára az, hogy Robert megértette felesége belső szükségleteit, és hajlandó volt változtatni addigi magatartásán. Többé nem próbálta irányítani Suzanne-t, sőt szabadságot adott neki. Elismerte a gyermeknevelés terén elért sikereit, ezzel erősítette felesége önbecsülését és fontosságérzését. Suzanne kéréseinek megfelelően fejezte ki a szeretetét, és igyekezett megkönnyíteni az életét. Miután Suzanne nem érezte már úgy, hogy a férje uralkodni próbál rajta, szívesen teljesítette a kéréseit. Újra fontosnak és értékesnek érezte magát, mert a férfi megerősítette ebben. Érezte, hogy Robert valóban szereti őt, mert figyelembe vette a kívánságait; így már ő is képes volt viszonozni a férje szeretetét.

Mindez sok évvel ezelőtt történt. Robert és Suzanne azóta is kiegyensúlyozott házasságban él. Amikor először találkoztam Roberttel, nem hitte volna, hogy a kapcsolatuk ilyen hatalmas változáson mehet keresztül. Sokakhoz hasonlóan ő is tapasztalta, hogy a valóságelvekre alapozott élet még a látszólag reménytelen helyzetekben is megoldást jelenthet.

Becky története nagyon hasonló. Ő is ugyanazokat az elveket alkalmazta, és hasonló lépéseket tett meg, mint Robert. Rájött, hogy David viselkedésének hátterében a fontosság és az önbecsülés iránti vágya állt, neheztelése pedig betöltetlen szeretetvágyából fakadt. Belátta, hogy negatív hozzáállásával csak rontott a helyzeten. Mikor felismerte, hogy férje az elismerő szavak szeretetnyelvét beszéli, megértette, hogy számonkérő és elítélő szavai miért távolították el tőle, és miért menekült a férfi a számítógéphez.

Bocsánatkérés

Egy este Becky bocsánatot kért Davidtől bíráló megjegyzései miatt.

– Csalódott és elkeseredett voltam, és hagytam, hogy ezek az érzések irányítsák a viselkedésemet, de most változtatni szeretnék ezen. Ha van ötleted, hogy hogyan segíthetnék neked, mondd el. – Ezután így folytatta: – Tudom, hogy keményen dolgozol, és komoly sikereket értél el a szakmádban. Sok nő büszke lenne, ha a férje ilyen eredményeket érne el. Sajnálom, hogy annyit bíráltalak, amiért nem végezted el azokat a munkákat, amiket kértem tőled. Rájöttem, hogy önző voltam.

David válasza valahogy így hangzott. – Soha nem hittem volna, hogy egyszer ezt hallom tőled. Azt hittem, hogy hitvány alaknak tartasz. Beismerem, hogy nagyon nehezteltem rád emiatt. Már régóta nem érzem, hogy szeretsz, és zavar, hogy irányítani próbálsz. De elhatároztam, hogy ezt nem hagyom. Azt hiszem, mindkettőnknek változásra van szükségünk.

Egy hét múlva Becky megkérdezte Davidtől, hogy mivel járhatna a kedvében, mire David azt felelte, hogy megmondja, ha cserébe az asszony is mond valamit, amivel ő tudna kedveskedni neki. Ezzel egy olyan folyamat vette kezdetét, ami hamarosan mindkettőjük életét megváltoztatta. Ha egy házasság éveken át komoly gondokkal küszködik, ritkán tapasztalható kölcsönös készség a változtatásra. Robert esete – aki hónapokig alig tapasztalt változást – sokkal tipikusabb példa. Úgy látszik, Davidet annyira lenyűgözte Becky megváltozott hozzáállása, hogy a szokásosnál sokkal gyorsabban viszonozta az aszszony gesztusát.

Két évvel az újrakezdés után, Becky elvégzett egy számítógépes tanfolyamot, David pedig fél éven belül kifestette a hálószobát, és nyáron minden héten lenyírta a füvet. Becky így beszélt erről:

– Egészen más ember lett belőle. El sem hiszem, hogy olyan sokáig éltünk boldogtalanul, és ilyen gyorsan jóra fordult minden.

Elaine is pozitív változást indított el a házasságában, ha nem is tapasztalt az előbbiekhez hasonló, csodával határos eredményeket. Ő annyival nehezebb helyzetben volt, mint Robert és Becky, hogy férje, Bill az élet minden területén felelőtlen és tétlen volt. Nem tudta megtartani a munkahelyét, nem segített a házi munkában, nem vett részt két gyermekük nevelésében, csak azt tette, amihez éppen kedve volt. Több mint tíz éven át Elaine szinte teljesen egyedül hordozta a házasság anyagi és egyéb terheit.

Mikor Elaine hozzám fordult, nyilvánvaló volt, hogy Bill mély depresszióval küzd. Ideje nagy részét alvással, tévénézéssel és a helyi edzőterem látogatásával töltötte. Lelkiállapota labilis, önértékelése alacsony volt. Mintha alkoholista apja jóslatát valósította volna meg: hitvány ember lesz, aki nem viszi semmire. Még mindig haragudott az apjára, ám dühét gyakran munkatársai ellen fordította – főleg ezért nem tudott egyik munkahelyén sem sokáig megmaradni. Bill nem érezte, hogy Elaine szereti, és a szíve mélyén úgy érezte, meg sem érdemli a nő szeretetét. Tudta, hogy férjként kudarcot vallott, és nem értette, hogy tudja a felesége elviselni őt.

Ahhoz, hogy Elaine pozitív változásokat kezdeményezhessen súlyos problémákkal terhelt házasságában, számot kellett vetnie férje valódi állapotával. Elaine emlékezett arra, hogy ismeretségük kezdetén, illetve házasságuk első évében Bill mindig pozitívan reagált az elismerő és biztató szavakra – az utóbbi években azonban a férfi szinte csak bírálatot kapott tőle. Ezért az asszony azzal kezdte, hogy beismerte hibáját.

– Sokat gondolkodtam a kettőnk kapcsolatán, és rájöttem, hogy az elmúlt években csak rontottam a helyzetünkön, amikor bíráltalak és kritizáltalak. Tudom, hogy a bíráló szavaimmal nem segítettem neked – mondta. – Szeretném, ha tudnád, hogy még mindig szeretlek, bár tisztában vagyok azzal, hogy az elmúlt években nem sok jelét adtam ennek.

Kemény szeretet

– Bevallom, csalódtam a házasságunkban, és nem szeretném tovább így folytatni. Tudom, hogy a problémáid egy részét a depreszszió okozza, és elismerem, hogy nem volt könnyű az életed. Ha hajlandó vagy tanácsadást igénybe venni, hozzájárulok a költségekhez.

Szerintem ez az egyetlen reményünk arra, hogy talpra állj, és a házasságunk is rendbe jöjjön. Ha ezt nem vállalod, akkor nem tudok együtt élni veled, pedig még mindig szeretlek. Tudok egy jó szakembert, aki megfizethető árat kér, és azt hiszem, tudna neked segíteni. Szeretném, ha elgondolkodnál ezen, és holnap tudatnád velem a döntésedet.

Bill egy szót sem szólt. Elaine várt egy percet, majd sarkon fordult, és kiment a szobából. Másnap este Bill nem volt otthon. Vacsorára sem ért haza, de ez máskor is elő szokott fordulni. Kilenc után érkezett haza, leült a kanapéra és – szokása szerint – bekapcsolta a tévét. Elaine lefektette a gyerekeket, majd megvárta a tévéműsor végét. Ezután bement a szobába, kikapcsolta a készüléket, és így szólt.

– Nagyon szeretlek. Remélem, érzed, hogy mindezt azért teszem, mert fontos vagy nekem, és a kapcsolatunk is értékes számomra. Tudnom kell, hogyan döntöttél. El akarsz menni a tanácsadóhoz, vagy inkább azt választod, hogy vessünk véget a házasságunknak?

– Elmegyek ahhoz a tanácsadóhoz – felelte a férfi. – Tudom, hogy olyan problémáim vannak, amiket nem tudok egyedül megoldani. Nem értem, hogy tudtál ilyen sokáig elviselni.

– Örülök, hogy így döntöttél – mondta az asszony. – Ez az egyetlen remény mindkettőnk számára.

Ezzel a táskájába nyúlt, és átadta férjének a tanácsadó címét és telefonszámát. – Hívd fel holnap, és kérj tőle időpontot. A biztosításom fedezi a díj egy részét, én pedig fizetem a többit, amíg helyre nem jössz, és munkába nem tudsz állni. Nem számít, hogy meddig tart, Bill! Az a lényeg, hogy legyen változás az életedben és a házasságunkban.

Másnap Bill felhívta a tanácsadót, a rákövetkező héten pedig kezdetét vette egy hosszú terápia, melynek során terítékre került Bill depressziója, apja iránt érzett haragja és mélyen rögzült felelőtlen életvezetési mintái. Három hónap múlva Bill újra állás után nézett, három héttel később pedig talált is egyet. A tanácsadás még két éven át tartott. Bill megértette, hogy miért veszíti el olyan könnyen a türelmét a munkahelyén, és hogyan irányítja az apja iránt érzett dühét a munkatársai felé. Végül képes volt elengedni haragját. Régi sebei begyógyultak, és képes volt rendezni kapcsolatát apjával.

Bill ma már megfelelően tudja kezelni haragját mind a munkahelyén, mind otthon. Elaine-nel közösen házasságuk megújításán fáradoznak. Még mindig anyagi problémákkal küzdenek a múltból örökölt adósságok miatt, de Elaine bízik abban, hogy hamarosan kifizetik a tartozásaikat. Elaine gyakran dicsérte és bátorította férjét gyógyulásának évei alatt. A férfi lassanként megtanulta, hogyan legyen jó apa, és hogyan éreztesse szeretetét a feleségével. Elismeri, hogy sokat kell még tanulnia, de biztatónak érzi az elért eredményeket. Mindketten tudják, hogy az útnak még nincs vége, de tíz éve először hisznek abban, hogy jó irányba tartanak.

A realitáson alapuló élet elveit Elaine-nek egészen másként kellett alkalmaznia, mint Robertnek vagy Beckynek, mert Bill felelőtlen magatartásának belső indítékai alapjaiban különböztek Davidétól és Suzanne-étól. Ha építő jellegű változást szeretnénk előidézni felelőtlen házastársunk magatartásában, mindig figyelembe kell vennünk az indítékait, és meg kell értenünk a benne zajló folyamatokat. Csak akkor érhetünk el pozitív változást, ha szembenézünk a mélyen gyökerező problémákkal.

Előfordul – mint Elaine esetében –, hogy házastársunkat tanácsadóhoz kell irányítanunk, mert a probléma olyan súlyos, hogy egyikünk sem lenne képes egyedül megbirkózni vele. Máskor – mint Robert és Becky esetében – inkább arra van szükség, hogy megvizsgáljuk, a saját viselkedésünkkel mennyiben járultunk hozzá házastársunk felelőtlen viselkedéséhez, és olyan lépéseket kell tennünk, amelyek alkalmasak arra, hogy betöltsék a szeretet, az önértékelés és a fontosság iránti szükségletet. Ha a realitáson alapuló élet elveit gyakoroljuk, mindig rátalálunk azokra a pozitív lépésekre, amelyek a megoldás felé vezetnek.

Hetedik fejezet

A munkamániás házastárs

Amikor a házassági szeminárium vezetője felszólítja a résztvevőket, hogy tegyenek fel kérdéseket, mindig akad legalább egy feleség, aki ezt kérdezi:

– Mondja, hogy lehet együtt élni egy munkamániás férjjel?

Ha az asszonynak alkalma nyílik részletesebben kifejteni a problémáját, akkor egy olyan férjről hallhatunk, aki sok időt tölt a munkahelyén, és keveset van otthon. Reggeltől késő estig dolgozik, a gyerekeit csak álmukban látja, és mire a feleségével találkozik, már halálosan fáradt. Lehet, hogy jól keres, de az is lehet, hogy a munkára fordított időhöz képest kevés a jövedelme. Egy azonban biztos, csak a fizetési csekkjével vesz részt a család életében.

Emlékszem Andreára, aki majdnem ugyanezekkel a szavakkal jellemezte a férjét. Mire története végére ért, a hallgatóság soraiban sok feleség megértően bólogatott, mert magára ismert Andrea történetében. Nem állítom, hogy nincsenek munkamániás nők, de tény, hogy a férfiakat sokkal gyakrabban érinti ez a rendellenesség, mint a nőket.

Ki is a munkamániás férj? Aki mindent egy lapra tesz fel, és a munkája az élete. Ha történetesen van családja, ő akkor is a munka rabja és megszállottja marad. Érthetetlennek tartja, hogy a felesége miért nem örül az eredményeinek, és az anyagi gyarapodásnak, amit a család számára biztosít. Ám a munkamániás számára a munka nemcsak kenyérkereseti lehetőség – élete értelmét látja benne.

Általában örömmel végzi a munkáját. Reggel fürgén ugrik ki az ágyból, és mohón veti bele magát a napi teendőkbe. Munkája végeztével aktatáskájában hazaviszi a feladatait, és tovább dolgozik. Mindig elfoglalt, és csak ritkán elégedett. Mindig adódik egy újabb lehetőség, amit meg kell ragadni, nehogy lekéssen róla.

A környezete tiszteli, és gyakran kap elismerést a főnökeitől. A felesége azonban nincs elragadtatva tőle, és rendszeresen a szemére hányja, hogy keveset tesz a kapcsolatukért, és nem vesz részt a gyerekek életében.

Egy munkamániás vallomása

Íme egy férfi története, aki saját elmondása szerint a munka megszállottja volt. Jimmel Elginben (Illinois államban) találkoztam egy házassági szemináriumon. Szokásomhoz híven engedélyt kértem tőle, hogy lejegyezhessem a történetét. Az alábbiakban közlök néhány részletet a beszámolójából.

– Azok közé a férfiak közé tartozom, akik sokra akarják vinni, és valami nagyot szeretnének alkotni. Úgy gondoltam, hogy ennek az a módja, hogy egyre szorgalmasabban és jobban dolgozom. Meggyőződésem volt, hogy ha sokáig bent maradok az irodában, és azon igyekszem, hogy mindig új és kreatív ötletekkel álljak elő, akkor leküzdhetem fiatalkori gátlásaimat, és leszárnyalhatom a többieket. Nem mondhatnám, hogy különösebben szerettem a munkámat, viszont mindent beleadtam. Néhány év múlva elindultam felfelé a ranglétrán; elértem a céljaimat, jutalmakat kaptam a főnökömtől. Ugyanakkor be kell vallanom, hogy soha nem éreztem magam elégedettnek. Mindig az volt az érzésem, hogy még többet kell tennem.

– Akadtak persze jobb időszakok is. Felemelő érzés volt, amikor én lettem az év legsikeresebb dolgozója a cégnél. Tudtam, hogy mindenki felnéz rám, mert elértem azt, amiért nagyon sokan küzdöttek. De amikor az örömmámor elmúlt, újra elfogott a nyugtalanító érzés, hogy sokkal többet kellene tennem. Amikor nehezebb időszakok jöttek, és nem teljesítettem olyan jól, arra gondoltam, hogy csak még több munkával tudok előrébb jutni.

– Rengeteg időt töltöttem a munkahelyemen, és ritkán láttam ébren a gyerekeimet. Beosontam a hálószobájukba késő este, néztem őket álmukban, és azt mondtam magamban, hogy az ő jövőjükért dolgozom ilyen keményen. Nem voltam ott, amikor megtették az első lépéseiket, és azt sem láthattam, amikor először kerékpároztak. Az unokaöcsém részesült abban az örömben, hogy először felültette őket a biciklijükre. Akkor nem éreztem, hogy elmulasztottam valamit. El voltam ragadtatva, amikor vasárnap megtudtam, hogy a fiam azon a héten már kerékpározott – méghozzá „támasztókerék nélkül”! Most alig tudom visszatartani a könnyeimet, ha erre gondolok, de akkor nagyon boldog voltam, és megdicsértem, hogy milyen nagyszerű kölyök. Valószínűleg arra gondoltam, hogy ezek az első lépései azon az úton, amely oda vezet, ahová én is eljutottam.

– Egy hang állandóan azt hajtogatta a fejemben, hogy „gyerünk, dolgozz, gyerünk, dolgozz”. Nem volt időm együtt játszani a gyerekeimmel, és arra is alig maradt energiám, hogy este a feleségemet megöleljem. Nem voltak barátaim, csak üzleti partnereim, és a munkámmal kapcsolatos szakirodalmon kívül más olvasmányokra nem jutott időm.

Jim beszélt még arról, hogy a lehetőségeihez képest igyekezett a felesége kedvébe járni – például a születésnapjára mindig képeslapot és virágot küldött neki. Ám nagyon kevés időt tudtak együtt tölteni. Amy, a felesége gyakran panaszkodott, ami Jimet még inkább arra késztette, hogy meneküljön otthonról. „Mást sem tett, csak azt éreztette velem, hogy férjként és apaként is kudarcot vallottam.”

Egy vasárnap délután Amy bejelentette, hogy el szeretné őt vinni valahová. Csak annyit volt hajlandó elárulni, hogy szerinte Jimnek tetszeni fog az a hely.

– Nem tart sokáig, és nem is kell átöltöznöd. Menjünk. – Jimet nem nagyon érdekelte a kirándulás, de arra gondolt: Íme egy lehetőség, hogy megtegyek valamit a kedvéért. Talán ha most engedek neki, este egy kis gyengédséggel fogja meghálálni. Így hát szófogadóan beszállt a kocsiba.

Jim így mesélte el a kirándulás részleteit:

– Elvitt egy nyugdíjasok számára épített új lakóparkhoz, amelyhez foghatót még soha életemben nem láttam. A vonzó külsejű épületeket ápolt gyep vette körül, és nyoma sem volt az örömtelen szürkeségnek, amire egy ilyen helyen számítanánk. Bementünk a főépületbe, és megcsodáltuk a gyönyörű csillárt, a zongorát és a francia stílusú szalongarnitúrát. A teraszajtó egy csodálatos golfpályára nyílt. Amy körbevezetett, és megmutatta a látnivalókat.

– Miért hoztál ide? Harmincnyolc éves vagyok, messze van még a nyugdíj.

– Szerettem volna, ha elképzeled, milyenek lesznek a nyugdíjaséveink. Sokat keresel, ezért biztosan megengedhetjük magunknak, hogy egy ilyen helyen lakjunk. Csodálatos életünk lesz! Nappal golfozol, éjjel pedig szeretkezni fogunk. Elmehetünk majd moziba és koncertekre. Végre igazi életünk lehet, és már csak huszonhét évet kell várnunk addig!

– Amy! – kiáltott fel Jim. – Megbolondultál? Miről beszélsz? Ez nevetséges!

– Nem bolondultam meg, Jim. Nagyon is eszemnél vagyok, és nem akarok huszonhét évet várni arra, hogy igazi életet éljek veled. Addigra a gyerekeid egyáltalán nem fognak már ismerni téged, és én is túl öreg leszek ahhoz, hogy érdekeljen a szex. – Amy határozott és komoly hangon folytatta:

– Én most akarlak téged Jim, és nem egy nyugdíjasotthonban. Elegem van abból, hogy özvegy vagyok. Nem érdekel, hogy majd egy ilyen helyen lakhatunk. Én most akarok élni. Azt akarom, hogy igazi életünk legyen, és a gyerekeink elmondhassák: „Apu elvitt horgászni.”

– Nem tudom, te mit akarsz, Jim. Ha neked csak az a fontos, hogy majd egy ilyen gyönyörű lakóparkban élj nyugdíjaskorodban, akkor egyedül fogsz ide költözni. Én nem ezt akarom. Én most szeretnék élni. Nem azt kérem tőled, hogy hagyd ott a munkahelyedet; csak azt szeretném, ha megtanulnál a jelenben élni.

Jim döbbenten hallgatta felesége szavait.

– Gyerekkorom óta nem sírtam, de akkor elsírtam magam – emlékezett vissza Jim. – A golfpálya mellett állva ömlöttek a könnyeim. Az egész életem lepergett előttem, mint egy film. Hallottam apám hangját: „Soha nem viszed semmire!” Láttam magam előtt az éveket, amiket azzal töltöttem, hogy bebizonyítsam, tévedett. Rádöbbentem, hogy elveszíthetek mindent, ami fontos számomra.

– Nem hibáztattam Amyt. Tudtam, hogy igaza van. Könnyeimmel küszködve ezt válaszoltam neki: „Sajnálom. Tudom, hogy hibáztam. Azt hittem, fontos, amit teszek. Már tudom, hogy nem volt igazam.”

Ekkor Jim elkezdte – a saját szavaival élve – „megreformálni” az életét. Egy hónapig töprengett azon, hogyan változtathatná meg az időbeosztását. Végül arra a következtetésre jutott, hogy az addig kialakult elvárások miatt nem csökkentheti a munkaidejét, ezért másik állás után nézett.

– Nem is volt olyan nehéz felmondani, amikor találtam egy új munkahelyet. Azóta sok év telt el, és újra felfedeztem, hogy mit jelent teljes életet élni. Sokat gondolkodtam, és megpróbáltam rájönni, miért hittem olyan hosszú ideig azt, hogy mindenről érdemes lemondani az anyagi sikerekért.

Jim végül a következő végkövetkeztetésre jutott.

– Most már látom, hogy az élet viszonylag rövid, és nagyon ostobák vagyunk, ha nem őrizzük meg az egyensúlyt a munka és a család között. Megfigyeltem, hogy az emberek többsége nem elégedett a munkájában elért sikereivel – függetlenül attól, hogy mit ért el. Soha nem érezzük azt, hogy „sokra vittük”, mert mindig újabb célok bukkannak fel előttünk. Ha a siker hajszolása közben az ember elveszíti a feleségét és a gyerekeit, akkor mindent elveszít. Soha nem fogom megbánni azt a napot, amikor Amy rávett arra, hogy szembenézzek a valósággal.

Be kell vallanom, hogy mire Jim befejezte a történetét, én is elérzékenyültem. Az öröm könnyei gyűltek a szemembe, hogy egy olyan emberrel találkoztam, akinek sikerült kiszabadulnia a mókuskerékből, mielőtt a felesége elhagyta volna, és a gyermekei kirepültek volna a fészekből. Alig vártam, hogy beszéljek Amyvel, és megismerjem a történet hiányzó részleteit. Mi motiválta az asszonyt? Hogyan jutott eszébe ez az ötletes megoldás, amivel felrázta Jimet? Mit élt át az azt megelőző években? Hamarosan megismerhetjük a történetet Amy szemszögéből, de először nézzük meg, hogy mi motiválja a férfiakat, amikor a munka megszállottjaivá válnak. Milyen belső kényszer hajtja azokat az embereket, akiket „munkamániás”-nak nevezünk?

Kisebbrendűségi érzés

Sok munkamániás ember súlyos kisebbrendűségi érzéstől szenved, amelynek gyökerei valószínűleg a gyermekkorba nyúlnak vissza. Szüleik gyakran mondogatták: „A bátyád különb nálad. Nem vagy olyan okos, mint a nővéred. Soha nem viszed semmire.” A gyermek elfogadja ezt a negatív üzenetet, és még felnőttkorában is visszhangzik a fejében. Azért dolgozik, hogy megpróbálja legyőzni kisebbrendűségi érzését. Ha elég szorgalmasan és jól végzi a dolgát, akkor bebizonyítja magának és másoknak, hogy nem alábbvaló senkinél. Ha valaki azért dolgozik, mert alacsonyabb rendűnek érzi magát, akkor mindig magasabb szinten akar teljesíteni másoknál. Ez gyakran azt jelenti, hogy egyre több időt tölt a munkahelyén, mert hajtja a vágy, hogy elérje az áhított teljesítményt, és kivívja főnökei elismerését.

A kisebbrendűségi érzése miatt a munkamániás hajlamos a maximalizmusra. Soha nem érzi tökéletesnek az elvégzett feladatot. „A főnököm nem lesz velem megelégedve” – véli. Ezért még egy órát dolgozik a már amúgy is kiváló jelentésen. A munkamániás gyakran éppen maximalista hajlama miatt nem fog bele a ház körüli teendőkbe. Attól tart, hogy nem tudja úgy elvégezni, ahogy kellene. Inkább hozzá sem kezd, minthogy kudarcot valljon.

Sok munkamániás szenved a szeretet hiányától. Nem azt az üzenetet kapták a szüleiktől, hogy „Szeretlek”, hanem azt, hogy „Szeretlek, ha… Szeretlek, ha beágyazol, ha az edényedet berakod a mosogatógépbe, ha kitakarítod a szobádat, ha lenyírod a füvet, és ha jó jegyeket szerzel.” A feltételhez kötött szeretet könnyen munkamániás felnőttet formálhat a gyermekből.

Valóban, a munkamániást többnyire a szeretetvágy motiválja. Felettesei gyakran részesítik elismerésben, ami jóleső érzéssel tölti el, ám az életében fontos szerepet játszó személyektől – házastársától és gyermekeitől – ritkán kap szeretetet. Ha nem ismeri fel a munkától való függőségét (ahogy Jim tette), akkor a szeretet iránti vágya egész életében kielégítetlen marad.

A másik hajtóerő, ami a munkamánia hátterében rejlik, a teljesítmény utáni vágy. A munka megszállottja abban a tévhitben él, hogy akkor „viszi valamire”, ha teljes odaadással végzi a munkáját, ha sikeres vállalkozásba fekteti a pénzét, vagy drágán berendezett házat tart fenn. Szeretne jelentőségre szert tenni, ám nem ismeri fel, hogy célt tévesztett.

Menekülés a konfliktusok elől

Sok munkamániás a házastársa elől bujkál. Állandó elfoglaltságával igyekszik elkerülni, hogy szembe kelljen néznie az érzéseivel vagy házastársa érzelmeivel. Számára a munka kevésbé megterhelő, mint a társával való érzelmi kapcsolat. Ahogy a mondás tartja, „A férfiak szeretik a versengést, de nem szeretik a konfrontációt.” Sok férfi úgy tekint a feleségével való konfrontációra, mint eleve vesztésre ítélt ügyre.

A férj nem akarja, hogy a felesége alul maradjon a vitában, mert akkor még több kritikára vagy elutasításra számíthat. Viszont ő sem akar veszíteni, mert az megerősítené az alkalmatlanságát hangsúlyozó szülői kijelentéseket. Így aztán inkább az irodában túlórázik, és nem siet haza a feleségéhez, aki amúgy is csak azt éreztetné vele, hogy férjként és apaként is kudarcot vallott. A munkamániás férj legszívesebben akkor ér haza, amikor már a felesége is alszik. Ha alkalmatlannak érzi magát, akkor semmi szüksége arra, hogy ezt még a felesége is a szemére hányja. Ha kemény munkával sikerül meggyőznie magát arról, hogy sikeres és tehetséges, akkor bizonyára nem hallja szívesen felesége panaszáradatát, amelyben a szülei korholását véli felfedezni. Ha felesége részéről mindig csak lekicsinylést és kritikát kap, akkor a férfi arra a következtetésre jut, hogy úgysem tud az aszszony kedvébe járni, és energiáit inkább a munkájára fordítja, mert ez az egyetlen terület, ahol sikerekben és elismerésben lehet része.

Természetesen a feleség is a munka rabjává válhat. Állandóan dolgozik – a munkahelyén vagy otthon –, hogy elrejtőzzön a férje elől, és elkerülje a vitákat. Néhányan a férjük szemrehányása elől menekülnek a munkába; inkább túlóráznak, mint hogy otthon legyenek.

Meg kell említenünk, hogy a gyülekezeti munka és a lelkipásztori szolgálat is lehet a menekülés eszköze. A lelkészek gyakran beleesnek ebbe a csapdába, mikor szép lassan „függővé válnak” Isten szolgálatától. Istent olyan szent lénynek tekintik, aki tökéletességet követel, vagy legalábbis elvárja tőlük, hogy jó cselekedetekkel ellensúlyozzák rossz cselekedeteiket. Szüntelenül azon munkálkodnak, hogy megfeleljenek Istennek. Jóllehet mindez éles ellentétben áll a valódi keresztény üzenettel, mégis sok lelkész és gyülekezeti munkás a szülői kárhoztatás és a maximalista elvárások torzító üvegén keresztül olvassa a Bibliát. Ezért aztán kíméletlenül sanyargatják magukat Isten szolgálatában.

Egy lelkész feleségétől hallottam a következőt:

– A férjem a házasságtörés ellen prédikál, pedig ő is házasságtörést követ el. Nem egy másik nővel van viszonya, hanem a gyülekezet a szeretője. Én csak a házvezetőnője vagyok, a gyerekeink pedig árvák. Mindenki áradozik a férjemről, hogy milyen csodálatos lelkipásztor. „Mindenkinek a szolgálatára áll.” Nagyon sajnálom, de én nem osztom a gyülekezet tagjainak a véleményét. Nem hiszem, hogy Istennek tetsző magatartás az, hogy a családjára olyan kevés figyelmet szentel, miközben mások felé mindig szolgálatkész.

Miután meghallgattam az asszonyt, arról beszélgettünk, vajon hogyan tudná megnyitni férje fülét és szívét a panaszai előtt. A megoldást hamarosan tálcán kínálta az „Ígéret Megtartók” (Promise Keepers) elnevezésű keresztény férfimozgalom konferenciája, ahol – többek között – a férfiak családban betöltött szerepéről és felelősségéről volt szó. A lelkész részt vett a konferencián, és éppen egy afroamerikai futballista előadását hallgatta, aki arról beszélt, hogy milyen fontos szerepet töltenek be a férfiak a hagyományos afroamerikai családokban, amikor belehasított a szívébe a felismerés, hogy elhanyagolja a családját. Úgy érezte, Isten szól hozzá. Később, amikor az előadó megkérte a résztvevőket, hogy forduljanak egymás felé, és „vallják meg a mulasztásaikat”, a lelkész odafordult egy kollégájához, és beismerte, hogy régóta elhanyagolja a feleségét és a gyermekeit. Ezzel gyökeres változás vette kezdetét a szolgálatában – és a házasságában is.

Amy panaszai

A munkamániások általában megbízható és felelősségteljes emberek; partnerük sokszor éppen ezért vonzódik hozzájuk a kapcsolat kezdetén. Amy így számolt be Jimmel való házasságának kezdetéről – még mielőtt a nyugdíjasotthonban az a bizonyos drámai jelenet lezajlott volna köztük.

– Jim huszonnégy éves volt, amikor összeházasodtunk, én pedig huszonhárom – mondta. – Fülig szerelmes voltam belé! Ő testesítette meg számomra a fáradhatatlan és energikus férfi ideálját. A főiskola után komoly szakmai sikereket ért el, és tudtam, hogy csodálatos életünk lesz. Az együtt járásunk idején nála tökéletesebb lovagról nem is álmodhattam – kedves, udvarias, megértő, figyelmes, és nem utolsósorban jóképű fiú volt. Biztos voltam abban, hogy tökéletes férj lesz belőle.

– A házasságunk első két éve nagyon izgalmas volt. Vettünk egy házat, és berendezkedtünk. De aztán Jimet előléptették. Attól kezdve minden megváltozott. Több pénzünk lett, de ritkábban láttuk egymást.

Amynek egyáltalán nem tetszett Jim új időbeosztása, és ezt a tudomására is hozta.

– Úgy éreztem, hogy a munka fontosabb lett, mint én. Jim megnyugtatott, hogy ez nem marad mindig így, bár elismerte, hogy a következő két-három évben kevesebb ideje lesz rám. Mivel úgy tűnt, hogy csak átmeneti állapotról volt szó, beletörődtem és hajlandó voltam áldozatot hozni.

– Egy év múlva megszületett az első gyermekünk, és teljesen lekötött a babáról való gondoskodás. Anyósom és édesanyám rengeteget segített az első évben. Azt hiszem, nekik köszönhetem, hogy nem veszítettem el a lelki egyensúlyomat. Gyakran vigyáztak a kicsire, amíg én elmentem kikapcsolódni. Néha együtt ebédeltem Jimmel. Ezek különleges alkalmak voltak. Ám később Jim szülei elköltöztek a városból, édesanyám pedig megbetegedett. Nagy szükségem lett volna Jimre, de nem számíthattam rá. A következő három évben a helyzet egyre rosszabb lett.

Amikor Amy panaszkodni kezdett, Jim azzal vágott vissza, hogy felesége nem értékeli a munkáját.

– Hálásnak kellene lenned, amiért megfelelően gondoskodom rólad és a gyerekről – korholta a férje.

– Hálás is voltam, de ugyanakkor tudtam, hogy nem élünk normális életet – folytatta Amy. – Úgy éreztem, hogy Jim a munkája rabja lett, és messze nem én vagyok számára a legfontosabb.

Úgy tűnt, hogy férje – akit annak idején a munkájához való lelkiismeretes hozzáállása miatt annyira becsült – lassan eltávolodik tőle. A következő években Amy többféle (hol támadó és ellenséges, hol közönyös és visszahúzódó) módon próbálta Jimet jobb belátásra bírni.

– Gyakran veszekedtem vele, és a fejéhez vágtam, hogy nem szeret – egyszer még azzal is megvádoltam, hogy viszonya van valakivel. Azzal fenyegettem, hogy egy szép napon keservesen meg fogja bánni, hogy elvállalta azt az állást. Panaszkodtam a munkahelyi elfoglaltsága miatt, kritizáltam a főnökeit, kifejtettem, milyen rossz véleménynyel vagyok egy olyan cég vezetőiről, amelyik ennyi munkát követel a dolgozóitól. Máskor hosszú ideig semmit sem szóltam, csak szenvedtem, és a viselkedésemmel adtam tudtára a boldogtalanságomat. Ilyenkor kevesebbet vitatkoztunk, de még rosszabbul éreztem magam. Lassan eljutottam a teljes reménytelenség állapotába. Valóban azt hittem, hogy Jim már nem szeret.

A szeretet megoldásai

A változás akkor kezdődött, amikor Amy elolvasott egy könyvet, amely az emberek viselkedésének rejtett indítékairól szólt. Olvasás közben fontos felismerést tett.

– Jim viselkedése nem ellenem irányult, hanem róla árult el valamit. Eszembe jutottak a történetek, amiket az együtt járásunk idején mesélt nekem az apjáról, aki állandóan kritizálta az iskolai teljesítményét és a sportban elért eredményeit. Az egyik emlékezetes történet arról szólt, hogy egyszer, miután Jim lemosta az autójukat, apja szemügyre vette a kocsit, és rámutatott egy pontra, ahol maradt egy kis folt.

– Az apja ritkán dicsérte, viszont állandóan bírálta. Semmi kétség, Jim gyerekkorában alaposan megtanulta, hogy ő nem elég jó, és az apja soha nincs vele megelégedve.

– Végre megértettem, hogy Jim be akarja bizonyítani az apjának, hogy „mégis vitte valamire”, és elsősorban ez hajtja a munkájában. Meg akarta mutatni, hogy ő is ér valamit, és ez sikerült is neki. A munkájában elért sikerei meghozták számára azt az elismerést, amire szüksége volt, és ez örömmel töltötte el. A problémát inkább az jelentette, hogy én úgy éreztem, kimaradok az életéből.

Amy felismerte, hogy kritikus hozzáállásával Jimben apja szavait idézi fel, és a munkájára tett bíráló megjegyzéseivel eltávolítja magától a férjét. Ezért elhatározta, hogy nem kritizálja Jimet a munkája miatt, inkább dicsérni próbálja.

– Elismerő szavakkal kezdtem beszélni a cégéről, megismételve azt, amit másoktól hallottam róla. Olyasmit mondtam neki, hogy „A főnököd nagyon büszke lehet rád. Ezzel a döntéssel biztosan több ezer dollárt kerestél a cégnek.” Elmondtam, mennyire értékelem, hogy milyen jól gondoskodik rólam és a gyerekekről. Igyekeztem neki megadni azt a biztatást és megerősítést, amire szüksége volt.

– Néhány hónap alatt javulni kezdett a kapcsolatunk. Már nem veszekedtünk, és Jim láthatóan élvezte azokat a kivételes alkalmakat, amikor elmentünk együtt vacsorázni. Ám az időbeosztása nem változott. Úgy éreztem, hogy sikerült változtatnom negatív hozzáállásomon, és igyekeztem Jimet bátorítani, de úgy tűnt, hogy ez egyáltalán nem befolyásolja őt, és esze ágában sincs változtatni az életén.

Hogy jutott Amy eszébe, hogy elvigye férjét a nyugdíjaslakóparkba? Egy barátnője javasolta neki, hogy alkalmazza a „kemény szeretet” elvét. Ha igazán fontos számunkra valaki, akkor néha kedvesen, de határozottan szembe kell szállnunk vele.

– Sokáig gondolkodtam ezen, és rájöttem, hogy Jim jó ember, de a munkához való viszonya csak akkor fog megváltozni, ha sikerül felráznom.

– Rá akartam döbbenteni, hogy mennyire el vagyok keseredve a kapcsolatunk miatt, és nem akarom tovább így folytatni. Úgy éreztem, hogy az elmúlt hónapokban elég „gyengéd szeretet”-et fejeztem ki iránta a megváltozott viselkedésemmel. Most eljött a kemény szeretet ideje.

– Előre elterveztem, hogy mit fogok mondani neki a lakóparkban. Beleadtam minden érzésemet és őszinteségemet. Hála Istennek, ez hatott!

Később Jim beleegyezett, hogy házassági tanácsadáson vegyenek részt. Ekkor döntötte el, hogy másik munkahelyet kell keresnie. Olyan állásra volt szüksége, ami kevésbé időigényes, több szabadságot ad neki az újrakezdéshez, és lehetővé teszi, hogy kiegyensúlyozottabb életet élhessen. Amy szerint Jim „radikális változásokat” vezetett be az életébe, melyek hasznosnak bizonyultak a házasságuk számára.

Amy szemében huncut csillogás jelent meg, mikor végül ezt mondta:

– Alig várom, hogy abban az otthonban éljek vele. De azért örülök, hogy nem kell nyugdíjaskorunkig várnunk, míg végre elkezdhetünk élni.

Jim hozzátette:

– Nem biztos, hogy megengedhetünk magunknak egy olyan drága helyet, de nem is érdekel. Az a lényeg, hogy akárhol vagyunk, jól érezzük magunkat együtt.

Mielőtt elbúcsúzunk Amytől és Jimtől, szeretném hangsúlyozni, hogy a kemény szeretet alkalmazása előtt nagyon fontos volt Amy erőfeszítése a gyengéd szeretet terén. Ha Amy előzőleg nem ismeri fel férje önbecsülés és elismerés iránti vágyát, ha nem érti meg, hogy az apa kárhoztató szavai hogyan járultak hozzá Jim munkamániájához, ha nem kezd a kritikus megjegyzések helyett biztató szavakkal fordulni férjéhez, akkor nem biztos, hogy Jim ugyanilyen pozitívan reagált volna a lakópark golfpályáján. Meggyőződésem, hogy a gyengéd szeretetnek mindig meg kell előznie a kemény szeretetet.

Ne feledkezzünk meg arról, hogy a szeretet a másik ember javát tartja szem előtt. Első lépésként próbáljuk megérteni házastársunk magatartását, igyekezzünk felismerni a belső indítékokat, melyek a viselkedése mögött húzódnak. Ezután kérdezzük meg magunktól, hogy a negatív magatartására adott reakciónk vajon nem rontott-e a helyzeten. Egy problémás házasságban többnyire akkor következik be pozitív fordulat, ha – házastársunk viselkedésének jobb megértése alapján – megváltoztatjuk a saját hozzáállásunkat. Ha másképp kezdünk gondolkodni, és felhagyunk a negatív reakcióinkkal, akkor képesek leszünk elsajátítani egy új megközelítési módot. Ez az új hozzáállás pedig – mely a realitáselveken alapul – magában hordozza annak a lehetőségét, hogy házastársunk is kedvet kap a változáshoz.

Nyolcadik fejezet

Az uralkodó házastárs

Sok házasságban okoz problémát, hogy az egyik fél irányítani próbálja a másikat. Emlékeznek Jodie-ra az első fejezetből? A középiskolában osztálytársak voltunk, és majdnem harminc év elteltével találkoztunk újra, amikor házassági szemináriumot tartottam St. Louisban. Jodie ekkor elmesélte nekem huszonhét éve tartó házasságának minden fájdalmát. A férje, Roger, szorgalmas ember volt, komoly eredményeket ért el a szakmájában, de a házasságában nem bizonyult ilyen sikeresnek. Jodie olyan kapcsolatra vágyott, amelyben szabadon megosztják egymással a gondolataikat, érzéseiket, vágyaikat, és együtt – „egy csapatként” – néznek szembe az élet kihívásaival. Rogerről viszont kiderült, hogy megrögzött uralkodó, aki nem ismeri a csapatmunka fogalmát. Apja szélsőségesen domináns személyiség volt, és Roger az ő példáját követte.

Idézzük fel Jodie szavait:

– Olyan szigorúan őrzi a pénzt, mintha a Nemzeti Bank őre lenne.

Minden fillérért könyörögnöm kell. Amikor hazajövök, mindig tudni akarja, hol voltam és mit csináltam. …Mindig az övé az utolsó szó. A társasági életünk szinte a nullával egyenlő, mert nem hajlandó senkivel együttműködni. Azt mondta a gyerekeinknek, hogy csak akkor támogatja a továbbtanulásukat, ha arra az egyetemre mennek, ahová ő akarja. Úgy érzem magam, mint egy kalitkába zárt madár. Vagy inkább egy aranyhörcsög – mert szárnyaim már nincsenek.

A beszélgetés során megtudtam, hogy Jodie az utóbbi években pánikbetegségben szenved. Így írta le a rohamait:

– Nem kapok levegőt, és szorít a mellkasom. Úgy érzem, hogy megfulladok. Minden figyelmeztetés nélkül tör rám a rosszullét, és teljesen tehetetlen vagyok vele szemben.

A pánikrohamai miatt tanácsadóhoz fordult, aki valószínűnek tartja, hogy közvetlen összefüggés van a betegsége és a házasságában átélt stressz között. Jodie ezt nem akarta beismerni, de sejtette, hogy a tanácsadónak igaza van. Az évek alatt felhalmozódott érzelmi stressz fizikai tüneteket okozott. A tanácsadó orvoshoz küldte, de mindketten tudják, hogy hosszú távon nem lehet gyógyszerrel megoldani Jodie problémáját. A házasságában lenne szükség változásra.

Kik is ezek az uralkodó férfiak (vagy nők), aki irányítani próbálják házastársukat? Többnyire olyan köztiszteletben álló emberek, akik sokszor nem is tudják, hogy zsarnokoskodnak a családjuk felett. Szerintük a viselkedésük teljesen normális. Ennek két oka lehet. Vagy a gyermekkorukban elsajátított mintát viszik tovább, vagy pedig személyiségük természetes hajlamát követik. Vizsgáljuk meg mindkét esetet.

A gyerekkori minta követése

Roger, Jodie férje, az első kategóriába tartozott. Apja a tekintélyelvű családfő tipikus példája volt. Ő kereste a pénzt, és ő irányította a család életét. A feleségének csupán abba volt beleszólása, hogy a gyerekek milyen ruhát vegyenek fel, és milyen étel kerüljön a család asztalára, bár a férje még ezeken a területeken is gyakran kritizálta. Az összes többi dologban Roger apja döntött, méghozzá teljesen egyedül. Büszke volt arra, hogy sikeres ember, és katonásan irányítja a családját. A gyerekeit mindenki tisztelte, a feleségét pedig elbűvölő asszonynak tartották. Az egész család aktív tagja volt a helyi gyülekezetnek, és Roger apja gyakran azzal a bibliai kijelentéssel magyarázta irányító szerepét, hogy a „férj az asszony feje.” Szinte sugárzott róla a magabiztosság. Híres volt határozottságáról és tettrekészségéről.

Mielőtt Roger megszületett, anyja gyakran panaszkodott férje zsarnoki természete miatt, ám idővel az asszonyt teljesen lefoglalta a gyermeknevelés, és beletörődött a sorsába. Örült, hogy férje gondoskodik a családról, és soha nem kérdőjelezte meg a döntéseit. Ha nem értett egyet valamivel, a véleményét megtartotta magának, háborgó érzelmei pedig lassanként lecsillapodtak. Nem volt meghitt érzelmi kapcsolata Roger apjával, de úgy vélte, hogy a házassága semmivel sem rosszabb, mint a többi nőismerőséé.

Roger felnőttként az otthon tanult mintát követte. Keményen dolgozott és tisztességesen gondoskodott a családjáról, ezért nem értette, hogy Jodie miért nincs megelégedve. Miért nem akarja betölteni a neki járó szerepet, ahogy ő is betölti a sajátját? Magában azt gondolta, hogy a feleségét főiskolás korában megfertőzték a feminista eszmék, bár ezt soha nem említette Jodie-nak.

Ha valaki szembesíti Rogert a valósággal, nem ismerte volna el, hogy viselkedése zsarnoki és uralkodó. Szerinte csak azt tette, amit egy férfinak tennie kell. Úgy vélte, hogy Jodie csak hálával tartozik neki, és nem kívánhatna nála jobb férjet. Sajnos Roger később sem volt hajlandó a változásra. Találkozásunk után két évvel kaptam egy rövid levelet Jodie-tól, amelyben azt írta, hogy elvált Rogertől, és feleségül ment egy „csodálatos” férfihoz.

A domináns személyiség

Az uralkodó természetű emberek másik csoportjába azok tartoznak, akiket a pszichológusok domináns vagy uralkodó személyiségnek neveznek. Ők nem feltétlenül a szülői mintát követik, hanem a személyiségükben kódolt forgatókönyv szerint cselekszenek.

Gyakran kerülnek vezető pozícióba a munkahelyükön vagy a gyülekezetükben. Irányító szerepet vállalnak, megoldják a problémákat, döntéseket hoznak és utasításokat adnak. Előremozdítják az ügyeket és felrázzák környezetüket. Általában nagy önbizalommal rendelkeznek, és azt hiszik, bármit képesek elvégezni. „Ide nekem a feladatot, hadd teljesítsem!” – mondják, és valóban komoly eredményeket tudnak felmutatni. Ám az érzelmekkel nincsenek kapcsolatban – sem a sajátjukkal, sem pedig mások érzéseivel. „Nem az a fontos, hogy mit érzünk. Az a lényeg, hogy tegyük a dolgunkat.”

Ha ellentmondunk nekik, úgy érzik, hogy akadályt gördítünk az útjukba, és hátráltatjuk céljaik elérésében. A domináns személyiség mindig hevesen vitatkozik, és igyekszik meggyőzni ellenfelét a saját igazáról. Ha ez nem sikerül, akkor esetleg megpróbálja megfélemlíteni – attól függ, mit tart célravezetőnek. Célorientált, és nem kapcsolatorientált. Végrehajtja a kitűzött feladatokat, de közben gyakran megbánt másokat. Számára ez pusztán a cél elérésének az ára, amivel számolni kell.

A domináns személyiségű ember általában egysíkúan gondolkodik: „Csak egy teendő van – elvégezni a feladatot. Csak egyféleképpen lehet ezt megtenni – ahogy én gondolom; és mikor? – azonnal.” Gyakran a kötelességérzet hajtja. Miután elhatározta, hogy teljesít egy feladatot, nem szereti, ha ilyen kérdésekkel zaklatják: „Miért tesszük ezt?” S amikor belevág terve végrehajtásába, nem örül, ha feltartják és megkérdőjelezik a módszerét. („Valóban ez a legjobb módja a feladat elvégzésének?”) A mottója ez lehetne: Végezzük el a munkát, méghozzá a lehető leghatékonyabb módon. A domináns személyiség nagy teljesítményekre képes.

Az ilyen ember a házasságában is természetes hajlamának megfelelően cselekszik. Számára a házasság is egy teljesítendő feladat, ezért az esküvő előtt mindent megtesz azért, hogy elérje a célját; az esküvő után viszont a feladatot elvégzettnek tekinti. Úgy érzi, jöhet a következő teendő. Ezért viselkedésében gyakran gyökeres változás áll be a házasságkötés után. Sok feleség tanúsíthatja, hogy a „nagy nap”-ot követően többé rá sem ismernek arra a férfira, akihez hozzámentek.

Az uralkodó házastárs gyakran önkényesen, a másik fél bevonása nélkül hoz döntéseket. „Bízd rám, majd én eldöntöm. Neked nem érdemes erre pazarolnod az idődet” – próbálja megnyugtatni házastársát. Ha a házastárs kérdőre vonja, hogy miért nem hallgatta meg az ő véleményét is a döntés előtt, a férje/felesége nem érti, miért van felháborodva. „Ezt én is el tudom intézni. Már az is időpocsékolás, hogy beszélünk róla.” A domináns személyiség nem uralkodó természetűnek, inkább hatékonynak tartja magát.

Phillip, a hatékony férj

Phillip fiatal korában elhatározta, hogy ötvenévesen fog nyugdíjba vonulni. Mérnökként dolgozott remek állásban, és gyorsan haladt előre a ranglétrán. Nemcsak a munkában kamatoztatta kitűnő képességeit, hanem a család pénzügyeinek az irányítását is a kezébe vette, és szigorú költségvetési tervet készített. Szerinte elég pénzt szánt ennivalóra, ruházkodásra és a háztartás egyéb költségeire. Még szórakozásra is engedélyezett egy bizonyos összeget havonta, valamint „költőpénz”-t magának és a feleségének, Sallynek. Minden alapvető kiadásra kiterjedt a figyelme, és rendkívül elégedett volt a haditervével.

Csak az volt a gond, hogy Sally nem értett egyet férje elképzeléseivel. Phillip az asszony tiltakozását családfői tekintélye és képességei megkérdőjelezésének tekintette. Egyszer rászánta magát, hogy kifejtse költségvetési stratégiáját, ám miután a feleség nem értett egyet vele, a férfi megharagudott, és szótlanul visszavonult. Végül Sally nem említette többé a dolgot, férje pedig beleegyezésnek vélte a hallgatást, és hatékonysági elméletét a háztartás egyéb területein is alkalmazni kezdte.

Hosszasan elemezte, hogyan lehetne a háztartási eszközöket minél takarékosabban üzemeltetni. Víztakarékos zuhanyfejeket vásárolt. Megcsináltatta az ablakokat, hogy az elektromos művektől megkapja a legjobb minősítést. A kazánra energiatakarékos szűrőket szereltetett fel. Később vett egy fatüzelésű kályhát, mert úgy vélte, azzal sokat spórolhat a fűtés költségein. Ekkor Sally újra kifakadt, ám férje logikus érvei lehűtötték.

Amikor a ház már elég hatékonyan működött, Phillip a befektetések világában kezdte kibontakoztatni tehetségét. Olyan befektetésekbe fogott, amelyeket biztonságosnak tartott, ugyanakkor nagy haszonnal kecsegtettek. Sally ismét tiltakozott, de most már tudta, hogy nincs esélye Phillip meggyőzésére. Elmondta a véleményét, majd némán visszavonult.

Phillip elégedetten dőlt hátra. Úgy érezte, élete minden területét bebiztosította: jól fizető állása volt, a családi háztartás a lehető leghatékonyabban működött, befektetéseik reménykeltőek voltak. Mindene megvolt ahhoz, hogy ötvenéves korában nyugdíjba vonulhasson. Meglepődött volna, ha valaki azt állítja róla, hogy zsarnoki természetű; csak azt tette, ami szerinte magától értetődő volt.

Phillip tervszerűen felépített világa azonban egy szempillantás alatt megrendült, amikor egy este a munkából hazatérve észrevette, hogy Sally ruhái és a bútorok egy része eltűnt a házból, a konyhaasztalon pedig egy levél várta:

Kedves Phillip!

Jó lenne azzal kezdenem, hogy nagyon szeretlek, de már nem tudom, mit érzek irántad. Huszonegy éve vagyunk házasok, és eleinte volt néhány jó évünk. Ám ahogy telt az idő, egyre inkább úgy éreztem, hogy uralkodsz rajtam. Az utóbbi években már szinte ki is hagytál az életedből. Soha nem kérdezed a véleményemet, és ha mégis közlöm veled, akkor mindig lehurrogsz, hogy nincs igazam. Olyan takarékossá tetted a házat, és olyan sok pénzt spórolsz, hogy zuhanyozás közben nem tudom lemosni a hátamról a szappant, mert a víz alig folyik a csapból. A fatüzelésű kályhától állandóan köhögök. Úgy döntöttem, hogy átengedem neked a takarékos házadat. Vettem magamnak egy lakást, ahol bőven folyik a víz és tiszta a levegő. Tudom, hogy felelősségteljes és megbízható férjnek tartod magad. Valószínűleg csodálkozol a döntésemen. Ez is azt bizonyítja, hogy soha nem hallgattál meg engem. Sokszor kértelek, hogy engedj be az életedbe, tekints engem önálló személynek, és hallgasd meg a véleményemet, de egyértelművé vált számomra, hogy a mi házasságunkban csak a te ötleteid számítanak. Az én érzéseim és gondolataim lényegtelenek. Sokáig azt hittem, hogy igazad van – és valóban nincsenek okos gondolataim, sem helyénvaló érzéseim. De most már tudom, hogy tévedtél. Mindenkinek joga van arra, hogy gondolkodjon és érezzen – ha pedig házasságban él, akkor joga van kifejezni a gondolatait és érzéseit, a házastársának pedig kötelessége tiszteletben tartani azokat. Nem érzem, hogy tisztelnél, inkább az a véleményem, hogy sok éven át gyermekként kezeltél. Elegem van abból, hogy gyereknek tartsanak; felnőtt akarok lenni. Tudom, hogy melletted soha nem válhatok felnőtté, ezért elmegyek. Ne számíts arra, hogy vissza fogok jönni. Már hosszú ideje tervezem ezt a lépést. Tudom, hogy nem fogsz megváltozni. Talán nem is vagy rá képes. Azzal is tisztában vagyok, hogy nem akarom az életem hátralévő részét veled leélni. Remélem, hogy nyugdíjba tudsz vonulni ötvenéves korodban, és kívánom, hogy találj valakit, aki elviseli az uralkodó természetedet. De ez a valaki nem én leszek.

Az aláírás csak ennyi volt: „Sally”. Phillip az este folyamán még legalább tízszer újraolvasta a levelet. Milyen „uralkodó természet”-ről beszél? – értetlenkedett magában. Mindent kettőnkért tettem. Valóban úgy képzelte, hogy csodálatos életük lesz majd, ha nyugdíjba vonul. (Szerinte már addig is az volt.) Miért kritizál, amikor én csak takarékoskodni akartam, és ésszerűen irányítottam az életünket? Hogyhogy gyerekként kezeltem? Miért állítja azt, hogy nem hallgattam meg? Dehogynem! De nem teszem azt, amit akar, ha tudom, hogy nem az a legjobb megoldás.

Phillip tudta, hogy aznap este már nincs értelme Sallyt felkutatni. Mindkettőjüknek időre volt szüksége, hogy átgondolják helyzetüket. Úgy döntött, hogy alszik rá egyet, és másnap kidolgozza a megfelelő stratégiát. Természetesen zavartalanul átaludta az éjszakát. Biztos volt abban, hogy nagyszerű tervet fog kitalálni, és ha sikerül beszélnie Sallyvel, meg tudja majd győzni arról, hogy nincs igaza, és haza kell költöznie.

Másnap sokáig töprengett, hogyan juthatna Sally nyomára, hogy beszélhessen vele.

Ebédidőben megtette az első lépést a bújócska játékban. Felhívta felesége legjobb barátnőjét, mert biztos volt abban, hogy ő ismeri Sally tartózkodási helyét. Ám a barátnőből semmit sem tudott kihúzni, ezért Phillip gyorsan a B tervre váltott. Elpanaszolta Sally barátnőjének, mennyire fáj neki, amit felesége művelt vele. Hangsúlyozta, hogy feltétlenül beszélnie kell Sallyvel. Megkérte a nőt, beszélje rá a feleségét, hogy hívja fel őt. A barátnő beleegyezett, és Phillip úgy érezte, az első lépése mégiscsak sikeres volt.

Amikor Sally aznap este nem telefonált, a férfi kissé aggódni kezdett. Nem akarta kimutatni a félelmét, ezért elhatározta, hogy nem hívja fel a barátnőt, hanem inkább futballmeccset néz a tévében. Ha az asszony nem telefonál, majd holnap ismét kapcsolatba lép a barátnőjével. Egy álló héten át folyt a bújócska, ám nem sikerült Sally nyomára bukkannia.

A következő héten hivatalos különélési nyomtatványok érkeztek a helyi önkormányzattól. Phillip leült a konyhaasztalhoz, hogy elolvassa a Sallytől származó iratot, amely a levélnél sokkal hivatalosabb, személytelenebb és érzelemmentesebb volt. Megint csak így reagált: „Ez hihetetlen! Nem tudom elhinni, hogy ezt teszi!” Ezeket a szavakat hangosan mondta ki, aztán így dohogott magában: Hát nem veszi észre, hogy mit művel? Mindent elveszítünk, amiért annyi éven át dolgoztam! Mindent eldob, pedig már olyan közel voltunk a célunkhoz! Hogy tehette ezt? Biztosan van valakije! Ez a gondolat addig nem fordult meg a fejében, de Sally viselkedésének ez volt számára az egyetlen logikus magyarázata. Ismét felhívta Sally barátnőjét, beszámolt neki a különélési nyomtatványokról, és a nőnek szegezte a kérdést:

– Lehet, hogy Sallynek viszonya van valakivel? Nem tudom mással magyarázni a tettét.

– Phillip, Sallynek egész biztosan nincs senkije – válaszolta a barátnő. – Ha újra elolvasod a levelét, meg fogod érteni a tettei indítékát. Már hosszú ideje úgy érzi, hogy uralkodsz rajta, és nem tudta ezt tovább elviselni. Nem tudom, hogy igaza van-e, de ő mindenesetre így érezte.

– Ezt nem értem – mondta Phillip. – Én mindent érte tettem.

A barátnő így válaszolt.

– Azt hiszem, ő másképp látja, Phillip.

Phillip másnap elhatározta, hogy ügyvédhez fordul. Ha valóban ezt akarja, akkor meg kell védenem magamat. Máskülönben mindenemet elviszi.

Kezdetét vette tehát a két ügyvéd közötti jogi huzavona. Phillip mindenáron ragaszkodott ahhoz a rögeszméjéhez, hogy korán nyugdíjba vonulhasson. Lehet, hogy nem teljesíti az ötvenéves határidőt, de ha vége lesz a procedúrának, talán ötvenöt évesen eléri a kitűzött célját. A következő hónapban Phillip beletemetkezett a munkájába, rendben tartotta a házat és eljárt a gyülekezeti alkalmakra. Azt akarta, hogy mindenki lássa, a válás nem az ő ötlete, és maga sem érti, mi ütött Sallybe.

Hat héttel Sally távozása után Phillip még mindig nem találkozott vele, és nem is hallott felőle. Aztán egy este a legvalószínűtlenebb helyen futottak össze. A férfi éppen vásárolt egy üzletben, amikor megpillantotta Sallyt, aki szintén észrevette őt. Mindketten zavarba jöttek.

Sokáig csendben nézték egymást, majd Phillip megszólalt:

– Sally, nem értem ezt az egészet. Nem tudom, miért tetted ezt, de azt tudom, hogy még mindig szeretlek. Nem találkozhatnánk, hogy megbeszéljük a dolgot? – A férfi legnagyobb meglepetésére Sally elfogadta a meghívást.

Péntek este együtt vacsoráztak. Étkezés közben beszámoltak a munkahelyükön történt eseményekről, majd Phillip előadást tartott Sallynek arról, hogy milyen ésszerűtlenül viselkedik, s emiatt könnyen elveszíthetnek mindent, amiért annyi éven át dolgozott. Figyelmeztette Sallyt, hogy mindez rossz hatással van a gyerekeikre (egyikük sem élt már otthon), és a szemére vetette, hogy a viselkedése nem keresztényhez méltó. Elmondta, hogy aggódik Sally hite miatt.

Egy összetört élet

Amikor szónoklata végére ért, Sally nem kezdett el védekezni. Inkább utat engedett évek óta felgyülemlett fájdalmának. Elmondta Phillipnek, hogy zsarnoki viselkedésével valósággal összetörte az életét. Számtalan példát említett – eszébe jutott minden fájdalma, megbántottsága és keserűsége, amelyeket most megpróbált szavakba önteni. Amikor befejezte, Phillip sokáig némán ült, majd csóválni kezdte a fejét, és halkan megjegyezte:

– Nem tudtam, hogy így érezted magad.

– Sokszor elmondtam, Phillip. Nagyon sokszor – felelte Sally.

– Azt hiszem, soha nem hallgattalak meg igazán – mondta Phillip.

Ekkor Sally felállt.

– Most már mennem kell.

Miközben az étterem előtti járdán álltak, Phillip megszólalt:

– Sally, nem lehetne rendbe hoznunk a házasságunkat? Hidd el, meg tudok változni. Gyere haza, és kezdjük újra!

– Sok éven át reménykedtem abban, hogy meg fogsz változni, de nem így történt. Sőt, még rosszabb lett a helyzet. Nem tudok veled élni. Számodra nem könnyű a változás. Ha az lenne, már évekkel ezelőtt megváltoztál volna.

Phillip nem erőltette a dolgot, de elmondta, hogy örült a találkozásnak, és jólesett beszélgetnie Sallyvel.

A következő néhány hónapban több alkalommal is együtt vacsoráztak. Ilyenkor Phillip mindig kérlelte a feleségét, hogy adja fel a különélést, és költözzön vissza hozzá, Sally azonban kitartott amellett, hogy nincs számukra remény. Végül egy este így szólt:

– Phillip, ha komolyan ez a szándékod, akkor szeretném, ha egy olyan tanácsadóhoz fordulnál, aki tudja, hogyan kell kezelni az uralkodó személyiség problémáit. Úgy érzem, hogy még mindig nem érted, amit mondok neked. Nem ígérem, hogy visszamegyek hozzád, ha elmész a tanácsadásra; csak azt mondhatom, hogy soha nem fogok visszamenni, ha nem fordulsz szakemberhez.

Két hét múlva Phillip bejelentkezett egy tanácsadóhoz, és elindult önmaga felfedezésének hosszú útján. Azelőtt soha sem olvasott pszichológiai kérdésekről vagy az emberi kapcsolatokról szóló könyveket. Néhány hét múlva azonban nagy felfedezéseket tett önmagával kapcsolatban, és kezdte megérteni, hogy Sally miért érezte úgy, hogy elnyomja és irányítja őt. Hamarosan nemcsak elnézést kért a feleségétől, hanem megosztotta vele saját magával kapcsolatos felismeréseit, és elismerte, hogy kezdi érteni, miért távolodott el tőle a felesége. Már nem erőltette Sallyt, hogy visszatérjen hozzá, de arra kérte, hogy vegyenek részt közösen egy házassági tanácsadáson, hátha van még esélyük a kapcsolatuk helyreállítására.

Két hét gondolkodás, imádkozás és a saját tanácsadójával való beszélgetés után Sally elfogadta Phillip ajánlatát. Hét hónappal később újra házassági fogadalmat tettek egymásnak, és Sally visszaköltözött a férjéhez. Nem tartott attól, hogy ezzel beadja a derekát, és azt sem érezte, hogy győzelmet aratott a férje fölött. Ellenben meg volt győződve arról, hogy nemcsak a házassági problémáikat fedezték fel együtt, hanem a választ is sikerült megtalálniuk. Mindketten sokat tanultak és fejlődtek közben, és Sally tudta, hogy ezentúl másképp fognak élni.

Mindez tíz évvel ezelőtt történt, és mindketten egyetértenek abban, hogy ez volt életük legboldogabb tíz éve. Nem a nyugdíjaséveiktől várják kapcsolatuk megújulását. Újjászületett házasságuk minden napját ki akarják élvezni.

Vajon Phillip megszabadult domináns személyiségétől? Szó sincs róla – viszont már megérti, hogy uralkodnia kell természetes hajlamain. Most már jobban figyel arra, hogy viselkedése milyen hatással van másokra, különösen Sallyre. Nem akarja irányítani a feleségét. Sally szabadon megoszthatja vele az érzelmeit, és ha férje valamely kijelentése vagy cselekedete azt az érzést kelti benne, hogy uralkodni akar rajta, akkor ezt nyugodtan elmondhatja neki – anélkül, hogy tartania kellene a reakciójától. Tudja, hogy Phillip ezt fogja mondani:

– Mondd el, mi a baj. Szeretném megérteni, miről van szó.

Most fedezik fel, hogy milyen kielégítő és örömteli lehet egy olyan kapcsolat, amelyben mindkét fél tiszteletben tartja a másikat, elfogadják egymás különbözőségét, őszintén törődnek egymás érzelmeivel és gondolataival, és mindketten egymás érdekeit tartják szem előtt.

Amikor nincs más megoldás

Végül hadd tegyek két fontos észrevételt Sally cselekedeteivel kapcsolatban. Azt megelőzően, hogy Sally úgy dönött, elhagyja Phillipet, négy hónapon keresztül tanácsadásra járt. Megosztotta a tanácsadójával azt a sok fájdalmat, keserűséget és ambivalens érzést, ami az évek során felgyülemlett benne. Újra kezdte építeni az önbizalmát és önbecsülését, amit Phillip elnyomó viselkedése lerombolt benne az évek során. Érzelmileg meg kellett erősödnie ahhoz, hogy a valóságelveket alkalmazza az életében. Megtanult felelősséget vállalni a saját hozzáállásáért, és felismerte, hogy gondolkodásmódja befolyásolja a cselekedeteit. Tisztában volt azzal, hogy nem képes megváltoztatni Phillipet – ám hatással lehet rá. Hiábavalónak bizonyult minden erőfeszítése, hogy beszéljen vele. Nem tudta, hogy a férfi pozitívan fog-e reagálni a távozására, de biztos volt abban, hogy meg kell tennie ezt a lépést.

Sally legerősebb érzelme ekkor a félelem volt, de megértette, hogy cselekedeteit nem az érzelmeinek kell irányítania. Milyen hatással lesz mindez a gyerekekre? Mit fognak gondolni az emberek? Hogy fogom ezt győzni anyagilag? Ha az érzelmeire hallgatott volna, nem hozta volna meg a kemény szeretet nehéz döntését. Belátta, hogy nem volt tökéletes feleség, de megértette, hogy mindez nem jelenti azt, hogy kudarcot vallott, és azt sem, hogy egyedül ő a hibás házasságuk megromlásáért. Döntését, hogy különköltözik Philliptől, a szeretet vezérelte, közben pedig azért imádkozott, hogy pozitív hatása legyen ennek a lépésének. Akik hosszú időn keresztül elnyomó házastárs mellett élik az életüket, azoknak többnyire szakember támogatására van szükségük ahhoz, hogy megfelelő lépéseket tudjanak tenni.

Másodszor pedig szeretném hangsúlyozni, hogy egy erőteljesen domináns személyiség, aki sok éven át irányította a házastársát, nem változik meg egykönnyen. Megfigyelhettük, hogy miután a felesége elhagyta, Phillip először manipulálni próbálta az asszonyt, és erős nyomást gyakorolt rá, hogy térjen vissza hozzá. Egyáltalán nem értette meg a problémáját. A személyiségében kódolt forgatókönyv szerint viselkedett: „Ha gond van, majd megoldjuk.” Sally azonban nem engedett a nyomásnak, és nem kecsegtette férjét azzal a reménnyel, hogy vissza fog térni hozzá. Nem volt biztos abban, hogy Phillip képes megérteni és helyesen kezelni a problémát, azt azonban tudta, hogy nem érheti be kevesebbel, mint kapcsolatuk radikális megváltoztatásával.

De vajon vannak-e a különélésnél szelídebb lépések is, amelyekkel az uralkodó házastársat pozitív irányba befolyásolhatjuk? A válasz: igen – és elsőként ezeket kell kiaknáznunk, mielőtt Sallyéhez hasonló megoldáshoz folyamodnánk. De először vizsgáljuk meg azt a két negatív módszert, amit sokan az elnyomó házastárssal szemben szoktak alkalmazni.

Negatív módszerek

Az egyik gyakori negatív reakció a hatalmi játszma, mely mögött az a felfogás áll, hogy „kettőn áll a vásár”. Ha te uralkodni próbálsz rajtam, én a végsőkig küzdök ellened. Ez a megközelítés indulatos szócsatákhoz vezet, melyek során mindkét fél arra törekszik, hogy az övé legyen az utolsó szó. Senki sem nyer, és a játszma a végkimerülésig folytatódik. Amikor a vitának vége, a felek néhány napig igyekeznek tudomást sem venni egymásról. Ám a hatalmi játszma előbbutóbb újra kirobban, és a veszekedés folytatódik tovább. Sok házaspár éveken át követi ezt a mintát, ami sokáig képes konzerválni a házassági problémákat.

A másik negatív viselkedésmódot a „behódoló szolga” hozzáállásának nevezem. Ennek lényege a következő: „Behódolok az uralkodónak, és kerülöm a konfliktust.” A mottója így hangzik: „Békesség – minden áron.” A behódoló fél ezzel lényegében az uralkodó rabszolgájává válik. Ám ne higgyük, hogy ez a módszer valódi békéhez vezet. Mindössze arról van szó, hogy a harc a szolgasorban sínylődő házastárs belsejében dúl. Kívülről úgy tűnik, hogy a házaspár békében él, de az igazság ennek éppen az ellenkezője. Ez a kapcsolati játszma is a házasság problémáit konzerválja.

Pozitív módszerek

A probléma egészséges megoldása az emberi szükségletek megértésén alapul. Először is meg kell értenünk, hogy a szélsőségesen domináns személyiségben túlteng a szabadság iránti vágy. Ez önmagában jogos igény, ám ha valakit csak a saját szabadsága érdekel, és nem zavarja, ha ezzel mást korlátoz a szabadságában – akkor elnyomó magatartása a bántalmazás határát súrolja. Ebben a helyzetben csak az a megoldás hozhat pozitív változást, ami mindkét fél számára biztosítja a szabadságot.

Másodszor figyelembe kell vennünk a domináns partner fontosság iránti igényét is. Az uralkodásra hajlamos személyiség önértékelése többnyire a teljesítményétől függ. Minél gyakrabban éri el a kitűzött feladatokat és célokat, annál jobb véleménnyel van magáról. Ha viszont nem sikerül teljesítenie a célkitűzését, akkor úgy érzi, hogy csődöt mondott. Éppen ezért a szabadság és a teljesítmény iránti vágyával egyaránt számolnunk kell, ha pozitív változásra szeretnénk ösztönözni.

Hadd javasoljak egy módszert, amely sokak számára hasznosnak bizonyult. Ha az uralkodót észérvekkel próbáljuk befolyásolni, az csak olaj a tűzre. Mivel erősen motiválja a cél elérése, ellenvetéseinket csupán leküzdendő akadályoknak tekinti. Minden erejével azon lesz, hogy lehengerelje az érveinket, és bebizonyítsa a saját igazát. Nincs az a nyomós érv, ami meggyőzné az uralkodót. Sokkal hasznosabbnak találtam a beleegyező befolyásolás módszerét. Fogadjuk el az uralkodó érveit, de ne engedjük, hogy azok irányítsanak minket.

Szinte hallom a tiltakozást: „Egyetérteni az érveivel? Ez lehetetlen!” Pedig az az igazság, hogy szinte mindig egyetérthetünk házastársunk érvelésével. Hogy miért? Egyszerűen azért, mert a maga szemszögéből nézve mindenkit meg lehet érteni! Például Phillip minden energiamegtakarító, racionalizáló igyekezete helyénvaló volt egy bizonyos szemszögből – a gazdaságosság oldaláról – nézve. A beleegyező befolyásolás módszerét alkalmazva Sally ezt mondhatná Phillipnek: „Drágám, nagyon értékelem a takarékossági erőfeszítéseidet. Szerintem nagyszerű célkitűzés, hogy ötvenévesen nyugdíjba akarsz vonulni. Biztosan sok pénzt meg tudunk spórolni a víztakarékos zuhanyfejjel, de nem engedhetem meg magamnak, hogy fél órát álljak a zuhany alatt, míg a szivárgó vízzel kiöblítem a sampont a hajamból. Mindenképpen szeretnék segíteni a pénz jobb beosztásában, ezért ha kiszámolod, hogy mennyit spórolunk a takarékos zuhannyal, azt az összeget inkább a havi kosztpénzből csípném le. A spórolás szempontjából tényleg ragyogó ötlet, de a gyakorlatban nagyon megnehezíti az életemet.”

Ha Phillip tovább érvel, az asszony minden érvével egyetérthet, miközben ragaszkodik ahhoz, hogy nem hajlandó feláldozni a kényelmét. Amennyiben Phillip nem cseréli ki a zuhanyt egy héten belül, felesége hívhat egy vízvezeték-szerelőt, aki visszaszereli a régi zuhanyfejet. Phillip biztosan morogni fog, hogy pazarolja a pénzt, de nem valószínű, hogy újra visszaállítja az eredeti állapotot.

A beleegyező befolyásolás módszere kiválóan alkalmas az uralkodó házastárs kordában tartására, feltéve, hogy nem engedjük magunkat irányítani. Először is, ez a megoldás nem sérti a domináns személy önértékelését és fontosságérzését. Ha vitába szállnánk az ötleteivel, azt a személye elleni támadásnak fogná fel, és azonnal ellentámadásba lendülne, hogy bebizonyítsa az igazát. A beleegyező befolyásolás szinte kizárja a vitát, sőt, még erősíti is a házastárs önbecsülését, mert elismerjük a céljait, és egyetértünk az elképzeléseivel.

Rendkívül fontos azonban, hogy ne álljunk meg félúton, hanem ragaszkodjunk ahhoz, hogy ne hagyjuk magunkat irányítani. Ha kiállunk a saját szabadságunk mellett, segítünk a házastársunknak, hogy megértse, a szabadság kétirányú utca, és mindannyiunknak szüksége van bizonyos mértékű függetlenségre. Nem követelünk totális szabadságot, de ezt az uralkodónak sem adjuk meg. Ha megérti, hogy nekünk is vannak elképzeléseink, és nem hagyjuk, hogy az ő egyoldalú szempontjai irányítsanak minket, akkor előbb-utóbb kénytelen lesz tiszteletben tartani a szabadságunkat. Ez a módszer (kitartóan és következetesen alkalmazva) sok irányító természetű házasfelet rávezetett már arra, hogy kiegyensúlyozottabban szemlélje az életet.

És íme egy másik megoldás, ami pozitív hatással lehet az uralkodó házastársra: saját erősségei kiaknázása. A sport és az üzlet világában a jó edzők, illetve főnökök mindig ezt az elvet követik. Mindössze azt teszik, hogy megállapítják a játékos vagy az alkalmazott erősségeit, majd ezeket maximálisan kihasználják. Ez az elv a házasságban is működik, és különösen hasznos a domináns személyiség motiválásában. Mivel az ilyen ember teljesítményorientált, nagyon jól reagál – egyenesen kihívásnak tartja –, ha elérendő célt lát maga előtt. Többnyire örömmel fogadja, ha segítséget kérünk tőle. „Észrevettem, hogy nagyon jó ötleteid vannak, ha egy feladatot el kell végezni. Segítenél nekem? Egy barátnőm megkért, hogy adjak neki gyakorlati tanácsokat, hogyan tehetné jobbá a házasságát. Van néhány ötletem, de szeretném, ha te is gondolkodnál rajta. Majd a jövő héten visszatérünk rá, jó?”

Ha házastársunk a következő héten kiegészíti az általunk összeállított listát néhány ötlettel (pl. elolvasni és megbeszélni egy házasságról szóló könyvet, részt venni egy házasságfejlesztő szemináriumon, mindennap szánni időt a beszélgetésre, ajándékot venni a házastársnak a szokásos alkalmaktól függetlenül, közös séták, az egymás iránti megbecsülés kinyilvánítása stb.), miután továbbítottuk a barátnőnknek, nekiláthatunk, hogy néhány ötletet a saját házasságunkban is bevezessünk. Mivel társunk is dolgozott a javaslatokon, valószínűleg nagyobb hajlandóságot fog mutatni az együttműködésre.

Mivel az irányító feladatorientált, talán szívesen elolvas egy könyvet vagy részt vesz egy szemináriumon, mert mindezt az információszerzés eszközének tartja. Ám miközben a házasság jobbá tételén töpreng, hajlamos arra, hogy csak olyan lépéseket javasoljon, amelyeket a házastársától vár el. Ilyenkor használjuk a korábban bemutatott beleegyező befolyásolás módszerét. Értsünk egyet az ötleteivel, de ne engedjük, hogy rabszolgaként kezeljen minket.

Összegzésképpen megállapíthatjuk, hogy az irányító házastárssal szemben a vitatkozás és a harc a lehető legrosszabb megoldás. A szócsata csak meghosszabbítja a háborút. A beleegyező befolyásolás és az erősségek kiaknázása sokkal konstruktívabb módszernek bizonyul. Mindkét esetben barátságosan, de határozottan visszautasítjuk az irányítást, s ezzel változásra ösztönözzük házastársunkat. Ne feledjük, megváltoztatni ugyan nem tudjuk, de pozitív hatással lehetünk rá.

Kilencedik fejezet

A hallgatag házastárs

Jill felszabadult, vidám, melegszívű és kedves fiatal nő volt. A hivatalban a többi titkárnő igyekezett akkor ebédelni, amikor ő, mert élvezték a társaságát. Ám amikor Jill eljött az irodámba, egyáltalán nem nevetett. Máskor vidám arcán patakokban folytak a könnyei.

– Mike nem hajlandó szóba állni velem – mondta. – Egyszerűen nem szól hozzám. – Nem bírom elviselni!

– Nekem általában mindig jó a kedvem – folytatta. – Remekül tudok alkalmazkodni, és majdnem mindenkivel megtalálom a hangot. De fogalmam sincs, mit tegyek, amikor Mike elzárkózik tőlem. Ha megkérdezem tőle, hogy mi a baj, csak ül némán, mintha meg sem hallaná. Tegnap este azt mondtam neki: „Mike, beszélnünk kell. Ez így nem mehet tovább.” Erre felállt, és kiment a szobából.

– Mióta van ez így? – érdeklődtem.

– Múlt vasárnap kezdődött, amikor este bejelentettem, hogy a tengerparton szeretném tölteni a hétvégét két kolléganőmmel. Az egyikük szüleinek van ott egy háza, egy fillérünkbe sem kerülne, és mindhármunknak jólesne egy kis kikapcsolódás. Mike azonban dührohamot kapott. A fejemhez vágta, hogy férjes asszonyként nem illik a hétvégét barátnőkkel töltenem. Azt mondta, hogy ha mindenáron a tengerpartra vágyom, akkor menjünk együtt. Végül kérdezősködni kezdett: „Miért akarsz odamenni a kolléganőiddel? Van valami, amiről tudnom kéne?”

– Dr. Chapman, soha nem voltam hűtlen Mike-hoz. Meg sem fordult a fejemben! Hogy vádolhat ezzel? Azt mondtam neki, hogy éretlenül viselkedik, és nincs joga megtiltani, hogy elmenjek a tengerpartra. Ő minden vasárnap vadászni megy a barátaival.

– Pénteken, munka után indulnánk, és vasárnap este már vissza is jönnénk. Szinte észre sem veszi, hogy nem vagyok itthon. Aznap este Mike mérgesen feküdt le, és azóta egy szót sem szól hozzám. Ennek tegnap volt egy hete.

– Előfordult máskor is, hogy Mike ilyen hallgatag volt? – kérdeztem.

– Kétszer vagy háromszor – mondta a nő –, de általában csak egy vagy esetleg két napig. Soha sem ilyen hosszú ideig.

– Amikor nincsenek ilyen összetűzéseik, akkor beszédesebb? – kérdeztem.

– Hát, nem beszél olyan sokat, mint én – vallotta be Jill. – Elég hallgatag, de azért szoktunk beszélgetni. Általában nincs rá panaszom, de most megőrjít.

– Mit érez most Mike iránt? – érdeklődtem.

– Nem értem őt – mondta. – Úgy érzem, hogy uralkodni akar rajtam, és nem tudom, hogy miért. Én soha nem próbálom irányítani őt. Tavaly ősszel egy hétre elment a barátaival a tengerpartra horgászni. Nem csináltam belőle ügyet, mert engem ez egyáltalán nem zavart. Szerintem szüksége van arra, hogy időnként a barátaival legyen, de én is igénylem a barátnőim társaságát. Miért háborítja ennyire fel, hogy velük akarom tölteni a hétvégét? Miért nem hajlandó szóba állni velem?

– Maga szerint Mike eljönne hozzám, hogy ezt megbeszéljük? – tettem fel a kérdést.

– Nem hiszem, dr. Chapman. Szerinte a gyengeség jele, ha valaki mások előtt beszél a problémáiról. Mindig azt mondogatja, hogy meg tudja oldani a saját problémáit.

– Mike tud arról, hogy eljött hozzám? – kérdeztem.

– Nem. Ha tudná, teljesen elszörnyedne – felelte Jill.

A feleség igényei – A férj igényei

Jill és Mike mindössze egy éve házasok. Hozzám jártak házasság-előkészítő tanfolyamra az esküvőjük előtt, így valamennyire ismertem Mike személyiségét. Ezt javasoltam Jillnek:

– Lehet, hogy később mégis beszélnem kell majd Mike-kal, de előbb próbáljunk meg valami mást. A házasságban a magatartásunkat többnyire a kielégítetlen érzelmi szükségleteink motiválják. Ön azért jött el az irodámba, mert hiányol valamit az életéből. Bensőséges, nyílt, szerető kapcsolatra vágyik a férjével, és ezt most nem kapja meg. Mindenkinek szüksége van arra, hogy szeressék, de ön ebben a pillanatban nem érzi Mike szeretetét. Inkább úgy érzi, hogy a férfi megpróbálja irányítani önt.

– A másik fontos szükségletünk a szabadságvágyunk. Mike a tengerparti kirándulás elleni tiltakozásával veszélyezteti az ön szabadságát, tehát a két legalapvetőbb érzelmi szükséglete – a szabadság és a szeretet iránti vágya betöltetlen. Ebben az állapotban valószínűleg fájdalom, harag, csalódottság – és bizonyára még sok egyéb érzelem kavarog önben. Azért jött el hozzám, hogy elmondja a problémáját, és megoldást találjon rá.

Ezután megkérdeztem: – Egyetért azzal, amit eddig elmondtam?

– Igen, azt hiszem, pontosan erről van szó – bólogatott Jill.

– De Mike-nak is vannak érzelmi szükségletei. Az ő viselkedését is a kielégítetlen vágyai magyarázzák. Ő is arra vágyik, hogy a házastársa szeresse, és mindennél fontosabbnak tartsa. Azt hiszem, ezt most nem így érzi. Talán attól tart, hogy azok a hölgyek, akikkel ön kirándulni megy, fontosabbak, mint ő. Úgy véli, hogy jobban élvezi a társaságukat. Tehát a férje egyik legalapvetőbb érzelmi igénye – a szeretet utáni vágya – betöltetlen.

Véleményem szerint Mike dacos hallgatásával azt akarta jelezni, hogy „Ez komoly probléma.” Ugyanakkor a hallgatásával manipulálni próbálta a feleségét; azt akarta elérni, hogy ne menjen el a kolléganőivel a tengerpartra.

– Lehet, hogy gyermekkorában vagy tinédzserként ezt a megoldást alkalmazta a szüleivel szemben – vetettem fel. – Talán a tüntető hallgatásával mindig sikerült elérnie a célját a szüleinél.

– Ezt kétszer is tapasztaltam, amikor még jártunk egymással – emlékezett Jill. – Az anyjának olyan rosszul esett a némasága, hogy végül megtette, amit a fia akart.

– Akkor talán felfedeztünk egy olyan tanult viselkedésmintát Mike életében, amelyet ideje lenne megváltoztatni. Meg kell találnia a módját annak, hogy teljesítse Mike szeretet utáni vágyát, ugyanakkor ne szenvedjen csorbát az ön szabadsága sem – mondtam. – Egy egészséges házasságban a házastársak megtanulják betölteni egymás érzelmi igényeit. A házasság annyira működik jól, amilyen mértékben ez megvalósul. Nyilván ön is azt szeretné, hogy a házassága egészséges legyen. – Jill bólintott.

Ekkor megkérdeztem tőle, hogy ismeri-e Mike elsődleges szeretetnyelvét. A házasság-előkészítő tanfolyamon beszéltünk az öt szeretetnyelvről, és Jill határozottan azt felelte, hogy Mike esetében ez a testi érintés. Megkértem, hogy gondoljon vissza az elmúlt négy hétre.

– Szeretném, ha feltenné magának a kérdést: „Kifejeztem-e a szeretetemet Mike elsődleges szeretetnyelvén az elmúlt hónapban?”

Jill gondolkodott egy kicsit, majd így szólt:

– Dr. Chapman, annyira el voltunk foglalva, hogy beismerem, az utóbbi időben nem nagyon beszéltem ezen a nyelven. Nem is gondoltam rá, de most már értem, hogy mit akar mondani. Mike szeretettankja valószínűleg kiürült. Ezért ellenzi, hogy elmenjek a barátnőimmel. Úgy érzi, hogy nem szeretem, és magára hagyom.

(Ez az a pillanat, amire minden tanácsadó vágyik, amikor a kliens átlátja a helyzetét, és megérti, hogy mit kell tennie.)

Szerető megoldások

Ekkor a következő javaslattal álltam elő:

– Amikor most hazamegy, mondjon Mike-nak valami ilyesmit: „Mike, nagyon szeretlek. A vasárnap esti veszekedésünk óta sokat gondolkodtam kettőnkről, és rájöttem, hogy az elmúlt négy hétben nem nagyon beszéltem az elsődleges szeretetnyelvedet. Nem azért, mert nem akartam, csak annyira elfoglalt voltam, hogy nem szántam elég időt az együttlétünkre és a szeretetem kifejezésére. Azt hiszem, azért ellenzed annyira a tengerparti hétvégémet, mert nem töltöttem meg a szeretettankodat. Eleinte felmerült bennem, hogy irányítani akarsz engem, de már tudom, hogy nem erről van szó.

Én is megengedem, hogy elmenj horgászni a barátaiddal, és biztosan te is szívesen megadod nekem azt a szabadságot, hogy a barátnőimmel töltsek egy hétvégét. Azt is tudnod kell, hogy a hallgatásoddal sok fájdalmat okozol nekem. Amikor nem vagy hajlandó szóba állni velem, úgy érzem, nem szeretsz. Szinte tudomást sem veszel rólam. Nagyon bántónak érzem a hallgatásodat. Kérlek, ilyet soha többé ne tegyél, mert nagyon rosszul esik ez nekem. Soha nem fogom megengedni, hogy ilyen konok hallgatással próbálj uralkodni rajtam.

A jövő hónapban elmegyek a tengerpartra a barátnőimmel, de addig még van három hetünk. Szeretném kifejezni az irántad érzett szeretetemet. Ölelni, csókolni akarlak, és meghitt szexuális kapcsolatra vágyom veled. Akár mindennap szeretkezhetünk, ha akarod. (Jill ráérzett a humoromra, és most már mosolygott.) Mike, szeretlek, és úgy sajnálom, hogy ezen a héten annyi időt elvesztegettünk az életünkből. Mi lenne, ha most egy csókkal és öleléssel kezdenénk a békülést?”

– Ha Mike erre nem reagál, akkor mondja meg neki, hogy fel fog hívni, és eljön hozzám tanácsadásra. Adja a tudtára, hogy nem hajlandó elfogadni a néma duzzogást. Mielőtt újra eljön az irodámba, kérje meg Mike-ot, hogy ő is jöjjön magával. Ha elutasítja, jöjjön egyedül. Így legalább tudni fogja, hogy eljött hozzám, én pedig másnap beszélek vele, és megkérem, hogy keressen fel. Azt hiszem, el fog jönni, mert úgy gondolom, Mike tisztel engem. – Jill bólintott.

– Biztosan eljön, dr. Chapman, de előbb szeretném megpróbálni a másik módszert.

– Rendben – mondtam. – De ha szükséges, nagyon szívesen beszélek Mike-kal. Semmiképpen ne tűrje el tovább a férje hallgatását, mert nem ez a megfelelő módja annak, hogy kifejezze a betöltetlen szeretetigényét. Nem hagyhatja, hogy a kapcsolatukban ez a minta rögzüljön.

Két héttel később egy összejövetelen találkoztam Jillel, aki éppen a barátnőivel beszélgetett. Odajött hozzám, és mosolyogva így szólt:

– Bevált a javaslata! Még aznap este megtört a jég, és Mike beszélni kezdett. Elnézést kért, amiért olyan rosszul bánt velem. Belátta, hogy nem lett volna szabad így reagálnia, és szeretné ezt a jövőben elkerülni. Azt hiszem, most már tele van a szeretettankja, dr. Chapman. Jövő hétvégén megyek a tengerpartra, és Mike-nak semmi kifogása nincs ellene.

– Érezze jól magát – mondtam. Bíztam abban, hogy mindketten sokat tanultak magukról és egymásról, miközben átélték a dacos hallgatás fájdalmát.

Számomra Jill és Mike történetében különösen az a biztató, hogy Jill már a házasságuk korai szakaszában pozitív lépést tett hallgatag házastársa felé. Ez volt az első alkalom, amikor Mike hosszabb időn keresztül alkalmazta vele szemben a tüntető némaságot. Azonnal segítséget kért, megértette a probléma kiváltó okát, és elsajátított egy stratégiát a kezelésére. Legjobb, ha már a házasság legelején megoldást keresünk a problémákra. Sajnos sok házaspár hagyja, hogy az évek során mindennapossá váljanak köztük az efféle „hallgatások”.

A néma házastárs partnere leggyakrabban azt a hibát követi el, hogy a hallgatás tényére koncentrál, nem pedig annak az okára. Mandyt meglehetősen zavarta férje, Brent szűkszavúsága. Mandy rendszeresen így korholta a férfit: „Szeretném, ha többet beszélnél. Soha nem tudom, hogy mi jár a fejedben. Beszélj már, ne csak ülj, mint egy kuka.” Ezek a kijelentések mély sebet ütöttek Brent önérzetén. Gyerekkorában anyja fűnek-fának mondogatta, hogy az ő kisfia nagyon szégyenlős. Amióta az eszét tudta, kisebbrendűségi érzése volt gyenge kommunikációs képességei miatt. A felesége ott folytatta, ahol anyja abbahagyta, ami még jobban megerősítette benne az alkalmatlanság érzését.

Mandy férje szűkszavúságára koncentrál. Ám ennél sokkal célravezetőbb lenne elgondolkodni azon, hogy vajon miért olyan hallgatag Brent. Például így szólhatna a férjéhez: „Olyan zavarónak érzem a hallgatásodat, és tényleg szeretném tudni, hogy mire gondolsz. Történt valami a munkahelyeden, vagy én bántottalak meg?” Ha erre a férfi azt válaszolja, hogy „Nem erről van szó”, akkor a felesége a gyerekkora felől – szüleiről, szülei megjegyzéseiről és iskolatársairól – érdeklődhetne. Előbb-utóbb rájönne, hogy miért alakult ki Brentben ez a hallgatag viselkedési minta.

Ha tovább érdeklődne a férfi családjáról, kiderülne, hogy Brent anyja szégyenlősnek tartotta a fiát, és ez a vélemény beépült Brent önmagáról alkotott képébe. Ekkor Mandy kifejezhetné az együttérzését, és ezzel párbeszédre bátorítaná Brentet. Például így: „Már kezdem érteni, hogy miért nem beszélsz annyit, mint én. Ha gyerekkorodban szégyenlősnek és hallgatagnak hitted magad, akkor ez befolyásolta a kommunikációs szokásaidat. Én akkor is szeretlek, ha nem beszélsz. Számomra te vagy az ideális férfi. Olyan csodálatos férj vagy! Senki más nem gondoskodik ilyen jól a családjáról!”

Ha Mandy elfogadja a férfi alaptermészetét, és pozitív módon nyilatkozik a jó tulajdonságairól, akkor Brent hamarosan nyíltabban fog majd kommunikálni vele. Ám amíg az asszony elítélő megjegyzéseket tesz rá, addig a férfi nyelve nem fog megeredni.

Nem csak „férfidolog”

Gyakran kérdezik tőlem a házassági szemináriumokon, hogy a szűkszavúság csak a férfiakra jellemző-e. Igaz, hogy a férfiak általában kevesebbet beszélnek, mint a nők, de ez nem jelenti azt, hogy kizárólag ők lehetnek hallgatag házastársak. Wayne-t Seattle-ben ismertem meg, az örökös eső városában. Pólóján a következő felirat állt: „Könnyű megállapítani, hogy mikor van nyár Seattle-ben: melegebb az eső.” Nagyon viccesnek tartottam a pólóját, de a történet, amit tőle hallottam, elszomorított.

– Dr. Chapman, már öt éve vagyunk házasok, és a házasságunk elég jónak mondható. Az egyetlen probléma az, hogy Susan mindent magában tart, nem osztja meg velem a gondolatait és az érzéseit, főleg akkor, ha azok negatívak. Szerintem ez azért van, mert gyerekkorában nem fogadták szívesen, ha kifejezte az érzelmeit vagy a véleményét. Ha valamiről elítélően vagy pesszimistán nyilatkozott, azonnal kioktatták, hogy nem szabad így gondolkodnia. Ha kifejtette az álláspontját, és az különbözött az apjáétól, akkor ráförmedtek, hogy nincs igaza. Így aztán inkább magában tartja a gondolatait és az érzelmeit.

– Próbáltam megmagyarázni neki, hogy nem vagyok olyan, mint az apja. Figyelmes hallgatónak tartom magam. Nem gurulok méregbe, és nem kiabálok vele. A gyülekezetben elvégeztem néhány tanfolyamot, mint világi tanácsadó, és nagyon szeretnék segíteni neki abban, hogy meg tudjon nyílni. De mindeddig nem jártam sikerrel.

– A rögzült szokásokat nehéz megváltoztatni, de azt hiszem, jó úton jár – biztattam a férfit. – A felesége biztosan érzi, hogy ön úgy hallgatja meg, hogy közben nem ítélkezik felette.

Megkérdeztem, hogy Susan is eljött-e vele a szemináriumra.

– Igen – mondta a férfi. – Nagyon örülök, hogy hajlandó volt eljönni.

Félelem a negatív érzések kifejezésétől

– Szeretnék vele találkozni a következő szünetben, ha lehetséges – mondtam. A szünetben dióhéjban elmeséltem Susannak, hogy miről beszélgettünk Wayne-nel, mire ő így felelt. – Dr. Chapman, bárcsak meg tudnék nyílni Wayne előtt! Nagyon szeretném. Tudom, hogy ez fontos, méghozzá nemcsak neki, hanem nekem is. De amikor a negatív érzelmeimet vagy gondolataimat elmondom valakinek, mindig úgy érzem, hogy rossz ember vagyok, és olyasmit teszek, amit nem lenne szabad.

– Melyek azok az érzelmek, amelyekről a legnehezebb beszélnie? – kérdeztem.

– Például a harag – mondta a nő. – Szeretném, ha soha nem lennék mérges. A másik a depresszió. Néha olyan levert vagyok, és ilyenkor gyűlölöm magam!

Wayne-től hallottam, hogy Susan tevékenyen részt vesz a gyülekezetük életében, ezért ezt mondtam neki.

– Tudta, hogy Jézus is sokszor haragra gerjedt, és gyakran megtapasztalta a fájdalmat és a szomorúságot?

Susan meglepődött. – Valóban?

– Igen – mondtam. – A harag és a depresszió gyakori érzések. Egyáltalán nem jelentik azt, hogy rossz emberek vagyunk. Amikor azt látjuk, hogy velünk vagy másokkal igazságtalanul bánnak, feltámad bennünk a harag. Ez annak a jele, hogy fontos számunkra az igazság és a méltányosság. A harag egyáltalán nem rossz dolog. A Biblia azt mondja Istenről, hogy mindennap haragszik a bűnösökre. Jézus a kereszthalála előtti órákban szomorkodott és gyötrődött, de nem engedte, hogy ez az érzés irányítsa a viselkedését. Az érzelmek nem bűnösek – mondtam. – Egyszerűen csak azt bizonyítják, hogy emberek vagyunk, és bizonyos helyzetekben depressziósnak vagy szomorúnak érezzük magunkat.

– Csak arra kell ügyelnünk, hogy a negatív érzelmeink ne indítsanak helytelen viselkedésre bennünket. Ha megosztja ezeket Waynenel vagy valaki mással, az segít abban, hogy ne az érzései irányítsák a viselkedését. A negatív érzelmeket azért hasznos elmondani egy bizalmas barátnak, mert úgy könnyebben fel tudjuk őket dolgozni. Az érzelmek jönnek és mennek. Ha beszélünk róluk, általában hamar elmúlnak, de ha magunkban tartjuk őket, akkor sokáig bennünk maradnak.

Ezután Susannak is azt javasoltam, amit az évek során már nagyon sok embernek mondtam.

– Ha nehéznek találja megtörni a csendet, próbálja meg levélben leírni a gondolatait és érzéseit a házastársának. Sokszor könnyebb ilyesmiről írni, mint beszélni. Ahogy hozzászokik a levélíráshoz, és látja, hogy a férje megértéssel és együttérzéssel olvassa a leírtakat, lassan meg fogja tanulni szóban is kifejezni a gondolatait. Az írás nagy lépést jelenthet abban a folyamatban, hogy elsajátítsa, hogyan kell közölni másokkal az érzéseit.

Susan megígérte, hogy kipróbálja ezt a módszert, mert tudta, hogy ez fontos szerepet játszik a férjével való kapcsolatában.

Fél év múlva levelet kaptam Wayne-től, amelyben kifejezte háláját a Susannal folytatott beszélgetésemért, és beszámolt arról, hogy felesége a szeminárium után azonnal levelezni kezdett vele. Örömmel számolt be arról, hogy a felesége most már szóban is képes megosztani vele a gondolatait és az érzéseit. Válaszomban közöltem Wayne-nel, hogy Susan többek között azért tudta megváltoztatni kommunikációs szokásait, mert szavaival és tetteivel bebizonyította neki, hogy megértő hallgató és beszélgetőtárs tud lenni. Ha elítélően vagy haragosan fogadta volna az asszony mondanivalóját, akkor Susan azonnal elnémult volna.

Félelem a házastárs reakciójától

Valóban nagyon sok házastárs azért választja a hallgatást, mert fél partnere reakciójától. Emlékszem egy férjre (nevezzünk Lou-nak), aki egyszer ezt mondta nekem:

– Igaza van, valóban nem beszélek. Amikor hazamegyek, inkább tévét nézek vagy újságot olvasok. Ha a feleségem megkér, hogy beszélgessünk, tovább nézem a tévét és folytatom az olvasást. Ez azért van, mert valahányszor elmondom a véleményemet, azonnal rám förmed, és kioktat, hogy nincs igazam. Ha megjegyzést teszek egy hírműsor kapcsán, ő mindig vitatkozni kezd velem. Ha elmesélem egy munkahelyi nézeteltérésemet, biztos lehetek abban, hogy a feleségem a másik fél pártját fogja.

– Ez így megy, mióta összeházasodtunk. Elhatároztam, hogy sokkal jobb, ha nem szólok egy szót sem. Nem tudom elviselni, hogy állandóan megcáfolja minden kijelentésemet.

Amikor beszéltem Lou feleségével, megtudtam, hogy szerinte a férje ellentmondást nem tűrő és a véleményéhez makacsul ragaszkodó ember, aki többnyire hibás nézeteket vall. Mint mondta, ő egyszerűen csak próbál segíteni neki abban, hogy más megvilágításban is lássa a dolgokat. Nem értette, hogy Lou miért tartja bántónak az ellenvetéseit, és közölte a férjével, hogy a viselkedését meglehetősen éretlennek tartja. A férfi azért választotta inkább a hallgatást, mert a felesége reakcióit támadásnak érezte.

Amikor tovább beszélgettem Lou-val, megtudtam, hogy gyerekkorában soha nem adhatott hangot a véleményének. A szülei felfogása szerint „A gyereknek hallgass a neve.” Ha Lou mégis megszólalt, és kinyilvánította valamiről az álláspontját, apja azonnal helyreigazította.

Lou úgy vélte, hogy felnőtt korára olvasott és tájékozott ember lett belőle, és büszke volt a műveltségére. Így építette fel az önbecsülését, miközben igyekezett felszabadulni apja negatív véleményének a hatása alól. Amikor azonban a felesége ellent mondott neki, úgy érezte, az asszony aláássa az önbecsülését. Ezért menekült a hallgatásba.

Időbe telt, mire felismertük, hogy a férfi kevésbé találja sértőnek felesége megjegyzéseit, ha azok nem állító, hanem kérdő formában hangzanak el. Jobban el tudta fogadni a kérdést: „És mit gondolsz arról, hogy…?”, mintha felesége a véleményét közölte volna vele. Sok tanácsadói ülésre volt szükség, mire Lou rájött, hogy felesége nem elítélő szándékkal ad hangot a véleményének – még akkor sem, ha az különbözik az övétől. Megértette, hogy az emberek akkor is szerethetik egymást, ha nem mindenben egyezik a felfogásuk. Valóban nagyon gyakran különböznek a nézeteink másokétól. Ha engedjük másoknak, hogy ne értsenek velünk egyet, azzal emberi szabadságukat tartjuk tiszteletben. Amikor a férfi megértette, hogy felesége véleménynyilvánítása mögött nincs bántó szándék, újra hajlandó volt beszélgetni vele.

A pozitív változás kulcsa:

Töltsük be házastársunk érzelmi szükségleteit

A házastárs szótlanságának oka többnyire a lelke mélyén zajló folyamatokban rejlik. Gyakran előfordul, hogy betöltetlen szükségletei miatt az egyik fél neheztelni kezd házastársára, és ezt hallgatással adja tudtára. Mintha azt mondaná: „Nem szeretlek, ezért úgy bánok veled, mintha nem lennél emberi lény.”

Hallgatagságának belső, érzelmi indítékával általában ő maga sincs tisztában. Ha megismerjük az érzelmeit, és felfedezzük, hogy mi váltja ki azokat, akkor jó úton haladunk afelé, hogy segítsünk a hallgatag házastársnak megtörni a csendet.

Ha a pozitív változás ügynökei kívánunk lenni, nem árt feltenni magunkban a következő kérdéseket: „Van a férjemnek/feleségemnek olyan betöltetlen érzelmi szükséglete, ami miatt neheztel rám?” Az 5. fejezetben felsoroltam néhány alapvető emberi szükségletet. Ezek a következők: a szeretet, a szabadság, a fontosság, a kikapcsolódás és az Istennel való békesség iránti vágy. Tegyük fel tehát magunknak a következő kérdéseket:

- A férjem/feleségem érzi a feltétel nélküli szeretetemet – vagy a szeretetem feltételhez kötött? (Szeretlek, ha…)

- Tettem valamit, amivel megsértettem a férjem/feleségem szabadságát? Nem érzi-e úgy, hogy irányítani akarom őt?

- A beszédemmel vagy a viselkedésemmel nem sértettem meg a fontosságérzet iránti vágyát? Nem érzi-e úgy, hogy bírálok vagy elítélek valamit, amit ő fontosnak tart?

- Nem gátolom-e a lazítás és a kikapcsolódás iránti vágya megvalósításában?

- Lehet, hogy házastársam az élet spirituális kérdéseivel küzd? Vajon nem érzi-e úgy, hogy beleavatkozom az Istennel való békessége keresésébe?

Bármelyik fenti kérdés feltárhatja házastársunk hallgatásának az okát. Ezután az a feladat vár ránk, hogy betöltsük érzelmi szükségletét, méghozzá úgy, hogy közben megőrizzük a saját integritásunkat, és a mi szükségleteink is kielégüljenek.

Változtassunk negatív kommunikációs mintáinkon

Egy másik lehetséges pozitív megközelítés, ha őszintén válaszolunk a következő kérdésre: Az általam alkalmazott kommunikációs minták nem nehezítik-e meg a beszélgetést a férjem/feleségem számára? Negatív kommunikációs szokásaink hozzájárulhatnak házastársunk hallgatagságához.

Tegyük fel magunknak a következő kérdéseket, melyek segítenek annak eldöntésében, hogy beszélgetési stílusunk pozitív hatással van-e a kapcsolatunkra, vagy inkább negatívan hat.

- Gyakran szoktam panaszkodni?

- Meghallgatom a házastársamat, amikor beszél, vagy belefojtom a szót, hogy kifejthessem a saját véleményemet?

- Közlöm-e vele az igényeimet, vagy inkább csak szemrehányást teszek neki?

- Hagyom a házastársamat visszavonulni, vagy akkor is erőltetem a beszélgetést, amikor inkább egyedül szeretne lenni?

- Diszkréten kezelem a bizalmas közléseit, vagy tovább adom másoknak, amit bizalmasan megoszt velem?

- Az igényeimet és vágyaimat kérésként közlöm vele, vagy inkább utasításként?

- Hagyom, hogy a házastársam másképp vélekedjen valamiről, vagy azonnal kiigazítom, ha nem értek vele egyet?

Ha bármelyik kérdésre igen a válaszunk, akkor ideje változtatni negatív kommunikációs beidegződéseinken. Megrögzött szokásainkon nehéz változtatnunk, ám ez az egyetlen módja annak, hogy megoldjuk hallgatag házastársunk nyelvét.

Legyünk értő hallgatók

Ha őszintén törekszünk arra, hogy kellemes beszélgetőtársak legyünk, és értő figyelemmel fordulunk házastársunk felé, akkor sokat javíthatunk beszélgetéseink légkörén. Sokféleképpen kifejezhetjük érdeklődésünket. Osztatlan figyelemmel forduljunk a házastársunk felé, miközben beszél; ha lehetséges, nézzünk a szemébe; kapcsoljuk ki a tévét, tegyük le a könyvet vagy az újságot, és összpontosítsuk a figyelmünket rá. Ezzel azt fejezzük ki, hogy „Fontos számomra, amiről beszélsz.” Sokkal elfogadóbb légkör alakulhat ki köztünk, ha házastársunk mondanivalóját információközlésnek fogjuk fel, nem pedig véleménynek, amit helyre kell igazítanunk. Ez nem jelenti azt, hogy minden kijelentésével egyetértünk; csupán arról van szó, hogy adjuk meg neki a szabadságot, hogy őszintén elmondhassa, amit gondol.

Ha megtanuljuk kordában tartani a haragunkat, és végighallgatjuk partnerünket, elősegítjük a kommunikáció szabad áramlását. A hangos, ingerült kitörések többnyire gátolják a beszélgetés szabad folyását. Gyakoroljuk a „visszatükröző hallgatás” módszerét, vagyis házastársunk mondanivalóját ismételjük meg a saját szavainkkal. „Tehát azt mondod, hogy…” és „Ha jól értem, azt akarod mondani, hogy…” kifejezések segítenek partnerünknek pontosabban kifejteni a közlendőjét. Időnként jelezzük, hogy értjük, miről beszél: „Azt hiszem, értem… Sejtem, mit akarsz mondani… Igen, ez világos…” Az ilyen kijelentések hallatán házastársunk könnyebben megnyilvánul. Mindannyian szívesebben fejezzük ki a gondolatainkat és az érzéseinket, ha érezzük, hogy a másik fél valóban kíváncsi a mondandónkra, és nem ítélkezik felettünk.

A realitáselvek arra tanítanak minket, hogy nem tudjuk megváltoztatni a házastársunkat, de hatással lehetünk rá. Ha a pozitív változás előmozdítói szeretnénk lenni a házasságunkban, hasznos lehet elolvasni néhány könyvet a kommunikáció művészetéről, vagy meghallgatni egy előadás-sorozatot ebben a témában. Szavaink, testbeszédünk és a másokra irányuló figyelmünk rossz és jó irányban egyaránt befolyásolhatják partnerünk közlési kedvét. Ha házastársunk hajlandó velünk együtt elolvasni egy ilyen témájú könyvet, vagy ő is beiratkozik egy tanfolyamra – annál jobb. Ám ne várjunk passzívan, inkább kezdeményezzünk. Ha kell, küzdjük le ellenérzéseinket, és próbáljuk megérteni, hogy mi akadályozhat meg valakit abban, hogy kifejezze magát. Ha eddig nem sikerült szóra bírni társunkat, itt az ideje, hogy kipróbáljunk egy új módszert. Erőszakkal nem vehetjük rá arra, hogy beszéljen, de képesek vagyunk olyan légkört teremteni, ami kedvez a kommunikációnak.

Tizedik fejezet

A szidalmazó házastárs

„Ostoba vagy. Diplomás nő létedre hogy lehetsz ennyire korlátolt? Biztosan csalással szerezted a diplomádat. Ha én ilyen agyalágyult lennék, reggel ki sem kelnék az ágyból.”

A bántó szavak ostorcsapásként záporoztak Bettyre. Nem ez volt az első alkalom, hogy a férje, Ron, ilyen sértéseket vágott a fejéhez. Az volt a szomorú, hogy már kezdett hinni neki. Súlyos depresszióban szenvedett, és gyakran valóban ágyban maradt egész nap. Betty a szóbeli bántalmazás áldozata volt.

Mindenki tisztában van a házasságon belüli erőszak súlyos következményeivel. (A következő fejezetben erről lesz szó.) Ma már egyre nyilvánvalóbb, hogy a verbális bántalmazás ugyanilyen pusztító hatású lehet. Az állandó szidalmazás lerombolja a tiszteletet, a bizalmat, az elismerést és az intimitást – amelyek az egészséges házasság nélkülözhetetlen tartozékai.

Szinte mindenkivel előfordul, hogy időnként „kijön a sodrából”, és olyan bántó és éles szavakat használ, amelyeket később megbán. De ha lelkileg és érzelmileg érettek vagyunk, akkor elismerjük, hogy a viselkedésünk helytelen volt. Megbánjuk, amit elkövettünk, bocsánatot kérünk a társunktól, és a kapcsolat helyreáll. Aki azonban rendszeresen szidalmazza a házastársát, az csak elvétve kér bocsánatot, és ritkán ismeri el a kárt, amit becsmérlő szóáradatával okozott. Inkább azt hangoztatja, hogy házastársa váltotta ki belőle az indulatos kifakadást. „Azt kapta, amit megérdemelt” – véli a bántalmazó fél.

A szóbeli bántalmazás olyan háború, amelyben a bántalmazó bombák és gránátok helyett szavakat használ, célja pedig az ellenfél büntetése, a hibák áthárítása vagy a saját tetteinek és döntéseinek igazolása. A szidalmazó nem válogat az eszközökben, becsmérlő szavai az alkalmatlanság és saját rosszaságának érzetét keltik a másik félben.

A szidalmak özönét szinte bármi kiválthatja. Egy tekintet, egy hanghordozás, egy eltört edény vagy egy síró csecsemő elég ahhoz, hogy a bántalmazó teljes arzenálját felvonultatva támadásba lendüljön. A szidalmazó házastárs szántszándékkal és folyamatosan sértegeti, lekezeli és irányítja partnerét, kevés megértést tanúsítva annak érzései iránt.

A verbális bántalmazás új keletű kifejezés, ám ősi probléma. Salamon, Izrael bölcs királya ezt írta: „Láttál-e már elhamarkodott beszédű embert? Több reményt fűzhetsz az ostobához, mint hozzá”; máshol pedig: „Egész indulatát szabadjára ereszti az ostoba.” (Példabeszédek 29,20; 29,11) Salamon jól ismerte a beszéd és a szavak erejét: „Élet és halál van a nyelv hatalmában.” (Példabeszédek 18,21) A bántalmazó szavak valóban halálhoz vezetnek – a lélek halálához, és ha nincs jóvátétel, a kapcsolat halálához. A verbális bántalmazás áldozatai gyakran erről számolnak be: „Az érzelmeim meghaltak. Azelőtt fájdalmat és haragot éreztem; most már teljes közöny és fásultság vett erőt rajtam.”

Sok bántalmazott házastárs magára ismerhet Judithban, aki ezt mondta a válóperes ügyvédjének: „Soha nem tudtam, mit tegyek. Mindig minden apróságon fennakadt, és azonnal haragra gerjedt. Attól is tombolni kezdett, ha a vécépapírtartóba úgy helyeztem be a tekercset, hogy a papír felülről jön, és nem alulról. Mindig ilyen jelentéktelen dolgok miatt veszekedett velem. Megpróbáltam érvelni, sírni, még a válással is fenyegetőztem. Semmi nem használt. Mindig mindenért engem hibáztatott. Minden az én hibámból történt, ő viszont tökéletes volt. Nem tudom, mit tehetnék még.”

Van remény Judith és több ezer sorstársa számára, akiket házastársuk nap mint nap a szidalmak özönével áraszt el? Hiszem, hogy igen, de a megoldás nem varázsütésre következik be. A gyógyulási folyamatot inkább az edzéshez hasonlítanám, amely kitartást és kemény munkát követel. A változás lassú ugyan, de az erőfeszítéseket végül siker koronázza.

A szóbeli bántalmazás forrása

A legtöbb ember, aki rendszeresen szidalmazza a házastársát, alacsony önértékeléstől szenved. Érzelmileg messze nem olyan erős, magabiztos és fölényes, mint amilyennek első látásra tűnik. Belül kétségbeesett gyermek, aki felnőttnek akar látszani, és elkeseredetten – ám helytelen módon – küzd azért, hogy bizonyítsa saját értékességét. Úgy próbálja az önbecsülését felépíteni, hogy másokét lerombolja.

Sok szidalmazónak tudat alatt az a legfőbb vágya, hogy mások szemében tökéletesnek tűnjön. Számukra a társadalmi elismerés a Szent Grál, amit egész életükben keresnek. Abban a tévhitben élnek, hogy csak akkor érdemelnek elismerést, ha tökéletesek. Gyakran a legenyhébb kritika is dühkitörést vált ki belőlük, mert az önértékelésüket érzik veszélyben. Minden vitában felül kell kerekedniük. Ha elismernék, hogy nem tökéletesek, az számukra egyenlő lenne annak elismerésével, hogy értéktelenek.

A szidalmazó gyakran olyan családban nőtt fel, amelyben ő maga is rendszeres szidalmazásban részesült. Ugyanúgy fejezi ki az indulatait, ahogy azt a szüleitől látta. A problémáját tovább növeli a szülei iránt érzett felgyülemlett haragja, amit a házastársán vezet le. Megoldásra csak akkor van remény, ha megtanulja megfelelő módon kezelni a saját haragját.

Szerető megoldások:

1. Ismerjük el a szükségletet – Utasítsuk el a magatartást

Ha azt szeretnénk, hogy szidalmazó férjünk/feleségünk változtasson a viselkedésén, először meg kell értenünk, milyen alapvető lelki és érzelmi szükségletek motiválják. Az önbecsülés, az értelmes célok, és a beteljesedés iránti vágy emberi természetünkből fakad, nincs benne semmi kivetnivaló. Ugyanakkor nem fogadhatjuk el, hogy társunk destruktív módon próbálja kielégíteni ezeket a szükségleteit. Mivel a szóbeli támadást nagyon nehéz elviselni, gyakran úgy védekezünk ellene, hogy visszavágunk, ahelyett, hogy magával a szükséglettel foglalkoznánk, amely kiváltotta a bántó magatartást.

Sokkal hatékonyabb, ha elismerjük házastársunk belső érzelmi szükségleteit, és ennek ismeretében reagálunk szidalmazó szóáradatára. Bob bántó kirohanása után Marie e szavakkal fordult férjéhez: „Biztosan nagyon mérges lehetsz, ha így kiabálsz velem. Bárcsak el tudnád nekem mondani azt a fájdalmat, amit érzel! Bizonyára nagyon erős, ha ilyen hevesen kirohantál ellenem. Szeretnék segíteni neked, de amíg a haragodat és a fájdalmadat ilyen bántó módon fejezed ki irántam, addig nem tudok. Jó lenne, ha leírnád egy lapra, hogy mit érzel, és mi fáj ennyire. Akkor talán segíthetnék neked.” Marie tehát elismerte Bob belső küzdelmeit, ugyanakkor azt is kifejezte, hogy a férfi viselkedése helytelen volt.

Sok feleség nem tud ilyen egészséges módon reagálni a szóbeli bántalmazásra, mert jogosnak tartják a rájuk zúduló szidalmakat, akárcsak Betty. Előfordulhat, hogy a férj gúnyolódása, fenyegetőzése, becsmérlő és lekicsinylő megjegyzései egy idő után önbeteljesítő jóslatként működnek, mert a feleség elhiszi az ellene felhozott vádakat. Végül könnyen arra a következtetésre juthat, hogy nem is érdemel jobbat, és lassanként felad minden kísérletet, hogy javítson a helyzetén. Ha férje ilyen megjegyzésekkel bombázza: „Hálás lehetsz, hogy kitartok melletted, mert senki másnak nem kellenél!” – könnyen elhiszi a férfi szavait, ha senki sincs mellette, aki megcáfolná azokat.

Ebben az esetben az a legelső lépés, hogy az asszony számoljon be férje bántalmazó magatartásáról egy barátnőjének vagy egy tanácsadónak. Meg kell tagadnia a férjétől kapott negatív üzenetet, és újra fel kell fedeznie saját értékeit. Csak így lehet a pozitív változás előmozdítója a házasságában. Ha nem állítja helyre sérült önérzetét, nem képes összegyűjteni azt az érzelmi energiát, amire a probléma megfelelő kezeléséhez szüksége lesz. A bántalmazott házastársnak először személyes tanácsadásra van szüksége, és csak ezután áll készen arra, hogy alkalmazza az alábbi konstruktív javaslatokat.

2. Higgyünk partnerünk értékességében

Minden szidalmazó szóáradat mögött egy olyan ember áll, aki ártalmas viselkedése ellenére is értékes, hiszen Isten képmását hordozza. Házasságkötésünk előtt azért vonzódtunk hozzá, mert felfedeztük belső értékeit, és úgy éreztük, hogy képes betölteni bizonyos igényeinket. Ideje újra felidézni magunkban, hogy a felbőszülten ordító oroszlán álarca mögött – aki ma a házastársunk – ott rejtőzik az a szelíd bárány, akit régen a keblünkre öleltünk. A báránnyal kötöttük össze az életünket, nem tudván, hogy később előbukkan az oroszlán. Most hinnünk kell abban, hogy a bárány még mindig létezik, és Isten, a barátaink és a tanácsadónk segítségével, ismét felülkerekedhet házastársunk személyiségében. Az a dolgunk, hogy elősegítsük a bárány visszatérését. Házastársunk felelőssége, hogy táplálja a bárányt, és éheztesse az oroszlánt, de nagy segítséget jelent számára, ha hiszünk a bárány létezésében.

Egy nyugodt estén, amikor Jeff elég higgadtnak tűnt, Marilyn így szólt hozzá: „Az utóbbi napokban sokat gondolkodtam magunkról. Eszembe jutott, hogy milyen kedves voltál hozzám, amikor udvaroltál. Emlékeszem a gyengéd érintésekre, a kedves szavakra, a mosolygó arcodra, és arra, hogy milyen jól éreztük magunkat együtt. Azt hiszem, ezért hiszek még benned. Tudom, hogy rengeteg jó tulajdonságod van. Amikor a dühös támadásaidtól szenvedek, hajlamos vagyok megfeledkezni erről, de valójában tudom, hogy milyen jó ember vagy, és hiszek abban az emberben. A szívem mélyén abban is biztos vagyok, hogy te is az az ember akarsz lenni, akihez annak idején hozzámentem feleségül. Tudom, hogy Isten segítségével el tudod érni ezt a célt.”

Marilyn kifejezte, hogy hisz Jeffben, és ezzel azt nyújtotta neki, amire mindannyian vágyunk – hogy valaki higgyen bennünk, és meg legyen győződve arról, hogy vannak jó tulajdonságaink, amelyek kiteljesedhetnek az életünkben. Ezek a megjegyzések megerősítik a bántalmazó fél megtépázott önbizalmát és pozitív hatással vannak alacsony önbecsülésére. Ha Jeff tud bízni magában, és hiszi, hogy Isten ereje a rendelkezésére áll, akkor valóban azzá a férfivá válhat, aki Marilyn emlékeiben él.

3. Osszuk meg az érzéseinket

Nem segítünk a bántalmazó házastársnak, ha úgy teszünk, mintha a szavai nem okoznának fájdalmat. Az sem jelent megoldást, ha visszavágunk, és mi is szitkok özönét zúdítjuk rá. Ismerjük el, hogy igenis szenvedünk, és segítségre van szükségünk. Házastársunkat rá kell döbbentenünk arra, hogy mi is emberek vagyunk, és bántó szavai mély sebeket ejtenek rajtunk.

A fizikai fájdalomnak is van határa, amikor már nem tudjuk tovább elviselni a szenvedést, és orvoshoz fordulunk. Ugyanez történik az érzelmi fájdalmak esetében is. A szidalmazás okozta gyötrelmek végül arra késztetnek minket, hogy tanácsadóhoz, lelkészhez vagy egy barátunkhoz forduljunk. Ám fájdalmunkat nem szabad elrejtenünk a házastársunk elől. Tudnia kell, hogy szenvedést okoz nekünk, és fájdalmaink arra indítanak, hogy beszéljünk valakivel. Ez a tény eleinte még jobban felbőszítheti őt, ám hosszú távon mégis ez jelentheti az első lépést a gyógyulás felé.

Mark elgondolkodva mondta Susannak:

– Valamit el kell mondanom neked. Nem könnyű erről beszélnem, de a fájdalom kényszerít rá. Már jó néhány hete rágódom emiatt. Nem akartam a gyerekek előtt kimutatni, és egészen mostanáig úgy gondoltam, hogy inkább neked sem mondom el. Arról van szó, hogy nagyon fájdalmasak számomra azok a szidalmak, amiket a fejemhez vágsz. Nem tudom, mit tegyek. Néhány dologban igazad van, és azokon igyekszem változtatni. De a többi vád és szemrehányás eltúlzott és indulatból fakad. Jó, ha tudod, hogy segítséget fogok igénybe venni, mert nem tudom elviselni az indulatos kirohanásaidat.

– Nagyon szeretném, ha a kapcsolatunk értékes és tartalmas lenne – folytatta Mark. – De ilyen lelki teherrel nehezemre esik kedvesnek és megértőnek lenni irányodban. Megbeszéltem egy időpontot egy tanácsadóval. Nem tudom, hogy van-e kedved velem jönni, de nekem mindenképpen segítségre van szükségem. Hiszek benned, és tudom, hogy nem az az igazi éned, amit az utóbbi néhány hónapban mutattál felém. Ugyanakkor nem tudom tovább elviselni a fájdalmat.

Mark elindult a segítség felé vezető úton, és talán Susan is követni fogja.

4. Egyezzünk meg a stratégiában

Ha tisztáztuk, hogy a szóbeli bántalmazás problémájával állunk szemben, akkor ki kell alakítanunk a verbális bombatámadások elhárításának stratégiáját. Ha házastársunk hajlandó ebben közreműködni, akkor közösen is kidolgozhatjuk a válaszlépéseket; ha tanácsadásra járunk, a tanácsadó segíthet kialakítani a taktikánkat. Amennyiben a házastársunk nem hajlandó tanácsadásra menni, és nem akar beszélni erről a témáról, akkor is tudatnunk kell vele, hogy milyen stratégiát alakítottunk ki. Megan például nyugodt hangon közölte Barryvel a következőt:

– Szeretném elmondani neked, milyen elhatározásra jutottam. Már többször említettem, hogy nagy fájdalmat okozol, amikor rám zúdítod a szidalmaidat. Napokba, sőt sokszor hetekbe telik, mire kiheverem az érzelmi megrázkódtatást, amit ezek a kirohanások okoznak bennem. Úgy döntöttem, hogy ha legközelebb megint elveszted az önuralmadat, és kiabálni kezdesz velem, egy időre magadra hagylak, amíg helyreáll a lelki egyensúlyom. Azt hiszem, hamarabb rendbe jövök, ha távol vagyunk egymástól.

– Azért mondom ezt el neked, hogy tudd, mire számíthatsz. Nem hagylak el, de megpróbálok valamit tenni a szidalmazásaid ellen, ami tönkreteszi a kapcsolatunkat. Nem tudom a támadásaidat a végtelenségig elviselni. Nem hiszem, hogy ilyen ember akarsz lenni. Tudom, hogy a bensődben létezik egy másik személy is. Hiszek ebben a személyben, és bízom abban, hogy Isten segítségével a jobbik éned fog győzni.

– Azért osztom ezt meg veled, mert hiszek benned. Szeretnék nagyon erős lenni, hogy segíthessek neked azzá válni, aki te is akarsz lenni.

Elképzelhető, hogy Barry e szavak hallatán indulatos kirohanást intéz Megan ellen, de az is előfordulhat, hogy nyugodt marad, és megbánást tanúsít. Akárhogy is reagál, Megan a legközelebbi támadásnál az előzetes terve szerint fog cselekedni. Két napot tölt az egyik rokonánál vagy barátnőjénél, és ezalatt Barrynek elég ideje marad arra, hogy elgondolkodjon a történteken. Rá fog jönni, hogy a szóbeli bántalmazás komoly következményekkel jár. Felesége a következő bántalmazás alkalmával ismét ehhez a megoldáshoz folyamodik.

Ha ez a stratégia sem indítja a férfit arra, hogy tanácsadásra menjen, akkor a feleségének további lépéseket kell tennie. Nagyon fontos, hogy legyen stratégiája, és azt következetesen be is tartsa.

Soha ne engedjük, hogy a szidalmazás „működjön”, azaz elérje a célját. Ha beadjuk a derekunkat, és megtesszük, amit a bántalmazó fél kér tőlünk, azzal a helytelen viselkedésre bátorítjuk. Ne csodálkozzunk, hogy rögzül benne ez a magatartás, ha eléri vele a célját. Ha elhatározzuk, hogy ezt többé nem engedjük meg, máris megtettük az első lépést a káros beidegződés megszüntetése felé. Például így szólhatunk a házastársunkhoz:

– Rájöttem, hogy eddig a viselkedésemmel arra bátorítottalak, hogy a dühös kirohanásaiddal elérd a célodat, mert beadtam a derekamat, és megtettem, amit kívántál. Most már belátom, hogy ez hiba volt. Szeretném közölni veled, hogy a jövőben nem fogok engedni az ilyen viselkedésnek, hiába támadsz rám mérges szavakkal. Ha szépen megkérsz valamire, mint házastársadat, akkor természetesen megfontolom a kérésedet, és valószínűleg megteszem, amit kívánsz, de soha többet nem foglak arra bátorítani, hogy zsarnokoskodj fölöttem, és nem fogok behódolni a dühöngésednek.

Ha egyszer kimondtunk valamit, tartsuk magunkat hozzá következetesen.

A realitáselvek hatalma

Emlékezzünk vissza, hogy az első realitáselv szerint felelősséggel tartozunk a saját hozzáállásunkért. A szidalmazott házastársnak először is vissza kell utasítania a bántalmazó férj/feleség negatív üzeneteit. A negatív üzenetek ellenére tisztában kell lennünk saját értékünkkel. Csak akkor leszünk képesek megtenni azokat a pozitív lépéseket, amelyekkel megváltoztathatjuk a kapcsolatunkat, ha értékesnek tartjuk magunkat. Tudnunk kell, hogy nem változtathatjuk meg házastársunk viselkedését, de megvan az a lehetőségünk, hogy hatással legyünk rá.

Meg kell értenünk, hogy a szóbeli bántalmazás alacsony önértékelésről árulkodik, és azt jelzi, hogy társunk képtelen kordában tartani az indulatait. Ha ezt belátjuk, sokkal hatékonyabb megoldást fogunk találni a bántalmazó fél szóbeli kitöréseinek a kezelésére. Nem engedhetjük, hogy cselekedeteinket az érzelmeink irányítsák. Fájdalmunk, haragunk vagy beletörődésünk arra csábíthat, hogy adjuk fel a harcot, de ahhoz, hogy konstruktív megoldást találjunk, ellen kell állnunk negatív érzéseinknek. Beismerhetjük, hogy vannak hibáink, és nem vagyunk tökéletes férjek/feleségek, ám mindez nem jelenti azt, hogy kudarcra vagyunk ítélve. Ha őszintén beismerjük a hiányosságainkat, akkor felszabadulunk arra, hogy feltétel nélkül szeressük a társunkat.

A hatodik realitáselvből következik, hogy a szeretet ereje a jó cél szolgálatába állítható. A feltétel nélküli szeretet azt jelenti, hogy akkor is barátságosan és tisztelettel bánok a házastársammal, ha ő ezt nem viszonozza. Ne feledjük, hogy a szeretet nem érzés, hanem a megfelelő viselkedéssel járó hozzáállás. A szeretet ezt mondja: „Úgy döntöttem, hogy a te érdekeidet helyezem előtérbe. Miben segíthetek?” Ez nem jelenti azt, hogy a szeretet elviseli a bántó magatartást. Érdekes módon, az Újszövetség úgy mutatja be Istent, mint aki szeretetből fegyelmezi a gyermekeit (Zsidók 12,5–7). Időnként szükség van a kemény szeretetre, mely nem huny szemet a helytelen viselkedés felett.

A szeretet azt mondja: „Túlságosan fontos vagy nekem ahhoz, hogy ölbe tett kézzel üljek, és hagyjam, hogy mindkettőnket tönkretegyél. Tudom, hogy ez nem a javadat szolgálja, ezért nem vagyok hajlandó részt venni ebben a rombolásban.” A szeretet a másik ember javán munkálkodik, még akkor is, ha ez nagyon nehéz.

Mi garantálja azt, hogy házastársunk valóban meg fogja változtatni a viselkedését? Sajnos, ebben nem lehetünk biztosak. Nem tudjuk megjósolni a másik ember döntését. Mi azonban hozhatunk bölcs döntéseket. Akkor is lehetünk érettek és józanok, ha a házastársunk felelőtlen. Ne feledjük, hogy nem a házastársunk viselkedéséért vagyunk felelősek, hanem csupán a sajátunkért. Nem a mi hibánk, hogy a házastársunk agresszív szidalmazó lett. Ám rajtunk múlik, hogyan reagálunk a támadására. A szóbeli bántalmazással szemben sokan a megtorlás eszközéhez folyamodnak (sortűzzel válaszolnak a lövésekre); mások kapitulálnak (feladják a küzdelmet, és hagyják, hogy a férjük/feleségük lábtörlőnek használja őket); vannak, akik tagadják a problémát, és úgy tesznek, mintha nem is lenne olyan nagy baj. Egyik módszert sem tekinthetjük egészségesnek.

Daniel, az iowai sertéstenyésztő (akivel az 1. fejezetben találkoztunk) jó példa egy olyan szidalmazott férjre, aki elkezdte alkalmazni a realitáselvet az életében. Ezt hallottam tőle: „Erős embernek tartom magam, akit nem lehet könnyen elintézni, de a feleségem állandó zsörtölődése mégis tönkretesz. Mások véleménye nem érdekel, lerázom magamról, mint kutya a vizet, de amikor a feleségem kritizál, és állandóan lekicsinylő megjegyzéseket tesz, úgy érzem, mintha tőrt döfnének a szívembe. Olyan sötéten lát mindent, nem csak engem szid állandóan, hanem mindenkibe beleköt. Az egész világgal baja van, és szinte mindig depressziós. …Nyomorúságosnak látja az életét, és azt szeretné, hogy az enyém is az legyen. Azon veszem észre magam, hogy kerülöm a társaságát.”

Daniellel az egyik házassági szemináriumon találkoztam, és amikor meghallgattam a történetét, arra buzdítottam, hogy okvetlenül forduljon tanácsadóhoz, és tanulja meg, hogyan válhat a pozitív változás előmozdítójává a házasságában. Azt válaszolta, hogy a legközebbi tanácsadó ötven mérföldnyire található tőlük. Biztosítottam, hogy az ügy érdekében megéri ennyit autózni. Két évvel később nagy örömmel töltött el, hogy amikor visszatértem Iowába egy újabb házassági szemináriumra, ismét találkoztam Daniellel. (A férfi 150 mérföldet vezetett, hogy részt vehessen a szemináriumon.) Ez alkalommal a felesége is vele volt, és az egyik szünetben elmesélte nekem, mi történt az alatt a két év alatt.

Egy sertéstenyésztő felfedezései

A tanácsadás ideje alatt Daniel első felfedezése az volt, hogy megtudta, miért olyan fájdalmasak számára felesége bíráló szavai. Két tényező játszott közre ebben. Az egyik a családi hátteréből fakadt. Danielt már gyermekkorában is állandóan kritizálták. Semmivel sem tudta elnyerni apja elismerését. Daniel úgy nőtt fel, hogy alkalmatlannak és értéktelennek érezte magát. Gyerekkorában állandóan ez járt a fejében: „Ha felnőtt leszek, sikeres leszek. Bebizonyítom az apámnak, hogy nincs igaza, és kivívom a társaim elismerését.” Felnőtt korában megvalósította ezt az álmát. A szorgalmas munka és a kitartás elnyerte a jutalmát; sikeres farmer lett belőle, akit nemcsak a megyében, hanem az egész államban ismertek. Valóban tisztelték az emberek, ám az a személy, akinek az elismerésére a leginkább vágyott – a felesége – apja bíráló szavait visszhangozta. Egész életében azért dolgozott, hogy megszabaduljon az alkalmatlanság érzésétől, ám felnőttként is ezzel a problémával kellett farkasszemet néznie nap mint nap.

Daniel megtudta magáról, hogy a szóbeli elismerés az elsődleges szeretetnyelve. Akkor érezte igazán, hogy szeretik és értékelik, ha elismerésben részesült. Felesége, aki csak bírálta, és soha sem dicsérte, egy számára ellenséges, idegen nyelvet beszélt. Kritikus szavai – mint a lövedékek – lyukakat ütöttek férje szeretettankján, míg a férfi érzelmileg teljesen kiürült.

Daniel azt is felismerte, hogy Debbie-t, a feleségét a saját kielégítetlen érzelmi szükségletei motiválták a viselkedésében. A férfi rájött, hogy felesége elsődleges szeretetnyelve a minőségi idő. A házaspár nagyon kevés időt töltött együtt, mivel a farm vezetése a férfi minden idejét felemésztette. Danielt hajtotta a becsvágy, hogy felvirágoztassa a gazdaságot, és sikeres farmer legyen. Házasságuk elején Debbie gyakran kérlelte, hogy töltsön vele több időt, vigye el moziba, menjenek el a gyülekezeti piknikre, utazzanak el nyaralni, ruccanjanak ki hétvégére. Ám Danielnek nem volt ideje ilyen „haszontalan időfecsérlésre”. Ráébredt, hogy már évek óta nem beszéli felesége elsődleges szeretetnyelvét, és kezdte megérteni, hogy bíráló szavai kétségbeesett kiáltások voltak, melyekkel az ő szeretetéért könyörög. Debbie elkeseredése házasságuk reménytelenségéből fakadt, és csökkenő szexuális érdeklődése is arra utalt, hogy nem érezte férje szeretetét.

– Miután mindezt megértettem, tudtam, mit kell tennem. Elmeséltem Debbie-nek, hogy a tanácsadáson sok mindent tanultam magammal és a házasságunkkal kapcsolatban. Beismertem, hogy nem mindig voltam jó férj, de azt is elmondtam Debbie-nek, hogy Isten segítségével változtatni akarok ezen.

– Nagyon meglepődött, amikor egy reggel bejelentettem, hogy el szeretnék vele menni a közeli tóhoz – mondta a férfi. – Alig akarta elhinni. Ám amikor hazajöttem a reggeli teendőim után, és zuhanyozni kezdtem, bekészítette az ennivalót a piknikeskosárba. Három órát töltöttünk együtt, sétáltunk, üldögéltünk és beszélgettünk. Elmondtam, mennyire sajnálom, hogy az utóbbi években olyan kevés időt töltöttünk együtt, és megígértem, hogy a jövőben változtatni szeretnék ezen. Ő is kiöntötte a szívét, és elpanaszolta, hogy milyen gyakran könyörgött nekem, hogy törődjek többet vele, de hiába. Ezeket a megjegyzéseket már nem kritikának, hanem a szeretet megnyilvánulásának fogtam fel. A délután vége felé már ölelkeztünk és csókolóztunk. Majdnem úgy éreztük magunkat, mint a kapcsolatunk elején.

A következő hónapokban Daniel előre betervezte a közös kikapcsolódásra szánt minőségi időt, az estéket pedig beszélgetéssel töltötték. A férfi észrevette, hogy Debbie egyre kevesebb időt tölt az ágyban napközben, és mintha a depressziója is enyhült volna. Szexuális érdeklődése is visszatért, sőt nemsokára az egész megjelenése megváltozott. A bíráló megjegyzések elmaradtak, és miután felesége elolvasta az Egymásra hangolva című könyvemet, azonnal rájött, hogy férje elsődleges szeretetnyelve az elismerő szavak. Most már nem esett nehezére, hogy ezen a nyelven szóljon Danielhez, mert a szeretettankját feltöltötte az együtt töltött minőségi idő.

Debbie eljött Daniellel a következő házassági szemináriumra, és elmesélte nekem, hogy mit jelentettek számára ezek a változások:

– Mióta Daniel elment tanácsadásra, a házasságunk teljesen megváltozott. Örülök, hogy idén együtt vehetünk részt ezen a szemináriumon. Tudom, hogy sok olyan dolgot tanulok majd, ami mindkettőnk számára hasznos lesz.

Másnap, amikor Debbie és Daniel elhagyták a szemináriumot, az asszony így szólt:

– Most már értem, hogy mi történt tavaly a férjemmel. Új remény töltötte el a házasságunk jövőjét illetően. Alig várom, hogy hazaérjek, és a gyakorlatban is alkalmazzam mindazt, amit most tanultam.

Daniel és Debbie jó úton haladtak a házasságuk kiteljesedése felé, és elsősorban azért, mert Daniel a realitáselven alapuló élet megoldásait választotta. A házasságával kapcsolatban érzett negatív, reménytelen érzései ellenére segítséghez folyamodott, változtatott saját hozzáállásán, és ezzel a pozitív változás ügynöke lett a házasságában. Saját bőrén tapasztalta, hogy még ha nem is tudjuk megváltoztatni a házastársunkat – pozitív tetteink jó irányba befolyásolhatják a viselkedését.

Tizenegyedik fejezet

A tettlegesen bántalmazó házastárs

A családon belüli erőszak egyre nagyobb méreteket öltő problémává nőtt az utóbbi időben. Egyre több bejelentés érkezik a családban történt bántalmazásokról. Sok rendőrőrsöt valósággal elárasztanak a testi sértésekkel kapcsolatos hívások. A média is hozzájárult ahhoz, hogy a házasságon belüli tettlegesség az ország figyelmének középpontjába kerüljön. Ám a nagy nyilvánosság ellenére napjainkban is milliók szenvednek nap mint nap házastársuk agresszivitásától.

A fizikai bántalmazás következményei nemcsak az erőszakot elszenvedő félnek ártanak, hanem az ilyen családokban felnövő gyermekekre nézve is súlyos következményekkel járnak. A bántalmazások gyakran halálos kimenetelűek.

Fizikai bántalmazásnak minősül minden olyan cselekedet, amely testi sérülést okoz, illetve annak szándékával követik el. Ez lehet ütés, lökdösés, rúgás, fojtogatás, tárgyak dobálása vagy fegyver használata. A házastársi tettlegesség súlyossága az ütéstől egészen az emberölésig terjedhet. Az előző fejezetben arról beszéltünk, hogy a szóbeli bántalmazás megöli a lelket, a fizikai bántalmazás viszont kiolthatja a másik ember életét.

A szociológusok megállapítottak bizonyos törvényszerűségeket azzal kapcsolatban, hogy mikor és hol történik a brutalitás. A leggyakoribb helyszín a családi otthon, azon belül is leginkább a nappali és a hálószoba. A legtöbb házastárs által elkövetett gyilkosság a hálószobában fordul elő. Az erőszakos eseményekre általában este hat óra és éjfél között kerül sor. A fizikai bántalmazást többnyire veszekedés előzi meg, amely a gyerekneveléssel, illetve a pénzügyekkel kapcsolatos nézeteltérések miatt robban ki. Több tettlegesség következik be hétvégén, mint hétköznap. A bántalmazások súlyossága egyenes arányban nő a konfliktusok gyakoriságával.[16]

A bántalmazás ördögi köre

A kutatások egy három szakaszból álló ciklust figyeltek meg a testi bántalmazás folyamatában.[17] Az első a felgyülemlő feszültség fázisa. Ebben a szakaszban a bántalmazót sorozatos bosszúság éri. Indulatai felhalmozódnak, érzéseit magába fojtja. Ahogy az érzelmek egyre hevesebbek lesznek, eleinte csak szóban fejezi ki ellenségességét. Ekkor a feleség többnyire megkísérli kiengesztelni a férjét, és megpróbálja megnyugtatni, hogy elkerülje a további összetűzést. Még ha ezzel átmenetileg el is éri a célját, a feszültség tovább nő a bántalmazóban. A férj továbbra is indulatos szavakkal illeti feleségét. Amikor az asszony úgy érzi, hogy nincs remény a férje megnyugtatására, igyekszik kikerülni az útjából. A férj észreveszi felesége visszavonulását, és ez még jobban feltüzeli a haragját. A feszültségfelhalmozó fázis egy órától több hónapig terjedő időszak lehet.

Ezután következik a kirobbanás fázisa, amikor a bántalmazó agreszszivitása a házastársa ellen fordul, és bekövetkezik a tettlegesség. Ennek a szakasznak akkor van vége, amikor a támadó abbahagyja a bántalmazást, és csökken a feszültség kettejük között.

A harmadik fázis a megbánás. A kitörés után egy viszonylag nyugodt periódus következik. A bántalmazó házastárs bocsánatért esedezik, igyekszik kedvesen viselkedni a partnerével, és megígéri, hogy soha többé nem emel rá kezet. Ezt a viselkedést egyrészt a sérülések miatti bűntudata, másrészt a társ elvesztésének félelme motiválja. Elképzelhető, hogy az agresszív házastárs valóban komolyan gondolja, hogy többé nem fog erőszakot alkalmazni. A felesége hinni akar neki, ezért nem lép ki a házasságból. Előfordulhat, hogy a kibékülés ideje alatt a kapcsolatuk jobb, mint közös életük bármely más időszakában, ám végül a bántalmazó házastárs újra egyre ingerültebb lesz. Feszültségei ismét felhalmozódnak, és minden kezdődik elölről.

Beth ezt mondta férjéről, aki rendszeresen verte őt:

– Olyan őszintének tűnik, amikor bocsánatot kér. Még a szeme is könnybe lábad. Beismeri, hogy helytelen, amit tett. A bocsánatomért esedezik, és fogadkozik, hogy ez soha többé nem fog előfordulni. Olyan őszinte megbánást mutat, hogy hinni akarok neki – de sajnos legközelebb minden kezdődik elölről.

Láttam, hogy Beth valóban hinni akart a férjének, ám a férfi viselkedésében már mélyen rögzült az előbb leírt körforgás.

Miért tűrik a nők a bántalmazást?

Az esetek túlnyomó részében a feleséget éri támadás. Előfordul, hogy az asszony bántalmazza a férjét, de a nőket ért bántalmazásokhoz képest ez elenyésző számban fordul elő. A nők általában hónapokig, sőt évekig tűrik házastársuk brutalitását. Kimutatták, hogy átlagosan harmincöt támadás után hívják fel a rendőrséget, és tesznek bejelentést.[18] Miért várnak ilyen sokáig, mielőtt cselekvésre szánnák magukat? Nézzünk meg néhány tipikus magyarázatot.

Az erőszakos incidensek általában a házasság első évében kezdődnek. Eleinte a feleség önmagát hibáztatja, és azt hiszi, hogy ha másképp viselkedett volna, a férfi nem ragadtatta volna el magát. Eleinte viszonylag sok idő telik el a bántalmazások között. A férj általában megbánást tanúsít, a feleség pedig megbocsát. Ahogy a férfi kitörései egyre gyakoribbak lesznek, az asszony már nem tud hinni neki. Mire rádöbben, hogy a fizikai agresszió komoly problémát jelent a házasságában, már túlságosan elkeseredett és reményvesztett állapotba kerül. Sok bántalmazott feleség olyan családban nőtt fel, ahol szintén tapasztalt bizonyos mértékű erőszakot. Ezért kezdetben elfogadóan viszonyul férje agresszív magatartásához. Ráadásul valószínűleg önértékelési problémákkal is küzd, melynek gyökerei ugyancsak a gyermekkorába nyúlnak vissza. Ebben az esetben magát hibáztatja férje dühkitöréseiért, és minden erejével azon lesz, hogy a kedvébe járjon, és boldoggá tegye őt.

Sok bántalmazott feleség a „megmentő” szerepét veszi magára. Önbecsülésüket abból merítik, hogy segítenek a rászorulókon. Olyan partnerhez vonzódnak, akinek gondoskodásra van szüksége. A bántalmazást leszámítva jól érzik magukat a kapcsolatban, és erősen kötődnek férjükhöz, aki bizonyos mértékig kielégíti szeretetigényüket.

Vannak, akik azért nem lépnek fel férjük tettlegességével szemben, mert teljesen elszigetelődtek. Polly jó példa erre. Amikor megkérdeztem, hogy miért nem beszélt a rokonainak a bántalmazásokról, ezt válaszolta:

– Nem akartam, hogy megtudják, milyen problémáink vannak. Mielőtt összeházasodtunk, anyám próbált lebeszélni arról, hogy Billhez menjek feleségül. Azt hiszem, észrevett benne valamit, ami az én figyelmemet elkerülte. Szégyelltem elmondani neki, hogy milyen gondok vannak a házasságomban. Csak akkor mutatkoztam előttük, amikor a véraláfutások begyógyultak; néha hetekig csak telefonon beszéltem velük.

Polly arról is beszámolt, hogy kimaradt a számítógépes tanfolyamról. Ennek is ugyanaz volt az oka, mint a családjától való rejtőzködés esetében – el akarta titkolni mások előtt, hogy milyen problémákkal küzd. Az elszigeteltség meggátolja a bántalmazott feleséget abban, hogy segítséget kérjen, pedig nagy szüksége lenne rá. A félelem is visszatartó erő lehet. Az asszony tudja, hogy mire képes a férje, és attól tart, hogy ha a családjához, a barátnőjéhez vagy a rendőrséghez fordul, az csak fokozza az agresszivitását. A feleség gyakran érzelmileg és anyagilag is függ a férjétől. Az évek óta tartó bántalmazás miatt igen alacsony az önbizalma. Fél az ismeretlentől, és nem bírja elviselni azt a gondolatot, hogy a család szétszakadhat, és felborul a biztonság. Anyagilag is függő helyzetben van. Még ha el is jár dolgozni, valószínűleg nem hiszi el, hogy meg tudna élni a fizetéséből. Ez a férjétől való érzelmi és egzisztenciális függés évekig képes a félelem börtönében tartani.

Jenniferrel egy évvel azelőtt találkoztam, hogy hozzáment Mitchhez. Vidám, bár kissé félénk, húszéves lány volt. Azért keresett fel, hogy segítsek neki önértékelési problémái megoldásában. Beleszeretett Mitch-be, bár a családja különösebben nem kedvelte a férfit. A lány elismerte, hogy Mitch néha valóban „nyers” volt, de úgy fogta fel, hogy a férfinak „egyszerűen ilyen a modora”. Mindenáron férjhez akart menni, és azt hitte, hogy Mitch az igazi. Az esküvő után hamar elköltöztek a városból, mert Mitch máshol kapott egy jobb állást. Tíz évvel később egy házassági szemináriumon ismét találkoztam Jenniferrel, akinek már gyermekei voltak, ám kiderült, hogy rettegésben éli az életét. Elmesélte, hogy milyen súlyos fizikai bántalmazásokat szenvedett el férjétől. Az elmúlt két évben háromszor került a kórház sürgősségi osztályára. A szülei minderről semmit sem tudtak. Nem volt se állása, se barátai. Nem látott semmi reményt arra, hogy anyagilag függetlenítse magát Mitch-től, és képes legyen egyedül megélni. Kétségbeesetten és reménytelenül vergődött ebben a kilátástalan helyzetben. Fogolyként élt a saját házában. Sok bántalmazott feleség magára ismerhet Jennifer történetében.

Van remény a sok ezer nő számára, akik testi bántalmazást szenvednek el a férjüktől? A realitáselvek vajon az ilyen súlyos helyzetekben is kínálnak megoldást? Meggyőződésem, hogy igen. A bántalmazott feleség is képes pozitív változást elindítani a házasságában, de nem hiszem, hogy ezt egyedül meg tudja tenni. Szüksége van egy szakképzett tanácsadó segítségére, családja és barátai támogatására, és – elsősorban – a saját lelki erejére. Hadd illusztráljam mindezt Mitzi történetével, aki tapasztalta, hogy a realitáselvek alkalmazása nemcsak az életét, hanem a házasságát is helyre tudta hozni.

A realitás talaján: Mitzi története

Talán emlékeznek még Mitzire, aki június közepén fekete szemüvegben, és hosszú ujjú pulóverben ült az irodámban. Mikor napszemüvegét levette, láthatóvá vált a szeme alatt éktelenkedő véraláfutás, a legutóbbi bántalmazás árulkodó jele. Pulóvere ujját felhúzva megmutatta, hogy mindkét karja tele volt kék-zöld foltokkal, amelyeket feldühödött férje, Bruce okozott.

– Dr. Chapman, segítségre van szükségem – mondta. – A férjem teljesen elvesztette az önuralmát. Többször megütött a telefonnal, és hozzám vágott egy kólásüveget. Nem tudok így tovább élni.

Amikor megkérdeztem, hogy történt-e már ezt megelőzően is ilyesmi, így válaszolt:

– Igen, már többször előfordult, hogy megütött, de eddig még nem mondtam el senkinek. A mostani eset volt a legrosszabb, és tudom, hogy többet már nem tudok elviselni. Nem lett volna szabad ilyen sokáig tűrnöm. Segítségre van szükségem, hogy eldöntsem, mit tegyek.

Kiderült, hogy Mitzi apja is bántalmazta az anyját. Mitzit soha nem bántotta tettlegesen, ám annál több szidalmazásban volt része. Még most is élénken élt benne az emlék, amikor apja örök vesztesnek nevezte, és azt mondta róla, hogy épp olyan szerencsétlen, mint az anyja. Gúnyosan megjegyezte, hogy már előre sajnálja azt a férfit, aki majd elveszi feleségül. Ekkor értettem meg, hogy házasságuk első tizenkét évében hogyan hihette Mitzi azt, hogy megérdemli Bruce goromba bánásmódját. Apja becsmérlő kijelentései önmegvalósító jóslatként működtek az életében.

Mitzit a félelem visszatartotta attól, hogy bárkinek beszéljen a tettlegességekről. Szüleinek sem tett említést róla, mert nem akarta, hogy apja megjegyezze: „Azt kaptad, amit megérdemelsz.” Tudta, hogy anyjától sem számíthat segítségre. A munkáltatójának sem merte elmondani, mert attól tartott, hogy elveszítheti az állását. A barátnőinek sem volt mersze elmondani a gyülekezetben, mert szégyellte, hogy ilyesmi előfordulhat az otthonában. Most azonban ez a minden eddiginél durvább támadás arra indította, hogy segítségért folyamodjon.

Azzal a meggyőződéssel lépte át az irodám küszöbét, hogy a válás az egyetlen kiút, de nem látott semmi esélyt arra, hogy elhagyja Bruce-t. Tudta, hogy a fizetéséből nem tudná eltartani magát és hatéves kisfiát. Azzal is tisztában volt, hogy ha a szüleihez fordulna anyagi támogatásért, elutasításban és kioktatásban lenne része. Semmi módját nem látta annak, hogy Bruce-tól függetlenül éljen, ugyanakkor érezte, hogy nem képes több bántalmazást elviselni. Félt, hogy ha elhagyná Bruce-t, a férfi képes lenne megölni őt, vagy kárt tenne a gyermekükben. Ahogy Mitzire, úgy sok más bántalmazott feleségre is jellemző az alacsony önbecsülés, az elszigeteltség, a reménytelenség és a félelem érzése, és a férjtől való anyagi függés.

Tanácsadóként tisztában voltam azzal, hogy először ezeket a problémákat kell megoldani Mitzi életében, és csak ezután lesz elég érzelmi ereje ahhoz, hogy pozitív lépéseket tegyen a házasságában. Reméltem, hogy a következő erőszakos esemény bekövetkezése előtt sikerül némi haladást elérni ezen a területen. Mitzi beszámolt arról, hogy a tettlegességig fajuló dühkitörés után néhány hónapig viszonylagos nyugalom költözik a családba – volt tehát egy kis időnk, mielőtt Bruce újból kitör. Biztosítottam Mitzit, hogy segítek neki, ha egy éven át hajlandó együttműködni velem, és a legjobb képességei szerint igyekszik betartani a megállapodásunkat.

– Dr. Chapman, bármit hajlandó vagyok megtenni – válaszolta.

Az első alkalommal három dolgot kértem Mitzitől. Először közöltem vele, hogy az elkövetkező három hónapban hetente fel kell keresnie. Sok munka várt rá ahhoz, hogy pozitív lépéseket tehessen a házasságában. A második kérésem az volt, hogy a következő héttől kezdve vegyen részt a bántalmazást szenvedett feleségek helyi önsegítő csoportjának alkalmain. Tudtam, hogy ebben a csoportban megtanulhatja elmondani a történetét másoknak, és bátorítást kap a többi résztvevőtől. Az alkalmakon tájékoztatást kap a bántalmazott nők számára fenntartott helyi menedékotthonról, melyet vészhelyzet esetén – a nap huszonnégy órájában – felkereshet. Végül megkértem, hogy olvassa el a Search for Significance című könyvet[19], amely az önértékelés alapjainak megértésével foglalkozik. Mitzi mindenbe beleegyezett, és mindhárom javaslatomat megfogadta.

A harmadik hónap végére Mitzi egészen más megvilágításban látta önmagát. Intelligens és értékes emberként tekintett magára, aki semmivel sem rendelkezik rosszabb képességekkel, mint a legtöbb ember. Megértette, hogy felelős a saját hozzáállásáért és magatartásáért. Belátta, hogy Bruce viselkedését nem tudja megváltoztatni, de a cselekedeteivel képes befolyást gyakorolni rá. Megértette, hogy bár nagyon fontos, hogy megtanuljon az érzelmeiről beszélni, viszont nem szükségszerű, hogy az érzelmei irányítsák a magatartását, és akkor is képes pozitív cselekedetekre, ha félelmet érez. Egyszóval Mitzi lassanként elsajátította a realitáson alapuló élet elveit.

Mitzi férje a legutolsó dühkitörését követő két hónapban viszonylag békésen viselkedett. Ám a harmadik hónapban az asszony észlelte Bruce-on a felhalmozódó feszültség jeleit. Egyre gyakrabban szidta őt, és a legkisebb bosszúság elég volt ahhoz, hogy haragra gerjedjen. Mindketten sejtettük, hogy küszöbön áll a következő robbanás. Úgy éreztem, eljött az ideje, hogy Mitzi megtegye a „kemény szeretet” lépését Bruce bántalmazó viselkedésével szemben. Mitzit ismét elfogta a félelem.

– Az eszemmel tudom, hogy igaza van, mégis félek a férjemtől – mondta.

Megértettem a félelmét, mert tudtam, hogy alapos oka van rá. Minden esély megvolt arra, hogy a férfi haragja a tettlegességig fajul, ha a felesége bármit tesz, amivel befolyásolni próbálja a viselkedését. Ám ez anélkül is bekövetkezhetett volna, hogy Mitzi bármit is tenne. Mindketten megegyeztünk abban, hogy a kemény szereteten alapuló megoldás jobb, mint „megvárni a következő verést”.

Az önsegítő csoportban Mitzi találkozott egy asszonnyal, aki külön élt a férjétől, és éppen lakótársat keresett, akivel megoszthatná a bérleti díjat. Miután beszéltem a csoport vezetőjével, megállapodtam Mitzivel abban, hogy jó átmeneti lehetőség lenne ez számára az elkövetkező néhány hétben vagy hónapban. Azt javasoltam, hogy írjon levelet Bruce-nak, melyben őszintén beszámol a bántalmazások miatt érzett fájdalmáról és elkeseredéséről. Közölje a férfival, hogy szereti még annyira, hogy nem kívánja végignézni, ahogy tönkreteszi mindkettőjüket. Azt tartja a legjobb megoldásnak, ha elköltözik tőle, amíg férje megoldást talál erőszakos dühkitörései kordában tartására. A levélben Mitzinek világosan le kell szögeznie, hogy csak akkor hajlandó házasságuk helyreállításán munkálkodni, ha a férfi megfelelő tanácsadást vesz igénybe, hogy megtanulja, hogyan birkózzon meg haragjával és indulatosságával. Amíg azonban erre nem kerít sort, addig nem élhet vele egy fedél alatt.

Mitzi a levélben megadta Bruce-nak az irodám telefonszámát, és javasolta, hogy ha tanácsadóhoz akar fordulni, keressen fel. Az önsegítő csoport tagjainak segítségével elköltözött otthonról, a levelet pedig a konyhaasztalon hagyta.

Bruce azonnal jelentkezett. Amikor a titkárnőm másnap reggel beért az irodába, egy hangüzenet várta, amelyben a férfi időpontot kért tőlem. Négy nappal később Bruce dühösen, bűnbánóan és elkeseredetten ült az irodámban. Állítása szerint „bármit hajlandó volt megtenni, hogy Mitzit visszakapja”. Kifejeztem örömömet, amiért felkeresett. Elmondtam neki, hogy remélem, Mitzi egy nap valóban viszszatér hozzá, és megnyugtattam, hogy a felesége is ezt akarja. Ugyanakkor figyelmeztettem, hogy ez nem egy hét vagy egy hónap múlva fog bekövetkezni. Közöltem vele, hogy büszke vagyok Mitzire azért, amit tett, és biztosítottam afelől, hogy mindez a férje iránti szeretetét bizonyítja. Rámutattam, hogy ha szereti a feleségét, és valóban rendbe akarja hozni a házasságát, akkor kemény munka vár rá. Meg kell tanulnia, hogyan uralkodhat a haragján, és hogyan fejezheti ki a szeretetét Mitzi iránt.

– Ez a folyamat hetekig, talán hónapokig fog tartani – figyelmeztettem Bruce-t. – Amennyiben hajlandó részt venni ebben, javaslom egy kollégámat, aki az ilyen jellegű problémákra szakosodott. Tartani fogom a kapcsolatot a tanácsadóval, és amikor ő úgy látja, hogy eljött a házasság helyreállításának az ideje, akkor szívesen segítek önöknek.

Ezután figyelmeztettem Bruce-t, hogy ha megpróbál kapcsolatba lépni Mitzivel, vagy esetleg bántalmazza őt, akkor komolyan veszélyezteti a kapcsolatuk helyreállítását.

– Ez most nem a megtorlás, hanem a személyes fejlődés ideje – emlékeztettem. – A tanácsadónak, akit javaslok önnek, van egy segítő csoportja, melyben olyan férfiak vesznek részt, akik bántalmazták a feleségüket. Javaslom, hogy csatlakozzon ehhez a csoporthoz, Bruce. Azt hiszem, gyorsabban fog haladni, ha a személyes tanácsadáson túl részt vesz a csoportban is.

Tudtam, hogy a kollégám is javasolni fogja ezt, de úgy gondoltam, jó, ha Bruce addig is gondolkodik rajta.

A következő héten Bruce felkereste a tanácsadót, két hét múlva pedig elkezdett járni a segítő csoportba. Nem tartotta be maradéktalanul a javaslatomat, hogy legalább egy hónapig ne próbáljon kapcsolatba lépni Mitzivel. Az első hónapban három alkalommal próbált érintkezésbe lépni vele. Egyszer felhívta a munkahelyén; egyszer a munkahelye parkolójában várt rá, de szerencsére Mitzi egy kolléganőjével ment a kocsijához, ezért Bruce nem ment oda hozzá, bár mindketten észrevették egymást. A harmadik kísérlete az volt, hogy megjelent felesége irodájában – nem kis felfordulást okozva. Végül Mitzi főnöke megkérte, hogy távozzon. Mitzi mindegyik esetről beszámolt nekem, én pedig szóltam Bruce tanácsadójának, aki figyelmeztette Bruce-t, hogy nem ez a módja a kapcsolatuk helyreállításának. Megnyugtatta, hogy ha eljön az ideje, találkozhat Mitzivel, addig azonban saját személyes fejlődésére és a tanulásra kell koncentrálnia.

A következő négy hónap során Bruce sokat fejlődött a tanácsadója és a csoportja segítségével. Megértette, hogy a harag tettleges kifejezése olyan tanult viselkedésforma, amelyet egy másik tanulási folyamat keretében le lehet építeni. Megtanulta, hogy dühkitöréseiért egyedül ő a felelős, és mivel az ilyen viselkedés soha nem vezet pozitív megoldáshoz, el kell sajátítania a harag egészséges kifejezésének módjait. Bruce kezdte felismerni, hogy a házasságban az erőszak soha nem igazolható, és ha helyre akarja állítani a házasságát, nem eresztheti szabadjára az indulatait. Megtanulta, hogy észlelje magában a felgyülemlő feszültséget, és feldolgozza a kisebb bosszúságokat, hogy megelőzze a dühkitörést.

Bruce felismerte, hogy viselkedését nagyrészt alacsony önbecsülése motiválta, és saját jelentőségének próbált érvényt szerezni ilyen negatív módon. Ám dühkitörései nem vezettek eredményre, sőt alkalmatlanságérzése minden ilyen eset után erősödött. Az önsegítő csoportban megtanulta és gyakorolta a konfliktusok kezelését, és meggyőződött arról, hogy képes felhagyni bántalmazó magatartásával.

A bántalmazó házastársak kezelésénél nem az az alapvető célunk, hogy kiküszöböljük a haragot, hanem az, hogy a harag kifejezésének káros módjait konstruktív megoldásokkal helyettesítsük. A csoportterápia egyik előnye, hogy a csoport tagjai sokkal közvetlenebb – és talán hatékonyabb – módon szembesíthetik egymást gyengéikkel és erősségeikkel, mint a terapeuta tenné. Pozitív mintát állít a bántalmazó férj elé, ha a csoportban egy társától ezt hallja: „Tudom, hogy nem jó, amit teszek, abba akarom hagyni!” A csoportélmény segít legyőzni a többi férfitól való érzelmi elszigetelődést, és a tagok gyakran segítséget nyújtanak válságba került társuknak. A bántalmazó férjek önsegítő csoportja az Anonim Alkoholisták csoportjához hasonlóan működik.

Hazatérés

Jó néhány hétnek kellett eltelnie, míg Bruce tanácsadója elérkezettnek látta az időt arra, hogy a házaspárt közös találkozóra hívja. A megbeszélés azonban még nem a kapcsolatuk helyreállításáról folyt. Inkább arról volt szó, hogy a múltban hogyan kezelték a haragjukat, és hogyan fogják ezt tenni a jövőben. Mitzi biztosította Bruce-t, hogy ha megtanulja elfogadható módon kifejezni a haragját, és mindketten megpróbálják egymást szeretni és támogatni – akkor hajlandó beszélni a házasságuk helyreállításáról. Ez elegendő lökést adott Bruce-nak ahhoz, hogy folytassa a munkát. A legtöbb férfit az motiválja a tanácsadáson való részvételre, hogy szeretnék helyreállítani a házasságukat. Gyakran az egyetlen ok, amiért hajlandók segítséget kérni, az, hogy feleségük választás elé állítja őket: „Vagy részt veszel a tanácsadáson, vagy végeztünk.” Ez a külső indíték lassanként őszinte, belső vággyá alakul, ahogy a bántalmazó fél ráébred viselkedése elfogadhatatlanságára. Ilyen külső nyomás nélkül kevés bántalmazó férj fordul tanácsadóhoz. Nagyon fontos, hogy a feleség ne térjen vissza az otthonába túl korán, mert akkor megszűnik a férfi erős motivációja a tanácsadás folytatására.

Kilenc hónappal azután, hogy Bruce tanácsadóhoz fordult, mindnyájan megegyeztünk abban, hogy ideje elkezdeni a házassági tanácsadást. Kezdetben hetente találkoztam Bruce-szal és Mitzivel egy hónapon át, majd a következő két hónapban kéthetente. Háromhavi házassági tanácsadás után elérkezettnek láttuk Mitzi hazaköltözésének idejét. Bruce és Mitzi már több mint egy éve külön élt egymástól. A három hónapos házassági tanácsadás alatt hetente egyszer elmentek együtt vacsorázni. Mitzi felbátorodott, mikor tapasztalta, hogy már nemcsak a tanácsadási alkalmak során tud békés hangnemben, dühös kifakadások nélkül beszélgetni a férjével, hanem négyszemközt is. Hamarosan eléggé biztonságban érezte magát ahhoz, hogy hazaköltözzön. Az ezt követő három hónapon át kéthetente eljöttek hozzám, majd fél éven keresztül havonta egyszer. Ez idő alatt részt vettek az egyik helyi gyülekezet három hónapos házassággondozó tanfolyamán, ahová hetente jártak, és még házi feladatot is kaptak. Rájöttek arra, hogy a boldog házasság rendszeres figyelmet igényel, és mindketten komoly erőfeszítéseket tettek kapcsolatuk fejlődéséért.

Bruce-szal és Mitzivel nyolc évvel ezelőtt találkoztam utoljára, de időnként azóta is hírt adnak magukról. Megfogadták mindkét tanácsomat, melyet búcsúzáskor adtam nekik. Javasoltam, hogy minden évben vegyenek részt egy házasságápoló tanfolyamon – legyen az hétvégi lelkigyakorlat, vagy többhetes tanfolyam. Másrészt arra biztattam őket, hogy évente egyszer olvassanak el és beszéljenek meg egy házasságról szóló könyvet. Ez a két praktikus módszer kiválóan alkalmas a házasság karban tartására. Az azóta eltelt több mint nyolc év alatt Bruce soha sem bántotta Mitzit. Előfordult, hogy összeszólalkoztak és nézeteltérésük támadt. Haragudtak egymásra, és felemelték a hangjukat, de már tudták, hogyan „fogják vissza magukat”, míg indulataik lehiggadnak, és képesek megoldani a konfliktust.

Mindkettejük önbecsülését növelte, hogy sikerült felülkerekedniük a bántalmazás problémáján, és megtanultak egészséges kapcsolatban együtt élni. Elmesélték a barátaiknak, hogy a férfi tettlegessége miatt bekövetkezett házassági válságnak köszönhetik életük legnagyobb tanulási élményét. Mindketten elborzadnak, ha belegondolnak, mi történhetett volna, ha Mitzi nem alkalmazza a kemény szeretet elvét Bruce agresszív viselkedésével szemben. Jelenleg a gyülekezetük által szervezett házasságépítő tanfolyamokon a harag témájában tartanak beszélgetéseket. Kik lehetnének alkalmasabbak erre, mint ők?

A puding próbája az evés

Hadd foglaljam össze röviden, hogyan alkalmazta Mitzi a realitáson alapuló élet elveit. Először is felismerte, hogy felelős a hozzáállásáért. A tanácsadás előtt így értékelte saját helyzetét: „A házastársam rendszeresen bántalmaz – ezért a válás jelentheti számomra az egyetlen reményt.” A tanácsadás során azonban megváltozott a hozzáállása: „A házastársam rendszeresen bántalmaz – és ezt a helyzetet arra fogom felhasználni, hogy jobban megismerjem magamat.” Nemsokára így gondolkodott: „Már értem, hogy eddig miért tűrtem tehetetlenül a férjem bántalmazását. Most viszont arra törekszem, hogy pozitív lépéseket tegyek.” Megértette, hogy nem tudja megváltoztatni Bruce viselkedését, viszont képes olyan pozitív cselekedetekre, amelyek jó hatással lehetnek a férfi magatartására. Nem engedte, hogy tetteit negatív érzelmei irányítsák, és megtanulta, hogy akkor is konstruktívan cselekedjen, amikor félelem és bizonytalanság volt benne. Ezek a lépések valóban pozitív hatással voltak Bruce viselkedésére. Segített neki, hogy tanácsadóhoz forduljon, akinek a segítségével megfelelő önismeretre és belátásra jutott, s így képessé vált arra, hogy változtasson a magatartásán. Mitzi megmutatta, hogy a szeretet a jóért való harc leghatalmasabb fegyvere, még akkor is, ha néha keménynek kell lennie. Mindketten megtanulták, hogyan tölthetik be egymás szükségletét a szeretet, a szabadság, a fontosság, az önbecsülés, a kikapcsolódás és az Istennel való békesség iránt.

A realitáselvekhez való ragaszkodás nem mindig jár ilyen kedvező eredményekkel a bántalmazás kezelésében, az azonban biztos, hogy mindig fejlődést eredményez annak az életében, aki úgy dönt, hogy gyakorolni fogja. Szeretném hangsúlyozni, hogy egy éveken át bántalmazott házastárs nem valószínű, hogy képes a szükséges lépések megtételére szakember segítsége nélkül. Arra bátorítok mindenkit, aki bántalmazást szenved el a házasságában, hogy azonnal forduljon szakemberhez. Érdemes időt, energiát és pénzt szánni rá, mert ez kínálja a legtöbb esélyt a megromlott házasság helyreállítására.

Tizenkettedik fejezet

A szexuálisan bántalmazó/bántalmazott házastárs

Justinnal egy hétvégi házasságfejlesztő lelkigyakorlaton találkoztam a gyönyörű Colorado Rockiesban. Sportos, életerős férfi benyomását keltette. Ám amikor négyszemközt maradtunk, kiöntötte a szívét.

– Dr. Chapman, már tizenöt éve vagyunk házasok a feleségemmel, és nagyon jó a kapcsolatunk. Nagyszerű asszony és remek anya, de a házasságunkban van egy terület, ahol valami nem működik úgy, ahogy kéne. A feleségem szinte egyáltalán nem érdeklődik a szex iránt. Tulajdonképpen minden szexuális kezdeményezésemnek ellenáll. Azt mondja, hogy számára minden kínos és kellemetlen, ami a szexszel kapcsolatos. Még azt sem engedi, hogy megsimogassam a mellét. Ez normális viselkedés, dr. Chapman?

Láttam, hogy Justinnak mindez nagyon fáj. A következő kérdésemmel egyenesen a lényegre tértem.

– Van tudomása arról, hogy a feleségét szexuálisan bántalmazták gyerekkorában?

A férfi bólintott és így szólt:

– Igen. Ez évekkel ezelőtt derült ki. Elmondta nekem, majd a lelkészünknek is beszélt róla. Imádkoztunk, és azt hiszem, megbocsátott az apjának. Ezután már nem nagyon került szóba köztünk ez a téma.

Justin és a felesége a gyermekkori szexuális bántalmazás fájdalmas maradványtüneteit tapasztalták az életükben. Sajnos nagyon sok házaspár ismeri ezt a problémát.

A szexuális zaklatást elszenvedett gyermekek ugyanis felnőnek. Sokan megházasodnak, és rájönnek arra, hogy az idő múlásával a sebek nem gyógyulnak be. Ebben a fejezetben a rendelőm zárt ajtaja mögé kalauzolom olvasóimat, és megvizsgálunk két fájdalmas helyzetet, amelyek a szexuális bántalmazással állnak kapcsolatban. Először arról lesz szó, hogy mit jelent olyan házastárssal együtt élni, akit gyermekkorában molesztáltak, másodszor pedig megismerkedünk egy asszony fájdalmával, aki rádöbbent, hogy a férje szexuálisan bántalmazta a gyermekeiket. Mindkét helyzetben heves érzelmekről és nem szűnő fájdalomról van szó. A válaszok tünékenyek, a kiábrándultság azonban tartós. A szexualitás emberi természetünk lényegéhez tartozik, s ha gyermekkorban torzulást szenved, felnőttkorban a kapcsolati készségek súlyos károsodásához vezet.

Vajon a realitáselveken alapuló élet ki tudja bogozni a nemi identitás összegabalyodott szálait, és képes helyreállítani az egészséges intimitást a házasságon belül? Meggyőződésem, hogy a válasz igen, ám ehhez sok időre és türelemre van szükség, és szinte minden esetben szakképzett tanácsadó segítségére is. A realitáselvből először is az következik, hogy a szexuális bántalmazás erkölcsileg elfogadhatatlan, és a bántalmazott személyre nézve rendkívül ártalmas testi-lelki-érzelmi következményekkel jár. Mit is értünk szexuális bántalmazás alatt? Minden olyan – szóbeli vagy fizikai – szexuális tevékenységet, amelyet saját beleegyezése nélkül ráerőltetnek valakire, és amelynek során az áldozatot arra használják fel, hogy kielégítse egy másik ember szexuális vágyait. Ha gyermek ellen követnek el ilyen cselekedetet, az egy sor olyan testi és érzelmi reakciót indít el benne, amely károsan befolyásolja az egészséges szexuális fejlődését.

A szexualitás torzulása elkíséri a gyermeket a felnőttkorba is, és súlyos problémákat okoz a házasságában. A szexuális bántalmazás áldozatai gyakran képtelenek élvezni a házastársukkal folytatott normális szexuális kapcsolatot. Tele vannak szégyennel, bűntudattal, félelemmel és haraggal, sőt gyakran viszolyognak a szextől. Ezenkívül előfordulhat, hogy a csókolózást, a mellek vagy a hímvessző érintését is elutasítják, sőt a meztelen test látványa is ellenérzést kelthet bennük, legyen az akár a saját testük. A korábban bántalmazást szenvedett felnőttek tiltakoznak negatív érzelmeik ellen, de nem tudnak az érzéseiknek parancsolni. Rendkívül súlyos problémáról van tehát szó, amely akadályozza a testi intimitás létrejöttét a házasságban.

Nézzük meg, mit tehetnek a házaspárok annak érdekében, hogy elmozdítsák ezt az akadályt, és képesek legyenek a szexuális intimitásra. Azt is megvizsgáljuk, mit tehetünk, ha kiderül, hogy házastársunk szexuálisan bántalmazza gyermekünket. Ennek során újra találkozunk Robbie-val, aki egy napon azzal szembesült, hogy férje korábban mindkét lányukat bántalmazta. Ha megértjük az indítékokat és alkalmazzuk a realitáson alapuló élet elveit, akkor tartós, szerető megoldásokat találhatunk erre a súlyos problémára is.

A szexuális bántalmazás következményei:

vegyes érzések a szex iránt

A gyermekkori szexuális bántalmazás áldozatai sokszor nagyon jól leplezik az őket ért sérelmeket. Előfordulhat, hogy még a házastársuk sem tud róla. Térjünk most vissza Justinhoz.

– Mielőtt összeházasodtak, tudta, hogy a feleségét az apja szexuálisan bántalmazta? – kérdeztem Justint a Rocky Mountain-beli szeminárium egyik szünetében.

– Nem – válaszolta a férfi. – Ez is olyan furcsa. Eleinte nem voltak szexuális problémái. Csak a házasságunk második vagy harmadik évében kezdett elutasító lenni a szexszel szemben. Ha a gyerekkori bántalmazás okozza a problémát, nem értem, hogy korábban miért tudott felszabadult szexuális életet élni. Ezért nem gondoltam soha arra, hogy a nehézségeinket ez okozhatja.

Elmondtam Justinnak, hogy a gyermekkorukban szexuális zaklatást szenvedett nőkre jellemző a szexhez való ellentmondásos viszony. Időnként úgy érzik, hogy a szeretetet csak a szexszel lehet kifejezni. Néha több partnerrel is élnek nemi életet, máskor viszont elzárkóznak a szextől, és szinte hallani sem akarnak róla. A házasságban nagyon zavaró lehet ez a szélsőséges hozzáállás. Előfordulhat például, hogy olyan megjegyzéseket tesz, mintha testi együttlétre vágyna, és érdekelné a szex. Esetleg még flörtöl is a férjével, ám amikor az előjátékra vagy a közösülésre kerülne a sor, akkor megdermed és teljesen elutasító lesz.

– Igen! – vágott közbe a férfi. – Időnként pontosan így viselkedik!

– A szexuális bántalmazás áldozatai sokszor depressziós rohamot kapnak, és ilyenkor nemcsak a szextől fordulnak el, hanem az élethez sincs kedvük – folytattam. Justin bólogatott. – Alacsony önértékeléstől szenvednek, és negatív megjegyzéseket tesznek magukról. Ritkán fejezik ki szavakkal, de gyakran úgy érzik, hogy teljesen reménytelen a helyzetük – az életük soha nem lesz jobb, és valójában „nem is érdemlem meg, hogy jó életem legyen”. Az áldozatot még mindig szégyen és bűntudat nyomasztja, holott nem ők voltak a vétkesek a szexuális bántalmazásban. Az ön feleségében sok vegyes érzés kavarog, és rengeteg hamis elképzelés lehet benne azzal kapcsolatban, ami vele történt. Talán ilyeneket gondol: „Szerencsétlen vagyok; soha nem tudok senkihez közel kerülni; az emberek elcsábítanak és elhagynak; a testem visszataszító; a szex megfoszt valamitől; soha nem fogok tudni megbocsátani sem az apámnak, sem magamnak.”

– Ezek a hamis nézetek – amelyekhez még a bűntudat, a szégyen, az árulás és esetleg a tagadás érzése társul – már sok éve a rabságukban tartják. Olyan ez, mint a rák, amely felemészti az érzelmi-lelki egészséget. Segítség nélkül nem fog meggyógyulni – tettem hozzá.

Láttam, hogy Justin megértette mindazt, amit elmondtam neki. Kezdett rájönni arra, hogy a házasságuk egész ideje alatt alábecsülte a feleségét ért szexuális bántalmazás hatásait, és nem gondolt arra, hogy ez befolyásolhatja a viselkedését. Ekkor így szóltam hozzá:

– A szexuális bántalmazás ártalmas következményeit nem tudja megszüntetni egyetlen beszélgetés a lelkipásztorral. Kezdetnek persze nagyon hasznos, de ez csak az első lépés, amelyet soknak kell még követnie. Ha azt akarjuk, hogy a felesége megszabaduljon a szexuális bántalmazás okozta fájdalmaktól, és rendbe jöjjön a szexuális életük, akkor a feleségének az ön támogatására, Isten segítségére és egy figyelmes tanácsadó útmutatására lesz szüksége. E három összetevő nélkül nem sokan képesek kiutat találni ebből a helyzetből.

Megadtam Justinnak egy lakóhelyéhez közeli tanácsadó nevét, és azt javasoltam, hogy ha a felesége hajlandó rá, minél előbb kezdjék meg a tanácsadást. Justin készséges volt, és remélte, hogy a felesége sem fog tiltakozni.

A szünet után folytatódott a szeminárium. Amikor a szexuális intimitásról szóló részhez érkeztünk, észrevettem, hogy Justin felesége feszengeni kezd. Az alkalom végén megkeresett, és feltette a következő kérdést:

– Dr. Chapman, van valami reménye annak, akit gyerekkorában szexuálisan bántalmaztak? Szeretném megtapasztalni azt a meghitt szexuális kapcsolatot, amiről beszélt, de számomra ez szinte elképzelhetetlennek tűnik.

Próbáltam kifejezni az együttérzésemet. Mivel sok hozzá hasonló helyzetben lévő emberrel foglalkoztam, jól tudtam, milyen könnyű elveszíteni a reményt. Megnyugtattam, hogy fel lehet épülni a múltban szerzett sérülésekből, és lehet még egészséges szexuális kapcsolata a férjével. Ajánlottam neki egy könyvet, melynek címe: Beyond the Darkness: Healing for Victims of Sexual Abuse[20], és közöltem vele, hogy a gyógyuláshoz a legtöbb embernek tanácsadásra van szüksége.

Két évvel később nagyon megörültem, amikor levelet kaptam Justintól, melyben arról írt, hogy a feleségével együtt elolvasták és megbeszélték a könyvet, és arra a döntésre jutottak, hogy tanácsadóhoz fordulnak.

– Nagyon sok új dolgot tudtunk meg, amiről még soha sem hallottunk – írta a férfi. – Egyikünknek sem voltak ismeretei a szexuális bántalmazás következményeiről. Szomorúan gondolok arra, hogy a feleségem ennyi éven át szenvedett azért, mert az apja aljas módon kihasználta. Rájöttem, hogy addig csak a saját csalódottságomra koncentráltam a szexuális életünkben, és nem értettem meg, hogy milyen súlyos sérüléseket hordoz magában a feleségem.

A múlt felidézése

Justin beszámolt arról, hogy a felesége először vonakodott elmesélni a tanácsadónak a bántalmazás részleteit, mert nem akarta újra átélni a fájdalmas emlékeket. A szakember azonban biztosította afelől, hogy ez elengedhetetlen a teljes gyógyuláshoz. Elmagyarázta neki, hogy ennyi éven át csak leplezte a fájdalmát, de az nem múlt el. Akkor tud a legegyszerűbben megszabadulni ettől a nyomasztó tehertől, ha a tanácsadás keretei között beszél róla. A tanácsadó kifejtette Justin feleségének, hogy az apja tehet a történtekről, és – gyermekként – őt semmilyen felelősség nem terheli. Az asszonynak sikerült megértenie és feldolgoznia az apjához fűződő ellentmondásos érzelmeit. Mivel a nő apja már meghalt, a tanácsadó segített neki jelképesen felelősségre vonni apját azért, amit vele szemben elkövetett. Ezután Justint is ellátta tanácsokkal, hogyan támogathatja feleségét a lelki gyógyulás felé vezető úton. Fontos, hogy türelmes legyen iránta, és várja meg, amíg az asszonynak megszűnnek a szexszel szemben kialakult fenntartásai.

Justin így beszélt erről: „Először csak egymás kezét fogtuk meg, majd ölelkeztünk, és így haladtunk lépésről lépésre. Nem akartam sürgetni, és igyekeztem megértőnek mutatkozni, amikor nem haladtunk olyan gyorsan, mint szerettem volna. Most úgy érzem, hogy már a szexben is sikerül őszintén kifejezni az egymás iránt érzett szeretetünket. Hiszem, hogy egyre jobb lesz, ahogy haladunk a tanulásban és a növekedésben. Nagyon hálás vagyok azért a szemináriumért, amikor találkoztunk, mert az jelentette a gyógyulásunk kezdetét.” Egy ilyen levél jelenti a legnagyobb örömet a házassági tanácsadó számára, mert megbizonyosodik arról, hogy a munkája nem hiábavaló.

Szeretnék néhány megjegyzést tenni azzal a csodálatos gyógyulással kapcsolatban, amit Justin és a felesége megtapasztalt. Először is, erre csak akkor kerülhet sor, ha a pár komolyan veszi a szexuális bántalmazást. Attól nem szűnnek meg az érzelmi sérülések, ha a problémát a szőnyeg alá söpörjük. Másodszor, mindkét félnek rá kell szánni magát arra, hogy megtörjék a hallgatást, és kettőjükön kívül másnak is beszéljenek a problémáról. Justin felesége ezt már évekkel korábban megpróbálta, amikor elmesélte Justinnak, mi történt vele, majd együtt felkerestek egy lelkészt, hogy megosszák vele a problémájukat. Ám a megkezdett pozitív folyamat abbamaradt.

A szexuális zaklatással kapcsolatos nehézségek ritkán oldódnak meg külső segítség nélkül. Ezzel elérkeztem a harmadik figyelmeztetéshez: a szakképzett tanácsadó kulcsszerepet játszik a probléma megoldásában. Ritkán fordul elő, hogy egy házaspárnak sikerül szakember nélkül megszabadulnia a szexuális bántalmazás által okozott rendellenességektől. A témával foglalkozó könyvek tanulmányozása elindíthatja őket a helyes irányba, de a valódi gyógyuláshoz egy másik emberre van szükség, aki meghallgatja a panaszt, együtt érez a fájdalommal és szakszerű útmutatást képes nyújtani.

A szexuálisan bántalmazott férfi

A szexuális bántalmazás áldozatai nem csak nők lehetnek. A kutatások azt jelzik, hogy egyre több, gyermek- vagy tinédzserkorban szexuálisan bántalmazott fiatal férfi tapasztal szexuális zavarokat a házasságában. Talán emlékszünk még Betsyre, akivel az 1. fejezetben ismerkedtünk meg. Amikor felkeresett az irodámban, arról panaszkodott, hogy már hat éve férjnél van, és ez idő alatt a férje nem lépett vele szexuális kapcsolatba. Nem értette, hogyan lehetséges, hogy a férjét ennyire nem érdekli a szex. Így beszélt erről:

– Testi intimitásra vágyom a házasságomban, és nem szeretném elhagyni a férjemet. Néhányszor már beszéltünk erről, és azt mondta, hogy ne aggódjak emiatt, de én igenis aggódom. Ez nem jó így. Valami nincs rendjén, de nem tudom, mit kellene tennem.

Amikor Betsy eljött hozzám, megtette a realitáson alapuló élet első lépését. Legyőzte a félelmeit, és segítséget kért. Megdicsértem a bátorságáért, és megnyugtattam, hogy segítek a további lépésekben is, hogy a pozitív változás ügynöke lehessen a házasságában. További beszélgetésünk során elmesélte nekem, hogy milyen volt a férjével való kapcsolata az esküvőjük előtt.

– Egy évvel a házasságkötésünk előtt ismerkedtünk meg. Rajta kívül soha nem szerettem mást. A házasság előtt semmi nem utalt arra, hogy gondjai lennének a szexszel. Szenvedélyesen ölelt és csókolt, de nem feküdtünk le egymással. Még hálás is voltam azért, hogy nem erőlteti a nemi életet az esküvő előtt. Ezért még jobban tiszteltem őt.

– A házasság után is csókolta és ölelte magát? – kérdeztem.

– Igen, egy darabig. De soha nem került sor közösülésre. Mindig azt mondta, „ne siessük el a dolgot”. Eleinte nem is bántam ezt, de soha nem jutottunk előbbre az ölelkezésnél és a csókolózásnál. Aztán az is egyre ritkult, és a végén teljesen elmaradt. Amúgy csodálatos férj. Szorgalmasan dolgozik, kedvesen és tisztelettel bánik velem, nagyon élvezzük egymás társaságát. A szexen kívül mindenben tökéletes a házasságunk.

– Hatévnyi házasság után nyilvánvaló, hogy ez a probléma nem fog magától megoldódni – mondtam. – Szerintem nagyon bölcsen tette, hogy segítséget kért. Azonban nem tudunk sokra menni a férje közreműködése nélkül. Azt javaslom, hogy menjen haza, és valamelyik nap mondja el a férjének, hogy sokat gondolkodott a kapcsolatukon. Dicsérje meg a jó tulajdonságaiért, de azt is vallja be neki, hogy nagyon kiábrándult a szexuális életük miatt. Közölje vele, hogy tanácsadásra akar járni, mert tudni szeretné, mit tehet ebben a helyzetben. Kérdezze meg, hogy nincs-e kedve magával tartani.

– Nem fog eljönni – jelentette ki a nő. – Már máskor is kértem erre. Tudom, hogy nem fog tanácsadásra járni.

– Lehet, hogy nem jön el, de azt nem akadályozhatja meg, hogy maga felkeressen. Ha közli vele, hogy milyen lépéseket tervez, a férje nem vádolhatja majd azzal, hogy a háta mögött cselekedett. Egyértelműen hozza tudomására a szándékait. Mielőtt újra felkeres engem, mondja el a férjének, hogy mikor jön, és ismét kérje meg, hogy tartson magával. Ha még mindig vonakodik, akkor jöjjön egyedül. Így tudni fogja, hogy nálam járt, és nyugodtan felhívhatom a következő találkozásunk után. Elmondom neki, hogy megismertem a problémájuk néhány részletét. Megnyugtatom, hogy szerintem ön őszintén igyekszik megoldást találni, de ebben csak akkor tudok a segítségére lenni, ha legalább egyszer találkozom vele is, és megismerem a történetet az ő szemszögéből. A férjek ilyenkor többnyire beleegyeznek, hogy legalább egy megbeszélésre eljöjjenek.

Betsy mindenben tartotta magát a megállapodásunkhoz. Férje, Brent, nem volt hajlandó eljönni a feleségével együtt, de egyedül felkeresett. Az első megbeszélésen elmondta nekem, hogy gyerekkorában előbb a kedvenc nagybátyja, majd az egyik unokatestvére bántalmazta szexuálisan. Ezt követően a középiskolában több homoszexuális kapcsolata volt. Főiskolás korában már heteroszexuális kapcsolatai is voltak. Szinte a szex megszállottja lett, és a második év után kibukott a főiskoláról. Nem sokkal ezután megtért. Brent szabados szexuális viselkedése szinte azonnal megváltozott, de ekkor az önkielégítésbe menekült.

Amikor a gyülekezetben megismerkedett Betsyvel, teljesen lenyűgözte, hogy egy ilyen rendes és tiszta lány érdeklődik utána. Betsy természetesen semmit sem tudott a múltjáról, és Brent nem is akarta elmondani neki, mert félt, hogy elveszíti. Ahogy a házasságuk előtt közelebb kerültek egymáshoz, Brent egyre jobban megundorodott korábbi életmódjától, és azt kívánta, bárcsak ő is olyan tiszta lenne, mint a lány. A szexet szinte démoni erőnek tartotta, és megutálta a saját nemiségét. Miközben nagy érzelmi küzdelmeket vívott magában, lassanként impotens lett.

Impotenciája miatt ellen tudott állni annak a csábításnak, hogy szexuálisan közeledjen Betsyhez az esküvő előtt – utána viszont képtelen volt normális házaséletet élni a feleségével. Brent remélte, hogy a probléma idővel megoldódik, és Betsynek nem kell tudomást szereznie küzdelmeiről. A probléma azonban nem szűnt meg, és a férfi eddig még soha senkinek nem beszélt erről.

A múlt feltárása

Brent nyitottsága azt jelezte, hogy a gyógyulás felé vezető útra lépett. A férfiak általában csak több tanácsadói beszélgetés után hajlandók beszélni arról, amit Brent már az első alkalommal megosztott velem. Elmondtam neki, hogy hálás vagyok, amiért eljött hozzám, és örülök az őszinteségének. Megnyugtattam, hogy ez az első lépés a gyógyulás felé, és a felesége biztosan meg fogja őt érteni. Biztosítottam arról, hogy a tanácsadás segít a problémája megoldásában.

Megkértem, hogy jöjjön el a feleségével együtt, és a jelenlétemben neki is mondja el, amit velem megosztott. Beleegyezett, de hozzátette, hogy ez lesz a legnehezebb dolog, amit valaha tett az életében.

– Ez bizonyára így van – mondtam. – De ez lesz élete egyik legbölcsebb lépése.

Később felhívtam Betsyt, és megkértem, hogy jöjjön el hozzám egy rövid beszélgetésre mielőtt hármasban találkoznánk. Megpróbáltam felkészíteni arra, amit hallani fog. Először kifejeztem örömömet, hogy férje őszintén feltárta előttem a problémáit, és hajlandó mindezt vele is megosztani. Nem árultam el részleteket, de annyit közöltem vele, hogy a hallottak nagyon el fogják szomorítani, és valószínűleg haragot és heves érzelmeket keltenek benne.

Tudtam, hogy Betsynek erős hite van, ezért azt javasoltam, hogy imádkozzon, hogy Isten segítsen neki elfogadni az igazságot, és adjon erőt a problémák megoldásához. Elmondtam neki, hogy Brent kizárólag miatta volt hajlandó megnyílni előttem, és az ő támogatásával képes lesz megtenni a szükséges lépéseket a gyógyuláshoz vezető úton.

A következő találkozás pontosan úgy zajlott, ahogy vártam. Brent nem titkolt el semmit; őszintén beszámolt feleségének a homoszexuális múltjáról. Elmondta, hogy megbánta a történteket, és megérti, ha az asszony ezek után nem tudja őt elfogadni. Betsy könnyek között felelte:

– Nagyon ki vagyok ábrándulva, de szeretlek téged. Kitartok melletted, és Isten segítségével biztosan választ fogunk találni erre a problémára.

Így is történt.

Az elkövetkező hetekben hetente találkoztam Brenttel. Segítettem neki a múlt feltárásában. Nagy lelki erőről tett bizonyságot, amikor legyőzte félelmét, és felelősségre vonta gyermekkori bántalmazóit.

Azok – ahogy általában lenni szokott – tagadták, hogy bármi rosszat tettek volna. Ezzel a szembesítéssel azonban Brent elindult a gyógyulás felé. Bántalmazóit Istenre bízta, s így az irántuk érzett neheztelését is el tudta engedni. Felismerte, hogy mindannak ellenére, amit gyerekkorában elkövettek vele szemben, felnőttként gyógyulást találhat. Az első két megbeszélésünk után ismét találkoztam Betsyvel, és jeleztem, hogy a férje valószínűleg néhány héten belül testileg közeledni kezd majd hozzá. Bátorítottam, hogy fogadja készségesen a kezdeményezését, de ne sürgessen semmit, hadd haladjon a férfi a saját tempójában. Három héten belül Brent megfogta Betsy kezét, miközben együtt nézték a tévét. Egy héttel később pedig átölelte és szenvedélyesen megcsókolta. Három hónapon belül megszűnt az impotenciája. Amikor ez a fordulópont bekövetkezett, elkezdtük a házassági tanácsadást, melynek során számos alkalommal találkoztunk. Áttekintettük kettejük kapcsolatát, és sorra vettük a kommunikáció pozitív módjait.

Szexuális problémáik leküzdése után gyorsan haladtak a fejlődésben. Több év telt el azóta, és ma mindketten elégedettek a szexuális életükkel. Betsy csak azt sajnálja, hogy nem fordult sokkal hamarabb segítségért.

A gyermekkori szexuális bántalmazás súlyos következményekkel jár az áldozatokra nézve. Eltorzítja saját nemiségükhöz fűződő érzelmeiket és gondolataikat. Ezek a torzulások minden áldozatnál másképp nyilvánulnak meg, hiszen különbözik a személyiségük. A megoldást azonban minden esetben a problémával való nyílt szembenézés, és a szükséges segítség elfogadása jelenti. A realitáselv alkalmazása ebben az esetben azt jelenti, hogy a bántalmazás áldozatainak el kell ismerniük saját kudarcukat, de anélkül, hogy önmagukat tennék felelőssé a bántalmazás miatt. Fel kell ismerniük a gondolkodásukban és az érzelmeikben keletkezett torzulást, majd félelmüket és szégyenérzetüket legyőzve segítséget kell kérniük. A megértő házastárs komoly segítség lehet a gyógyulás felé vezető úton, és gyakran neki kell kezdeményeznie azt a folyamatot, melynek során az áldozat segítséget vesz igénybe.

Amikor a férj szexuálisan bántalmazza a gyerekeket

Mielőtt lezárnánk a szexuális bántalmazás témáját, ismét idézzük fel Robbie esetét, akivel egy birminghami szemináriumon találkoztam. Könnyek között mondta el panaszát.

– Nemrég tudomást szereztem arról, hogy a férjem szexuálisan zaklatta mindkét lányunkat. Az egyik most tizenhat éves, a másik pedig tizennyolc. Kiderült, hogy ez már évek óta folyik, de csak a múlt hónapban jöttem rá. A nagyobbik lányom rászánta magát, hogy tanácsadóhoz forduljon a főiskolán, és így derült rá fény. Ezután beszélt a húgával, és megtudta, hogy vele is ugyanez történt. Amint tudomást szereztem erről, fogtam a kisebbik lányomat, és elköltöztem az anyámhoz. Most annyira gyűlölöm a férjemet, hogy látni sem akarom többé.

Az asszony elmondta, hogy amióta elhagyta a férjét, csak egyszer beszélt vele. A férfi beismerte, hogy rosszat tett, és hangsúlyozta, hogy megbánta a történteket. Megígérte neki, hogy ha visszatér hozzá, ez soha többé nem fog előfordulni. Robbie ezt mondta:

– Annyira össze vagyok zavarodva, hogy nem tudom, mit tegyek.

Általában nem szoktam ilyen határozottan állást foglalni, de most kijelentettem:

– Feltétlenül maradjon továbbra is az édesanyjánál, amíg a férje alapos tanácsadásban nem részesül. Amikor a tanácsadó biztosítja önt arról, hogy a férjének sikerült legyőznie a rendellenes viselkedését, akkor együtt kezdjenek el házassági tanácsadásra járni. Tapasztalataim szerint a férje személyes tanácsadása legalább hat-kilenc hónapig fog tartani. A házassági tanácsadás is majdnem olyan hosszú lesz. Ha viszszaköltözik hozzá, anélkül, hogy a problémát alaposan feldolgoznák, akkor szinte biztos, hogy újra bekövetkezik a bántalmazás. Ha a férje őszintén szakítani akar ezzel a káros viselkedéssel, akkor elfogadja a tanácsadást, és anyagi támogatást nyújt önöknek, amíg az anyósánál laknak. Ha nem hajlandó végigcsinálni a tanácsadást, és esetleg megpróbálja önt hibáztatni, vagy az anyagi támogatás megvonásával próbálja rávenni önt arra, hogy menjen vissza hozzá – nos, akkor egyértelmű, hogy addig szó sem lehet a békülésről, amíg a hozzáállása és a viselkedése meg nem változik.

Miért voltam ilyen határozott Robbie-val? Mert a kutatások minden kétséget kizáróan bebizonyították, hogy ha az apa hosszú időn keresztül több gyermekét is molesztálta, akkor nem fogja megváltoztatni a viselkedését csupán azért, mert leleplezték. Lehet, hogy sír, megbánást mutat, vagy fogadkozik, de ezeket a megnyilvánulásokat nem szabad komolyan venni. A tettek beszéljenek a szavak helyett. Ha elmegy tanácsadásra, akkor van remény a gyógyulásra és a békülésre. Ha nem hajlandó alávetni magát a tanácsadásnak, akkor nem fog megváltozni.

Robbie most azzal teheti a legtöbbet a férjéért, hogy a kemény szeretet elvét alkalmazza. A lányainak is az a legnagyobb segítség, ha látják, hogy ezt teszi. De Robbie-ra és a lányaira is nagy feladat vár. Mindkét lánynak szüksége van tanácsadásra, melybe az anyát is be kell vonni. A lányok minden bizonnyal neheztelnek Robbie-ra, amiért mindez megtörténhetett. Lehet, hogy az asszony valóban nem tudta, mit művel a férje, ám szinte biztos, hogy a lányai őt is felelősnek tartják. Ha mindnyájan őszintén szembenéznek a történtekkel, akkor van remény a gyógyulásra, és a lányok képesek lesznek feldolgozni a gyermekkori szexuális bántalmazás traumáját. Sokkal jobb, ha életüknek ebben a szakaszában orvosolják a problémát, mint ha megpróbálják elfelejteni a történteket abban a reményben, hogy a házasságukban nem fog újra felbukkanni. Ha nincs őszinte, igazi gyógyulás, akkor szinte biztos, hogy a bántalmazás káros hatással lesz jövendő kapcsolataikra.

Nem tudom, mi történt Robbie-val, a férjével és a lányaikkal; azóta nem hallottam felőlük. De tény, hogy láttam már hasonló helyzetbe jutott házasságokat helyrejönni. Tanúja voltam annak, hogy apa és lánya között megújult a kapcsolat. Láttam, ahogy anyák és lányok képesek közösen megoldani konfliktusaikat, melyek az apa bántalmazó magatartása kapcsán kerültek felszínre. Tapasztaltam, hogy férj és feleség ilyen szörnyű események után is ki tudott békülni egymással. De mindez kizárólag azután következett be, hogy a bántalmazó hajlandó volt nyíltan, őszintén és alaposan foglalkozni a problémájával.

Rendkívül fontos, hogy a gyógyulás a lelki dimenzióban is végbemenjen. A gyógyulási folyamat fontos részét képezi az erkölcsi határok tudatosítása, és a határok megszegése miatti felelősség elismerése.

A kapcsolatok helyrehozásához nélkülözhetetlen a helytelen cselekedet beismerése, a bocsánatkérés és a megbocsátás, valamint az Istennel való békesség megtalálása. Sohasem szabad vallásos tanításokra hivatkozva az áldozatot korai és felszínes megbocsátásra ösztönözni, ugyanakkor a bántalmazó vallásos megtérése sem fogadható el gyors megoldásként a mélyen gyökerező problémára. A megtérés pozitív változásokat indít el az emberben, de nem szabad lerövidíteni a folyamatot, és tévedés lenne azt feltételezni, hogy a megtérés azonnali megoldást jelent minden problémára. A hitbeli döntés kijelölheti a gyógyulás útvonalát, ám az úton végig is kell menni.

Őszintén remélem, hogy ez a fejezet elindítja a gyógyulás útja felé mindazokat, akik szexuális bántalmazást éltek át, vagy akiknek a házastársa szenvedett el ilyen traumát. Lehet, hogy a helyzetük nem pontosan olyan, mint az itt leírt három eset, de bízom abban, hogy észrevesznek olyan közös vonásokat, amelyek minden szexuálisan bántalmazott áldozatban, illetve későbbi házasságukban megtalálható. Az idő önmagában nem képes begyógyítani az őket ért sérüléseket. Ehhez először át kell törniük a tagadás, a bűntudat, a szégyen, a harag és a félelem falait.

Mindez egyetlen lépéssel kezdődik. Valakinek segítséget kell kérnie. Általában ezt a bántalmazott áldozat házastársa teszi meg. Ő lehet a pozitív változás ügynöke a házasságában, aki bátorítja társát abban, hogy a gyógyulás érdekében segítséget vegyen igénybe.

Tizenharmadik fejezet

A hűtlen házastárs

„Holtomiglan holtodiglan” – hangzik a házasságkötési fogadalom. Az oltár előtt a párok örök hűséget fogadnak egymásnak. Akár a modern, akár a hagyományos esküvői szertartásokat vizsgáljuk meg, szinte mindegyikben többször előfordul a házastársi hűség fogalma. Amikor a pár az oltár elé lép, mindkét fél tisztában van azzal, hogy a hűség azt jelenti, hogy senki mással nem lépnek szexuális kapcsolatba.

Ugyan ki állítaná ezt magáról: „Engem ugyan nem zavar, ha a feleségem/férjem valaki mással akar szexuális kapcsolatot kezdeni”? Legfeljebb azok tesznek ilyen kijelentést, akiknek a házassága romokban hever, vagy akik már egy új kapcsolat felé kacsingatnak.

Igenis mindannyiunk számára fontos a házastársi hűség. Ez nem csupán erkölcsi vagy vallási kérdés, bár a legtöbb vallás a házasság egyik meghatározójának tartja. A hűség iránti vágy emberi természetünkből fakad, és szorosan összefügg értékrendünkkel, jellemünkkel és szeretetvágyunkkal. Arra vágyunk, hogy kizárólagos kapcsolatunk legyen valakivel, aki nemcsak mindenki másnál fontosabbnak tart minket, hanem aki mellett teljesen elkötelezhetjük magunkat. Az elkötelezettség érzése ad stabilitást a házasságnak. A hűtlenség lerombolja ezt a biztonságot, és nem marad más utána, csak a félelem, a kétely, a bizalmatlanság és az árulás érzése.

Talán semmi sem fájdalmasabb és rombolóbb hatású a házasságban, mint amikor rájövünk, hogy a férjünk/feleségünk megcsalt minket. A hűtlenség alapjaiban rendíti meg a házastársi egységet. Ebben a fejezetben a szexuális hűtlenség fajtáit és okait vizsgáljuk meg, majd azt is, hogy milyen szerető megoldásokkal lehet helyreállítani a tönkrement házasságot.

A házasságon kívüli szexuális kalandoknak több változata és szintje van. Az úgynevezett „egyéjszakás kaland” olyan rövid ideig tartó, alkalom szülte együttlét, amelynek lényege a kapcsolat nélküli szex. A hosszan tartó viszony rendszerint érzelmi vonzalommal kezdődik, és csak később vezet szexuális kapcsolathoz. Előfordulhat, hogy valakinek több házasságon kívüli szexuális partnere is van. Egyesek titokban homoszexuális vagy leszbikus viszonyt folytatnak valakivel. A hűtlenségnek tehát sokféle formája van, ám mindig jellemző rá, hogy gátolja a házastársak közötti intimitást.

Érzelmek zűrzavara

A hűtlenség már azelőtt elkezdi aláásni a házasságot, mielőtt a másik rájön az árulásra. Amikor végül napvilágra kerül az árulás, a megcsalt félben az érzelmeknek és a reakcióknak egész kavalkádját indítja el, mint amikor az orvos közli velünk, hogy súlyos betegségben szenvedünk. Első érzelmi reakciónk a tagadás, ám a tények annyira árulkodóak, hogy nem lehet őket figyelmen kívül hagyni.

Ha rájövünk arra, hogy a párunk megcsalt (vagy ő maga jelenti be nekünk), valósággal megrohannak minket az érzelmek. Eláraszt bennünket a fájdalom, a harag, a keserűség, a szégyen és a becsapottság érzése, amit még némi bűntudat is tetézhet.

Raphaellel, a bronzbőrű Adonisszal már találkoztunk az 1. fejezetben. Minden nő szeme megakadt rajta, de őt csak a felesége, Joanna érdekelte. A házasságuk első évei mindkettejük számára izgalmasak voltak, de tizenöt évi házasság után a férfi úgy érezte, hogy egyre távolabb kerülnek egymástól. Megpróbált beszélni az érzéseiről, de Joanna nem sok érdeklődést mutatott iránta. Aztán egy szép napon bejelentette, hogy már két éve viszonya van egy munkatársával.

Joanna bizonygatta, hogy sajnálja, ami történt, és azért nem beszélt róla korábban, mert nem akart fájdalmat okozni a férjének. Miután a másik férfi szakított vele és elköltözött, Joanna romokban hevert, mert érzelmileg még mindig kötődött hozzá. Néha bűntudat nyomasztotta azért, amit Raphael ellen elkövetett, máskor viszont úgy érezte, hogy ha a szeretője hívná, azonnal felszállna az első repülőre, hogy újra vele lehessen.

Raphaelt nem lepte meg Joanna vallomása. Egy ideje érezte, hogy valami nincs rendjén közöttük. Mégis fájdalmas volt arra gondolnia, hogy Joannát egy másik férfi tartotta a karjában. Haragot érzett a férfi iránt, Joannát viszont sajnálta, amiért ilyen méltatlan helyzetbe hozta magát. Szerette a feleségét, és remélte, hogy helyreállíthatják a házasságukat, ám hideg zuhanyként tört rá az emlékezés, hogy nem ez volt az első alkalom, amikor a felesége flörtölt valakivel. A házasságuk elején beleszeretett egy férfibe, akivel teniszezés közben ismerkedett meg. Akkor nem került sor szexuális kapcsolatra. Legalábbis nem mondta el Raphaelnek. A férfi most már kételkedni kezdett, sőt feltámadt benne a gyanú, hogy a feleségének időközben talán több kapcsolata is volt.

Leginkább ez a kérdés foglalkoztatta: „Vajon ez újra megtörténhet?” Időnként úgy érezte, hogy nem bírja tovább elviselni a csalódás, a fájdalom, a harag és az aggodalom gyötrelmeit. Néha öngyilkossági gondolatok törtek rá, sőt még az is megfordult a fejében, hogy megöli azt a férfit. A történtek ellenére szerette Joannát, de már nem tudott bízni benne.

Három évvel az első találkozásunk után hosszabban elbeszélgettem Raphaellel, és elmesélte, mi történt azután, hogy Joanna bevallotta neki a hűtlenségét. A beszámolójából egy olyan férfit ismerhettem meg, aki felesége hűtlenségét tapasztalva a realitáson alapuló élet elveit kezdte követni.

A HELYES REAKCIÓK:

1. Számoljunk le a tévhitekkel

Először hadd emlékeztessek arra a négy tévhitre, amellyel le kell számolnunk, ha a valóságelvek szerint akarunk élni:

Első tévhit: A lelkiállapotunkat a környezetünk határozza meg.

Második tévhit: Az emberek nem tudnak megváltozni.

Harmadik tévhit: Egy rossz házasság esetében csak két megoldás létezik – beletörődni az örökös boldogtalanságba vagy elválni.

Negyedik tévhit: Vannak helyzetek, amelyek reménytelenek – és az enyém ilyen.

Raphaelnek mind a négy tévhittel meg kellett küzdenie. Ha bármelyiket elfogadja, nem lett volna képes pozitív lépéseket tenni. Joanna vallomása után Raphael mély fájdalmat és csalódottságot érzett. Anynyira lesújtotta a bánat, hogy elfogta a zokogás, és egy szót sem tudott szólni. Ezután haragra gerjedt – először a másik férfira volt dühös, később pedig Joannára. Végül mély depresszióba esett. Reménytelennek látta a helyzetet, és úgy érezte, hogy nem lehet már helyrehozni a házasságukat, a kapcsolatuk végérvényesen tönkrement.

Ilyen érzelmek között hányódott Raphael az első héten. Nem kiabált és nem veszekedett Joannával, inkább kerülte a feleségét. Reggelente későn ébredt, és néhány nap múlva kivett egy szabadnapot, mert egyedül akart lenni.

Ezen a napon Raphael rájött, hogy két lehetősége van: vagy megadja magát az érzelmeinek, és haragos, keserű, depressziós emberként éli egész hátralévő életét – vagy pedig fájdalmas érzései ellenére pozitív módon áll hozzá a történtekhez, és a jövőjét megpróbálja jobbá tenni – ha Joannával együtt nem megy, akkor nélküle. Nem tudta, hogy Joanna mit fog tenni ezek után, de úgy érezte, ő tartozik magának, a szüleinek és a barátainak azzal, hogy a legjobbat hozza ki a helyzetéből, és pozitív célok felé törekedjen.

A következő hetekben Raphael igyekezett kiverni a fejéből a tévhiteket. Az emberek nem tudnak megváltozni, gondolta. Ha Joanna már két férfiba beleszeretett, és legalább eggyel szexuális kapcsolata is volt a tizenöt éves házasságunk alatt, akkor mi a biztosítéka annak, hogy három év múlva nem ismétlődik meg ugyanez? Hiszen a viselkedésmintákat nagyon nehéz megváltoztatni, különösen az érzelmek és a szexuális élet területén. Az is megfordult a fejében, hogy a felesége talán azért keresett vigasztalást egy másik férfi karjában, mert nem volt elég jó férj. S ha így van, vajon meg tud-e változni? Tudta, hogy nem viselné el a fájdalmat és a megaláztatást, ha Joanna újra megcsalná. Egyszerűen nem volt hajlandó ezt eltűrni.

Sokáig fontolgatta a válás lehetőségét, ami a harmadik tévhitből következett. Nem is tűnt olyan rossz ötletnek. Ha a felesége egy másik férfit szeret, akkor legyenek boldogok együtt; ő pedig megy tovább a maga útján. Joanna egy szép napon majd megbánja, hogy elhagyta őt. Ám tisztában volt azzal, hogy bár a válással megkerülhetné a problémát, helyette újabb nehézségek támadnának. Ez a lépés nemcsak őt és Joannát érintené, hanem mindkettejük szüleit és családtagjait, akik addig összeillő párnak tartották őket.

A negyedik tévhit sem hagyta nyugodni. Vannak reménytelen helyzetek. Lehet, hogy hiába töröm magam? Sikerül ebből kilábalnunk? Ha nem, akkor inkább most kéne szakítanunk, mint hogy éveket pazaroljak el egy beteljesületlen álmot kergetve. Ezek a hazugságok és hiedelmek folyamatosan ott motoszkáltak a fejében, de a harmadik hét végére sikerült mindegyiket elvetnie. Eszébe jutottak azok az ismerősei, akik küzdöttek a házasságukért, és végül sikerrel jártak. Az emberek igenis változnak, és talán ők is képesek lesznek megújulni és rendbe hozni a házasságukat. A válás, mint megoldás, csak akkor kerülhet szóba, ha már mindent megtettek a békülésért. Miért adná föl már az elején? A válás legyen az utolsó lehetőség, és ne az első. Miután megküzdött a tévhitekkel, Raphaelnek számot kellett vetnie a valósággal.

2. Vessünk számot a valósággal

Foglaljuk össze a realitáson alapuló élet elveit:

1. 1. Felelősek vagyunk a saját hozzáállásunkért.

2. Hozzáállásunk hatással van a cselekedeteinkre.

3. Nem tudunk megváltoztatni másokat, de hatással lehetünk rájuk.

4. A cselekedeteinket nem az érzelmeink irányítják.

5. Hibáink beismerése nem jelenti azt, hogy kudarcot vallottunk.

6. A szeretet a jóért való küzdelem leghatalmasabb fegyvere.

Raphael felismerte, hogy felelős a hozzáállásáért. Joanna tettei erős érzelmeket váltottak ki belőle, de úgy döntött, hogy konstruktív módon reagál rájuk. Rajta múlik, hogy a negatívumokra vagy a pozitívumokra koncentrál. Elmerülhet a saját fájdalmában és haragjában, míg végül megkeseredett ember válik belőle – ám dönthet úgy is, hogy nem adja meg magát negatív érzelmeinek, hanem megpróbálja feldolgozni őket. Raphael pozitív hozzáállása lehetővé tette, hogy konstruktív lépéseket tegyen.

Egy barátjától elkérte annak a tanácsadónak a nevét, aki segített neki és a feleségének házassági problémáik megoldásában. Miután időpontot kért tőle, Joannát is elhívta magával. Pontosan hat hét telt el azóta, hogy Joanna bevallotta férjének a munkatársával való kapcsolatát. Ez alatt az idő alatt enyhén depressziós állapotban volt, és csak gyógyszerrel tudott aludni. Zavaros érzések kavarogtak benne, és nem volt biztos abban, hogy lesz-e lelki ereje találkozni a tanácsadóval, mégis beleegyezett, hogy elmegy. Így kezdődött az a hosszú és lassan kibontakozó folyamat, melynek során begyógyultak a hűtlenség okozta sebek, és házasságuk megújult.

A tanácsadás során Raphael felismerte, hogy nem tudja megváltoztatni Joannát, de a viselkedésével befolyásolhatja felesége érzelmeit – ami a valóságon alapuló élet harmadik elve. Bármit is tesz, nem lehet biztos abban, hogy Joanna a jövőben hűséges marad hozzá. Megtanulta viszont, hogy a hűtlenség megelőzésének legbiztosabb módja az, ha megértő és őszinte kapcsolatra törekszenek a házasságukban, és betöltik egymás érzelmi szükségleteit.

A tanácsadó segítségével lassanként felfedezték, hogy mit várnak a házastársi kapcsolattól, és megvizsgálták, hogy a múltban hogyan töltötték be – vagy hagyták betöltetlenül – ezeket az igényeiket. Felismerték, hogy kapcsolatukat csak úgy tehetik meghitté, ha tiszteletben tartják különbségeiket, és őszintén törekszenek arra, hogy betöltsék egymás szükségleteit.

3. Ne engedjük, hogy elragadjanak az érzelmeink

Raphael néha úgy érezte, hogy a tanácsadó és Joanna őt okolja a kapcsolatuk megromlásáért, amikor azt állítják, hogy Joanna nem érdeklődött volna egy másik férfi iránt, ha férje betöltötte volna az érzelmi szükségleteit. Raphael ilyenkor legszívesebben faképnél hagyta volna mindkettőjüket.

Amikor ezt bevallotta, a tanácsadó megnyugtatta, hogy természetes, amit gondol és érez.

– Amikor őszintén szembenézünk a házasságunkban fennálló problémákkal, ezek az első érzelmi reakcióink. – Megnyugtatta Raphaelt, hogy bármikor felfüggesztheti a konzultációt, ugyanakkor emlékeztette a valóságon alapuló élet negyedik elvére: nem szükségszerű, hogy cselekedeteinket az érzelmeink irányítsák. Jó, ha szembenézünk az érzelmeinkkel, és tisztában vagyunk azzal, hogy milyen irányba vinnének minket, mégis dönthetünk úgy, hogy pontosan az ellenkezőjét tesszük, mert azt eredményesebbnek tartjuk. Raphaelt meggyőzték az érvek, és tovább dolgozott kapcsolatuk helyreállításán.

Raphaelnek komoly nehézséget okozott annak beismerése, hogy az elmúlt években nem volt olyan sikeres Joanna érzelmi igényeinek betöltésében, mint gondolta magáról. Megtudta például, hogy Joanna szerint gyakran ki sem kérte a véleményét, mielőtt döntött valamiben. Raphael erős, magabiztos és okos üzletember volt. A munkája során naponta hozott fontos döntéseket, és büszke volt határozottságára. Magánéleti döntéseiben mindig igyekezett Joanna igényeit figyelembe venni, aki többnyire elégedett volt férje döntéseivel, mégis úgy érezte, hogy Raphael kihagyja őt a döntési folyamatból, és gondoskodó apa módjára jó szándékú döntéseket hoz „gyermeke” érdekében. Gyereknek érezte magát, nem pedig egyenrangú partnernek, aki a közös megbeszélés során kifejtheti a véleményét és az érzéseit.

Joanna többek között azért keresett megértést és intimitást a házasságon kívül, mert a férjét inkább apának tekintette, mint társnak. Raphael számára rendkívül fájdalmas volt a külső történések hátterében húzódó érzelmi dinamika megértése, és saját hibáinak felismerése. Az ötödik alapelv azonban segítségére volt: Hibáink beismerése nem jelenti azt, hogy kudarcot vallottunk. A tanácsadó segítségével Raphael megértette, hogy bár szándékai jók voltak, és döntései Joanna javát szolgálták, nem elégítették ki felesége érzelmi igényét, aki egyenrangú partnerkapcsolatra vágyott. Raphael most már tudta, hogy hibája beismerése nem jelenti azt, hogy csődöt mondott. Mindössze arról volt szó, hogy a döntéshozásnak vannak megfelelőbb módjai is, például a feleségével való megbeszélés. A tanácsadó közreműködésével megállapodtak abban, hogy a jövőben milyen változásokat vezetnek be ezen a téren.

Raphael számos egyéb területet is felfedezett a feleségével való kapcsolatában, ahol változásra volt szükség. Közösen megtanulták, hogyan fejezhetik ki érzéseiket, gondolataikat és vágyaikat anélkül, hogy egymást kritizálnák. Belátták, hogy jobb, ha kérnek, mint ha követelnek. Szívesen változtattak addigi hozzáállásukon annak érdekében, hogy jobban betöltsék egymás szükségleteit. Mindketten keményen dolgoztak kapcsolatuk megújításán.

A házassági tanácsadásban részt vevő házaspárokhoz hasonlóan, részben egyéni, részben közös megbeszéléseken találkoztak a tanácsadóval. Az egyéni beszélgetésen a személyes problémák és érzelmek kerültek terítékre. A tanácsadó segített Joannának feldolgozni a másik férfi iránt érzett vonzalmát. Joanna megértette, hogy a hozzá fűződő érzelmei nem múlnak el egyik napról a másikra; sokszor eszébe jutnak majd az együtt töltött meghitt órák és intim pillanatok. Ám azt is megtanulta, hogy nem szükségszerű, hogy tetteit érzelmei és vágyai irányítsák, ezért ilyenkor is a Raphaellel való kapcsolatának helyreállítására koncentrált. Volt barátja még néhányszor felhívta telefonon, de Joanna képes volt elhárítani a közeledését. Tudta, hogy ez a kapcsolat zsákutcába vezet, Raphael azonban hűséges hozzá és valóban szereti; különben nem bocsátotta volna meg a botlását. Egy év elteltével kezdte Raphaelt egyre közelebb érezni magához, a másik férfi iránti vonzalma pedig elmúlt. Ekkor már biztos volt abban, hogy a hűtlenség okozta sebek begyógyultak.

Megbocsátás – és bocsánatkérés

Joanna számára a legnehezebb időszak a tanácsadás kilencedik hónapjában következett be, amikor egyre erősebben tapasztalta Raphael szeretetét, és rájött, hogy mennyire megbántotta a férfit. A tanácsadás elején inkább a férje hibáira koncentrált, és megpróbálta őt okolni a saját hűtlenségéért. Most azonban felismerte, hogy „kettőn áll a vásár”, és felelősséget kell vállalnia a saját tetteiért. Lelkiismeret-furdalás gyötörte, és rájött, hogy őszintén és igazán még nem is kért bocsánatot Raphaeltől.

A gyógyulás korai szakaszában az eszével elismerte, hogy helytelenül cselekedett, és elnézést kért Raphaeltől. Most azonban már érzelmileg is igényelte a férfi bocsánatát. Átérezte, milyen súlyos vétket követett el a férje ellen, és látta, milyen nagylelkű volt Raphael, amikor megbocsátott neki. Úgy érezte, meg kell ismételnie a szavakat: „Kérlek, bocsáss meg nekem azért a sok fájdalomért, amit okoztam neked.” Raphael újra megerősítette, hogy nem haragszik rá.

Ekkor könnyek között megölelték egymást, és mindketten tudták, hogy a gyógyulás kezdetét vette. A Joanna hűtlensége nyomán keletkezett mély seb helyén most már csak egy heg maradt.

A tanácsadás elején Raphaelnek a legnagyobb gyötrelmet az a tény okozta, hogy a felesége még mindig erősen kötődött a másik férfihez, akivel korábban szexuális kapcsolatot is folytatott. Szeretett volna fátylat borítani a múltra, de minduntalan szembesülnie kellett azzal, hogy felesége gondolataiban és érzelmeiben még mindig jelen van a másik. A tanácsadó megnyugtatta, hogy mindez hozzátartozik a gyógyulás folyamatához, mert ha Joanna titkolná az érzéseit előtte, akkor soha nem lennének képesek valódi kapcsolatot kialakítani egymással. Az a lényeg, hogy Joanna őt választotta a másik férfi helyett. Nem engedte, hogy az érzései irányítsák a tetteit, és Raphael – ha nem is örül felesége érzelmeinek – a döntéséért hálás lehet.

A megbocsátás napja után Raphael érezte, hogy hosszú küzdelme véget ért, Joanna megértette a fájdalmát, és őszintén sajnálja, hogy annyi bánatot okozott neki. Most már tudta, hogy felesége érzelmileg nyitott felé, és a házasságuk rendbe fog jönni.

Ahhoz, hogy a házasság helyreálljon a hűtlenség után, elengedhetetlenül szükség van a megbocsátásra. Ennek két fontos összetevője a vétkes fél részéről a bűnbánat és bocsánatkérés, a sértett fél részéről pedig az őszinte megbocsátás, ami egyben ígéret arra, hogy „Nem fogom többé az orrod alá dörgölni, amit tettél.” A megbocsátás különböző érzelmi szinteken történhet; ezért érezte úgy Joanna kilenc hónappal a tanácsadás kezdete után, hogy ismét bocsánatot kell kérnie. A megbocsátásnak nemcsak a szexuális hűtlenségre kellett kiterjednie, hanem egyéb olyan hibákra és mulasztásokra is, amelyek a házastársi kapcsolat alapos vizsgálata során kerültek napvilágra.

Raphael és Joanna számára a házassági tanácsadás még hosszú hónapokig tartott, de immár a bizalom légköre váltotta fel az első hónapok fásult bizonytalanságát. Mindketten sokkal nyíltabbak voltak egymás iránt, mert újjáéledt a bizalmuk, és újra kinyilvánították egymás iránti elkötelezettségüket. Feldolgozták haragjukat, bűntudatukat, félelmüket és aggodalmukat. Mikor beismerték hibáikat, megbocsátották egymás vétkeit, és őszintén törekedtek egymás szükségleteinek a betöltésére, maradéktalanul megvalósították a hatodik alapelvet: a szeretet a jóért való küzdelem leghatalmasabb fegyvere. A meghitt kapcsolat többé nem csalóka ábránd volt számukra, hanem valóság, amiért mindketten megküzdöttek.

Helytelen reakciók

Miután végigkövettük Raphael és Joanna útját kapcsolatuk gyógyulása felé, szeretném bemutatni azokat a buktatókat, amelyek lehetetlenné teszik, hogy a házaspár konstruktív megoldást találjon a problémára. Ahogy már korábban megjegyeztem, a házastárs hűtlenségének felfedezése olyan, mintha bomba robbanna a házasságban. Fenekestül felfordul minden. Az érzelmeket fel kell dolgozni, és döntéseket kell hozni. Az érzelmekre és a döntésekre adott válaszunktól függ, hogy a helyreállítás vagy a válás felé haladunk-e.

A házastárs hűtlensége fájdalmat és haragot vált ki a megcsalt félből. Ezek a mély és erőteljes érzelmek szélsőséges esetekben emberöléshez vagy a kapcsolat azonnali megszakításához vezetnek, ám egyik választás sem kezeli megfelelően a problémát, ami a hűtlenséget előidézte. Ráadásul mindkettő egy sereg újabb fájdalmat és bonyodalmat eredményez, amelyekkel ugyancsak meggyűlik a bajunk.

A fájdalom és a harag egészséges érzelmek. Arról árulkodnak, hogy emberek vagyunk, és fontos számunkra a kapcsolatunk, ugyanakkor értékes személynek tartjuk magunkat, akivel igazságtalanul bántak. Ezek az érzések az igazság és a méltányosság iránti elkötelezettségünket mutatják, és fontos, hogy helyesen kezeljük őket.

A sírás és a zokogás teljesen egészséges és normális reakció a fájdalom és a harag érzésére. Testünk azonban csak egy bizonyos ideig tudja elviselni a heves fájdalmakat, nem zokoghatunk állandóan, időnként nyugalomra van szükségünk.

Teljesen érthető, ha fájdalmunkat és haragunkat szóban is értésére adjuk hűtlen házastársunknak. Sokkal jobb, ha „én-üzeneteket” közvetítünk felé, mintha vádló „te-üzenetekkel” ostromolnánk férjünket/feleségünket, ami védekezést vagy agresszív viselkedést válthat ki belőle. Íme néhány példa az „én-üzenetekre”: „Becsapva érzem magam… Annyira fáj… Úgy érzem magam, mint akit kihasználtak… Úgy érzem, hogy nem szeretsz; mintha soha nem is szerettél volna… Olyan piszkosnak érzem magam… Azt hiszem, soha többé nem akarlak megérinteni.”[21] Ezek a kijelentések felfedik a gondolatainkat és az érzéseinket a társunk előtt. Őszinték, kendőzetlenek, és kifejezik mélységes fájdalmunkat és haragunkat. A gyógyuláshoz elengedhetetlenül szükséges, hogy társunk tisztában legyen azzal, hogy mélyen megbántott minket, és szívből haragszunk rá.

Ugyanakkor a „te-üzenetek” nemcsak elítélőek, hanem további negatív reakciókat válthatnak ki a házastársunkból. Ha például ugyanezeket az érzelmeket a következő kijelentésekkel fejezzük ki, akkor inkább harcot és veszekedést idézünk elő, mint megértést: „Elárultál… megbántottál… kihasználtál… nem szeretsz, soha nem is szerettél.” Ezek a mondatok vádolnak, és erre társunk is hasonló stílusban fog reagálni, míg az „én-üzenetek” csupán az érzelmeinket fedik fel.

A harag és a fájdalom feldolgozásának másik lehetséges módja, ha megosztjuk érzéseinket egy bizalmas barátunkkal, egy lelkésszel vagy egy tanácsadóval. Ha egy másik ember előtt szavakba öntjük fájó érzéseinket, jó úton haladunk haragunk konstruktív feldolgozása felé.

A harag kifejezésének ugyanakkor sok negatív és káros módja is létezik, melyekre jellemző, hogy tovább bonyolítják a problémát. Ha mérgünkben poharakat és tányérokat kezdünk dobálni, nemcsak sérülést okozhatunk a házastársunknak – ráadásul később tettlegességgel vádolhatnak –, hanem néhány családi ereklyével is szegényebbek lehetünk. S ha mindezt gyermekeink jelenlétében műveljük, akkor mélyen beléjük vésődik magukból kikelt szüleik látványa. Ezt a képet aztán nagyon nehéz lesz feldolgozniuk. A fizikai bántalmazással súlyosbított dühkitörés miatt akár elzárásra is ítélhetnek, ami tovább nehezíti a helyzetet. Ráadásul még enyhít is házastársunk bűntudatán: most már önmaga helyett inkább minket vádolhat, mert a viselkedésünkkel bebizonyítottuk, hogy beszámíthatatlanok és esztelenek vagyunk. Ha meggondolatlan viselkedésünkkel csökkentjük a bűntudatát, és megadjuk neki a lehetőséget arra, hogy minket tegyen felelőssé a történtekért, nem mozdítjuk elő a kapcsolat gyógyulását; inkább a válás irányába tereljük társunkat.

A bosszú is nagyon gyakori, ám rendkívül rossz válasz a hűtlenségre. Sokan megtorlásképpen maguk is viszonyt kezdenek valakivel, hogy viszonozzák a házastársuk által okozott fájdalmat. Mások elmennek a csalfa férj/feleség munkahelyére, és hangos jelenetet rendeznek.

Ha a hűtlen társ elköltözik új partneréhez, egyesek úgy állnak boszszút, hogy kővel bedobják az ablakát, vagy telefonon zaklatják. Esetleg leeresztik a másik fél autójának a kerekét, sőt olyan esetre is emlékszem, amikor bosszúból kivették az akkumulátort a hűtlen házastárs kocsijából. Ezek a módszerek éretlenek, károsak, ráadásul törvénytelenek is.

Minden bosszúszomjas cselekedet kudarcra van ítélve. A bosszúállás csak azt eredményezi, hogy a másik fél kevésbé érzi magát bűnösnek, és feltámad benne a vágy, hogy válaszoljon a kihívásokra. Semmiképpen sem visznek közelebb a megoldáshoz, hanem még több bajt zúdítanak a nyakunkba.

A tanácsadás szükségessége

Miután megtudjuk, hogy házastársunk megcsalt minket, rengeteg megválaszolatlan kérdés merül fel, és sok döntést kell hoznunk. Ajánlatos egy tanácsadó vagy egy megbízható barát segítségét igénybe venni, aki mindkettőnknek segíthet tiszta fejjel átgondolni, mi a legjobb megoldás. A hűtlen házastárs gyakran nem hajlandó tanácsadásra menni. Ebben az esetben menjünk egyedül. Szükségünk van arra, hogy feldolgozzuk az érzelmeinket és helyes döntéseket hozzunk. Sokkal nagyobb az esélye annak, hogy bölcsen döntünk, ha egy olyan ember segít nekünk, aki érzelmileg nincs érintve a helyzetünkben.

Elképzelhető, hogy a kezdeti vonakodás után a társunk végül mégis csatlakozik hozzánk a tanácsadásban. Ha erre később sem hajlandó, akkor egyedül kövessük a valóságon alapuló élet elveit, és – akár rendbe jön a házasságunk, akár nem – a jövőben jobb életünk lehet, mint amilyen addig volt.

Véleményem szerint mindig a helyreállításra kell törekednünk, ha házastársunk hűtlen volt hozzánk. Természetesen ez nem lehetséges abban az esetben, ha nem akarja megszakítani a kapcsolatát, vagy megígéri, hogy szakít a szeretőjével, de mégis folytatja a viszonyt. Előfordulhat, hogy a szakítás után egy másik kapcsolatba keveredik. Mások problémáit nem tudjuk megoldani, de a magunkét igen. A valóságon alapuló élet arra tanít minket, hogy felelősek vagyunk a saját gondolatainkért és cselekedeteinkért, és az élet nehéz helyzeteiben igyekezzünk a lehető legkonstruktívabb lépéseket tenni. Ez a megközelítés a leghelyesebb saját mentális és lelki egészségünk érdekében, ráadásul magában hordozza annak a lehetőségét, hogy pozitív változásra ösztönzi házastársunkat is.

Tizennegyedik fejezet

Az alkoholista/drogfüggő házastárs

Az alkoholizmus az egész család problémája. Az ivás és az ebből fakadó viselkedés nemcsak az alkoholista életére nézve káros, hanem azokat is veszélyezteti, akik kapcsolatban állnak vele. Számtalan könyvet írtak már a szülők alkoholizmusának gyermekeikre gyakorolt káros következményeiről. Ebben a fejezetben azt vizsgáljuk meg, milyen hatással van az alkoholizmus a házasságra.

A házaspárok közötti bizalmat és intimitást az alkoholizmus ássa alá leginkább. A kutatások azt mutatják, hogy annak a házasságnak, amelyikben az egyik fél alkoholista vagy drogfüggő, csupán egy a tízhez az esélye a fennmaradásra.[22] Mivel az Egyesült Államokban az alkoholisták számát tizenkét millióra becsülik, valóban rendkívül nagy problémával állunk szemben.

A droggal való visszaélés hasonló mértékben rombolja a házasságot. Miért ilyen pusztító hatású ez a két szer – az alkohol és a drog – a kapcsolatokra nézve? A válasz a szerhasználó viselkedésében rejlik. Az alkohol- vagy drogfüggő házastárs egocentrikus világban él. Bizonyos értelemben mindnyájan abban élünk, ám ez az ő esetében fokozott mértékben igaz. Az alkohol vagy drog használóját kizárólag a saját fájdalmai vagy örömei irányítják, ezért rendkívül én-központúvá válik. Ez a mindennapi életét és a személyes kapcsolatait is hátrányosan befolyásolja, mivel olyan viselkedésminták rögzülnek a személyiségében, amelyek pusztító hatással vannak a házastársi kapcsolatra.

Melyek ezek a destruktív minták? Az őszinteség hiánya az egyik legsúlyosabb probléma. Hogy függőségét leplezze, az alkoholista illetve a drogfogyasztó a megtévesztés mesterévé válik, ami tönkreteszi az intimitást, és falat emel a házastársak közé. Az alkoholista viselkedésére jellemző továbbá, hogy nem hajlandó szembenézni a konfliktusokkal, érzelmileg eltávolodik a házastársától, nincs benne együttérzés, és úgy viselkedik, mintha a férje/felesége egyáltalán nem érdekelné. A függőség teljesen érzéketlenné teszi azok iránt, akik törődnek vele. Mindennél fontosabb számára, hogy hozzájusson a szerhez, amitől függővé vált. Semmi sem akadályozza meg abban, hogy kielégítse a függőség táplálta vágyait. Bár tudja, hogy az alkohol illetve drog használata a házastársának nagy fájdalmat okoz, mégsem tud lemondani róla, és hagyja a társát szenvedni.

A szer hatása alatt gyakran tanúsít olyan magatartást, ami végül tönkreteszi a házasságot; ilyen például a szexuális hűtlenség, ami az alkoholistákra jellemző. Kevés vigaszt nyújt az elkeseredett feleségnek az a tény, hogy a férje éppen részeg volt, amikor a házasságtörést elkövette. A drog illetve az alkohol hatása alatt álló házastárs ráadásul gyakran teljesen közönyösen vagy éppen bántalmazóan viselkedik – mind testileg, mind érzelmileg – a társával szemben. Beszéde és viselkedése még akkor is undort, szánalmat és haragot kelthet a férjében/ feleségében, ha nem viselkedik bántalmazóan. Teljesen lehetetlennek tűnik intim kapcsolatban élni az alkohol- vagy drogfüggő házastárssal.

A reménytelenség érzése

Barbara – akivel az 1. fejezetben már találkoztunk – jól ismerte azt a reménytelenséget, amit egy alkoholista férjjel való együttélés jelent. Elmesélte, hogy Dan, a férje már az esküvőjük előtt is iszogatott, de miután összeházasodtak, az ivás egyre inkább főszerepet játszott az életében. Az utóbbi tíz évben alkoholizmusa tönkretette a házasságukat; rendszeressé vált a szóbeli bántalmazás, ráadásul állásait sorra elvesztette. Amikor munka nélkül maradt, Dan mindig féktelen ivászatba menekült, ami után önmegtartóztató periódus következett, majd elkezdett új munkahelyet keresni. Az új állás új reményekkel töltötte el, de az ivás hamarosan visszatért, és a körforgás folytatódott.

Barbara már tapasztalatból tudta, melyik fázisnál tartanak éppen, és mi következik legközelebb. Mégsem akart elválni. Ám hasztalan próbált Dan lelkére beszélni – a helyzet egyre romlott.

– Elérkeztem arra a pontra, hogy nem tudom, mit tegyek. Úgy érzem, hogy a szeretet lassan elhal bennem, és helyette csak haragot és szánalmat érzek. Tisztelni és szeretni akarom a férjemet. Szeretnék segíteni neki, de nem tudom, hogyan – mondta. A tíz év egy örökkévalóságnak tűnt, és Barbara most már egyre komolyabban fontolgatta azt, amiről eddig hallani sem akart – a válást.

A „támogató” házastárs

Amikor tovább beszélgettünk, rájöttem, hogy Barbara a partnere alkoholizmusát fenntartó házastárs klasszikus példája. Akaratlanul támogatta Dant abban, hogy alkoholfüggő életmódját folytathassa. Ahogy utólag gyakran kiderül az alkoholista férjek feleségéről, Barbara apja is alkoholista volt. Gyerekkorában megtanulta, hogyan viselje el a káros viselkedésformát; igyekezett fenntartani a család békéjét, mentséget keresett apja magatartására, és arról álmodozott, hogy egy szép napon majd minden megváltozik. Barbara ezeket a tudat alatt kifejlesztett képességeit felhasználva közreműködött Dan alkoholizmusának fenntartásában.

A „támogató” kötelességének érzi, hogy mindenáron mérsékelje a káoszt, amit az alkoholista vagy a drogfüggő teremt maga körül. Pedig ezzel csak a függőség fenntartásában segédkezik. Támogatása nélkül a függő házastársnak nehéz lenne a viselkedését folytatnia. A támogató gyakran érez haragot, de a másik iránt érzett őszinte aggodalma miatt ezt nem mutatja ki. Az ilyen házastárs türelmes és önfeláldozó, ráadásul gyakran túlzott mértékben védelmezi és próbálja megmenteni függőségben élő házastársát. Ennek csupán olyan felszínes béke a jutalma, amelynek semmi köze a valódi intimitáshoz.

Tudtam, hogy ha Barbara a pozitív változás ügynöke szeretne lenni a házasságában, változtatnia kell a gondolkodásmódján és a hozzáállásán. Meg kell tanulnia, hogy többé ne vállalja magára a férje viselkedése által okozott problémák megoldását, és be kell látnia, hogy a saját magatartásáért viszont egyedül ő a felelős. Hagynia kell, hogy Dan szembesüljön alkoholfüggősége következményeivel. Erre az alapvető magatartásváltozásra sok alkohol- illetve drogfüggő személy házastársának szüksége lenne. A szenvedélybeteget csak az motiválja arra, hogy megpróbáljon leszokni, és kezelésnek vesse alá magát, ha el kell szenvednie életmódja következményeit. Ekkor talán rádöbben, hogy mindent elveszíthet, ha így folytatja tovább. A felismerés gyakran éppen egy krízis kapcsán történik meg. Ez lehet a munkahely elvesztése, egy súlyos betegség vagy egy letartóztatás. Az is kijózanító hatással lehet rá, ha a házastársa elhagyja, illetve a családja és a barátai elfordulnak tőle. A drog- és alkoholfüggő csak ekkor jut el odáig, hogy valóban megutálja az életmódját, és hajlandó kezelést igénybe venni.

Barbara azért keresett fel, hogy házassági tanácsadásban részesítsem, de tudtam, hogy ez teljesen hiábavaló lenne az alkoholprobléma kezelése nélkül. Az alkoholizmus illetve a droghasználat folytatása lehetetlenné tesz minden erőfeszítést e téren. Első javaslatom az volt, hogy Barbara csatlakozzon a helyi Al-Anon csoporthoz. Az Al-Anon olyan szervezet, amely a szenvedélybetegek családtagjainak nyújt információt és támogatást. Gyakorlati ismereteket és érzelmi támogatást nyújt számukra, hogy a pozitív változás ügynökei lehessenek családtagjuk életében. Fel kell ismerniük, hogy irányítani ugyan nem tudják a szenvedélybeteg viselkedését, de befolyásolhatják őt.[23]

Az alkoholizmus elszigeteli a családot. A férjet/feleséget megbénítja a szégyen, a bizonytalanság és az ismeretlentől való félelem. Az Al-Anonban Barbara megtanulta, hogy nincs egyedül. Több millió férfi és nő él alkoholista házastárssal, és járt be hasonló utat. Az ő életük is kezelhetetlenné és kiszámíthatatlanná vált. Ugyanakkor reményt is kapott a csoportban. Első lépésként felelősséget kell vállalnia a saját cselekedeteiért. Ezután hagynia kell, hogy Dan szembesüljön tettei következményeivel. Rájött, hogy nem tehet Dan alkoholizmusáról, és sem irányítani, sem meggyógyítani nem képes a férfi függőségét. Felismerte, hogy ha gondoskodó módon próbálja szeretni és támogatni alkoholista férjét, azzal csak ront a helyzeten. Megtanulta, hogy a szenvedélybetegség érzelmi regresszióhoz, azaz éretlenséghez vezet, ami például abban nyilvánul meg, hogy az alkoholisták mesterei a manipulációnak, a becsapásnak és a hazudozásnak. Olyan meggyőző történetekkel és kifogásokkal állnak elő, hogy a házastárs végül mindig hisz nekik.

Barbarának be kellett látnia, hogy Dan sok éven keresztül kihasználta őt, és az ő közreműködésével tartotta fenn alkoholista életvitelét. Nem engedheti tovább, hogy a férfi a játékszerének tekintse. Itt az ideje, hogy megtanulja a kemény szeretet alkalmazását. Az igazi szeretet azt jelenti, hogy többé nem hozza helyre a férfi baklövéseit, nem keres kifogásokat számára, és nem menti meg viselkedése következményeitől.

Barbara sosem felejti el azt az estét, amikor a férje könyörgött neki, hogy hozza ki őt a fogházból. Nagyon nehéz volt ellenállnia a kérésének, de felhívta az egyik társát az Al-Anon csoportból. Együtt imádkoztak és sírtak a telefonban. Barbara számára szinte elviselhetetlen volt, hogy férje azért tölti az éjszakát a fogdában, mert ő nem fizeti ki az óvadékot érte. Ám tudta, hogy az adott helyzetben ez az egyetlen szeretetteljes megoldás.

A kemény szeretet a gyakorlatban

A következő évben Barbara végignézte, hogyan veszíti el Dan az állását, miközben tudta, hogy ha addigi szokásához híven közbelép és segít, megmenthette volna ettől a férfit. Ám Dan munkahelyénél sokkal fontosabb dolog forgott kockán; segítenie kellett a férjének, hogy végre szembesüljön viselkedése következményeivel.

Miután Dan állás nélkül maradt, ismét italba fojtotta a bánatát. Ekkor Barbara két gyermekükkel együtt az anyjához költözött. Dan számára ez volt az utolsó csepp a pohárban.

Könyörögni kezdett Barbarának, hogy térjen vissza hozzá. Fogadkozott, hogy soha többé nem fog inni, mert okult a történtekből. Barátai és az Al-Anon-beli társai segítségével Barbara képes volt ellenállni Dan könnyes rimánkodásainak. Megmondta a férfinak, hogy csak akkor megy vissza hozzá, ha előbb részt vesz egy rehabilitációs programban, majd utána együtt elmennek házassági tanácsadásra. Kijelentette, hogy nem elégszik meg többé ígéretekkel és bizonytalan kimenetelű megoldásokkal. Csak akkor hajlandó visszatérni hozzá, ha részt vesz egy elvonókúrán, ezt követően pedig közösen házassági tanácsadásba kezdenek.

Dan másnap este újra megjelent, és könyörgött Barbarának. Megígérte, hogy kezelteti magát, ha a felesége hazaköltözik. Barbara tudta, hogy a férfi még mindig manipulálni akarja őt, ezért kedvesen, de határozottan visszautasította.

– Azért nem megyek vissza hozzád, mert nagyon szeretlek – mondta a férjének. – Nem akarom lerövidíteni az utat, mert akkor soha nem jutsz el a végleges gyógyuláshoz. Csak akkor megyek haza, ha kigyógyultál az alkoholizmusból, és ha sikerül rendbe hoznunk a házassági problémáinkat.

Elmondta a férjének, hogy a közeli városban hallott egy kezelési programról, és felajánlotta, hogy segít neki abban, hogy részt vehessen benne. Ebben a kezelési központban ráadásul időnként találkozhatna vele és a gyerekekkel, amikor konzultációs összejövetelre hívják őket.

– Dan, ez nagyon komoly probléma – folytatta az asszony. – Nem fog magától megszűnni. Mindnyájunknak segítségre van szükségünk. Most esélyed van arra, hogy eldöntsd: a házasságodat és a családodat választod, vagy az alkohollal akarsz együttélni egész hátralévő életedben.

Három nap múlva Dan beköltözött a kezelési központba, a következő három hónapban pedig egy teljesen új világba csöppent; a valóság világába, ahol az emberek vállalják a saját tetteik és érzelmeik következményeit, megtanulják megérteni önmagukat, és felismerik, hogy milyen értékesek az emberi kapcsolatok. Sok mindent megtudott az alkoholizmusról, de még több ismeretet szerzett saját magáról. Dan életében először belátta, hogy a valóságos életben nagyobb örömök érhetik, mint az alkohol csalóka világában.

Amikor a kilencvennapos kezelési program véget ért (ebben Barbara és a gyerekek is részt vettek a tanácsadójuk útmutatásai szerint), Dan elhagyta a központot, és már ő is belátta, hogy csak megfelelő házassági tanácsadás után élhet újra együtt Barbarával, mert a tíz év alatt felhalmozódott lelki sebeknek még be kell gyógyulniuk, és új kapcsolati mintákat kell elsajátítaniuk. Dan már nem könyörgött Barbarának, hogy térjen vissza hozzá. A valóságban élt, és tudta, hogy az elmúlt tíz évben önző és destruktív viselkedésével mélységesen megbántotta Barbarát, és időt kell hagynia neki a gyógyuláshoz. Felismerte, hogy még nagyon sokat kell tanulnia, ha megfelelő módon akar viszonyulni a feleségéhez és a gyerekeihez.

Kilenc hónapig tartó házassági és családterápia után Barbara és a gyerekek visszaköltöztek közös otthonukba. A tanácsadás ideje alatt Dan továbbra is hetente egyszer eljárt az Anonim Alkoholisták (AA) összejöveteleire. Barbara is szükségét érezte annak, hogy hetente találkozzon a társaival az Al-Anonban. A kilenc hónap alatt Dannek mindössze egy rövid visszaesése volt. Egy üzleti találkozón vett részt, és úgy gondolta, hogy egy italt nyugodtan megihat a többiekkel, attól még nem fog berúgni. Ám az első italt követte a második, és a végén Dant taxival kellett hazavinni. A következő héten mindennap eljárt az AA-összejövetelekre, ahol beszámolt a visszaeséséről. Barbara előtt sem titkolta a történteket, és a legközelebbi konzultációs alkalom során nekem is elmondta. Ez az őszinteség merőben különbözött Dan korábbi viselkedésétől, amikor folyamatosan tagadott és hazudozott. Barbara és Dan biztosak voltak abban, hogy a házasságuk ezután egészen más lesz, mint az elmúlt tíz évben volt. Miután Barbara és a gyerekek hazaköltöztek, fél évig havonta eljöttek hozzám, majd még két évig évente kétszer találkoztunk.

Öt év telt el az utolsó tanácsadás óta, de még most is minden karácsonykor kapok egy képeslapot Barbarától és Dantől, amelyben röviden beszámolnak az év eseményeiről, és kifejezik örömüket és hálájukat.

Barbara és Dan története valódi sikersztori. (Sikerről beszélhetünk, de gyógyulásról soha! Egy alkoholistát mindig csak egyetlen ital választ el a lejtőn való lecsúszástól.) Sajnos a legtöbb férj/feleség, aki alkohol- vagy drogfüggő házastárssal él, előbb-utóbb a válás mellett dönt. Előbb persze sok mindent kipróbálnak: házastársuk lelkére beszélnek, veszekszenek vele, elhagyással fenyegetik, sírnak, könyörögnek, miközben mások előtt próbálják megőrizni a látszatot, mentegetik a társukat, igyekeznek rendbe hozni, amit elrontott – és reménykednek, hogy meg fog változni.

Pedig a tények azt mutatják, hogy a legtöbb szenvedélyfüggő nem változik meg – csak akkor, ha az életükben olyan erős lesz a fájdalom, hogy már nem tudják tovább elviselni. Ez a fájdalom származhat a függőség természetes következményeiből, ami lehet egy állás elvesztése, egy betegség vagy elutasítás a barátok részéről. Ám a drogilletve alkoholfüggő számára a legnagyobb fájdalmat az okozza, ha arra gondol, hogy elveszítheti a házastársát vagy egy más fontos személyt az életében. Akárcsak a többi szenvedélybeteget, Dant is ez motiválta abban, hogy rászánja magát a kezelésre. Mivel nem akarják elveszíteni azt a személyt, aki a legfontosabb számukra – hajlandók segítséget igénybe venni a problémájuk leküzdéséhez.

Ez azt jelenti, hogy a házastársnak (vagy a beteg számára fontos más személynek) nagyon erősnek kell lennie. Nem szabad az elején „bedőlnie” az alkoholista manipulációinak, hanem barátságosan, de határozottan a sarkára kell állnia, és ragaszkodnia kell ahhoz, hogy házastársa vegye igénybe a szükséges terápiát, és emellett látogassa az AA (vagy egy ehhez hasonló önsegítő csoport) összejöveteleit is. Nem valószínű, hogy a házastárs elég erős ahhoz, hogy képes legyen egy Al-Anonhoz hasonló csoport útmutatása és támogatása nélkül gyakorolni a kemény szeretetet. Ne feledjük, hogy minden bizonnyal már tíz-tizenöt éve „támogató”-ként él az alkoholista/drogfüggő mellett. Nagyon nehéz változtatni ezen a mélyen rögzült viselkedésen. Gyakran előfordul, hogy amikor a házastárs elkezdi alkalmazni a kemény szeretet elvét, jó szándékú barátok és családtagok azzal vádolják, hogy cserbenhagyja alkoholista házastársát. Az első pozitív lépés tehát egy Al-Anonhoz hasonló, felvilágosító és támogató csoporthoz való csatlakozás.

Kezelési lehetőségek szenvedélybetegek számára[*]

Egy másik fontos lépés, ha a pozitív változás ügynökei szeretnénk lenni, hogy felfedezzük, milyen rehabilitációs és kezelési programok találhatók a környékünkön. Így rögtön konkrét javaslattal állhatunk elő, amint társunk hajlandóságot mutat arra, hogy részt vegyen valamilyen rehabilitációs programban. A szenvedélybetegek három különböző kezelési eljárást vehetnek igénybe. Az egyik az ambuláns terápia. Ennek keretében általában gyógyszeres kezelésre és/vagy addiktológiai tanácsadásra kerül sor. Az ambuláns programok előnye, hogy kevésbé zavarják meg a szenvedélybeteg életvitelét (munkahelyi kötelezettségek, családi kapcsolatok). Ez a kezelési eljárás főként azok számára válik be, akik megfelelő egészségi állapotban vannak, és erős az elhatározásuk, hogy szabadulni akarnak függőségüktől.

A kórházi kezelés jóval intenzívebb program. Két héttől akár három hónapig is tarthat, és többnyire gyógyszeres kezelést, pszicho- és szocioterápiát foglal magában. Általában azoknak a szenvedélybetegeknek van szükségük kórházi kezelésre, akik hosszú ideje élnek drogfüggőségben, rossz egészségi állapotban vannak, vagy a környezetük csábítja őket a drogok használatára.

A harmadik megoldást a különféle bentlakásos programok jelentik, melyek ellenőrzött környezetben kínálnak huzamos ideig tartó kezelést, melynek során a gyógyulni vágyó drogfüggő megtanul drog nélkül élni. A bentlakásos kezelések általában hat hónap és két év közötti időtartamot vesznek igénybe. Jól szervezett időbeosztás szerint működnek, és nemcsak a drogoktól tartják távol a szenvedélybeteget, hanem a drogot használó ismerőseitől is. A terápiás közösségben a lakók feladata például a létesítmény fenntartásával kapcsolatos teendők elvégzése. A közösség tagjai felvilágosító és pályaválasztási tréningeken, valamint különböző csoportfoglalkozásokon vehetnek részt. A tanácsadási folyamat célja nem csupán a drogfüggőség megszüntetése, hanem a szenvedélybetegség mögött meghúzódó érzelmi és mentális problémák kezelése. A bentlakásos programokat főleg serdülők és fiatal felnőttek esetében alkalmazzák.

Némely drogkezelő program sikeresebb a többinél – a siker alatt azt értjük, hogy a kezelés után a páciens drog nélkül, felelős módon él, és kapcsolatai pozitív irányban fejlődnek tovább. A sikeres kezelési programot a következők jellemzik:

1. elkötelezi magát a drogmentes környezet mellett, és céljának a teljes absztinencia elérését tartja,

2. megfelelő orvosi és ápolási ellátást nyújt,

3. erős hangsúlyt fektet a résztvevők lelki életére,

4. felvilágosító megbeszéléseket tart, amelyek tájékoztatják a résztvevőket a drogok hatásairól,

5. csoportos és egyéni terápiát is alkalmaz,

6. a munkába bevonja a családot is (házastárs, gyerekek, egyéb családtagok),

7. fontosnak tartja, hogy a program után a résztvevőket pártfogói csoportba irányítsa.

A fentieken kívül az ország több pontján elérhetők az Anonim Alkoholisták csoportjai, a Kék Kereszt klubok, vagy más hasonló utókezelő csoportok, ahol felépült sorstársak önsegítő közössége foglalkozik a rászorulókkal. Az Al-Anon csoportokban az alkoholisták hozzátartozói és barátai nyújtanak egymásnak segítséget és támogatást.

A kezelési helyekről, illetve drogterápiás közösségekről bármely egészségügyi, szociális vagy egyházi intézményben kérhetünk információt. Az egyes szervezetek kezelési protokolljairól érdemes interneten is tájékozódni. Ajánlatos a lehető legtöbbet megtudni az elérhető programokról, méghozzá minél előbb, hogy amint partnerünk hajlandóságot mutat a kezelésre, a legmegfelelőbb megoldást javasolhassuk.

A szenvedélybetegek házastársai gyakran abban a hamis reményben bíznak, hogy a probléma majd magától megoldódik. Elképzelésük szerint házastársuk egy reggel felkel, és úgy dönt, hogy szakít függőségével. Pedig ez szinte soha nem történik meg. Ha valóban szenvedélybetegségről van szó, akkor a leszokás már nem csupán döntés kérdése. A függőség állapotában az alkoholista vagy a drogfogyasztó szervezete megköveteli, hogy kielégítse a szer utáni vágyát. Ekkor már külső segítségre van szüksége ahhoz, hogy meg tudjon szabadulni káros szenvedélyétől.

Házastársa akkor lehet rá pozitív hatással, ha hagyja, hogy társa megtapasztalja szenvedélye következményeit. Minél előbb kerül olyan helyzetbe, hogy nem bírja tovább, annál hamarabb fog segítséget kérni. Az alkoholbetegség sokszor csak évek elteltével okoz olyan fizikai tüneteket, hogy a kívülállók is észreveszik a bajt. A házastárs azonban sokkal hamarabb felismeri a problémát, és ha valóban törődik férjével/feleségével, akkor szembesítenie kell betegsége következményeivel. Ki kell tartania amellett, hogy az alkohollal való visszaélés és az azzal járó viselkedés elfogadhatatlan. Az élet nem folytatódhat tovább a megszokott kerékvágásban. Ha a házastárs tetteivel bizonyítja, hogy többé nem hajlandó partnerét mentegetni, sem pedig megóvni a kellemetlen helyzetektől, akkor helyesen alkalmazza a kemény szeretet elvét. Csak ekkor van esély arra, hogy a szenvedélybeteg a kezelés mellett döntsön.

Végezetül nem hagyhatjuk figyelmen kívül a lelki élet jelentőségét sem, amely rendkívül fontos szerepet játszik a gyógyulásban – mind a szenvedélybeteg, mind aggódó házastársa életében. A kutatások egyértelműen bizonyították, hogy azok a legsikeresebb rehabilitációs és kezelési programok, amelyek a betegeket arra bátorítják, hogy keressék Isten segítségét és erejét. Az Anonim Alkoholisták tizenkét lépéses programjának első két lépése elismeri, hogy nem tudunk megváltozni Isten nélkül.[24] Sok alkoholista, aki azelőtt nem érdeklődött a lelki dimenziók iránt, isteni segítséghez folyamodva képes leküzdeni a betegségét. A szenvedélybetegnek semmi reménye arra, hogy megmentse saját magát – de Isten segítségével senki sincs reménytelen helyzetben.

A házastárs számára, aki a pozitív változás ügynöke kíván lenni, sokszor szinte elviselhetetlen fájdalmat jelent végignézni függőségben szenvedő társa vergődését. A barátoktól és a családtagoktól való elszigeteltség miatt ráadásul gyakran teljesen magára marad. Szüksége van Istenre, és olyan emberekre, akik Istent képviselik az életében, akik szeretik, odafigyelnek rá, és tudják, hogyan kell segítő módon közeledni a szenvedélybetegek felé. A legfontosabb lépés, hogy imádkozzanak Isten vezetéséért, azután forduljanak egy jó baráthoz, egy lelkészhez, egy tanácsadóhoz, vagy keressék fel a legközelebbi Al-Anon csoportot.

Isten, és a megfelelő emberek segítségével elindulhatnak a kemény szeretet útján. Csak ez a szeretet képes valóban segíteni az alkoholista vagy a drogfüggő házastárson.

Tizenötödik fejezet

A depressziós házastárs

John, a negyvenes évei elején járó agilis üzletember minden erejével azon munkálkodott, hogy vállalkozását fellendítse. Már kezdte látni a befektetett munka gyümölcsét, de az irodámban ülve mégsem tűnt elégedettnek.

– Dr. Chapman, keményen dolgoztam. Az elmúlt három évben rengeteg stressz ért. Néhányan azt mondták, hogy ez az üzlet soha nem fog beindulni, de én elszántan küzdöttem. Most már tudom, hogy túl vagyunk a nehezén. A vállalkozás szilárd alapokon nyugszik, és biztos vagyok benne, hogy a következő években tovább fog növekedni. Nem is a munkával vagy az üzleti élettel kapcsolatban vannak problémáim, hanem a feleségemmel.

– Állandóan boldogtalannak és szomorúnak látszik. Nem emlékszem, hogy mikor láttam utoljára mosolyogni. Mindennel kapcsolatban elutasító és borúlátó. Másfél éve állandóan azt hajtogatja, hogy a cégünk úgyis tönkre fog menni. Többnyire egész délelőtt az ágyban hever, délután pedig csak üldögél a házban. Úgy tűnik, hogy egyáltalán nincsenek céljai. A gyerekeknek ugyan készít valami ennivalót, amikor hazajönnek az iskolából, és egy kicsit elbeszélget velük a napi eseményekről. De estére nekem kell bevásárolnom, ha vacsorázni akarunk. Azt mondja, hogy nincs ereje főzni. Sokszor nem is eszik velünk. Az elmúlt évben legalább tizennyolc kilót fogyott. Éjszaka csak vergődik az ágyban, nem tud aludni. Így persze én is nehezen tudom kipihenni magam. Állandóan aggodalmaskodik valami miatt.

– Az az igazság, hogy mostanában elég rossz a hangulat nálunk. Sajnálom a gyerekeket, bár ők még így is több figyelmet kapnak, mint én. De biztosan nem értik, hogy mi baja van az anyjuknak. Mindig rosszkedvűnek és depressziósnak tűnik.

Ezzel a rövid jellemzéssel John a depresszió leggyakoribb tüneteit írta le. A depressziós ember hangulata szomorú, gondolkodása negatív, viselkedése fásult. Testi tünetei sokfélék lehetnek, például étvágytalanság, fogyás, rossz alvás vagy éppen túlzott aluszékonyság, valamint a szexuális érdeklődés hiánya, melyeket általában mindent átható aggodalmaskodás kísér. A depresszió ezen kívül gyakran félelmekkel, bizonytalansággal és döntésképtelenséggel jár. Nagyon sokan – Johnhoz hasonlóan – házastársukon tapasztalják e súlyos tüneteket. Ám sajnos kevesen vannak tisztában a depresszió kiváltó okaival és kezelésének lehetőségeivel. Nem értik, hogy társuk miért nem képes „összeszedni magát, és normálisan élni, mint mások”. Mivel nem értik a problémát, gyakran bosszankodnak és kritizálják házastársukat. Bíráló szavaikkal azonban csak tovább súlyosbítják a helyzetet.

A depresszió három fajtája

A depresszió megértése nem könnyű, mivel sokféle típusba sorolható a kiváltó okoktól, illetve a hangulatzavar különböző szintjeitől függően. Ebben a fejezetben nem tudunk részletekbe menően foglalkozni a depresszió összetett jelenségével, de szeretnék rövid áttekintést adni róla. Legegyszerűbb, ha három kategóriát állítunk fel. Az első csoportba azok a depressziók tartoznak, melyek különböző testi betegségek kísérő tüneteként jelentkeznek. Amikor például influenzásak vagyunk, nem érdekel minket, hogy mi történik a munkahelyünkön. Nincs más vágyunk, mint az, hogy nyugodtan feküdjünk az ágyban, és annyit aludjunk, amennyit csak tudunk. Csökken az érdeklődésünk a külvilág iránt; értelmünk és érzelmeink átmenetileg takarékos üzemmódra váltanak. Szervezetünk így véd meg minket attól, hogy állandóan az elmulasztott dolgok miatt aggodalmaskodjunk. Szerencsére az influenza hamar elmúlik, és a depressziós hangulat is elszáll, bár a fizikai tünetek elmúlta után még néhány napig a hatása alatt lehetünk.

A második kategóriába tartozik az úgynevezett helyzeti vagy reaktív depresszió. Azért nevezik így, mert válságos élethelyzetekben alakul ki; így reagálunk az átélt szomorúságra vagy tragédiára. Az ilyen válsághelyzeteket szinte mindig a veszteség érzése kíséri. Például depresszióssá válhatunk, ha – akár haláleset, akár válás kapcsán – elveszítjük a házastársunkat, ha munkanélkülivé válunk, vagy ha gyermekünk továbbtanulás miatt elköltözik otthonról. A szülők halála, egy barátság elvesztése vagy anyagi veszteségek is depressziót okozhatnak. A kiváltó okok között szerepelhet még egy meghiúsult álom, a házastárs iránti szerelem kihűlése, vagy ha elveszítjük a reményt, hogy egyszer majd olyan boldog lesz a házasságunk, mint valaha reméltük.

A harmadik kategóriába tartozó depressziót olyan biokémiai rendellenességek okozzák, amelyek megzavarják az ember mentális és érzelmi egyensúlyát. Ezt endogén (azaz belső eredetű) depressziónak is szokás nevezni, mert a szervezet belső változásával függ össze. A depressziónak ez a fajtája a testi betegségek közé sorolható. A biológiai eredetű depressziónak többféle formája van. Néhány közvetlenül összefügg az agysejtek elektromos és neurokémiai információátvitelének (neurotranszmitterek) működési zavarával. Mások a belső elválasztású mirigyek működési rendellenességére vezethetők vissza. A belső elválasztású mirigyek (az agyalapi mirigy, a mellékvese, a pajzsmirigy, a mellékpajzsmirigy, a csecsemőmirigy, a hasnyálmirigy, a petefészek és a here) a véráramba ürítenek hormonokat, hogy azok különböző, életfontosságú feladatokat lássanak el. A hormonok magasabb vagy alacsonyabb szintje is depressziót okozhat, akárcsak egyes anyagcserezavarok. Szervezetünk folyamatosan feldolgozza a tápanyagokat, és az emésztés során olyan anyagokra bontja le, amelyeket tárolni tud, és energiát nyerhet belőle. Ha az emésztőrendszerben valami nem működik megfelelően, akkor is depresszió alakulhat ki. Például a kórosan alacsony vércukorszint érzelmi labilitást és depressziót okozhat.

Valószínűleg biológiai okokkal magyarázható, hogy a nők miért hajlamosabbak a depresszióra, mint a férfiak. A női reprodukciós rendszer működése hangulatingadozásokat idézhet elő. A premenstruációs szindróma (PMS) – a menstruáció előtt jelentkező depresszió – például meglehetősen gyakori jelenség. A klimax idején szintén sok nő szenved depressziós rohamoktól. Az ösztrogénszint ingadozása jelentősen befolyásolja a nők hangulatát.

A biológiai eredetű depresszióval kapcsolatban jó hír, hogy gyógyszerekkel megfelelően kezelhető. Az viszont rossz hír, hogy az összes depressziós esetnek csupán alig egyharmada biológiai eredetű. Leggyakrabban a reaktív depresszió fordul elő. Ennek a depressziónak a kezelésében a gyógyszerek nem sokat segítenek. Akkor azonban mégis szükség van rájuk, ha a depressziós állapot már olyan régóta fennáll, hogy a szervezet biokémiai egyensúlya is megbillen. A hosszú időn keresztül fennálló depresszió ugyanis (a kiváltó októl függetlenül) működési zavarokat okozhat az agy neurokémiai transzmissziós rendszerében. Ilyenkor a terápia során gyógyszeres kezelésre is szükség van.

Életünk válságos helyzeteiben szinte mindannyian átélünk depressziós állapotokat, ami a mindennapi élet nehézségeire adott normális reakciónak tekinthető. Általában kordában tudjuk tartani depressziós érzéseinket, és nem engedjük, hogy ezek irányítsák a viselkedésünket. Néhány nap alatt túl vagyunk rajtuk anélkül, hogy akadályoznának a normális életvitelben. Máskor azonban a depresszió súlyos és elhúzódó problémává válik. Az ilyen tartós hangulati eltolódásokat nevezik klinikai depressziónak. A kifejezést többféleképpen használják, de többnyire az olyan depressziós állapotokra utal, ami több hétig vagy akár több hónapig is fennáll, és akadályozza az életfunkciók normális működését – az alvást, az étvágyat, a munkaképességet és a társas kapcsolatokat. A klinikai depresszió kezelést igényel; az idő önmagában nem gyógyítja meg, sőt kezelés nélkül még súlyosabbá válik. A beteg egyre jobban magába fordul, és egyre kevésbé vesz tudomást a valóságról. A szakorvos feladata, hogy kiderítse a depresszió kiváltó okait, és eldöntse, milyen kezelésre van szükség.

Az orvos, illetve a tanácsadó szerepe

Ha a depressziós személy úgy érzi, hogy segítségre van szüksége, először általában a háziorvosához fordul. A legtöbb orvosnak azonban nincs arra ideje, hogy alapos elemzés során megállapítsa a depresszió kiváltó okát, ezért a kezelés gyakran az antidepresszáns gyógyszerek felírásában merül ki. Ha a depressziónak biológiai oka van, akkor a gyógyszer segíthet. Általában három-négy hétbe telik, mire el lehet dönteni, hogy egy bizonyos gyógyszer megfelelően hat-e. Amennyiben a kívánt hatás elmarad, az orvos általában másik készítményt ír fel. Nem ritka, hogy az orvos három- vagy négyféle gyógyszerrel is próbálkozik, mire észrevehető változás áll be a páciens állapotában.

Ám ha a depresszió nem biológiai eredetű, akkor a gyógyszer mit sem ér. Mivel a depressziós eseteknek csupán alig egyharmada vezethető vissza biológiai okokra, sokkal célszerűbb először olyan szakképzett tanácsadóhoz fordulni, aki ért a depresszió kezeléséhez. Hivatása természetéből fakadóan a tanácsadónak több ideje van arra, hogy feltérképezze a depressziót kiváltó okokat. Ha helyzeti, azaz reaktív depresszióról van szó, akkor a tanácsadás a legmegfelelőbb kezelési módszer. A depressziós személynek fel kell dolgoznia a panaszait kiváltó veszteség miatt érzett fájdalmat, vagy meg kell tanulnia alkalmazkodni ahhoz a helyzethez, ami a depresszióját kiváltotta. Ehhez huzamos ideig tartó tanácsadói segítségre van szükség. Amennyiben a tanácsadó úgy véli, hogy biokémiai okok is szerepet játszhatnak a hangulatzavar létrejöttében, akkor pszichiáter bevonására is szükség van, aki a szükséges vizsgálatok elvégzése után kiválasztja a megfelelő gyógyszeres kezelést. Az ilyen esetekben a gyógyszeres terápia és a tanácsadás kombinációja a legjobb megoldás.

A fizikai betegséget (pl. influenza, daganat vagy egyéb krónikus betegség) kísérő depresszió esetében az alapbetegség gyógyszeres terápiája mellett tanácsadásra is szükség lehet a depresszió kezeléséhez. Fontos, hogy az orvos és a tanácsadó kölcsönösen tartsa tiszteletben egymás munkáját, hiszen különböző megközelítésből ugyan, de mindketten a beteg gyógyulásán fáradoznak.

A depresszió bármelyik formájáról van szó, az élet lelki dimenziói fontos szerepet játszanak a gyógyulásban. A legtöbb szakember tisztában van azzal, hogy az élet fizikai, pszichológiai és spirituális vonatkozásai szorosan összefüggenek egymással. Ha a tanácsadó nem ismeri a lelki megújulás útját, akkor – véleményem szerint – figyelmen kívül hagyja a depresszió kezelésének egyik leghatékonyabb lehetőségét. A másik véglet a túlbuzgó vallásosság, amely hajlamos mindenfajta depressziót lelki eredetű problémának tekinteni, és ezzel tovább erősíti a depressziós ember bűntudatát. Ez a megközelítés nemcsak eredménytelen, hanem még súlyosbítja is a problémát. A kezelés legmegfelelőbb módja az, amelyik figyelembe veszi az élet mindhárom dimenzióját, és egyaránt számol a fizikai, a pszichológiai, és a lelki valósággal. A depresszió nem gyógyíthatatlan betegség. Megfelelő terápiával még azok is enyhülést találhatnak, akik már hónapok, sőt évek óta szenvednek miatta.

Miközben John a feleségével, Debbie-vel kapcsolatos gondjairól beszélt, világossá vált számomra, hogy nincs tisztában a depresszióval kapcsolatos alapvető ismeretekkel. Tudta, hogy Debbie-nek problémái vannak, és érezte, hogy ezek rengeteg bosszúságot okoznak neki. Ám fogalma sem volt arról, hogy mi okozza felesége problémáját, azt pedig még kevésbé tudta, hogyan segíthetne neki. Egy ideig megpróbált együttérzően odafigyelni rá, és igyekezett jó tanácsokkal ellátni. Ám miután ez hatástalan maradt, John elveszítette a türelmét. Végül egyre többet veszekedett, és bántó megjegyzéseket vágott felesége fejéhez. „Tönkreteszed a házasságunkat! Van fogalmad arról, hogy a viselkedésed milyen káros hatással van a gyerekekre? Ideje lenne összeszedned magad!” – kiabálta magából kikelve.

John végső elkeseredésében fordult hozzám. Már jó ideje a válást fontolgatta, mert úgy érezte, nem akarja élete hátralevő részét egy feszültségekkel terhelt kapcsolatban leélni.

Megértettem John kiábrándultságát, de tudtam, hogy nem a válás jelenti a megoldást. Először is azt javasoltam neki, hogy olvasson el egy depresszióról szóló könyvet. Csak akkor lehet a pozitív változás ügynöke, ha megérti a depresszió természetét. Egy hét múlva így számolt be olvasmányélményéről:

– Semmi kétség, Debbie depressziós. A tünetei önmagukért beszélnek. Azt viszont nem tudom eldönteni, hogy biológiai vagy reaktív depresszióban szenved-e.

Örömmel nyugtáztam, hogy John alaposan végigrágta magát a könyvön.

Miután egyetértettünk abban, hogy Debbie depresszióval küzd, már csak az volt a kérdés, hogyan segítsünk neki. Ezt kérdeztem Johntól:

– Mit gondol, Debbie hajlandó lenne eljönni hozzám, ha megmondaná neki, hogy a házasságukban fennálló problémák miatt keresett fel engem, és ezért szeretnék találkozni vele?

– Fogalmam sincs – felelte. – Már legalább két hete ki sem mozdul otthonról. Nem tudom, mit szólna ehhez az ötlethez.

– Próbálja meg. Mondja el neki, hogy beszélt velem a házassági problémáikról, és én kértem, hogy jöjjön el hozzám. – Ezután így folytattam: – Ha egy hétig nem jelentkezik, akkor megengedi, hogy felhívjam és elmondjam neki, hogy addig nem tudok magának segíteni, amíg nem beszélek vele?

– Rendben van – mondta John. – Azt hiszem, nincs mit veszítenem.

– Lenne még egy kérésem – mondtam Johnnak. – Ne említse Debbie előtt a depresszió szót. Csak annyit mondjon neki, hogy az ön problémáiról beszélgettünk. – (Nem akartam, hogy Debbie azt higgye, megállapítottuk, mi a baja, és összefogtunk a háta mögött, hogy mindenáron meg akarjuk gyógyítani.)

Beszélgetés Debbie-vel

Debbie nem hívott fel a következő héten, így hát én telefonáltam neki, és megkértem, hogy keressen fel. Négy nap múlva megjelent az irodámban. Lesoványodott testén lógtak a ruhák, az arca kifejezéstelen volt. Elmondtam neki, hogy azért hívtam, mert John beszélt velem a házassági problémáikról, és csak akkor tudok neki segíteni, ha meghallgatom a másik felet is. Megkérdeztem, hogy feltehetek-e neki néhány kérdést, mivel érdekel, hogyan látja a házasságukat.

A szokásos kérdésekkel kezdtem: mióta házasok, hány gyerekük van, és egy tízes skálán hányasra értékelné a házasságukat. Az utolsó kérdésre a válasza „2” volt. A realitásérzéke tehát működött.

Arra a kérdésre, hogy a házasságuk mindig ilyen boldogtalan volt-e, azt felelte, hogy az első években jól éltek, „de amikor anyám meghalt, nem tudtam túltenni magam a veszteségen”. Kihunyt bennem az életöröm, és azóta sem tért vissza. A gyerekek és John iránt is elvesztettem az érdeklődésemet. Semmi sem fontos számomra. Eleinte sajnáltam Johnt, mert tudtam, hogy nem vagyok jó felesége. De amikor veszekedni kezdett velem, már úgy gondoltam, hogy nem is érdemel jobbat, és még kevésbé törődtem vele. Semmi sem számít már. Az lenne a legjobb, ha meghalnék. Jobb lenne nekem is, és a családomnak is.

– Próbálja meg elmondani, hogy mit érez? – kérdeztem.

– Nincs erőm – mondta az asszony. – Semmi nem érdekel. Mindig csak aludni szeretnék.

– Haragszik Johnra? – érdeklődtem.

– Nem. Nem érzek iránta semmit – válaszolta Debbie.

– Beszélt már az orvosának az érzéseiről, és arról, hogy nincs semmihez energiája? – tettem fel a következő kérdést.

– Anya halála után egyszer elmentem az orvoshoz. Azt mondta, hogy depressziós vagyok, és antidepresszánst írt fel. Néhány tablettát be is vettem, de annyira furcsán éreztem magam tőle, hogy abbahagytam a szedését.

– Visszament az orvoshoz?

– Nem – mondta az asszony. – Nem akartam elmondani neki, hogy nem szedtem be a felírt gyógyszert.

– Ismert már valakit, aki depresszióban szenvedett?

– Nem – rázta a fejét a nő. – Anyám mesélt a nagymamámról, és azt mondta, hogy depressziós lett, miután a fia – az anyám bátyja – elesett a háborúban. Én viszont nem ismertem a nagymamámat.

– Maga szerint bele lehet halni a depresszióba? – kérdeztem.

– Nem tudom – válaszolta Debbie.

– Én viszont sok olyan emberrel találkoztam, aki depresszióban szenvedett – mondtam Debbie-nek. – És egyikük sem halt bele. Sőt, már nem depressziósak. Boldog életet élnek. – Ezután röviden ismertettem Debbie-vel a depresszió tüneteit, lehetséges okait és gyógymódjait. Megkérdeztem, hogy depressziósnak tartja-e magát.

– Tudom, hogy az vagyok – válaszolta. – Csak azt nem tudom, hogy mit tegyek. Nem vagyok biztos abban, hogy bármit is tehetnék.

– Ha valaki már hosszú ideje depressziós, akkor általában reménytelennek érzi a helyzetét, és azt hiszi, hogy soha nem fog rendbe jönni – mondtam. – Időbe telik a gyógyulás, de a végén újra tud majd örülni. Boldogan élhet Johnnal, és olyan anyja lehet a gyerekeinek, amilyen mindig szeretett volna lenni. Van egy jó kollégám, aki sok embernek segített már a depresszió leküzdésében. Ha megbeszélnénk vele egy időpontot, hajlandó lenne néhány héten keresztül eljárni hozzá?

– Nem tudom, hogy lesz-e hozzám erőm, dr. Chapman.

– Értem – mondtam. – De hajlandó megpróbálni?

– Talán igen – sóhajtott Debbie. (A legtöbben, akik depresszióban szenvednek, nem eléggé motiváltak arra, hogy segítséget vegyenek igénybe. A bágyadt beletörődésnél többet nem várhatunk el ebben az állapotban.)

– Rendben van – bólintottam. – Beszélek a kollégámmal, ő pedig majd fölhívja önt. A hatodik ülés után szeretnék újra találkozni magával, hogy lássam, hol tartanak. – Debbie beleegyezett, majd lassú lépésekkel távozott az irodámból – épp olyan leverten, mint ahogy bejött.

A következő héten találkoztam Johnnal, és beszámoltam neki a feleségével való beszélgetésemről, valamint a kezelési stratégiáról, amiben megegyeztem vele. Megkértem, hogy legyen Debbie iránt olyan megértő és elfogadó, amennyire csak tud. Adtam neki egy listát a „kerülendő”, illetve a „javasolt” témákról, melyek segítségére lehetnek abban, hogy feleségének valódi támogatást nyújtson. Ajánlom ezt a listát mindazok figyelmébe, akik depressziós házastárssal élnek együtt.

Kerülendő témák:

1. Ne mondja neki, hogy nincs miért depressziósnak lennie.

2. Ne mondja neki, hogy minden rendben lesz.

3. Ne mondja neki, hogy „szedje össze magát” vagy „ne lógassa már az orrát”.

4. Ne mondja neki, hogy lelki természetű problémája van.

5. Ne mondja neki, hogy a problémája családi eredetű.

6. Ne mondja el neki, hogy miért tartja depressziósnak.

7. Ne adjon tanácsot – inkább arra bátorítsa, hogy hallgasson a tanácsadójára.

Javasolt témák:

1. Mondja el mennyire örül, hogy házastársa eljár a tanácsadásra.

2. Mondja el neki, hogy ha beszélgetni akar, szívesen meghallgatja.

3. Ítélkezés nélkül fogadja el az érzéseit. Ha azt mondja, hogy „Üresnek érzem magam”, akkor feleljünk például így: „Van kedved beszélni róla?”

4. Foglalkozzon a gyerekkel, és végezze el a házimunkát.

5. Figyeljen arra, hogy nincsenek-e az életét veszélyeztető tünetei (öngyilkosságra utaló beszéd vagy cselekedet).

6. Tájékoztassa a tanácsadót, ha ilyesmit észlel.

7. Biztassa házastársát, hogy hisz benne, és tudja, hogy ki fog lábalni ebből az állapotból.

8. Bátorítsa arra, hogy döntéseket hozzon, de ne erőltesse.

– Ne felejtse el, hogy bátoríthatja, támogathatja, és megteremtheti a gyógyuláshoz szükséges hátteret és légkört, de nem lehet a felesége terapeutája – figyelmeztettem Johnt.

Megegyeztünk abban, hogy amíg Debbie tanácsadásra jár, rendszeresen találkozunk. Megígértem, hogy amint a kollégám javasolja, elkezdjük a házassági tanácsadást.

Debbie kezelése

Amikor újra találkoztam Debbie-vel, azonnal észrevettem rajta a változást. Egyenesebben ült a széken, és gyakrabban nézett rám. Arca már nem volt olyan bánatos, és felszedett néhány kilót. A legfőbb kérdése az volt, hogy szedjen-e gyógyszert. A tanácsadó ugyanis megkérte, hogy menjen el egy pszichiáterhez kivizsgálásra, hátha gyógyszeres kezelést is igényel. Debbie nem szívesen egyezett ebbe bele. Azt javasoltam, hogy tegye azt, amit a tanácsadó mondott neki. Megnyugtattam, hogy a kollégám már nagyon sok depressziós emberrel dolgozott, és ha a betegsége mögött biológiai okokat sejt, akkor érdemes ennek utánajárni. Emlékeztettem, hogy amennyiben a depressziójának valóban biológiai okai vannak, akkor a gyógyszeres kezelés rendkívül hatékony lenne. Biztosítottam arról, hogy az antidepresszánsok nem okoznak függőséget, és indokolt esetben a gyógyszer elfogadása nem a páciens gyengeségét, hanem a bölcsességét bizonyítja.

Nyolc hónappal később megkezdtük a házassági tanácsadást. A tanácsadó – Debbie beleegyezésével – beszámolt nekem az asszony depressziójának gyökereiről. Eleinte úgy tűnt, hogy anyja halála volt a kiváltó ok, ám később kiderült, hogy Debbie-t az apja szexuálisan bántalmazta gyerekkorában. Az anya halála újra felszínre hozta ezeket az érzéseket, és ez váltotta ki Debbie depresszióját. Mivel majdnem egy évig nem kapott kezelést, fiziológiai tünetek is megjelentek, ezért vált szükségessé a gyógyszeres kezelés a terápiás folyamat során. Most már teljesen nyilvánvaló volt előttem, hogy Debbie sokat fejlődött az utóbbi hetekben. Mosolygott, sőt néha még viccelődött is. Már nem az ágyban töltötte a napjait, hanem főzött, porszívózott és egyéb házimunkákat is elvégzett. Újra járt gyülekezetbe. Eljárt vásárolni a gyerekekkel, és Johnnal kettesben rendszeresen elmentek vacsorázni.

Körülbelül hat-kilenc hónapos házassági tanácsadás után elbocsátottam Johnt és Debbie-t. Mindez öt évvel ezelőtt történt. Ma boldog házasságban élnek, szoros kapcsolatot tartanak fenn a rokonaikkal, gyülekezetükben vezetők lettek, és jelenleg éppen szülői képességeiket fejlesztik egy tanfolyamon.

John és Debbie esete illusztrálja, hogy a depresszió okait nem lehet könnyen megállapítani. Sem a beteg, sem pedig a házastársa nem tudja teljes mértékben megérteni a betegség forrását. Arra képesek vagyunk, hogy a néhány napig tartó „normális” depressziót megfelelően kezeljük, ám amikor a tünetek hosszú ideig fennállnak, és befolyásolják a mindennapi viselkedést, akkor feltétlenül kezelésre van szükség.

A veszteség miatt érzett fájdalom

A reaktív depresszió kezelésének lényege, hogy segít a kliensnek az őt ért veszteség feldolgozásában, mivel a depressziónak ez a fajtája szinte mindig valakinek vagy valaminek az elvesztése miatt alakul ki. Ez lehet a szülő, a gyerek, a személyes integritás, egy állás vagy egy dédelgetett álom elvesztése. Ha nem bánkódhatunk a veszteség miatt, akkor depresszió lesz úrrá rajtunk. Apja halála miatt Bill depresszióba esett. Szerencsére Mary, a felesége éppen akkoriban olvasott el egy könyvet a depresszióról, hogy egy barátjának tudjon segíteni. Azonnal felismerte a betegség tüneteit, és tudta, hogy a gyász idején ez nem ritka jelenség. Megtanulta, hogy a bánat feldolgozását elősegíti a veszteség megfogalmazása, ezért elkezdte kérdezgetni Billt az apjáról. Ennyi kérdést még soha nem tett fel az apósával kapcsolatban, Bill pedig beszélni kezdett.

Felidézte kellemes emlékeit, amikor gyerekkorában és kamaszkorában az apjával horgászni jártak, majd mesélt fájdalmas emlékeiről is, melyek apja szigorú bánásmódjáról szóltak. Mary érdeklődését látva Bill tovább kutatott az emlékezetében. Mary tudta, hogy ezzel segít férjének a gyász feldolgozásában, és depressziója gyógyulásában.

Bill eleinte nem akart az apjáról beszélni. Ilyen megjegyzéseket tett: „Elment, semmi értelme annyit emlegetni”. Ám Mary nem tágított. Tudta, hogy Billnek szüksége van arra, hogy beszéljen apjával kapcsolatos érzéseiről, ezért tovább kérdezősködött. Rájött, hogy Bill apja halálával nemcsak a veszteséget éli át, hanem ez a haláleset sok fájdalmas gyermekkori emléket is a felszínre hozott benne. Felidézte, hogy apja nem ment el a futballmeccsére, hogy drukkoljon neki; élénken emlékezett kemény szavaira, de arra nem, hogy valaha is kimondta volna azt a szót, hogy „szeretlek”. Elmondta, hogy bár apja mindig jól gondoskodott róla, ő mégis attól félt, hogy nem szereti igazán. Ezek a veszteségek többé már nem pótolhatók. Bill még soha senkivel nem osztotta meg ezeket a gondolatokat és érzéseket. Mary elég bölcs volt ahhoz, hogy segítsen férjének emlékei felidézésében, és ahhoz is, hogy megértően meghallgassa – anélkül, hogy be akarta volna gyógyítani a férfi fájó sebeit.

Ilyen megjegyzéseket fűzött férje szavaihoz: „Meg tudom érteni, hogy ez nagyon fájhatott neked. Hogy tudtad ezt akkor feldolgozni?” Viszont kerülte az ilyen megjegyzéseket: „De hiszen ez csak egy apróság! Miért zavart téged?” Meghallgatta férjét, és együtt érzett vele. Hagyta Billt gyászolni, sőt segített neki gyászolni.

A férfi apja halálát követő fél évben több ilyen beszélgetésük is volt. Azután Mary már csak néhány havonta hozta szóba az apósát. Két év elteltével Billnek sikerült teljesen feldogoznia a gyászát, és képes volt továbblépni. Depressziója nem mélyült el, mert lehetősége volt arra, hogy meggyászolja a veszteségét. Ha Mary nem lett volna mellette, könnyen elképzelhető, hogy Bill mély és hosszan tartó depresszióba esik apja halála után. Ha beszélünk a veszteségről, segítünk abban, hogy a gyász folyamata végbemenjen. Ezzel a megelőző gyógymóddal elháríthatjuk a depresszió súlyosbodását.

Készüljünk fel

A bölcs házastárs időt szakít arra, hogy ismereteket szerezzen a depresszióról és a gyászról. Előbb-utóbb mindannyian átélünk valamilyen veszteséget az életünkben. Ezek egészséges gyászhoz vagy egészségtelen depresszióhoz vezethetnek minket. Az ilyen kritikus időszakokban sokat segíthet egy olyan házastárs, aki megfelelő ismeretekkel rendelkezik a depresszióról, és tisztában van a gyász feldolgozásának folyamatával. Ha a házastárs nem érti ezeket a törvényszerűségeket, még fokozhatja is társa szenvedéseit.

Hadd foglaljam össze a depressziós házastársnak nyújtott segítség fontos szempontjait. Akik súlyos depresszióval küzdenek, ritkán fordulnak segítségért. Elborítja őket az élet sötétsége, és tehetetlenül vergődnek. Házastársként a legjobb, amit tehetünk, ha együttérzéssel és biztatással támogatjuk társunkat. Ha a depresszió tünetei egy hétnél tovább tartanak, bátorítsuk őt arra, hogy keressen fel egy tanácsadót, egy lelkészt vagy egy orvost. Ha nem fogadja meg a javaslatunkat, mondjuk meg neki, hogy akkor mi fogunk segítséget kérni, mert nem nézhetjük ölbe tett kézzel, ahogy szenved.

Azt javaslom, hogy lépjünk kapcsolatba egy tanácsadóval vagy lelkésszel és mondjuk el neki a házastársunk miatt érzett aggodalmainkat, és azt, hogy a depressziója hogyan hat ránk. Kérjünk a tanácsadótól olyan olvasmányokat, amelyekből megtudhatjuk, hogyan segíthetünk társunknak. Szerezzünk minél több ismeretet a depresszióról. Nézzük át újra a fejezetünkben felsorolt „kerülendő” és „javasolt” témákat.

A pozitív változás ügynökeként remélhetőleg sikerül közreműködnünk abban, hogy házastársunk szakemberhez forduljon. Akármi is legyen a depresszió oka, megfelelő fizikai, pszichológiai és lelki segítség esetén mindig van remény a gyógyulásra.

Utószó

Ezt a könyvet nem elég elolvasni. A benne tárgyalt kérdéseken komolyan el kell gondolkodni, mert messzemenő következményekkel járnak a házasságra és a családra – és ezen keresztül az egész társadalomra – nézve. S ami ennél is fontosabb, könyvem célja, hogy cselekvésre ösztönözze olvasóit. Őszintén remélem, hogy a kezdetben talán passzív olvasó, aki komoly problémákkal küzd a házasságában, rádöbben a valóságra, és olyan lépésekre szánja el magát, amelyek pozitív változásokhoz vezetnek.

Meglehet, hogy a könyvben megismert házaspárok helyzete különbözik a miénktől, de annyi hasonlóságot bizonyára találhatunk, hogy azonosulni tudjunk fájdalmaikkal. S ha történetük ráébreszt minket saját fájdalmainkra, nem olvastuk a könyvet hiába. Nem az a szándékom, hogy felszakítsam a fájó sebeket, hanem az, hogy olyan szempontokat adjak, melyek új megvilágításba helyezik a házassági problémákat. Tudom, hogy nehéz a problémákkal szembesülni, különösen akkor, ha már hosszú ideje küszködünk velük. De most már legalább tudjuk, hogy az idő nem gyógyítja meg a könyvben is bemutatott magatartási zavarokat és párkapcsolati nehézségeket. Talán ez a felismerés arra bátorít majd minket, hogy új megoldásokat keressünk.

A házassági problémákra sokan úgy reagálnak, hogy magukba zárkóznak, és nem vesznek tudomást a gondokról. Elfordulnak a házastársuktól, a gyerekeiktől és néha még az élettől is, abban reménykedve, hogy a probléma majd csak megoldódik. Ez a struccpolitika azonban gyakran depresszióhoz vezet, ami tovább nehezíti a helyzetet.

A másik gyakori reakció, hogy az egyik fél elhagyja a családi otthont a gyerekekkel együtt, és soha többé nem tér vissza. Az átmeneti különélés sokszor hasznosnak bizonyul, de ha ez az állapot hosszú ideig fennáll, akkor számos újabb kérdés vetődik fel. Sem a visszavonulás, sem az elutasítás nem nevezhető konstruktív hozzáállásnak, mert a problémát nem megoldják, csupán megkerülik. Visszavonulás helyett cselekvésre van szükség; határozott és szerető megoldásokat kell keresnünk – olyanokat, amelyek kiállják a valóság próbáját.

Ha a pozitív változás ügynökei akarunk lenni, akkor először is meg kell tagadnunk a harmadik fejezetben tárgyalt közkeletű tévhiteket. Amíg ezeknek a téveszméknek a fogságában vergődünk, soha nem leszünk képesek megtenni a realitáson alapuló élet pozitív lépéseit. Idézzük fel újra ezeket a hiedelmeket, majd tegyük fel magunknak a következő kérdéseket:

1. Egyetértettem valaha is bármelyik állítással?

2. Továbbra is igaznak tartom valamelyiket? Ha az első kérdésre „igen” a válasz, remélem, hogy a másodikra „nem”-mel felelünk.

Íme a tévhitek:

1. A lelkiállapotunkat a környezetünk határozza meg. Beleestünk abba a csapdába, hogy azt hisszük, a boldogságunk a házastársunk viselkedésétől függ?

2. Az emberek nem tudnak megváltozni. Sokszor elkeseredtünk már amiatt, hogy társunk úgysem fog változtatni helytelen viselkedésén?

3. Egy rossz házasság esetében csak két megoldás létezik – beletörődés az örökös boldogtalanságba, vagy a válás. Vajon hányszor térített már el a megoldáshoz vezető útról az a gondolat, hogy „Hogyan tudnék megszabadulni ebből a házasságból, és egyedül folytatni az életemet?” S hányszor hagytuk, hogy az „úgysem tehetek semmit” fásult beletörődésével megalkudjunk siralmas helyzetünkkel? Egyik megközelítés sem vezet pozitív megoldás felé.

4. Vannak olyan helyzetek, amelyek reménytelenek. Gyakran gondoltuk úgy, hogy a mi helyzetünk is ebbe a kategóriába tartozik – azaz reménytelen? Ha elhisszük ezt a hazugságot, akkor alábecsüljük a saját lehetőségeinkben rejlő erőt. Ez a kishitű hozzáállás elnyom minden pozitív motivációt.

Remélem, hogy az életből vett eseteket áttanulmányozva olvasóim meggyőződtek arról, hogy ezek a hiedelmek egytől egyig hamisak. Nem a környezetünk határozza meg a boldogságunkat. A házastársunk viselkedése nem akadályozhatja meg, hogy boldog és elégedett életet éljünk. Az emberek meg tudnak változni, és ez gyakran meg is történik, ha eléggé motiváltak a változásra. Egy rosszul működő házasságban nem csak a válás és a boldogtalanság között választhatunk; mindig van jobb lehetőség is. Pozitív változás ügynökei lehetünk egy problémákkal terhelt házasságban is. Nincsenek reménytelen helyzetek. Képesek vagyunk a változásra. Ha megváltoztatjuk a gondolkodásmódunkat és a viselkedésünket, akkor a helyzetünk is megváltozik. Igen, van remény még a legproblémásabb házasság számára is!

Ha visszautasítjuk ezeket a gyakran hangoztatott tévhiteket, pozitív változásokat idézhetünk elő a házasságunkban. Ehhez azonban ragaszkodnunk kell a valóságban gyökerező alapelvekhez. Idézzük fel újra a realitáselveket.

Első realitáselv: Felelősek vagyunk a hozzáállásunkért. Mi döntjük el, hogyan gondolkodunk egy bizonyos helyzetben. Szabadon választjuk meg, hogy miben hiszünk. Ez az alapelv segít abban, hogy visszautasítsuk az előbb felsorolt tévhiteket. Beletörődhetünk, hogy a házasságunk reménytelen, ám gondolkodhatunk úgy is, hogy „Kell lennie egy megoldásnak, amellyel a házasságunkat pozitív irányba terelhetjük.” Magunk választjuk meg az élethez való hozzáállásunkat.

Második realitáselv: Hozzáállásunk hatással van a cselekedeteinkre. Azért olyan fontos a gondolkodásmód, mert befolyásolja a tetteinket – azaz a szavainkat és a magatartásunkat. Ha pesszimista, kishitű és negatív a hozzáállásunk, akkor ezt negatív szavakkal és viselkedéssel fogjuk kifejezni. Ha azonban úgy döntünk, hogy derűlátóan gondolkodunk, az a beszédünkben és a cselekedeteinkben is tükröződni fog. Lehet, hogy a környezetünket nem irányíthatjuk, de mi határozzuk meg, hogyan gondolkodunk róla – ez pedig befolyásolja a viselkedésünket.

Harmadik realitáselv: Nem tudunk megváltoztatni másokat, de hatással lehetünk rájuk. A legtöbb férj/feleség azt állítja, hogy képtelen megváltoztatni a házastársát, ám arra nem gondolnak, hogy befolyásolhatják őket. Mivel kapcsolatokban élünk, a körülöttünk élők szavai és tettei hatással vannak ránk. Nem tudjuk a házastársunkat erővel rávenni arra, hogy úgy viselkedjen, ahogy szeretnénk, ám szavaink és viselkedésünk pozitív hatással lehet rá. Ezen az elven alapul az emberi társadalom működése. Hatunk egymásra, és ez hatalmas lehetőség a pozitív változások előmozdítására.

Negyedik realitáselv: Cselekedeteinket nem az érzelmeink irányítják. Az érzelmek az élet eseményei által kiváltott spontán érzések. Az ember azonban nem csupán érzelmekből áll. Az érzelmek tettekre indítanak minket, ám fontos, hogy érzelmeinket a gondolkodásunk és a vágyaink kontrollja alatt tartsuk. Ha ezt nem tennénk meg, akkor minden negatív érzelem negatív cselekedetre ösztönözne. Ha belátjuk, hogy feldühít házastársunk viselkedése, ugyanakkor az a vágyunk, hogy meghitt kapcsolatot alakítsunk ki vele, akkor először feltesszük magunknak a kérdést: „Mi motiválta őt arra a viselkedésre, ami haragra gerjesztett? Mi zajlik benne, és mi lenne a legmegfelelőbb válasz a magatartására?” Ha a gondolataink és a vágyaink befolyásolják az érzelmeinket, akkor valószínűleg sokkal konstruktívabb cselekedetre leszünk képesek. Nem engedhetjük, hogy cselekedeteinket az érzelmeink irányítsák.

Ötödik realitáselv: Hibáink beismerése nem jelenti azt, hogy kudarcot vallottunk. Senki sem tökéletes. Arra a megállapításra jutottunk, hogy házastársunk viselkedése jelenti a legnagyobb problémát a házasságunkban? Még ha így is van, ez nem jelenti azt, hogy a mi magatartásunk kifogástalan lenne. Gyakran az jelenti az első pozitív lépést egymás felé, ha bevalljuk, hogy mi is követtünk el hibákat. Ha ezt társunk előtt is elismerjük, azzal olyan légkört teremtünk, ami a pozitív változáshoz nélkülözhetetlen. Hiányosságaink beismerése nem jelenti azt, hogy minden felelősséget magunkra vállalunk kapcsolatunk nehézségeiért. Csupán azt jelzi, hogy vállaljuk a felelősséget saját helytelen cselekedeteinkért; márpedig a felelősségvállalás nem a kudarc, hanem a lelki érettség jele.

Hatodik realitáselv: A szeretet a jóért való küzdelem leghatalmasabb fegyvere. Házastársunk szeretetvágyának betöltése a leghatékonyabb módja annak, hogy pozitív változásra ösztönözzük. Mivel a szeretet a legerősebb érzelmi szükségletünk, ezért az a személy van ránk a legnagyobb hatással, aki ezt kielégíti. Talán eddig nem fordultunk szerető szavakkal és tettekkel a társunk felé. Ennek bizonyára az volt az oka, hogy a viselkedése nem keltett bennünk szívet melengető érzéseket. Vissza kell tehát térnünk a negyedik alapelvhez, hogy belássuk, nem szükségszerű, hogy cselekedeteinket az érzelmeink irányítsák. Akkor is szerethetjük a házastársunkat, amikor nem táplálunk iránta melengető érzéseket.

Ne feledjük, hogy a szeretet elsősorban nem érzelem, hanem inkább gondolkodás- és viselkedésmód. A szeretet a másik ember javát tartja szem előtt. Ha betöltjük házastársunk szeretetvágyát, pozitív érzelmek ébrednek benne, ami megkönnyíti számára a szeretet viszonzását. Ezt a folyamatot még hatékonyabbá tehetjük, ha ismerjük társunk elsődleges szeretetnyelvét.

Amennyiben a gyengéd szeretet nem indít el pozitív változást, akkor ideje alkalmaznunk a kedves, de kemény szeretetet. Az előző fejezetekben a kemény szeretet számos példájával találkoztunk, és láttuk, hogy a határozott fellépés nem azt jelenti, hogy valakit kevésbé szeretünk. Inkább arról van szó, hogy az adott helyzetben csak ez a szeretet van hasznára. A kemény szeretet gyakorlása nem könnyű, mert le kell küzdenünk a társunk reakciójától való félelmet. Ám ismét segítségünkre siet a negyedik igazság: nem engedhetjük, hogy érzelmeink irányítsák a tetteinket. A szeretet olyan cselekvésre késztet, ami házastársunk jólétét szolgálja. Akár gyengéd, akár kemény szeretetről van szó – a szeretet a jóért való küzdelem leghatékonyabb eszköze.

Ahhoz, hogy a könyvben ismertetett alapelveket mindennapi életünkben alkalmazzuk, szükségünk lehet egy barát, egy lelkész vagy egy tanácsadó segítségére és bátorítására. Ne feledjük, hogy a segítségkérés a lelki érettség jele. Nem arra vagyunk teremtve, hogy elszigetelten éljük az életünket. Céljainkat leginkább akkor tudjuk megvalósítani, ha közösségben élünk. Talán szükségünk lehet egy tanácsadó segítségére ahhoz, hogy a könyv elveit átültessük a gyakorlatba.

Ha a realitáselvek alkalmazása jelentős javulást eredményez olvasóim házasságában, és ha házastársukkal együtt sikerül legyőzniük az előző fejezetekben tárgyalt problémákat, hadd javasoljam, hogy osszák meg tapasztalataikat másokkal. Saját történetünkkel másokat is arra bátoríthatunk, hogy segítséget kérjenek házassági problémáik megoldásához. Ha őszintén beszélünk a házasságunkban átélt nehézségekről, és azokról a lépésekről, amelyekkel pozitív változást idéztünk elő, a remény üzenetét továbbítjuk környezetünk felé. S ha megosztjuk egymással történetünket, pozitív hatással lehetünk a világra.

Jegyzetek

1  Wallerstein jelentését, amely a válás hatásait úttörő módon, longitudinális tanulmányok alapján vizsgálja, 1989-ben adták ki. Lásd Judith Wallerstein és Sandra Blakeslee, Second Chances (New York: Ticknor and Fields, 1989).

2  Wallerstein: Second Chances 3–4.

3  Uo., 29–30. o.

4  Uo., 11–19. o.

5  Uo., 19. o.

6  Idézet Billy és Janice Hughey: A Rainbow of Hope c. művéből (El Reno, Okla.: Rainbow Studios, 1994), 190. o.

7  Viktor E. Frankl: …mégis mondj Igent az Életre (Pszichoteam Mentálhigiénés Módszertani Központ, Budapest, 1988.), 71. o.

8  Billy Graham idézete George Sweeting: Who Said That? c. művéből (Chicago: Moody, 1995), 313. o.

9  uo.

10  Idézve Sweeting: Who Said That? c. művéből, 171. o.

11  Ef 5, 25. A Biblia szerint Jézus Krisztus azért vállalta a kereszthalált, hogy fizessen az emberiség bűneiért. Önfeláldozó szeretetének az volt a célja, hogy az elidegenedett emberek ismét közel kerülhessenek Istenhez. Lásd Mt 16, 21; Jn 10, 17–18; Róm 5, 6–10.

12  A téma bővebb magyarázatához lásd: Gary Chapman: Egymásra hangolva – Az öt szeretetnyelv a házasságban (Harmat Kiadó, 2002).

13  Idézve Sweeting: Who Said That? c. művéből, 306. o.

14  William Glasser: Control Theory: A New Explanation of How We Control Our Lives (New York: Perennial, 1985), 2. o.

15  George Sweeting: Who Said That? (Chicago: Moody, 1994.), 209. o., 304. o.

16  M.A. Straus–R.J. Gelles–S.K. Steinmetz: Behind closed Doors: Violence in the American Family (Garden City, N.Y.: Anchor, 1980), 31–50. o.

17  Lenore Walker:The Battered Woman Syndrome (New York: Springer, 1984), 95–96. o.

18  E. Carpenter: Traumatic Bonding and the Battered Wife, Psychology Today (1985. június), 18. o.

19  Robert S. McGee: Search for Significance (Houston: Rapha, 1990). [Az önértékelés témájában magyarul olvasható: Maurice F. Wagner: Vagyok-e valaki? (Harmat, Budapest, 2004) A Szerk.]

20  Cynthia Kubetin és dr. James Mallory: Beyond the Darkness: Healing for Victims of Sexual Abuse (Dallas: Word, 1992.). [A szexuálisan bántalmazottak gyógyulásáról magyarul olvasható: Rebecca Newman: Az elszabadult sikoly (Koinónia, Kolozsvár, 2003). A Szerk.]

21  A személyiségétől függően a sértett fél sokféleképpen reagálhat. Teljesen elfogadható, ha csalódottságunkat és haragunkat a következőképpen adjuk társunk tudtára: „Úgy érzem, megfulladok… Úgy érzem, legszívesebben meghalnék… Úgy érzem, meg tudnám ölni azt a nőt/férfit… Úgy érzem, meg tudnálak ölni… Össze vagyok zavarodva; Egyszerűen nem tudom felfogni, amit tettél; Nem értem… Azt hittem, hogy jó a házasságunk… Úgy érzem, csődöt mondtam, nem voltam jó társad… Úgy érzem, jobb lenne, ha elmennél; Úgy érzem, el szeretnék menni innen.”

22  Stephen Van Cleave–Walter Byrd–Kathy Revell: Counselling for Substance Abuse and Addiction (Dallas: Word, 1987.), 90. o.

23  A legközelebbi Al-Anon (Alkoholisták hozzátartozói) csoportról a tudakozóból, vagy a helyi AA (Anonim Alkoholisták) általános szolgálati irodájában szerezhetünk információt. Budapesten ez a XIV. kerületi Ilka utcában található. Telefonszáma: 251-0051. (A ford.)

24  Az Anonim Alkoholisták Tizenkét Lépésének első két lépése a következő: 1. Beismertük, hogy tehetetlenek vagyunk az alkohollal szemben – hogy életünk irányíthatatlanná vált. 2. Eljutottunk arra a hitre, hogy egy nálunk hatalmasabb Erő visszaadhatja józanságunkat.

*   A kezelési lehetőségekről szóló részt a Magyarországon is elérhető terápiás programoknak megfelelően némileg megváltoztattuk. (A szerk.)

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Első fejezet

Segélykiáltások

Második fejezet

Őszintén a válásról

Harmadik fejezet

A valóságra alapozott élet

Negyedik fejezet

A szeretet hatalma

Ötödik fejezet

A rejtett én megértése

Hatodik fejezet

A felelőtlen házastárs

Hetedik fejezet

A munkamániás házastárs

Nyolcadik fejezet

Az uralkodó házastárs

Kilencedik fejezet

A hallgatag házastárs

Tizedik fejezet

A szidalmazó házastárs

Tizenegyedik fejezet

A tettlegesen bántalmazó házastárs

Tizenkettedik fejezet

A szexuálisan bántalmazó/bántalmazott házastárs

Tizenharmadik fejezet

A hűtlen házastárs

Tizennegyedik fejezet

Az alkoholista/drogfüggő házastárs

Tizenötödik fejezet

A depressziós házastárs

Utószó

Jegyzetek

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út. 62.

Tel/fax: 466-9896

Örömmel vennénk,

ha megírná véleményét könyvünkről

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Borító: Lente István

Felelős szerkesztő: Lehoczky Tünde

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-96-3288-180-5

Felhasznált betűtípus:

Noto Serif – Apache Licence v2.0

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu