Napoleon Hill

TITKOS RECEPTJEI a sikerhez válság idején

Újonnan felfedezett régi jó tanácsok:

Hogyan legyünk sikeresek és gazdagok nehéz időkben is.

Az Út a sikerhez szerzőjétől

Részletek Napoleon Hill egykori magazinjából.

A motivációs könyvek atyja ezekben tárta először a közönség elé forradalmi tételeit arról, miként lehetünk sikeresek az életben.

A huszonegyedik századi olvasó számára szerkesztette és korszerűsítette Patrícia G. Horan

A mű eredeti címe:

THE LOST PROSPERITY SECRETS OF NAPOLEON HILL

Edited and Updated by Patricia G. Horan

Fordította: Tótisz András

ISBN 978 963 9711 66 2 © JMW Group, Inc. 2009 All rights reserved.

© Tótisz András, Hungarian translation 2010 © Trivium Kiadó, 2010

A szerkesztő Kiadó előszava

1.    fejezet:    Tanuld meg használni csodálatos elméd!

A gondolatok, akár a magvak

Hogyan használta Andrew Carnegie mások agyát

Az elme, mint az erő forrása

Miért nem ajánlott civakodnunk szomszédainkkal?

2.    fejezet:    Teremtsük meg a siker rezgésszámát

A pénz nem a siker bizonyítéka

Az anyagi siker veszélyes

Két ember, két láb, de micsoda különbség

3.    fejezet:    A sikerhez vezető út 16 lépcsőfoka

Mire jött rá a szerző 12 ezer ember analizálása után?

A műveltség nem azonos az iskolázottsággal

4.    fejezet:    Mitől lesznek egyesek sikeresek: a titok

Ha nem adjuk fel, az hatalmas erőt jelent

Félkész ötletekkel nem megyünk semmire

Honnan is ismerem olyan jól ezt a hibát?

Nem az a zsenialitás, amit annak gondolunk

5.    fejezet:    Életem hét fordulópontja

Előhang

Életem első fordulópontja

Második fordulópont

Harmadik fordulópont

Negyedik fordulópont

Ötödik fordulópont

Hatodik fordulópont

Hetedik fordulópont

6.    fejezet:    Miként mentett meg az önbizalom egy embert négy nap alatt?

A komoly önbizalom 7 oszlopa

Miként használjuk a mindennapokban

7.    fejezet:    Az önszuggesztió csodálatos művészete

Az elme csodálatos takács

Talád meg ideális munkád és írjál róla

Miként működik a Vonzás Törvénye

Miként fejlesztjük a jellemet az önszuggesztió segítségével 

Fejleszd ki a nagyokra jellemző tulajdonságokat!

A szó szoros értelmében teremtsd újra magad!

A határozott életcél haszna

8.    fejezet:    A sugalmazás hatékonyabb, mint a követelés

9.    fejezet:    A viszonzás csodálatos törvénye

Az emberek azt adják vissza, amit kapnak

Minden gondolat hasonlókat vonz

Miért olyan az elme, mint földanyánk?

Miként leplezte le a szerző valaki más szívének titkát 

Az elvárások kifizetődnek

10.    fejezet:    Kaméleon elménk ereje

Szokás

Környezet

11.    fejezet:    Mire tanítottak meg a kudarcaim?

Aki bánatot vet, nem arathat boldogságot

A nagy vezetők uralkodnak haragjukon

Egy rossz szokás, amely nem hiányzik

A Vonzás Törvénye működésben

Az igazi gazdagság próbatétele

Soha nem hallottam még Napoleon Hillről! Szőrszálhasogató hajlamom

Megduplázott boldogság ünnepek idején

A szerkesztő előszava

Teremtsük meg a siker rezgésszámát

Mitől lesznek egyesek sikeresek: a titok

Életem hét fordulópontja

Miként mentett meg az önbizalom egy embert négy nap alatt?

Az önszuggesztió csodálatos művészete

A sugalmazás hatékonyabb, mint a követelés

A viszonzás csodálatos törvénye

Kaméleon elménk ereje

Mire tanítottak meg a kudarcaim?

A szerkesztő előszava

Mindössze százhatvanhét centi volt, és a keresztneve Napokon. Sokak szerint a motivációs írás műfajának feltalálója, de az biztos, hogy ő minden sikerguru mestere, minden idők legsikeresebb motivációs könyvének írója. Hill, akárcsak azok, akikkel foglalkozott, határozottan hátrányos helyzetből emelkedett ki, és már korán nekiállt választ keresni az örök kérdésre: Mitől lesz valaki győztes? Többek között arra a következtetésre jutott, hogy az ifjúkori szegénység sokkal inkább a siker záloga, mint egy bearanyozott gyermekkor. És ez csak egy a számos meglepő felfedezés közül.

Andrew Carnegie ajánlólevelével felfegyverkezve Hill kicsalta a győztesekből titkaikat. Megtette azt, ami eddig senkinek nem jutott eszébe: egyszerűen megkérdezte a legnagyobbakat, miként váltak óriássá. Eközben minden esélytelensége ellenére győztes lett maga is, akit végül együtt emlegetnek Marcus Aureliussal, Ralph Waldo Emersonnal és Ben Franklinnel.

De még mielőtt ő lett volna az a Napoleon Hill, valóra váltotta egy gyermekkori álmát, és két magazint is létrehozott. Addigra már „kianalizálta” annak a huszonötezer embernek a felét, akiktől információt kért, ennélfogva kellően bölcsnek tudhatta magát. De a kis ember, akiben nagy szellem lakozott, még a harmincas évei elején járt, és az újságírás elég messze esik a könyvírástól. Így aztán Napoleon kihasználta a magazin által nyújtott előnyöket, bátrabb lehetett, több teret adhatott a személyes vallomásoknak.

Könyvei nevelnek, ám igazából ezeknek az újságoknak a hasábjain engedte szabadon magát.

- Harminchat évemből huszonöt boldogtalan volt — szólt egyik vallomása. — De semmi nem hozott nekem annyi sikert és igazi boldogságot, mint ez a kis magazin.

Azt is a saját lapja biztonságában meri elmondani, hogy: — Vagy tizenöt éve fogott el először a vágy, hogy a saját újságomat szerkesszem. Akkor úgy képzeltem, hogy mindenre rávetem magam, ami rossz, és darabokra szedem, ami nem tetszik. A jó sorsom akadályozott meg abban, hogy akkor ilyen vállalkozásba kezdjek...

Ennek a könyvnek több fejezete is foglalkozik azzal, amit a rövidlátók kudarcnak neveznek, viszont Hill nem. Hill élete teli volt dicsőséges bukásokkal. Az ötvenes éveiben járva álmélkodott is azon, hogy egy egész évtized eltelt már úgy, hogy nem kellett katasztrófával szembenéznie. Bár Napoleon Hill sokszor volt padlón, mindig felállt. Semmi nem tántoríthatta el „határozott fő céljától”. Milliókat tanítani szerte a világon arra, hogy a szerencsét is meg lehet változtatni, és a kudarcoknak is hasznát lehet venni. Honnan is tudhatta volna ilyen biztosan, mint saját tapasztalataiból?!

— A sikert nem kell magyarázni. A kudarcot nem lehet kimagyarázni — összegezte később, és a tapasztalat beszélt belőle.

Hill 1883-ban született egy egyszobás kunyhóban a hegyek között Virginia államban. Vad, fegyelmezetlen srác volt, aki tizenhárom évesen kezdte írói karrierjét. Kisvárosi újságok „hegyi riportere” volt, aki mindig a valódi tényeket kereste, akit a valódi emberek érdekeltek, olyanok, akik legyőzték az akadályokat. Ekkor tanulta meg, hogyan bírjon szóra vezetőket veszteségeikről és győzelmeikről, olyan embereket, akik társaságában legtöbben meg sem mernek szólalni.

Napoleon Hill története rosszul indul, de jól végződik. Még egészen fiatal volt, amikor anyja meghalt, de annak a művelt, bátor asszonynak, akit apja ezután elvett, elege volt a szegénységből. Átvette a családi farm és a bolt vezetését, Hill apját negyvenéves korára elzavarta tanulni, hogy fogorvos legyen belőle, Napóleonnak pedig adott annyi tartást, hogy képes legyen kitörni ebből a környezetből. Ő ültette el az ifjú agyában a gondolatot, amelyről egy nap híres lett: „Ami az ember agyában megfogan, azt az ember véghez is tudja vinni.

Napoleon Hill ezen korai írásai általában nem ismertek. Üdítők és tanulságosak. Újságjai, akár az inkubátorok, úgy táplálták gondolatait, későbbi könyveinek előfutárai voltak.

Patricia G. Horan

Tanuld meg használni csodálatos elméd!

A gondolatok, akár a magvak

Az emberi elmében rengeteg tulajdonság, hajlam keveredik. Amit kedvelünk, és amit nem, optimizmus és pesszimizmus, gyűlölet és szeretet, építőhajlam és rombolókedv, gyengédség és kegyetlenség. Az elmében mindez benne van, és még sok minden más. Ebből a keverékből egyes elmékben valamelyik tulajdonság dominál, míg másokban egy másik.

Azt, hogy melyik tulajdonság uralkodik, nagyrészben a környezet, a képzés, a társaság, és főként az ember saját gondolatai szabják meg. Ha egy gondolat folyamatosan jelen van az elmében, vagy koncentráltan foglalkozunk vele, gyakran bevonzza a hozzá tartozó tulajdonságokat is az emberi elmébe.

Egy gondolat olyan, akár a földbe vetett mag. A termése rá hasonlít, szaporodik, növekszik. Ezért is veszélyes hagynunk, hogy elménk ártó gondolatokkal foglalkozzon. Az ilyen gondolatok előbb vagy utóbb rossz cselekvésben akarnak kitörni belőlünk.

Az önszuggesztió elve alapján — vagyis a gondolatot elménkben tartjuk és rá koncentrálunk — minden gondolat hamar tetté érlelődik. Később hosszabban is megvitatjuk ezt.

Ha az önszuggesztió elve közismert lenne, sőt az iskolában is tanítanák, az húsz éven belül megváltoztatná a világ erkölcsi és gazdasági állapotát. Ennek az elvnek a révén az emberi elme megszabadulna ártó hajlamaitól, hiszen állandóan építő jellegű dolgokkal foglalkozna, pozitív gondolkodással és pozitív hozzáállással. Az emberi elme tulajdonságainak táplálékra van szüksége, hogy életben maradjanak. A világegyetemben mindenütt érvényes a táplálás törvénye, és ez mindenre vonatkozik, ami él és növekszik. Ez a törvény kimondja, hogy ha egy élő lényt nem táplálnak és nem is használnak, elpusztul. Ez vonatkozik az emberi elme említett tulajdonságaira is.

Egyetlen módon lehet kifejleszteni bármilyen tulajdonságot az elmében. Rá koncentrálunk, gondolkodunk rajta, és használjuk. Ennélfogva az elme gonosz tulajdonságait halálra éheztethetjük, ha nem használjuk őket.

Felbecsülhetetlen volna, ha a gyermek a maga fiatal, képlékeny elméjével megértené ezt az elvet, és már élete hajnalán, az óvodában használni kezdené.

Az önszuggesztió elve az alkalmazott pszichológia egyik alapvető törvénye. Ha igazán felfogjuk, megértjük ezt az elvet, az emberi elme minden hajlama rövid idő alatt konstruktív célokra irányulna.

Ne várjuk, hogy valaki mozgalmat indítson azért, hogy ez is bekerüljön az iskolai tananyagba. Inkább kezdjük el használni mi magunk ezt az elvet a saját magunk és családunk érdekében. Lehet, hogy a gyermekünk nem elég szerencsés ahhoz, hogy az iskolában kapjon ilyen oktatást, de mi akadályoz meg minket abban, hogy otthon megadjuk? Semmi sem gátolja, hogy mostantól tanulmányozzuk, megértsük és alkalmazzuk ezt az elvet.

Ismerjük meg azt a csodálatos gépezetet, amelyet emberi elmének nevezünk. Ez az igazi erőforrásunk. Ha meg akarunk szabadulni a pénzügyi gondoktól, a mindennapos aggodalmaktól, csodálatos elménk segítségével sikerülhet. E sorok írója még fiatal ember, mégis bőven rendelkezik bizonyítékkal olyan emberekről, akik figyelemre méltóan rövid idő — néhány órától néhány hónap — alatt változtak vesztesből győztessé.

A könyv, amit a kezében tart, maga is bizonyítja érveim igazát, azt, hogy az ember uralhatja gazdaságilag a sorsát. Ezek az írások tizenöt év kudarcain érlelődő siker eredményei. Ön is sikerré változtathatja a múlt kudarcait, ha megérti és értelmesen használja az alkalmazott pszichológia elveit. Bármit elérhet, amit csak akar. Azonnal meglelheti a boldogságot, amint elsajátította ezt az elvet, és gyorsan felépítheti pénzügyi sikerét is, ha meg tud felelni a bevett gyakorlatnak és gazdasági elveknek.

Nincsen semmi okkult abban, ha így gondolunk az emberi elmére, amely a fizikai és gazdasági törvényekkel és elvekkel harmóniában működik. Az égvilágon senki segítségére nincs szüksége ahhoz, hogy manipulálja elméjét, és az úgy működjön, ahogyan szeretné. A saját elméjét ön ellenőrzi, mégpedig minden élethelyzetben. Csak gyakorolnia kell ezt a jogát, és nem engedni át másoknak.

Ismerje hát meg elméje erejét! Megszabadítja a félelem gyötrelmétől, ihlettel és bátorsággal tölti el.

Hogyan használta Andrew Carnegie mások agyát?

Mikor Andrew Carnegie elhunyt, jókora vagyont hagyott maga után, pedig előtte már egy másikat elajándékozott.

Ezrek irigyelték hatalmas vagyonát, és ezrek törték a fejüket, miként szerezhetnének ők is olyan gazdagságot, mint amivel Carnegie rendelkezett. Hadd mondjam el, hogyan szerezte Carnegie a vagyonát. Talán ötletet ad ahhoz, hogy ön is így tegyen. Először is szögezzük le, hogy Carnegie nem rendelkezett több képességgel, mint bármely átlag ember. Nem volt zseni, és semmi olyat nem tett, amit ne tudna szinte bárki utána csinálni.

Mr. Carnegie azzal szerezte millióit, hogy mások agyát válogatta össze, kombinálta és irányította. Hamar rádöbbent arra, hogy egy olyan vállalkozás, mint az acélgyártás több tehetséget igényel, mint amennyivel egyetlen ember rendelkezhet. Azt is felfogta, hogy a legtöbb vállalkozásnál minimum kétfajta emberre van szükség. Gondnokra és kezdeményezőre. Carnegie kiválasztotta azokat, akikre szüksége volt, megszervezte, irányította őket, és ügyelt arra, hogy megőrizzék lelkesedésüket, önként nyújtsák a lehető legtöbbet. Elérte, hogy együttműködjenek egymással és vele.

Senki nem építhet fel akkora vagyont, mint Carnegie anélkül, hogy ne használná mások agyát. Az, amit egyetlen elme előállíthat, felhalmozhat, birtokolhat más elméktől függetlenül, viszonylag kevés. De amit egyetlen agy összegyűjthet és irányíthat más, jól együttműködő elmékkel együtt, gyakorlatilag határtalan.

Ha valóban gazdag akar lenni, tanulja meg, miként vonzzon magához olyan embereket, akikben megvan az, ami önből hiányzik. Ha ön kezdeményező típus, úgy válassza meg munkatársait, hogy többen is gondnok típusúak legyenek. Egy jól kialakított partneri viszonyban vagy szervezetben a sikerhez szükséges összes fontos tulajdonságot megtaláljuk. Egyesek képesek megszerezni, de nem képesek megtartani a tőkét. Mások képesek megtartani, ám megszerezni nem. Ez a két fajta, ha harmonikusan együttműködik, szerez és megőriz egyszerre.

Sok vállalkozás fejlődik betegesen, majd megy csődbe, és ennek nincs más oka, mint az, hogy olyan emberek vezetik, akikben túlsúlyban van az egyik tulajdonság, és kevés vagy semmi nincs más szükséges tulajdonságokból. Ahhoz, hogy egy vállalkozás sikeres legyen, a tőke nem elég. A gondnok és a kezdeményező típus különböző változatainak kombinációja kell, az elmék együttműködése.

Az elme, mint az erőforrása

Most nem azok ideje jött el, akik csak azt hiszik, amit megértenek. Arra sem járnak jó idők, akik kételkednek az emberi elme azon képességében, hogy a korok függönyén áttekintve lássa a természet kézírását. A természet feltárja titkait azok előtt, akik látni akarják. Immár nem arra használja a felhők közt a villámot, hogy ijesztgesse vele a tudatlan, babonás emberiséget. Ezt az erőt már igába tudjuk fogni. Ez hajtja az ipar kerekeit, szállítja hangunkat, vagy akár a gondolatainkat másodpercek alatt a föld körül.

Az elektromosság ugyanaz az erő most is, mint századokkal ezelőtt volt, ám akkor semmit sem tudtunk róla, mindössze pusztító erőnek gondoltuk. Nem tudtuk, hogy egy nap legnagyobb szolgánk lesz, aki engedelmesen hajtja végre parancsainkat. Nem értettük az elektromosságot, és nem is próbáltuk megszelídíteni, csak az utóbbi években. Hogyan fedezhetjük fel a föld természetes erőinek lehetőségeit?

Csakis kísérletezéssel - a képzelet erejével. Korunk határozottan a képzelet, kutatás, kísérletezés kora. Az ember kezdi ledobni a félelem és kétely bilincseit, és kézbe venni a haladás eszközeit, amelyek mindvégig a lábunk előtt hevertek.

A jelen az emberi faj történelmének legcsodálatosabb korszaka - nemcsak a találmányai miatt, hanem szellemi fejlődése miatt is. Mindennap valami új technológia vagy találmány születik, és egyik sem lenne lehetséges az emberi elme nélkül.

Miért nem ajánlott civakodnunk szomszédainkkal?

Miért gondoljuk, hogy gazdagít bennünket az idő és energia, amit arra fordítunk, hogy törlesszünk azoknak, akik felbosszantottak. Ezt a hatalmas erőt építő célra kellene fordítani - építésre és nem rombolásra. Az átlagember élete háromnegyedét ilyen haszontalan, ártó erőfeszítésekkel pocsékolja el.

Egyetlen módon lehet igazán megbüntetni valakit, aki rosszat tett nekünk, azzal, ha a gonoszat jóval viszonozzuk. Semmi nem tüzeli fel úgy az elmét, mint amikor kegyetlenséget kedvességgel viszonoznak. A gyűlölködéssel töltött idő nemcsak pazarlás, hanem elnémítja az emberi szív értékes érzéseit, és az ember képtelen lesz építő munkát végezni. A gyűlölködő gondolatok csak annak ártanak, aki ilyeneket forgat agyában. Az alkohol és a kábítószer sem árt annyit az emberi testnek, mint a gyűlölet és harag. Szerencsés, aki elég nagyra és bölcsre nőtt ahhoz, hogy felülemelkedjen a tudatlanságon, önzésen, mohóságon, kicsinyes féltékenységen. Ezek gátolják a lélek jobb impulzusait, és tárják ki az emberi szívet az erőszak előtt.

Haragból senki nem húzott még hasznot. A nagy lelkek általában olyanokban lakoznak, akik lassan gerjednek haragra, és csak ritkán próbálják elpusztítani embertársaikat, vagy tönkretenni vállalkozásaikat. Irigylésre méltó, aki képes megbocsátani, és valóban megfeledkezni egy sérelemről. Az ilyen lelkek a boldogság olyan magaslataira emelkednek, amelyekről a legtöbb halandó nem is álmodhat.

Mennyi időnek kell még eltelnie ahhoz, hogy az emberi faj megtanuljon kéz a kézben járni az élet útján, a szeretet szellemében segítve egymást, ahelyett, hogy próbálnák a földbe döngölni a másikat? Mennyi időnek kell eltelnie, mire megtanuljuk, hogy a siker egyetlen mércéje az, milyen mértékben vagyunk képesek szolgálni az emberiséget? Mennyi időnek kell eltelnie ahhoz, mire megtanuljuk, hogy az élet azt részesíti áldásaiban, aki nem enged a vulgáris vágynak, hogy másokat tönkretegyen?

Második fejezet

Teremtsük meg a siker rezgésszámát

A legtöbben a vele járó nehézségek nélkül kívánják a sikert. A lehető legkisebb erőfeszítés árán. Épp ezért jó ötlet definiálni a sikert, hogy jobban megértsük, és leírni elérendő céljaink egyikeként. Nem tudom, ön hogyan definiálja a sikert, de ha nem bánja, elmondom, én hogyan látom.

A siker az ember tetteinek és gondolatainak összessége, amelyek pozitív, építő jellegük révén boldogságot és örömöt hoztak a velünk kapcsolatban lévők többségének a múltban és hoznak majd a jövőben is.

Nemigen hozhatunk boldogságot, jó kedélyt, napsütést mindazok életébe, akikkel kapcsolatban állunk, úgy, hogy mi magunk nem élvezzük a sikert. Olyan sincs, hogy nyomorúságot, boldogtalanságot és reménytelenséget ébresztünk másokban, s közben sikeresek vagyunk.

Ha mások mosolyognak, amikor a közelükben vagyunk; ha azzal a dús, vibráló, dinamikus személyiséggel rendelkezünk, amely révén mindenki örül a társaságunknak; ha az élet szépségéről beszélünk és gondolkodunk, és másokat is meggyőzünk arról, hogy ezt tegyék; ha természetünkből száműztük a cinizmust, gyűlöletet, félelmet és reménytelenséget, és a helyükre az emberiség iránti egészséges szeretetet ültettük, akkor mellénk áll a siker.

A pénz nem a siker bizonyítéka

Sőt lehet a kudarcé, és lesz is, ha boldogság és jóakarat nem kíséri a folyamatot. A világ minden gazdagságánál többre becsülöm azt a gyönyört — valóságos örömmámort —, boldogságot és elégedettséget, amely annak az eredménye, hogy az elmúlt években írásaimmal szolgálhattam embertársaimat.

Van az a pénz, amellyel megvásárolható ez az öröm?

Nincs! Ezerszer is nincs! Az öröm abból származik, ahogy cselekszünk, és nem abból, hogy harácsolunk. Olyan lecke ez, amelyet egyesek soha nem képesek megtanulni, de attól még igaz. Az út ahhoz, amit sikernek nevezünk, egyirányú út, és egyenesen az emberiség szolgálatának tágas mezején vezet át. Amelyik út nem ebbe az irányba tart, nem vezethet sikerhez.

Én is próbálok idén boldogabb lenni, mint tavaly voltam, de nem azzal, hogy további világi javakat gyűjtök, bár annak is hasznát venném, hanem azzal, hogy írásaimmal szolgálom az embereket, és igyekszem elérni, hogy közvetlen családom és barátaim boldogabbak legyenek. Ha nem vagyunk képesek ily módon növelni sikerünket, akkor fogalmunk sincs arról, hogyan tegyük.

Eszemben sincs azt javasolni, hogy bárki is letegyen a pénz megszerzésének szándékáról, hiszen ez a siker és boldogság megtalálásának egyik eszköze. De erősen javaslom, hogy senki ne függjön teljesen a pénz hatalmától.

Soha nem volt annyi pénzem, hogy ne próbáljak meg mások hasznára lenni, de ismerek olyanokat, akiknek volt, és az eredményt egyáltalán nem nevezném sikernek.

Az anyagi siker veszélyes

Az anyagi siker hatalmat jelent, és a hatalom veszélyes azok számára, akik nem tanulták meg igazságosan és bölcsen használni. A túlzott pénzügyi hatalom hajalmossá tesz a türelmetlenségre, és a mások jogainak figyelmen kívül hagyására. Amikor kezdünk anyagilag révbe érni, minden eddiginél jobban kell ügyelnünk arra, mit teszünk.

Az anyagi siker gyakorta fojtja el a szív jobb impulzusait, és végül az ember már csak Mammon istent imádja. Az is ritkaságszámba megy, hogy aki erős anyagi hatalomra tesz szert anélkül, hogy előbb része lett volna szegénységben, bölcsen használja fel hatalmát. Az igazi sikert nem lehet pénzben mérni. Olyasmi, amit csak a mások javára végzett szolgálatunk mennyisége és minősége mutat. Ha az anyagi siker megöli bennünk a vágyat, hogy mások hasznára tegyünk, azt joggal lehet siker helyett kudarcnak nevezni.

Figyeljük minden lépésünket, amint több pénzt keresünk, mint ami megélhetésünkhöz kell. Ügyeljünk arra, hogy ne vakítson el, és lássuk a valós sikerhez vezető egyetlen utat, ami az emberiség javára tett hasznos cselekedeteken át vezet.

Két ember, két láb, de micsoda különbség

A texasi Wishita Fallsban láttam egy féllábú embert. A járdán üldögélve kéregetett. Néhány kérdés elég volt, hogy megtudjam, aránylag iskolázott. Azt mondta, azért koldul, mert senki nem ad neki munkát. — A világ ellenem fordult, és elvesztettem az önbizalmamat - mondta. Igen, ez volt a bökkenő. Elvesztette az önbizalmát.

A folyosón, ahol az irodám van, található egy másik féllábú ember. Évek óta ismerem, és tudom, hogy nem nagyon iskolázott. Kevesebbet tanult a féllábú koldusnál. De szép fizetése van. Egy cég sales managereként ötven embert irányít. A koldus közszemlére tette ki amputált lábának csonkját, bizonyítandó, hogy szüksége van alamizsnára. A másik féllábú ember elfedte a csonkot, hogy ne vonzza magára a figyelmet.

A két ember közötti különbség pusztán a nézőpontban van. Az egyik hisz magában, a másik nem. Az, aki hisz magában, lemondhatna másik lábáról és még a karjáról is, és úgy is sok pénzt keresne. Akár a két szeméről is lemondhatna, és még mindig jólétben élne.

Soha nem a világ győz le, mindig mi győzzük le önmagunkat. Egy hústermékeket gyártó vállalkozó, aki egykor ezen a téren a csúcson volt, azután lett gazdag ember, hogy a paralízis miatt szinte teljesen képtelen mozgatni izmait. Meg sem tudott fordulni az ágyban segítség nélkül. De hitt magában, és amíg valaki hisz magában és csodálatos elméje jól működik, bármilyen törvényes vállalkozásba kezdhet, nem fog kudarcot vallani. És itt nincs ha, nincs feltétel. Így igaz és ennyire egyszerű.

A sikerhez vezető út 16 lépcsőfoka

Van valami megfoghatatlan erő ebben a könyvben (Út a sikerhez), amely magához vonzza, fogva tartja és inspirálja mindazokat, akik elolvassák. Ezreknek segített, hogy megtegyék az első lépést a siker felé. Egyaránt szól gazdaghoz és szegényhez, művelthez és iskolázatlanhoz, és a jobb megértés szellemében hozza össze az embereket.

Ennek a lépcsősornak az a célja, hogy megmutassa, mi az emberi erő, s miként lett naggyá azokban, akik rendelkeznek vele. Az emberi erő értelmesen irányított, szervezett tudás révén jön létre. A tények önmagukban nem jelentenek erőt. A tudás, ha nem szervezett, és nem áll értelmes kontroll, irányítás alatt, nem jelent erőt.

Papíron és elektronikusan is hatalmas tudásanyagot őriznek. De ez addig nem erő, amíg nem alakul át szervezett, értelmesen irányított erőfeszítésé. Az egyetemi fokozatokban nincs erő, és nincs abban az oktatásban sem, amelyet ezek a fokozatok képviselnek, amíg nem osztályozzák, szervezik és váltják tettre. Az emberi erő szervezett, és értelem által irányított energia, amely a tények, intelligencia és az emberi elme tulajdonságai révén nyilvánul meg.

Láncszemek tömege egy halomban mind súlyban, mind húzóerőben és méretben lenyűgöző lehet, de mindössze egy lánc lehetőségét adják, amíg nem szervezik, kapcsolják össze őket. Ez a helyzet az emberek képességeivel is. Meg kell szervezni, hogy erőt jelentsenek. Kétfajta emberi erő létezik. Az egyik az egyéni képességek szervezésében nyilvánul meg, ami megnöveli az egyén erejét. A másik az egyének és egyének csoportjának szervezete.

Néhány jól szervezett katona megfutamíthat jóval nagyobb számú, szervezetlen, fegyelmezetlen ellenséget. A történelem teli van olyanok életrajzával, akik rangot és vagyont szereztek azáltal, hogy összeszervezték és értelmesen irányították képességeiket, miközben köröttük milliók, akiknek ugyanannyi lehetőségük volt, középszerűek maradtak vagy kudarcot vallottak.

Van energia egy átlagos zseblámpa elemben is, de ahhoz nem elég, hogy kárt tegyen bárkiben, aki megérinti és agyoncsapja azt. Ezer ilyen elem is ártalmatlan - egészen addig, míg össze nem szervezik, össze nem kötik őket. Ennek eredményeként, ha az ezer elem energiája egy drótban összpontosul, annyi energiánk lesz, amivel egy komolyabb gépet is mozgásba lendíthetünk. Az elemek csoportját az emberekhez hasonlíthatjuk. A hatalmas erő a nagyszámú ember szervezett erőfeszítéséből származik, s nem abból, ha ugyanezek az emberek külön cselekednek.

Ennek a „Csodalétrának” a lényege az, hogy felhívja a figyelmet arra, milyen módon fejlődik ki és használható életünk gazdasági problémái ellen az egyéni erő.

Ha képességeinket az itt lefektetett minta alapján szervezzük meg, kellőképp kifejlesztjük azokat a tulajdonságokat, amelyeket a tizenhat lépcsőfok képvisel, hatalmas erőre tehetünk szert. Olyan erő birtokában találjuk magunkat, amelyről nem is tudtunk, és ennek értelmes irányításával gyakorlatilag bármilyen célt magunk elé tűzhetünk az életben.

A létra fokai az üzleti életben eltöltött huszonkét évem leghasznosabb tapasztalatait jelképezik:

1.    lépcsőfok: határozott életcél

2.    lépcsőfok: önbizalom

3.    lépcsőfok: kezdeményezés

4.    lépcsőfok: képzelet

5.    lépcsőfok: cselekvés

6.    lépcsőfok: lelkesedés

7.    lépcsőfok: önuralom

8.    lépcsőfok: megszokni, hogy többet és jobbat nyújtunk, mint amennyiért megfizetnek

9.    lépcsőfok: vonzó személyiség

10.    lépcsőfok: pontos gondolkodás

11.    lépcsőfok: koncentráció

12.    lépcsőfok: kitartás

13.    lépcsőfok: kudarcok

14.    lépcsőfok: tolerancia és együttérzés

15.    lépcsőfok: munka

16.    lépcsőfok: az Aranyszabály

Bevezetem önöket magánéletem függönye mögé, tanuljanak ezekből a leckékből. Remélem, hogy az út, amelyet önöknek kell megtenni céljuk eléréséhez, valamivel rövidebb lesz, és az önök előtt tornyosuló akadályok valamivel kisebbek.

Nem szabad, hogy a siker a puszta véletlenen múljon, ahogyan az többnyire történik. A sikerhez vezető út ma már jól ismert, minden centiméterét alaposan feltérképezték. A sikerhez vezető varázslatos lépcsősor segítségével bárhová eljuthat, ha képes a terve szerint szervezni és uralni képességeit. Arra alapozom ezt, hogy nemcsak a saját képességeimet szerveztem össze és irányítottam sikeresen egy adott cél felé, hanem több ezer esetben segítettem másoknak is ebben.

A sikerhez vezető varázslatos lajtorja huszonkét évnyi kísérletezés és megfigyelés alapján született, amelyből legalább tizenkettőt töltöttem az emberi jellem és viselkedés tanulmányozásával, analízisével.

Mire jött rá a szerző 12 ezer ember analizálása után? Az elmúlt tizenkét év során több mint tizenkétezer férfit és nőt analizáltam. Ezek az analízisek meghökkentő tényeket tártak föl, például azt, hogy a felnőtt népesség kilencvenöt százalékát lehet joggal szervezetlennek nevezni (mind egyéni képességeiben, mind csoportos, kollektív erőfeszítés szempontjából). A népesség kilencvenöt százaléka követő, és csak öt százaléka nevezhető vezetőnek. Egy másik riasztó tény, amelyre az emberi hajlamok és szokások osztályozása, szervezése alapján derült fény, hogy a népesség azért ilyen nyomasztóan nagy százaléka követő, mert hiányzik belőlük a határozott életcél, és a terv, hogy miként lehetne elérni ezt a célt.

A sikerhez vezető létra előbbi analízisénél láthatták, hogy azzal foglalkozik, miként lehet szervezés, koordináció és az emberi képességek osztályozása révén erőre szert tenni. Ne feledjék, hogy ez a létra nem csodaszer az emberi faj útjában álló összes baj ellen, és nem is a siker új receptje. Abban segít, hogy összeszervezze azt, ami már a rendelkezésére áll, és a jövőben hatékonyabban és pontosabban irányítsa erőfeszítéseit. Más módon megfogalmazva, az a célja, hogy mindenki oktassa önmagát. Az oktatás szó alatt azt értem, hogy kifejlessze, szervezze és értelmesen irányítsa az elmében levő természetes képességeket.

Az erő a valódi oktatás terméke. Nem lehet műveltnek nevezni azt, aki nem tanulta meg egy határozott cél érdekében szervezni, osztályozni és értelmesen irányítani képességeit. Nem művelt az, aki nem tanulta meg elválasztani a tényt a puszta információtól, a tényekből szervezett cselekvési tervet szőni, amely a határozott cél irányába visz.

A műveltség nem azonos az iskolázottsággal

A magasabb iskolai végzettség még nem a műveltség bizonyítéka. Az egyetemi rangok nem jelentik, hogy az illető művelt. A latin edukáció jelentése belülről kifejleszteni, napfényre hozni, használat révén kiterjeszteni. Nem arról van szó, hogy tudással kell teletömni a fejet, amint azt a legtöbb szótár javasolja.

Hosszabban időzök az oktat és szervez szavaknál, mert ez a két szó a sikerhez vezető varázslatos létra alapja.

A műveltséget magunknak kell megszerezni. Senkitől nem kaphatjuk meg; a mi dolgunk. Dolgozni kell azon, hogy megszerezzük, és azon is, hogy megőrizzük. A műveltség nem azt jelenti, hogy tudjuk, hanem azt, hogy tesszük. Minden könyvtár teli van tényekkel, de a könyvek önmagukban nem jelentenek erőt. Nem műveltek, mert nem képesek tettekre váltani azokat a tényeket, melyek megtöltik lapjaikat. Ez a helyzet azokkal az emberekkel is, akik pusztán gyűjtik a tudást, és nem használják fel szervezetten.

Komoly energia rejlik egy tonna szénben, de ezt a szenet előbb ki kell bányászni a földből, és el kell égetni ahhoz, hogy ez az energia hasznosuljon. Ami az emberi agyban lappang, nem jelent több energiát vagy erőt, mint a földben rejtőző szén, amíg nem szervezik meg és nem váltják tettre egy határozott cél érdekében.

Az emberek azért tesznek többnyire iskolák és tanárok révén szert a tudásra, mert az iskolák segítenek megszervezni ezt a tudást. Ha úgy tűnik, fölöslegesen nagy hangsúlyt fektetek a szervezésre, emlékeztetem önöket arra, hogy ennek a képességnek a hiánya - az, hogy nem szervezzük, osztályozzuk és nem irányítjuk értelmesen az elme képességeit — jelenti a kudarcok legfőbb okát, ez áll a bukások mögött.

Ha állandó ismétlésekkel és azzal, hogy mindig másfelől közelítek a kérdéshez, s meg tudom értetni, milyen fontos jól összeszervezni képességeinket és egy határozott cél felé irányítani őket, mindazt megadtam önöknek, amit a föld bármely iskolája adni képes.

Ezeket szem előtt tartva, immár készen állunk arra, hogy megtegyük az első lépést a sikerhez vezető varázslatos lajtorján.

Első lépcsőfok: határozott cél

Senkinek nem jutna eszébe összehordani rengeteg homokot, szálfát, téglát, és építőanyagot, hogy házat építsen, anélkül, hogy előbb megtervezné azt a házat. Mégis, több mint tizenkétezer ember analizálása után kiderült, hogy kilencvenöt százalékuknak nincs ilyen terve arra, miként építsen karriert, ami pedig ezerszer fontosabb annál, mintha egy egész házat felépítene.

Ne menjünk el a határozott szó mellett, mert a határozott életcél szóösszetételben ez a legfontosabb gondolat. E nélkül a szó nélkül mindössze arról van szó, ami mindenkiben megvan, valami homályos vágy, hogy kvázi jó lenne befutni, sikeresnek lenni Hogyan, mikor és hol, azt nem tudjuk, legalábbis kilencvenöt százalék nem tudja. Olyanok vagyunk, mint a kormány nélkül a tengeren hánykolódó hajó. Csak körbejárunk és használjuk az energiát, de nem jutunk ki a partra, mert nem tudunk megcélozni egy határozott célt és kitartani mellette, amíg el nem érjük.

Megszerezhetjük az erőt a tudás szervezése, osztályozása és értelmes irányítása révén, de az első lépés egy határozott cél megválasztása. Enélkül az erő mit sem ér, hiszen nem tudjuk méltó cél érdekében használni. Az sem elég, hogy határozott célunk legyen, de határozott tervvel is kell rendelkeznünk, miként érjük el ezt a célt. Ezért vesse papírra, mi a határozott célja, és azt is, a lehető legrészletesebben, hogyan tervezi elérni.

Megvan a pszichológiai oka, miért kell írásban összefoglalni a határozott célt és az elérésre irányuló tervet, és ezt az okot megértik, mihelyt tájékozottabbak lesznek az önszuggesztió témájában.

Ne feledjék, hogy időről időre mind a határozott célt, mind az elérésére irányuló tervet módosítani lehet. Ami azt illeti, ritka az olyan ember, akinek képzelete olyan víziót vetít lelki szemei elé, amely a későbbiekben is kielégíti ambícióit. Egyelőre az a fontos, hogy felfogja, milyen fontos nem szem elől veszíteni a határozott célt, és határozott tervvel rendelkezni. Az elv az, hogy bármit tegyen is, legyen a folyamat része, hogy összeszervezi képességeit, így megszokja a szisztematikus, szervezett erőfeszítést.

Egy évvel az után, hogy leírta első vallomását arról, mi a határozott célja az életben, több mint valószínű, hogy meg fog lepődni azon, milyen keveset is markolt, hiszen addigra jóval messzebb lát, és ettől nagyobb lesz az önbizalma. Többet tud elérni, mert jobban hisz magában, és mert van annyi bátorsága, hogy nagyobb célt tűzzön ki maga elé.

Az oktatás folyamata — a belülről való fejlődés, az, hogy elméjéből többet hozzon ki — képessé teszi arra, hogy ne veszítse bátorságát, amikor nagyobb méretekben gondolkodik. Képessé teszi arra, hogy analizálva és szintetizálva nézze határozott célját, és nemcsak egészében, hanem részeiben is lássa. Ezek a részek önmagukban apróságnak, jelentéktelennek tűnnek. Mérnökök hegyeket mozdítanak meg és visznek odébb minden nehézség nélkül. De nem egyben, hanem ásónyi darabkákban, egy határozott cél alapján.

Évekkel előbb pontosan felbecsülték, mennyi pénzbe és időbe kerül a Panama-csatorna felépítése, minthogy az első ásónyi földet megmozdították, mert a csatornaépítő mérnökök megtanulták, hogy határozott cél alapján dolgozzanak.

És a Csatorna sikeres lett!

Azért lett sikeres, mert azok, akik tervezték és építették, betartották az előbb ismertetett elvet, amely ennek a létrának az első foka. Láthatják hát, hogy nincs semmi új ebben az elvben. Nem kell kísérletekkel bizonyítani, menynyire fontos, mert a sikeres emberek mind ezt bizonyítják.

Döntse el hát, mit óhajt tenni az életében, aztán fogalmazza meg tervét és lásson neki megvalósítani. Ha nem tud dönteni, mi legyen élete munkája, vegye igénybe tanácsadók, szakemberek segítségét, akikkel együtt olyan életcélt választhat, amely megfelel természetes hajlamainak, vérmérsékletének, fizikai erejének, képzettségének és adottságainak.

Ezután felléphetünk a második fokra.

Második lépcsőfok: önbizalom

Nem igazán érdemes határozott célt keresni, és tervet készíteni az elérésre, ha nincs meg bennünk az önbizalom, hogy a tervet megvalósítsuk, és elérjük a célt. Csaknem mindenkiben akad abból, amit általában önbizalomnak neveznek, de kevesen rendelkeznek azzal a fajta önbizalommal, ami a sikerhez vezető varázslatos létra második fokának tekintünk.

Az önbizalom olyan elmeállapot, amelyet rövid idő alatt bárki kifejleszthet. Huszonvalahány évvel ezelőtt egy szénbányában dolgoztam. Nem rendelkeztem határozott céllal, és hiányzott az önbizalmam is, hogy ilyen tervet keressek. Egyik este történt valami, amelyet életem egyik legfontosabb fordulópontjának tartok. A tűz mellett üldögéltem egyik társammal, és a munkaadó, munkavállaló közötti ellentétről és feszültségről beszélgettünk. Mondtam valamit, ami mély benyomást tett erre az emberre, és ami ez után következett, első leckém volt az önbizalomépítésben. Megfogta a vállam, és a szemembe nézett. — Értelmes srác vagy — mondta. — Ha itt hagyod ezt itt, és iskolába mész, nyomot hagyhatsz a világban.

Nem is az hatott igazán, amit mondott, hanem ahogyan mondta. A tűz a szemében, a határozott szorítása, ez ütött szíven. Életemben először mondta bárki is rám, hogy értelmes vagyok, hogy nyomot hagyhatok a világban. Ez volt az első reménysugár, az első tétova lépés az önbizalom felé.

Ez az eset elültette az önbizalom magvát az elmémben, és ez a mag azóta is nő. Az önbizalom kicsiny magjának elültetése hatására hagytam ott a bányát és kerestem jövedelmezőbb munkát. Ez okozza tudásszomjamat, melynek hatására minden évben hatékonyabban tanultam, és ma már nem egészen tized annyi idő alatt gyűjtöm, osztályozom és szervezem a tényeket, mint tettem alig néhány évvel ezelőtt.

Harmadik lépcsőfok: kezdeményezés

A kezdeményezőkészség igen ritka tulajdonság. Arra készteti az embert, hogy megtegye, amit tenni kell, még ha nem is mondják neki. Minden igazi vezető rendelkezik kezdeményezőkészséggel. Kezdeményezés nélkül senkiből nem lesz nagy tábornok, sem a harcmezőn, sem az üzletben vagy iparban, mert a sikeres vezetés a hathatós cselekvésen alapul.

Minden sarkon ott rejtőzik valami csodálatos lehetőség, csak arra várva, hogy arra jöjjön valaki, akiben van kezdeményezőkészség és felfedezze őket. Senki nem figyel fel arra, aki mindössze a rá kiosztott munkát végzi el aztán megáll. De ha vállalja a kezdeményezést, megy tovább és azt keresi, milyen feladatot végezhetne még el, miután végzett a kötelességeivel, magára vonja felettesei figyelmét és jóindulatát, s akik eztán boldogan bíznak rá nagyobb felelősséget és eszerint is fizetik.

Mielőtt bárki, bármilyen területen magasra emelkedne, rendelkeznie kell valamilyen vízióval, képesnek kell lennie nagyban gondolkodni, határozott terveket készíteni, és ezeket meg is valósítani. Mindehhez létfontosságú a kezdeményezőkészség kifejlesztése.

Talán feltűnt már a varázslatos lépcsősor egyik jellemző vonása. Az, hogy a fokok összeolvadnak, harmonizálnak egymással, míg végül az egész használható anyag erőteljes szervezetté válik. Figyeljék csak meg, hogyan egészíti ki egymást például a harmadik és negyedik lépcsőfok, és milyen erőt jelent a mindennapi életben ennek a kettőnek a helyes használata.

Negyedik lépcsőfok: képzelet

A képzelet az emberi elme műhelye, ahol régi eszmékből új kombinációk és új tervek születnek. Amikor Thomas Edison feltalálta az izzólámpát, mindössze két jól ismert elvet hozott össze és kapcsolt össze új módon először képzeletében, majd laboratóriumában is. Tudta, mint minden amatőr, hogy az elektromos vezetéket fel lehet melegíteni egészen fehér ragyogásig, és ezzel fény keletkezik. A baj csak az volt, hogy a szál szétégett. Végül, miután mindenütt kutatott különleges rost, izzószál után, amelyet fehér ragyogásig lehet hevíteni anélkül, hogy szétégne, Edisonnak eszébe jutott a régi szénégető elv. Itt a fát meggyújtják, majd befedik földdel, hogy tűz ne jusson levegőhöz. A fa füstölög, de nem képes teljesen elégni, mert az oxigéntől elvágták, és nincs igazi égés. Amikor Edisonnak eszébe jutott a szénégető elv, bement a laboratóriumába, berakta az izzószálat egy gömbbe, kiszivattyúzta a levegőt, és íme, megszületett a régóta várt izzólámpa.

Amikor Kolumbusz Kristóf nyugat felé fordulva az új világot kereste, a kezdeményezőkészségét és képzeletét használta úgy, hogy az a történelemben páratlan haszonnal járt. A két tulajdonság keveredéséből született Amerika.

Amikor Gutenberg figyelme a modern nyomtatási eljárás feltalálása felé fordult, szintén kitűnőén használta képzeletét és kezdeményezőkészségét, mert szárnyakat adott a gondolatnak, és közelebb hozta egymáshoz az egész világot.

Amikor a Wright fivérek figyelme a repülőgép felé fordult, a képzeletük és kezdeményezőkészségük használatával néhány év leforgása alatt a levegő urai lettek, és hatalmas mértékben lecsökkentették két hely között a távolságot.

Minden nagy találmány e két erő, a képzelet és kezdeményezőkészség összekapcsolásának köszönheti létét. Senki nem tudja megmondani, hol a határ, meddig teljed az, amit egy átlagos képességű ember képzeletével és kezdeményezőkészségével elérhet. E két tulajdonság hiánya a fő oka annak, hogy a világ felnőtt lakosságából kilencvenöt százaléknak nincs határozott célja az életben, amiből pedig az következik, hogy ugyanez a kilencvenöt százalék a követők táborát erősíti.

A vezetők mindig olyan férfiak és nők, akikben van kezdeményezés, és akiknek van képzeletük.

Ötödik lépcsőfok: cselekvés

A világ mindössze egyetlen dolgot fizet meg, és ez az elvégzett szolgálat, más szavakkal a tett. A tárolt tudás értéktelen. Nincs haszna, amíg nem nyilvánul meg cselekvésben. Senki nem fizet a polcon heverő áruért, le kell venni őket a polcról, és használhatóvá tenni, hogy a világ megfizesse.

Végezhet valaki a legjobb egyetemen, sőt a fejében tárolhatja a világ összes enciklopédiájának minden adatát, ha nem képes ezt a tudást megszervezni és tettre váltani, akkor semmit sem ér, sem neki, sem a világnak.

Néhány éve az egyik chicagói közparkban meginterjúvoltam hét hajléktalant — azokat, akik ott hevernek, és újságot a fejükre borítva alszanak, pedig bőven van munka, amit jól megfizetnek. Bepillantást akartam nyerni, milyen alibit találtak maguknak. Tudtam, hogy úgy hiszik, jó oka van annak, hogy nem dolgoznak.

Némi aprópénzzel és cigarettával teli zsebbel elég közel kerültem hozzájuk. Mit gondolnak, mit mondtak nekem valamennyien?

Alapvetően mindannyian azt mondták: — Azért vagyok itt, mert a világ nem adott esélyt.

Gondoljanak bele! A világ nem adott esélyt!

Adott a világ bárkinek is esélyt azon kívül, amit a képzelete erejével, önbizalmával, kezdeményezőkészségével, és az említett további tulajdonságokkal maga teremtett? Nem vitathatjuk, hogy ha nincs tett, akkor a világ minden oktatása, minden tudása, amit az ember a legjobb egyetemeken szerezhet, minden jó szándék, és a varázslatos létrában felsorolt többi tulajdonság is értéktelenné válik.

A cselekvés csodálatos képessége nélkül az ember olyan, akár egy hatalmas mozdony, amelyik mellékvágányon, vagy a fűtőházban áll. Van szén, víz a tartályban, lobog a tűz, van gőz, ám a mozdonyvezető nem húzza meg a kart. A hatalmas mozdony olyan haszontalan, akár egy homokdűne, amíg valaki meg nem mozdítja.

A fejünkben komoly gépezet dolgozik, amelyik minden mozdonnyal, minden ember készítette gépezettel felér. De haszontalanná válik, akárcsak a mellékvágányon álló mozdony a mozdonyvezető nélkül, ha nem cselekszünk. Világszerte milliók rendelkeznek mindazon képességgel, hogy sikeresek legyenek, mindenük megvan ahhoz, hogy nagy szolgálatot tegyenek a világnak. Egyet kivéve: s ez a tett.

Nem kell nagy képzelőerő ahhoz, hogy lássuk, milyen közeli kapcsolatban van a tett a létra előző négy fokánál leírt tulajdonságokkal. Láthatjuk, hogy a cselekvés hiánya az összes többit érvénytelenné teszi. Amikor valaki cselekszik, a halogatás, félelem, aggodalom és kétely negatív tulajdonságai védekezésbe kell hogy átmenjenek, noha mindenki tudja, hogy ha támad az ember, több esélye van a győzelemre.

A tett az egyik fő tulajdonsága minden vezetőnek, sőt ez az a tulajdonság, amely alapvetően megkülönbözteti a vezetőt a követőtől. Érdemes elgondolkodni ezen; segíthet néhányaknak kiemelkedni a követők sorából, és a vezetők szűk köréhez tartozni.

Hatodik lépcsőfok: lelkesedés

A létra következő fokát nevezzük lelkesedésnek, mert a lelkesedés késztet tettre, vagyis szorosan kötődik hozzá. Ha fontosságuk sorrendjében vennénk a létra fokait, a lelkesedés feltehetőleg meg is előzné a cselekvést, mert ha nincs lelkesedés, akkor nemigen várhatunk el cselekvést sem.

A lelkesedés általában automatikusan jön, amikor valaki megtalálja a hozzá leginkább illő munkát, s azt teszi, amit legjobban szeret. Nem valószínű, hogy bárki sokáig lelkesedne olyan munka iránt, amit nem szeret, vagyis meg kell keresnünk azt a munkát, amelybe szívünket, lelkünket beleadjuk, a munkát, amelyben lelkesen, és kitartóan elveszünk.

Hetedik lépcsőfok: önuralom

Tizennyolc hosszú éven keresztül állt egy ősellenségem köztem és határozott célom között.

Ez az ellenség az önuralom hiánya.

Mindig az ellentmondást és a vitát kerestem, és általában meg is találtam. Időm java részét arra pazaroltam, hogy bebizonyítottam valakinek, téved. Pedig ezt az értékes időt arra kellett volna szánnom, hogy megmutatassam magamnak, hogy tévedek. Másban hibát keresni kétségkívül a leghaszontalanabb elfoglaltság. Ellenségeket teremtünk vele, és szétziláljuk a barátság szellemét. Nem segítünk vele a másiknak, nem változtatjuk meg.

Az önuralom hiánya vezet a hibakereséshez.

Senkiből nem lehet nagy vezető, ha nem tanulja meg önmagát irányítani. Az önuralom a valódi teljesítményhez vezető első lépés. Amikor valaki elveszti türelmét, történik valami az agyban, amit érdemes jobban megérteni.

A dühös ember nem igazán „elveszti” a türelmét, inkább lángra lobbantja, és olyan vegyi anyagokat szabadít fel, amelyek a haraggal együtt halálos mérgek.

Egy haragos ember minden lélegzetvétel alkalmával elég mérget bocsát ki ahhoz, hogy megöljön vele egy tengerimalacot.

Három módon lehet megszabadulni a harag által az agyban termelődő méregtől. Az egyik: a bőr pórusain keresztül, a másik a tüdőn keresztül, mikor a mérgeket gáz formájában kilélegezzük, és végül a májban, amelyik a vérből kiválasztja a salakanyagot.

Amikor ez a három út túlzsúfolt, a dühös ember által előállított további méreg szétszóródik az egész szervezetben és megmérgezi, mintha csak tűvel fecskendeznének mérget a véráramba. A harag, gyűlölet, cinizmus, pesszimizmus és más negatív elmeállapotok megmérgezik a szervezetet, és jobb elkerülni őket. Valamennyi az önuralom veszélyes hiányáról árulkodik.

Nyolcadik lépcsőfok: megszokni, hogy többet és jobbat nyújtunk, mint amennyiért megfizetnek

Nem hiszek abban, hogy bárki is a középszer fölé emelkedhetne, ha nem fejlődik ki benne ez a szokás, és nem nyújt több és jobb szolgálatot, mint amennyiért megfizetik. Azt, aki ezt szokásává teszi, általában vezetőnek tekintik, és tudomásom szerint kivétel nélkül választott területük csúcsára emelkednek, bármilyen nehézségeket kell is leküzdeniük.

Aki ilyen munkát végez, az magára vonja azok figyelmét, akik majd versengenek érte. Soha, senki nem hallott arról, hogy olyan emberért versengenének, aki a lehető legkevesebb munkát végzi, azt is gondatlanul és kedvetlenül.

A föld minden képessége, a történelem során a könyvekben felhalmozott összes tudás sem teremt igényt olyan ember szolgálataira, aki a lehető legkevesebbet végzi, és az sem ér sokat.

Másfelől, ha valaki önként, szívesen többet és jobban teljesít, mint amennyiért megfizetik, biztosan meghozza jutalmát. Ez sok negatív tulajdonságot, és kívánatos tulajdonságok hiányát ellensúlyozza.

Kilencedik lépcsőfok: vonzó személyiség

Könnyen beláthatjuk, hogy hiába rendelkezünk az összes, eddig felsorolt jó tulajdonsággal, valószínűleg elbukunk, ha személyiségünkkel nem vonzzuk az embereket.

A személyiséget nem lehet egyetlen szóval meghatározni, hiszen mindazoknak a tulajdonságoknak az összessége, amelyek egyik embert a másiktól megkülönböztetik. Része a személyiségünknek a ruha, amelyet viselünk — nagyon fontos része. Az arckifejezés, a ráncok, vagy azok hiánya is része személyiségünknek. A szavak, amelyeket használunk, úgyszintén. Amint megszólaltunk, kifinomult embernek tartanak, vagy épp a fordítottjának. A hangunk is fontos része a személyiségünknek, s lehet művelni, edzeni, fejleszteni ahhoz, hogy harmonikus, gazdag és ritmusos hanglejtésű legyen. Az is lényeges része személyiségünknek, miként fogunk kezet: legyen kézfogásunk határozott és élő. Negatív személyiségről árulkodik, ha pusztán odanyújtjuk a másiknak löttyedt, hideg, élettelen kezünket.

A vonzó személyiséget megfogalmazhatjuk úgy, hogy vonzza az embereket, és azok keresik a társaságunkat, jól érzik magukat velünk. A nem vonzó személyiségtől az emberek inkább távol tartják magukat.

Nem kétséges, hogy mindenki képes analizálni magát, és eldönteni, vonzódnak-e hozzá az emberek, és ha nem, akkor nyilván megtalálja annak okát is. Azt is érdemes tudni, hogy az, miféle embereket vonzunk magukhoz, elárulják a jellemünket és személyiségünket, hiszen olyanokat vonzunk, akikkel harmóniában vagyunk, és akik jelleme, természete megfelel a miénknek.

Általában vonzó személyiséget találunk abban az emberben, aki kedvesen beszél, úgy válogatja meg a szavait, hogy ne legyenek sértők: aki hozzáillő stílusú ruhákat választ, amelyek színben harmonizálnak. Aki önzetlen és hajlandó másoknak segíteni, aki az egész emberiségnek barátja, politikai, vallási vagy gazdasági nézetkülönbségektől függetlenül, aki tartózkodik attól, hogy okkal vagy ok nélkül, de rosszat mondjon másokról. Aki képes úgy beszélgetni, hogy nem hagyja vitába bevonni magát, és másokat sem próbál vitába kényszeríteni olyan témákról, mint vallás és politika. Aki mindenkiben meglátja a jót és nem nézi a rosszat, aki a másikat nem akarja megváltoztatni vagy rendreutasítani, aki gyakran és szívből mosolyog. Aki szereti a kisgyerekeket, virágokat, madarakat, a fű növését, a fákat, a csobogó patakot; aki minden bajban lévővel együtt érez; aki megbocsát; aki önként megadja másoknak a jogot arra, hogy úgy tegyenek, ahogyan kedvük tartja, amíg mások ugyanilyen jogába ez nem ütközik. Aki azon igyekszik, hogy minden gondolata és minden cselekedete építő legyen; aki biztat másokat, és arra ösztökél, hogy az emberiség javára tegyenek, önbizalmat ad; aki türelmesen és érdeklődve hallgat, és hagyja a másikat is beszélni, nem akarja kisajátítani a társalgást.

A vonzó személyiség, akárcsak a többi említett tulajdonság, könnyen kifejleszthető az alkalmazott pszichológia segítségével.

Tizedik lépcsőfok: pontos gondolkodás

Miután megtanultunk pontosan gondolkodni, hamar megszokjuk, hogy mindent, ami eljut az elménkig, megvizsgáljunk, és eldöntjük, hogy pusztán „információ” vagy tény. Megtanuljuk távol tartani magunkat mindazoktól az érzelmektől és benyomásoktól, amelyek nem tényekből születnek, hanem előítéletekből, gyűlöletből, haragból, és más hamis forrásokból.

Megtanuljuk a tényeket két csoportra osztani, fontos és lényegtelen tényekre. Megtanuljuk felhasználni a fontos tényeket, összeszervezni őket, és ezek alapján tökéletes ítéletet vagy cselekvési tervet kialakítani.

Megtanuljuk analizálni, amit olvasunk, vagy amit a médiában látunk, levonni a különböző következtetéseket, elválasztani az ismert tényeket az ismeretlenektől, és olyan, jól kiegyensúlyozott ítéletet hozni, amelyet nem színez előítélet, és nem puszta „információra” épül, olyanra, amelyet nem vizsgáltunk meg alaposan.

Miután megtanultunk pontosan gondolkodni, azt is tudjuk, miként vessük alá ennek a folyamatnak mindazt, amit mások mondanak, mert ez vezet az igazság közelébe. Megtanuljuk, hogy semmit ne fogadjunk el igaznak, ami nem egyezik azzal, amit intelligenciánk sugall, illetve kiállja azokat a próbákat, amelyeknek egy pontos gondolkodó mindent alávet, ami utat keres elméjéhez.

Azt is megtanuljuk, hogy ne engedjük magunkat befolyásolni azáltal, amit egyik ember a másikról mond, amíg nem mérlegeltük az állítást, nem vizsgáltuk meg, és döntöttük el a pontos gondolkodás ismert alapelvei alapján, hogy az állítás igaz-e vagy sem.

Ha a tudományos gondolkodás mindezt megadja, akkor kívánatos tulajdonság, nemde?

És mindezt megadja, sőt még többet is, mihelyt megértjük azokat a viszonylag egyszerű elveket, amelyek révén egy pontos gondolat megszületik.

Tizenegyedik lépcsőfok: koncentráció

A koncentráció abban az értelemben, amelyben a létránk egyik fokaként használjuk, azt jelenti: rávesszük elménket, hogy képzelje el a fő célunkhoz tartozó összes részletet. Független attól, hogy az adott részlet közvetlenül kapcsolatban van-e fő célunkkal, vagy oda vezet-e. Végül a kép teljesen világossá válik, és kialakul, miként lehet megvalósítani az életben.

A koncentráció az a folyamat, mellyel képzeletünk tudatalattink minden üregébe, minden sarkába behatol, ahol talál egy olyan tökéletes képet, amely valamelyik érzékszervünk révén agyunkba jutott, és megtalálja mindazt, amelyet felhasználhat a koncentráció tárgyával kapcsolatban.

A koncentráció emellett az a folyamat, amely — mint ahogyan az elemeket kötik össze, hogy erősebb áramot kapjunk — összehozza a lépcsőben felsorolt összes tulajdonság erejét, azért, hogy elérjünk egy adott célt, megvalósítsunk valamit - a koncentráció tárgyát.

Ez a folyamat, mellyel a gondolatok erejét egy adott témára irányítjuk, amíg az elme analizálja, részeire bontja, majd határozott tervként újra összerakja.

Ez a folyamat, melyben az okozatot az okkal, és fordítva, az okot az okozattal együtt tanulmányozzuk.

Tizenkettedik lépcsőfok: kitartás

A kitartás és a koncentráció olyan közeli kapcsolatban vannak, hogy nehéz megmondani, hol a határ közöttük.

A kitartás egy az akaraterővel vagy eltökéltséggel. Ez a tulajdonságunk teszi lehetővé, hogy elménk ereje mindvégig az adott tárgyra fókuszáljon a koncentráció elvei alapján, amíg a célunkat el nem értük.

A kitartás az a tulajdonság, amely képessé tesz arra, hogy felálljunk, ha a földre kerültünk, egy ideiglenes kudarc ellenére is tovább haladjunk célunk felé. Ez a tulajdonság ad bátorságot és erőt, hogy tovább próbálkozzunk minden akadály ellenére is.

Ez a tulajdonság teszi a buldogot képessé arra, hogy ha megtalálta a halálos fogást ellensége torkán, el nem engedi, bárhogy is próbálják lerázni.

Természetesen nem cél, hogy arra a célra fejlesszük kitartásukat, mint a buldog. Azért kell kifejlesztenünk, hogy átsegítsen azokon az akadályokon, amelyek utunkba állnak, bármilyen méltó helyre igyekszünk is eljutni a világban. Azért fejlesztjük ki magunkban a kitartást, hogy vezessen, ne térjünk el attól az iránytól, amelyet helyesnek tartunk. Azonban a kitartás ész nélkül csak bajba keverhet.

Tizenharmadik lépcsőfok: kudarcok

Ezzel eljutottunk a létránk „balszerencsés” tizenharmadik fokához. Kudarcok! Jaj, ne! De ne botoljunk meg ezen a lépcsőfokon. Ez mind közül a legérdekesebb, mert olyan tényekkel foglalkozik, amelyekkel szembe kell nézni, akár tetszik, akár nem. Világosan megmutatja, miként lehet minden kudarcot előnnyé változtatni. Miként lehet minden kudarcból olyan alapot építeni, amelyen majd sikerünk háza állhat.

A kudarc az egyetlen olyan téma az egész létrán, amelyet negatívnak nevezhetünk, ám megmutatom, hogyan és miért lesz mégis életünk egyik legfontosabb tapasztalata.

A kudarc a természet gátfutó versenye, edzése, hogy valami méltót tegyünk életünkben. Ez a folyamat, mellyel a természet megedz minket, kiégeti a salakot az összes többi emberi tulajdonságból, megtisztítja a fémet, hogy életünk során elbírja a nehézségeket. A kudarc az ellenállás nagy törvénye, amely annyira megerősíti az embert, hogy képes legyen legyőzni ezt az ellenállást.

Minden kudarc nagy, tartós lecke is, ha analizáljuk, elgondolkodunk és tanulunk belőle. A kudarc kifejleszti a toleranciát, együttérzést és gyengédséget szívünkben. Nem kell nagy utat megtennünk az élet országútján, hogy rájöjjünk, minden nehézség és minden kudarc álcázott áldás. Áldás, mert elménket és testünket is cselekvésre készteti, így mindkettőt fejleszti a használat törvénye által.

Nézzünk csak hátrafelé, és láthatjuk, hogy a történelem teli van olyan eseményekkel, amelyek világosan kimutatják a kudarc tisztító, erősítő hatalmát.

Miután kezdjük felfogni, hogy a kudarc fejlődésünk elengedhetetlen része, többé nem félelemmel tekintünk rá, és mire észbe kapunk, nincs is több kudarc! Ha valaki feláll, miután kiütötte a vereség, kivétel nélkül erősebb és bölcsebb lesz utána valamilyen szempontból.

Ha visszatekintünk saját kudarcainkra, és elég szerencsések vagyunk ahhoz, hogy bármilyen jelentős következményre rámutassunk, nem kétséges, hogy látni fogjuk: ezek a kudarcok életünk fordulópontjai voltak, és olyan módon befolyásolták terveinket, amelyek előnyünkre váltak.

Tizennegyedik lépcsőfok: tolerancia és együttérzés

Mai világunk egyik átka az intolerancia és az együttérzés hiánya.

Ha a világ toleránsabb lenne, nem söpörhettek volna végig háborúk a civilizált földgolyón. Itt Amerikában különösen fontos, hogy megtanuljuk az együttérzés és tolerancia leckéjét, mert országunk olyan hatalmas olvasztótégely, amelyben minden faj, minden gondolkodás és hit követője együtt él.

Ha nem gyakorlunk toleranciát és együttérzést, nem érünk föl ahhoz a szinthez, amely ezt az országot megkülönböztette az Atlanti-óceán másik oldalán levő zsarnoki világtól (A hitleri Németországról van szó. A szerk.). A háborúknak sok nagy tanulsága van, de egyik sem olyan fontos, mint a következő: a legkülönfélébb hitűek, nemzetiségűek, fajúak harcoltak egy közös ügyért.

Ha a háborúban képesek voltunk egy közös ügyért harcolni, úgy, hogy nem mutattunk intoleranciát egymás iránt faji, vallási, politikai meggyőződés alapján, mert szükségesnek, hasznosnak tartottuk, hogy így tegyünk, miért ne folytathatnánk ugyanezt a gyakorlatot a békében is?

Az erő az együttműködés eredménye!

A történelem során a nyomorgó emberek többet szenvedtek saját közömbösségük és erőszakos türelmetlenségük miatt, mint az uralkodó osztály elnyomása miatt. Ami azt illeti, ha az emberek félretennék intoleranciájukat, és egy közös ügy érdekében dolgoznának összefogva, nincs az a földi erő, amely legyőzné őket.

Háborúban a vereséget általában a szervezettség hiánya okozza. Ugyanez igaz a mindennapi életre is. Az intolerancia és a közös cél érdekében kifejtett harmonikus erőfeszítés hiánya nyitva hagyja az ajtót. Így azon kevesek, akik megértik, micsoda erő származik a szervezett erőfeszítésből, beléphetnek, és a szervezetlenek, tudatlanok hátán juthatnak magasba.

Az intolerancia tönkreteszi a világot a terrorizmus és a vallás révén. Mindez nem más, mint intolerancia és mohóságjói láthatjuk ezt mindkét oldalon. Ha mindkét oldal úgy látná, hogy ő a kar, a másik pedig a kart életben tartó véráram, belátnák, hogy az intolerancia, amely a másiknak árt, ugyanígy árt saját magának is.

Számoljunk hát le az intoleranciával, helyezzük az elvet a vallás, az emberi természet és az önző én fölé. Mutassunk legalább annyi intelligenciát, mint a kis méhecske, amely a kaptár javára dolgozik.

Tizenötödik lépcsőfok: munka

Egyetlen rövidke szó alkotja ezt a lépcsőfokot, ám ez az egyik legfontosabb tulajdonság.

A természet törvényei azt parancsolják, hogy semmi nem élhet, amit nem használnak. A testhez kötözött kar, amelyet nem használhatnak, összezsugorodik, használhatatlanná válik. Akárcsak a fizikai test bármely más része. A tétlenség hanyatláshoz és halálhoz vezet. Így van ez az emberi elmével is. Az elme és tulajdonságai nem zsugorodnak össze és pusztulnak el kihasználatlanul, de az agy, amelyen keresztül az elme fizikailag működik, igen.

Minden kép, amely az öt érzékszerv révén az emberi agyba jut, beágyazódik valamelyik apró agysejtbe, ahol összezsugorodik és elhal használatlanul, vagy élénk és egészséges lesz az állandó használat révén. A tanárok egyetértenek abban, hogy nem a tankönyvekből elnyert konkrét tudás az oktatás, hanem az agy fejlesztése, amely annak eredménye, hogy a könyvekben rejlő tudást átvisszük az agyba. Ezzel megfelelő mértékben használjuk az agyat magát, és ez az iskoláztatás valódi értéke.

A felsorolt tulajdonságok mind az önéi, de ennek az ára a munka — a kitartó, szüntelen munkálkodás. Ameddig gyakorolja ezeket a tulajdonságait, és dolgoztatja őket, egészségesek és erősek lesznek. De ha engedi elszunnyadni őket, nem használja őket, akkor összezsugorodnak, lepusztulnak és végül elhalnak.

Tizenhatodik lépcsőfok: az Aranyszabály

Ez létránk utolsó lépcsőfoka. Talán ezzel kellett volna kezdeni, mert használata vagy mellőzése dönti el, hogy a többi említett tulajdonság felhasználásával kudarcot vallunk, vagy sikerünk lesz. Ez az Aranyszabály filozófia a ragyogó nap, amely a háttérből az összes többi tulajdonságot bearanyozza. Ha az Aranyszabály fénye nem világítja be utunkat, olyan gödrökbe zuhanhatunk, ahonnan nincs kiút.

Az Aranyszabály jelenti a sikerhez vezető egyetlen biztos utat, mert egyenesen az emberiség érdekében végzett hasznos munka mezején át vezet. Ez fejleszti ki a „kaptár” szellemet az emberekben, és teszi őket képessé arra, hogy önző, személyes érdekeiket félretegyék a közösség érdekében.

Az Aranyszabály sorompó, amely nem engedi, hogy ártó módon használjuk fel a többi említett tulajdonság révén szerzett erőt. Ez az ellenszer mindazon károk ellen, amelyeket az emberek tudás és erő híján okoznak, ez vezet oda, hogy értelmesen, építő jelleggel használjuk mindazokat a tulajdonságokat, amelyeket a létránk fokait használva kifejlesztettünk.

Az Aranyszabály a reflektorfény, amelyet ráirányítunk mindarra, amelyek valami értéket jelentenek majd utódainknak is, amely megkönnyíti embertársaink terhét, és segíti őket abban, hogy hasznos, építő munkát találjanak.

Az Aranyszabály egyszerűen azt jelenti, hogy úgy viselkedjünk másokkal, ahogyan azt szeretnénk, ha ők viselkednének velünk. Azt tegyük velük, amit szeretnénk, ha velünk tennének. Azt nyújtsuk tettben, gondolatban, amit hajlandók vagyunk másoktól elfogadni.

Ennek a lépcsősornak a révén olyan tökéletes terv, menetrend testesül meg ön előtt, amellyel bármely jogos célt elérhet, olyat, amely az ön korában, természetes hajlamaival, iskolázottságával és környezetében csak lehetséges. Varázslatos „lajtorja” ez, amely a siker szivárványának végéhez vezet - ezt akarjuk szinte mind megtalálni életünk valamely pontján.

Már látható a szivárvány vége, és amint rendelkezik a fent felsorolt tulajdonságokkal, megkapja a zsák aranyat, amely csak arra vár, hogy jogos tulajdonosa arra járjon és fölmarkolja.

Negyedik fejezet

Mitől lesznek egyesek sikeresek: a titok

Van egy fontos felfedezésem, egy felfedezés, amely önnek is segíthet abban, hogy elérje életcélját, bármi legyen is.

Nem a zsenialitás hozza meg a sikert, amellyel egyesek állítólag meg vannak áldva. Nem is a jó szerencse, befolyás vagy vagyon.

Azt, amire a legtöbb nagy vagyon épül, ami segít embereknek abban, hogy hírnévre tegyenek szert, magas pozíciót nyerjenek el, könnyű leírni.

Egyszerűen az a szokás, hogy bármibe kezdünk is, befejezzük, amihez előbb meg kell tanulni eldönteni, mibe vágjunk bele és mibe nem.

Leltározza fel saját elmúlt két évét. Mit talál? Ötven az egyhez az esélye annak, hogy sok ötlete támadt ez alatt az idő alatt, sok terve volt, de csak keveset fejezett be vagy talán egyet sem.

Az alkalmazott pszichológialeckék között talál egyet, amely a koncentráció jelentőségével foglalkozik. Egyszerű, világos információt kap arról, hogyan is tanuljon meg koncentrálni.

Jól teszi, ha ismét fellapozza ezt a leckét, és újra áttanulmányozza. Tanulmányozza úgy, hogy közben új ötletet forgat elméjében - azt, miként lehet mindent befejezni, amibe belekezdtünk.

Hányszor hallhatta élete során, hogy a halogatással csak az időt vesztegetjük. De csak amolyan prédikációnak tűnt, nyilván oda sem figyelt rá.

Pedig ez szó szerint igaz!

Ha nem adjuk fel, az hatalmas erőt jelent

Egyetlen vállalkozásunk sem lehet sikeres, legyen az nagy vagy kicsi, fontos vagy sem, ha pusztán arra gondolunk, mit szeretnénk elérni, aztán leülünk, és várjuk, hogy a dolog türelmes, fárasztó munka nélkül megtörténjen.

Csaknem minden vállalkozás, amely kiemelkedik a hasonló, átlagos vállalkozások közül, egy határozott tervre vagy eszmére koncentrál, és ettől nemigen tér el.

A gyorséttermi láncok például egy határozott terv alapján épültek ki, a koncentráció elve alapján. A terv maga egyszerű, és könnyen alkalmazható más területen is.

Az autóipar nem más, mint koncentráció arra, hogy az embereknek használható autót nyújtsanak a lehető legolcsóbban. A tömegtermelés előnyeit nyújtják a vásárlóknak.

A nagy csomagküldő szolgálatok a világ legnagyobb kereskedelmi vállalkozásai közé tartoznak. Arra az egyszerű tervre épültek, hogy nagykereskedelmi előnyöket adnak a vásárlóknak, és azt a politikát követik, hogy pénz-visszafizetési garanciát vállalnak.

Más nagy kereskedelmi sikerek is épültek ugyanerre az elvre: találni egy határozott tervet és végsőkig kitartani mellette.

Azonban minden nagy siker mellett, amelyek esetében rámutathatunk, hogy ezt az elvet használta, ezernyi kudarcot vagy majdnem kudarcot is találunk, ahol nem rendelkeztek ilyen tervvel.

Félkész ötletekkel nem megyünk semmire

Nemrégiben beszélgettem valakivel — az illető értelmes, és sok szempontból remek üzletember. Mégsem sikeres, azon egyszerű okból, hogy túl sok félig kész ötlete van, és rendre elveti mindet, mielőtt igazán kipróbálná.

Ajánlottam neki valamit, amelynek tán hasznát vehette volna, de azonnal rávágta. — Ó, erre már többször gondoltam, és egyszer el is kezdtem kipróbálni, de nem vált be.

Jól figyeljenek a szóhasználatára. — Egyszer el is kezdtem kipróbálni, de nem vált be. - Itt rejlik a gyengeség. Elkezdte kipróbálni.

Az Aranyszabály olvasói jól jegyezzék meg a következőt. Nem az lesz sikeres, aki pusztán elkezd valamit. Az lesz sikeres, aki elkezdi, és ha a fene fenét eszik is, befejezi.

Bárki belevághat valamibe. De az az úgynevezett zsenialitás, ha elég bátorságot, önbizalmat szed össze, hogy legyen türelme be is fejezni.

Pedig ez nem zsenialitás. Semmi más, mint kitartás és józan ész. Az, akit zseninek titulálnak, miként Edison gyakran mondogatta, egyáltalán nem az. Egyszerűen olyan valaki, aki keményen dolgozik, talált egy józan tervet és ragaszkodik hozzá.

A siker ritkán - vagy tán soha — nem jön csokorban, sietve. A komoly teljesítmény általában hosszú, türelmes befektetést jelent.

Gondoljon a fenséges tölgyfára. Nem egy év, vagy akár két, három év alatt nő meg. Húsz évbe is beletelik, mire egy komoly tölgy kifejlődik. Vannak fák, amelyek néhány év alatt igen nagyra nőnek, de ezek rövid életű fák, anyaguk lágy és porózus.

Az, aki idén konyhafőnök akar lenni, majd meggondolja magát, és jövőre a pénzügyi világban próbálkozik, majd újra vált életbiztosításra a harmadik évben, valószínűleg mindháromban kudarcot vall. Pedig ha kitartott volna valamelyik mellett, három év alatt sikerre vihette volna.

Honnan is ismerem olyan jól ezt a hibát?

Tudják, elég sokat tudok minderről, mert magam is ugyanezt az ostobaságot műveltem csaknem tizenöt éven át. Úgy érzem, minden jogom megvan arra, hogy figyelmeztessem önöket is erre az akadályra, mert sok vereséget szenvedtem emiatt, és így megtanultam, miként ismerjem föl másokban is.

Közeledik január elseje, a nagy elhatározások napja. Használják fel ezt a napot két célra is, és valószínűleg hasznuk lesz abból, hogy elolvassák ezt a cikket.

Először: keressen fő célt magának legalább a következő évre, de inkább a következő öt évre, és írja is le.

Másodszor: valami ilyen fogadalommal tegye le fő célja épületének alapkövét. „Elhatároztam, hogy ezeket a feladatokat elejétől végig viszem, hogy sikerrel járjak, és semmi nem tántoríthat el attól, hogy bármibe kezdjek is, befejezzem.”

Csaknem mindenkiben van annyi intelligencia, hogy ötletei legyenek. Többnyire az a baj, hogy ezek az ötletek nem formálódnak tetté. A legremekebb mozdony sem ér fityinget sem, nem fog elhúzni egykilónyi súlyt sem, amíg a gőztartályban levő gőzt ki nem eresztik.

Van a fejünkben energia — minden normális embernek van —, de nem engedjük ki tetteink szelepén. Nem használjuk fel a feladatra való koncentrálás elvével, pedig ez a sikeresek listájának élére vihet.

Ahogy én látom, az alkohol legnagyobb átka, hogy az emberi elmét elkábítja, inaktívvá teszi. Ez tény. Már ez elég ahhoz, hogy elítéljük, mert minden, ami visszatart valakit a cselekvéstől, a jól létét fenyegeti.

Az emberekből általában akkor tör ki a fejükben érlelődő cselekvés, ha olyan feladatot végezhetnek, amit élveznek. Ezért is kell olyan munkát találni mindenkinek, amit a legjobban szeret.

Rá lehet venni csodálatos elménket arra, hogy kiadja energiáját és valamilyen hasznos munkára koncentrálva tetté alakítsa. Addig kutassunk, amíg meg nem találjuk a lehető legjobb módját energiánk térnyerésének. Találjuk meg azt a munkát, amelyben a legkészségesebben, természetesebben bocsátjuk ki ezt az energiát, és elég közel kerülünk ahhoz a munkához, amelyben sikeresek lehetünk.

Nem az a zsenialitás, amit annak gondolunk

Abban a kivételes helyzetben voltam, hogy sok úgynevezett nagy embert interjúvolhattam meg. Olyanokat, akiket zseninek tekintenek. Veheti bátorításnak, de őszintén megmondom, semmi olyat nem találtam bennük, amivel én vagy ön, vagy bárki más átlagos ember ne rendelkezne. Ugyanolyanok, mint mi, nincs több agyuk — néha még kevesebb is. Amivel viszont rendelkeztek, azzal mi is rendelkezünk, csak éppen nem mindig használjuk, s ez az a képesség, hogy ami a fejükben összegyűlik, azt tettben bocsássák ki, és egészen addig a feladatra koncentráljanak, amíg be nem fejezték.

Ne is remélje, hogy rögtön, az első alkalommal jól koncentrál. Először tanuljon meg apróságokra koncentrálni — egy ceruza kihegyezésére, arra, ahogyan becsomagol valamit, legépel egy üzenetet és így tovább.

Úgy érhetjük cl a tökéletességet ebben a csodálatos művészetben, hogy be is fejezzük, amit elkezdtünk, hogy rászokunk, bármit is tegyünk, bármilyen apróság legyen is az. Mire észbe kapunk, szokásunkká válik, és automatikusan, minden erőfeszítés nélkül tesszük.

Mi a jelentősége?

Micsoda ostoba, értelmetlen kérdés — de megválaszolom: ezt mutatja a különbséget kudarc és siker között!

Ötödik fejezet

Életem hét fordulópontja

Saját tapasztalataimról számolok be, több mint húsz éven át gyűjtöttem őket. Megmutatják, hogy csak hosszú távon lehet meglátni az élet alapvető igazságait, és értelmezni azt, miként működik a sorsunkat irányító láthatatlan kéz. Történetem jelentősége nem egyetlen eseményben rejlik, hanem az összes esemény és egymással való kapcsolatuk értelmezésében.

Előhang

Van egy legenda, amely egyidős az emberi fajjal, miszerint egy halom arany vár minket a szivárvány végén.

Talán ez a tündérmese, amely annyira megragadja a képzeletet, és tehet arról, hogy az emberek manapság ennyire Mammon szentélye előtt hódolnak.

Csaknem tizenöt éven keresztül kerestem szivárványom végét, hogy enyém legyen az arany. Szüntelen kutattam a tünékeny szivárványt. Utam a kudarc ösvényén vezetett felfelé, ahonnan a reménytelenség szakadékéba zuhantam, majd csábított tovább az arany fantomja.

Tegyék félre gondjaikat, és tartsanak velem, míg elbeszélem kanyargós utamat. Megmutatom életem hét fordulópontját. Talán segíthetek abban, hogy lerövidítsék a szivárványuk végéhez vezető utat. Egyelőre elbeszélésemet az egyszerű tényekre korlátozom, elmondom mit tapasztaltam kutatásaim közben, mint volt már újra meg újra karnyújtásnyira az áhított arany, majd ragadta el a sors.

Ha velem tart, láthatja a tapasztalat barázdáit, amelyek tüskével lettek bevetve és könnyel öntözve; végigjöhet velem az „Árnyék völgyén”, láthatja az „Elvárások hegyét”, és a kudarc, csüggedés feneketlen vermét; zöld mezőkön sétál velem, és sivár sivatagokban vánszorog.

Végül megérkezünk majd a szivárvány végéhez.

Készüljenek fel a megrázkódtatásra, mert nemcsak a legenda által ígért aranyat találjuk ott, hanem valami mást is, amelyre a föld minden aranyánál jobban vágyunk. Az lesz a jutalma, ha velem tart erre az útra, hogy megtudja, mi az a valami.

Egy reggel felriadtam, mintha csak valaki felrázott volna. Körülnéztem, de senkit nem találtam a szobában. Éjjel három óra volt. A pillanat tört részéig világosan láttam egy képet magam előtt, s ebben a képben összesűrítve életem hét fordulópontját, úgy, ahogyan itt leírom. Mindent elsöprő vágyat éreztem, sőt nem is vágy volt ez, hanem parancs, hogy a képet szavakká formáljam, és mások okulására használjam.

Egészen eddig nem sikerült pontosan értelmezni életem jó néhány tapasztalatát. Ezek közül több a csalódás hegét hagyta szívemen, és némi keserűséget, amely akadályozta és beárnyékolta erőfeszítéseimet, hogy az emberek szolgálatára legyek.

Remélem megbocsátják, ha nem időzök sokat azon, milyen érzések töltöttek el, amikor a türelmetlenség utolsó, maradék nyoma is kitörlődött szívemből, és életemben először láttam ezeknek a megpróbáltatásoknak, szívfájdalmaknak, csalódásoknak és nehézségeknek az igazi jelentését. Kérem, bocsássák meg, ha tartózkodok igazi érzelmeim leírásától, nemcsak azért, mert számomra szent ez az élmény, hanem azért is, mert nincsenek szavak, amelyek pontosan tolmácsolnák ezeket az érzéseket.

Ezt leszögezve, tartsanak velem életem első fontos fordulópontjához, amely több mint húsz évvel ezelőtt történt. Hajléktalan voltam, iskolázatlan, és nem volt életcélom. Reménytelenül sodródtam az élet tengerén, miként egy száraz levél lebeg a szelek szárnyán. Amennyire emlékszem, nem volt több ambícióm, mint az, hogy egy szénbányában dolgozzak, meg sem fordult más a fejemben. Úgy tűnt, a sors ellenem van. Nem hittem senkiben és semmiben, csak Istenben és jómagamban, és néha bizony az is eszembe jutott, hogy netán az Isten is átver.

Cinikus voltam, teli kétellyel és szkepticizmussal. Semmiben nem hittem, amit nem értettem. A kettő meg kettő is csak akkor volt négy, amikor magam adtam össze a számokat.

Bevallom, mindez elég prózai, eseménytelen kezdet, ám erről nem tehetek, hiszen csak azt írom le, ami történt. És talán nem térek el a tárgytól túlzottan, ha emlékeztetem önöket arra, hogy a legtöbb esemény életutunk elején eseménytelen, száraz és prózai. Olyan lényegesnek érzem ezt, hogy kénytelen vagyok ráirányítani a reflektorfényt, mielőtt folytatnám elbeszélésemet. Ez lehet az a tényező, amely megvilágítja a dolgokat, és segít helyesen értelmezni saját élete eseményeit, minden történés valódi jelentőségét látva, bármilyen jelentéktelennek tűnik is akkor.

Meggyőződésem, hogy többnyire azt várjuk, hogy életünk jelentős eseményei drámai, hatásos, színpadias módon történjenek. Pedig a valóságban észre sem vennénk őket, ha nem jönne velük az öröm vagy bánat, amelyet hoznak, ezért elvesztjük szem elől azt a valódi leckét amelyre tanítanak, illetve csak az örömre vagy bánatra fókuszáljuk figyelműnket.

Az esemény, amelyet most leírok, húsz évvel ezelőtt történt.

Életem első fordulópontja

Az első fordulópontot máshol már említettem, egy idősebb munkatársam spontán megjegyzése váltotta ki, aki rámutatott arra, hogy értelmes gyerek vagyok, és ha iskolába járnék, vinném valamire.

Ennek a megjegyzésnek az első konkrét eredménye az volt, hogy beiratkoztam egy üzleti iskolába. Be kell vallanom, hogy életem egyik legjobb lépése volt ez, mert most először kukkanthattam bele abba, amit jó arányérzéknek nevezhetünk. Itt tanultam meg az egyszerű demokrácia szellemét, és ami még fontosabb, itt lett enyém az eszme, hogy kifizetődik többet és jobbat nyújtani, mint amennyiért konkrétan megfizetnek. Ez alapelvemmé vált, és most már minden tettemet befolyásolja, amikor nyújtok valamit.

Az üzleti iskolában olyan fiatal férfiakkal és nőkkel voltam együtt, akiket, akárcsak engem, egyetlen cél vezérelt. Megtanulni hatékonyan szolgáltatni, és megélni belőle. Voltak köztük zsidók, katolikusok, protestánsok, ugyanolyan feltételekkel, és tanultuk meg életünkben először, hogy mind egyformán emberek vagyunk, és egyformán reagáltunk az üzleti iskolában uralkodó egyszerű, demokratikus szellemre.

Miután befejeztem ezt a képzést, gyorsíróként és könyvelőként dolgoztam a rá következő öt évben. Hála annak az elvnek, amit az üzleti iskolában tanultam, hogy többet és jobbat nyújtsak, mint amennyiért megfizetnek, gyorsan haladtam előre, és mindig sikerült betöltenem az éveim számához mérten magas pozíciókat az ezzel járó magasabb fizetéssel.

Takarékoskodtam, és a bankszámlámon kisvártatva dollárezrek voltak. Gyorsan haladtam szivárványom vége felé. Sikerre vágytam, és az elképzelésem a sikerről nem volt más, mint bármely átlag fiatalé, vagyis a pénz! Bankszámlám egyre nagyobbra és nagyobbra hízott. Láttam magam, mint kerülök egyre magasabb pozícióba, és keresek egyre több pénzt vele. A módszerem, miszerint mennyiségben és minőségben is többet nyújtottam, mint amennyiért megfizettek, olyan szokatlan volt, hogy felhívtam magamra a figyelmet, és hasznot húztam az összehasonlításból azokkal, akik nem tanulták meg ezt a titkot.

Gyorsan terjedt a hírem, és mire észbe kaptam, már versengtek értem. Nem azért tartottak rám igényt, amit tudtam, hiszen ez nem volt sok, hanem mert hajlandó voltam a lehető legjobban felhasználni azt a keveset. A szolgálatkészség szelleme bizonyult a legerőteljesebb stratégiai alapelvnek mind közül, amit tanultam.

Második fordulópont

A sors szele dél felé röpített, és kereskedelmi igazgató lettem egy nagy fatelepnél. Semmit sem tudtam a szálfáról, és ugyanannyit a kereskedelmi igazgatóságról, de azt megtanultam, hogy kifizetődik többet és jobbat nyújtani, mint amennyiért fizetnek, és továbbra is ez az elv vezérelt. Eltökélten vetettem magam új munkámba, és igyekeztem mindent megtudni a szálfák eladásáról.

Jó munkát végeztem. Egy év alatt kétszer is emelték a fizetésemet, és a bankszámlám tovább hízott. Olyan jól kereskedtem az alkalmazóm szálfájával, hogy új céget alapított, amelybe bevett partnernek.

Az üzlet jól ment, s mi virágoztunk.

Láttam, mint kerülök egyre közelebb és közelebb a szivárvány végéhez. Minden irányból áradt felém a pénz és siker, ezért teljes figyelmem az aranyra szegeződött, valósággal láttam már magam előtt. Ekkor még meg sem fordult a fejemben, hogy a siker mást is jelenthet, mint pénzt.

A bankban levő pénz jelentette a siker legmagasabb fokát. Kedélyes, vidám cimbora voltam, és hamar szereztem barátokat a szakmában, és hamarosan az első sorban ültem a fatelepes konferenciákon és összejöveteleken.

Egyre sikeresebb voltam, és tisztában is voltam vele.

Mindenekelőtt, tudtam, hogy pontosan abban a szakmában vagyok, amely a leginkább illik hozzám. Semmi rá nem vett volna, hogy váltsak. Semmi, kivéve azt, ami történt.

A láthatatlan kéz engedte, hogy a hiúságom rabja legyek, s pöffeszkedjek, míg végül kezdtem igazán fontosnak érezni magam. A kiábrándult évek után, és az emberi események pontosabb értelmezésével arra gondolok, hogy a láthatatlan kéz talán szándékosan nem engedi, hogy mi ostoba emberek hiúságunk tükre előtt parádézzunk, amíg meg nem látjuk, milyen közönséges ez, és nem hagyjuk abba. Akárhogy is, úgy tűnt, tiszta az út előttem. A lábam a gázpedálon volt, és tövig is nyomtam.

Ám a kanyar után várt a sors egy csicsás klubbal, s bár a díszek hamisak voltak, én persze nem láttam a közelgő karambolt, csak amikor már késő volt. Szomorú történet ez, de nem hiszem, hogy nagyban különbözne mások történetétől, ha elég őszinték lennének magukhoz.

Akárcsak derült égből a villám, úgy csapott le rám az 1907-es tőzsdepánik. Egyik napról a másikra minden pénzem elveszett. Az üzlettársam rémülten, de veszteségek nélkül visszavonult, én pedig ott maradtam üres kézzel, egy cég kiüresedett héjával, amelynek semmije nem maradt a jó hírén kívül. Erre a jó hírre támaszkodva vásároltam százezer dollár értékben szálfát. Egy csaló ügyvéd (aki később börtönbe került más bűnökért, amelynek részleteibe most nem mennék bele) esélyt látott arra, hogy tönkretegye ezt a hírnevet, és a cég kezemben lévő maradékát. Ő és társai megvették a vállalkozást és tovább működtették.

Egy év múlva tudtam meg, hogy minden fát, amit csak lehetett, megvásároltak, majd újra eladták, és zsebre tették a hasznot anélkül, hogy fizettek volna az áruért. Ártatlanul ugyan, de én voltam az eszköz, melynek révén becsaphatták hitelezőiket, akik csak későn tudták meg, hogy semmi közöm nincs már a társasághoz.

Ez a kudarc, ahol a jó híremmel is visszaéltek, volt a második fontos fordulópont az életemben. Ez kényszerített arra, hogy otthagyjam ezt az üzletet, amely a pénzen kívül semmivel nem kecsegtetett, és nem adott módot a személyes „belső” fejlődésre.

Minden erőmmel küzdöttem, hogy megmentsem a cégemet a pánik idején, de olyan tehetetlen voltam, akár egy kisbaba. Az örvény elragadott a szálfabiznisztől, én pedig jogi egyetemre mentem, ahol sikerült még jobban leráznom magamról a tudatlanság, hiúság és írástudatlanság terhét. Olyan trió ez, amely ellen senki nem küzdhet sikerrel.

A harmadik fordulópont

Az 1907-es pánik és a kudarc térített el a szálfaüzlettől a jogi egyetem felé. A kudarcon kívül semmi nem tudott volna rávenni erre. Legalábbis amit akkor kudarcnak neveztem. Vagyis életem második nagy fordulópontja a kudarc szárnyán jött, ami újra eszembe juttatja, hogy komoly tanulság van minden kudarcban, akár tanulunk belőle, akár nem.

Azzal a biztos hittel kezdtem el az egyetemet, hogy amikor majd végzek, még jobban fel leszek készülve arra, hogy elérjem a szivárvány végét, és enyém legyen az ott várakozó arany. Még mindig nem volt több vágyam, mint hogy sok pénzt keressek, ám pont az, amit a legjobban imádtam, mutatkozott a legtünékenyebb dolognak a világon. Mindig kicsúszott a markomból — mindig a közelemben volt, de nem tudtam megragadni.

Esténként jártam az egyetemre, nappal egy autószalonban voltam eladó. A fatelep szakmában szerzett eladási tapasztalatom most előnyömre szolgált, és viszonylag hamar jól teljesítettem itt is. Persze még mindig ragaszkodtam szokásomhoz, hogy többet és jobbat nyújtsak, mint amennyiért fizetnek. Végül lehetőséget kaptam arra, hogy beszálljak az autógyártásba is. Úgy láttam, nagy az igényautószerelőkre, ezért iskolát nyitottam, ahol normál gépszerelőket képeztünk ki autó összeszerelésre és -javításra. Az iskola virágzott, és szép pénzt hozott.

Ismét feltűnt a szemem előtt a szivárvány vége. Ismét úgy gondoltam, hogy végre megtaláltam a helyem a világ munkái között. Ismét úgy gondoltam, hogy semmi nem téríthet el ettől, nem tántoríthat el az autós szakmától. A bankárom látta, hogy jól megy nekem. Adott hát hitelt a terjeszkedésre. Sőt még ő bátorított, hogy máshová is fektessek be. Ő volt az egyik legderekabb ember a világon, legalábbis akkor úgy tűnt nekem. Sok ezer dollárt adott kölcsön egyetlen aláírásra, minden korlátozás nélkül.

De sajnos, az édes általában megelőzi a keserűt. A bankár addig adta a kölcsönöket, amíg reménytelenül el nem adósodtam felé, aztán átvette a vállalkozásomat. Mindez olyan hirtelen történt, hogy nem is értettem. Elképzelni sem tudtam, hogy ilyesmi lehetséges. Volt még bőven mit tanulnom az emberekről, főként arról a fajtáról, amilyennek ez a bankár bizonyult. Tartozom azzal a bankár szakmának, hogy hozzátegyem, ilyen ritkán akad közöttük.

Befutott üzletemberből, akinek tisztes jövedelme volt, vagy fél tucat drága autója, és mindenféle egyéb holmija, amire igazán nem is volt szüksége, hirtelen újra szegény lettem.

A szivárvány vége eltűnt a szemem elől, és csak évek múltán jöttem rá, hogy ez a kudarc volt talán az egyik legnagyobb áldás az életemben, mert ez kényszerített arra, hogy kiszálljak egy üzletből, amely egyáltalán nem segített az emberi oldalam fejlesztésében, és olyan csatorna felé irányította igyekezeteimet, amelyek igen szükséges tapasztalatokat hoztak.

Úgy gondolom, érdemes megemlíteni, hogy néhány évvel ezután visszamentem Washingtonba, és puszta kíváncsiságból meglátogattam a bankot, ahol egykor korlátlan hitelem volt. Természetesen azt vártam, hogy egy virágzó bankot találok majd.

Döbbenetemre kiderült, hogy a bank tönkrement, magában az épületben pedig étkezdét rendeztek be munkásoknak. Egykori bankár barátom pedig nyomorban tengette életét. Találkoztam vele az utcán, gyakorlatilag egy fillérje nem volt. Én pedig életemben először tűnődtem el azon, hogy talán valami más értek, és nem pénz vár ránk a szivárvány végén.

Mellesleg, ez az eltűnődés nem nyílt lázadás volt, és nem is követtem annyira, hogy választ kapjak. Mindössze egy futó gondolat volt az elmémben. Ha már akkor annyit tudtam volna az emberi történések értelmezéséről, amennyit most tudok, akkor felismertem volna benne a láthatatlan kéz noszogatását. Ha tudtam volna bármit is a kompenzáció törvényéről, nem lepődtem volna meg azon, hogy a bankár elszegényedett, abból kiindulva, hogy az én tapasztalatom vele nem volt egyedi, több száz hasonló eset jellemezte üzleti etikáját.

Soha életemben nem vívtam nagyobb harcot, mint most azért, hogy az autós szakmában maradjak. A feleségemtől kértem kölcsön, és fektettem be abban a hiú reményben, hogy abban a szakmában maradhatok, amelyet a leginkább hozzám illőnek gondoltam. De olyan erők, amelyek fölött nem volt hatalmam, és amelyeket akkor még nem is értettem, minden erőfeszítésemet semmissé tették. Komoly csapást szenvedett el a büszkeségem, amikor végül feladtam. Elkezdtem felkutatni, hogyan használhatnám fel jogi tudásomat.

Negyedik fordulópont

Mivel a feleségem családjában befolyásos emberek voltak, a világ egyik legnagyobb vállalatának jogtanácsosa mellé kerültem asszisztensnek. A bérem aránytalanul nagyobb volt, mint amit a vállalat általában kezdőknek fizetett, és még inkább aránytalanul több, mint amit megérdemeltem. De hát ez volt, én pedig vállaltam. Kiderült, hogy ami jogi téren hiányzott belőlem, azt pótoltam annak az egy biztos elvnek a segítségével, amelyet az üzleti iskolában tanultam - vagyis többet és jobbat nyújtsak, mint amennyiért megfizetnek, amennyire az csak lehetséges.

Minden nehézség nélkül betöltöttem a pozíciómat. Gyakorlatilag biztos révbe jutottam, csak nem akartam ott maradni. Egy nap olyat tettem, ami a közeli barátaim és a rokonok szerint igen ostoba dolog volt. Kiléptem. Amikor nyaggattak, hogy mondjam meg miért, olyan érvet mondtam, ami nekem meggyőzőnek hangzott, de a családi kört nem győztem meg vele arról, hogy bölcsen cselekszem. Még kevésbé azt a néhány barátomat, aki józanul gondolkodott.

Azért hagytam ott ezt az állást, mert túl könnyűnek találtam a munkát, és túl kevés erőfeszítést igényelt a részemről Ereztem, mint kezd eluralkodni rajtam a tétlenség. Kezdtem lazára venni a dolgokat, és tudtam, hogy a következő lépés a hanyatlás lesz. Nem volt semmilyen sürgető késztetés, ami a váltásra késztetett volna. Barátok és rokonok között voltam. Olyan munkám volt, amelyet megtarthattam ameddig akartam, olyan fizetésem, amelyből tellett otthonra, jó autóra és bele benzinre.

Mire volt még szükségem? Arról a hozzáállásról volt szó, amely felé csúsztam. Ez rémisztett meg. Bármilyen tudatlan voltam is még akkoriban ezekben a dolgokban, mindig hálás leszek azért, hogy az érzékeim azt súgták, hogy az erő és növekedés csakis küzdelemből származik, és amit nem használnak, az visszafejlődik és elhal.

Ez a lépés bizonyult a következő igen fontos fordulópontnak az életemben, bár tízévnyi küszködés követte, amely szinte minden olyan szenvedést meghozott, amit az emberi szív csak megtapasztalhat. Otthagytam a jogi pályát, ahol jól megvoltam, barátok és rokonok között éltem, akik úgy gondolták, hogy fényes és szokatlanul ígéretes jövő vár rám. Őszintén bevallom, magam sem tudom, honnan volt meg bennem a bátorság, hogy megtegyem, amit tettem. Amennyire most látom, inkább amolyan megérzés eredménye volt, vagy valami késztetés, amit nemigen értettem akkor, mint logikus következtetés.

Chicagót választottam új lakhelyemül, mert úgy gondoltam, a világon itt a legnagyobb a verseny, és úgy éreztem, hogy ha Chicagóban elismerést szerzek bármely tisztességes területen, bebizonyítom magamnak, hogy van bennem valami, amit egy nap még igazi képességgé fejleszthetek. Különös érvelés volt: legalábbis akkor annak tűnt nekem. Erről jut eszembe, hogy mi emberek gyakran tulajdonítunk magunknak olyan intelligenciát, amellyel nem rendelkezünk. Félek, hogy túl gyakran nevezzük bölcsességnek olyan dolgok következményeit, amelyek fölött semmi befolyásunk nem volt, és amikért nem is vagyunk felelősek.

Olyan gondolat ez, amely aranyfonálként fut végig életem hét legfontosabb fordulópontjának analízisén. Nem igyekszem olyan képzetet kelteni, miszerint minden cselekedetünkért nálunk nagyobb erők felelősek; igen bölcs dolognak tartom életünk fordulópontjainak tanulmányozását és helyes értelmezését. Ezek azok a pontok, amelyeken erőfeszítéseink eltérnek az addigi iránytól, bármit is tegyünk ellene. Nincs elméletem vagy hipotézisem ennek a különös anomáliának a magyarázatára, úgy vélem, hogy mindenki megtalálja a választ szelleme értelmező ereje révén.

Még egy ajánlólevelem sem volt, úgy érkeztem Chicagóba. Azt terveztem, hogy az érdemeim révén adom el magam, vagy legalábbis azok révén, amiket érdemeimnek hittem. Sikerült elhelyezkednem, mint hirdetési szakember. Szinte semmit sem tudtam a reklámokról, de előző, üzletemberi tapasztalatom segített, és ott volt régi barátom, a szokás, miszerint többet és jobbat nyújtok, mint amennyiért megfizetnek. Ez kiegyenlítette a hátrányt.

Az első évben jóval többet kerestem, mint amire számítottam.

Gyors lépésekkel jöttem újra fel. A szivárvány kezdett újra köröttem körözni, és ismét a kezem ügyében láttam az arannyal teli ládát. Azt hiszem, fontos leszögezni, hogy még mindig dollárokban mértem a sikert, és szivárványom vége nem ígért más, mint aranyat. Akkoriban még meg sem fordult a fejemben, hogy bármi mást találhatnék utam végén, mint pénzt, s ha mégis átfutott, nem hagyott mély nyomot bennem.

A történelem bőven ad rá példát, hogy a nagy ünneplést általában bukás követi. Én ünnepeltem, de nem vártam, hogy bukás következik. Gyanítom, hogy soha senki nem sejti előre a bukást, pedig az eljön, kivéve, ha az ember alapvető, irányító alapelvei igazak.

Ötödik fordulópont

Sikeres hirdetési szakember lettem. A vállalat elnöke annyira elégedett volt a munkámmal, hogy segített megszervezni a híres, egész országra kiterjedő Betsy Ross Candy Companyt. Ennek én lettem az elnöke, és ezzel elértem életem következő fontos fordulópontjához.

A vállalkozás terjeszkedett, míg végül tizennyolc különböző városban voltak boltjaink. Ismét elérhető közelségben láttam a szivárványom végét. Tudtam, hogy most végre megtaláltam azt a bizniszt, amellyel életem végéig foglalkozni akarok, bár, ha őszinte akarok lenni, be kell vallanom, hogy az üzletünket és üzletpolitikánkat egy másik édesipari társaságról koppintottuk. Ennek a nyugati parti igazgatója személyes barátom és korábbi üzlettársam volt. Főként az ő lenyűgöző sikere miatt léptem be a cukorkabizniszbe. Nyilván sejtik, hogy hamarosan vége lett a cukorkavállalkozásnak.

Nézzék el, ha eltérek a tárgytól egy pillanatra. Kicsit elidőznék annál a pontnál, amely megérdemelt vereséget hozott emberek milliói számára — vagyis, hogy egy másik ember tervét használták, ahelyett, hogy kidolgozták volna a saját tervüket.

A közvélemény sem érez együtt azzal, aki nyilvánvalóan másvalaki tervét másolja, még ha ezt nem is tiltja törvény.

De nem is a közvélemény megvetése a legártalmasabb következménye ennek a hibának: ez a gyakorlat megöli a lelkesedést, szemben az olyan tervvel, amely a saját szívében született, és a saját agyában érett meg.

Egy ideig minden simán ment, aztán az üzlettársam és egy harmadik ember, akit később bevontunk az üzletbe, kitalálta, hogy átveszi a részemet anélkül, hogy fizetne érte. Olyan hiba ez, amelynek hibás voltát általában csak akkor fogják fel, amikor már késő, és meg kell fizetniük ostobaságuk árát.

A tervük működött, de én gyorsabban reagáltam, mint sejtették. Ezért, hogy kicsit sürgessék a kilépésemet, hamisan megvádoltak, és felajánlották, hogy akkor segítenek ki, ha átadom az üzletrészemet. Elutasítottam az ajánlatot, és ragaszkodtam a tárgyaláshoz. Amikor eljött az idő, senki nem képviselte a vádat. Mi viszont ragaszkodtunk a vádemeléshez, és arra kértük a bíróságot, hogy idéztesse be a panaszosokat, emeltessen vádat velük, ami meg is történt.

A bíró megszüntette az eljárást, és lezárta az ügyet, mielőtt messzire ment volna, ezzel a kijelentéssel. — Ez az egyik legnyilvánvalóbb megkísérelt kényszerítés, amit életemben láttam.

A jó hírem védelmében pert indítottam. Öt évvel később tárgyalták, és a chicagói feljebbviteli bíróság súlyos ítéletet hozott. A per nem anyagi, hanem a jó hírt érintő szándékos károkozás miatt indult. Ilyen ügyekben börtönbe is zárhatják azt, aki ellen ítélnek, amíg nem fizet.

De gyanítom, hogy ez alatt az öt év alatt egy másik, és ennél szigorúbb törvény is működött. Az ellenfelek egyike, az, akinek agyában megfogant a terv, hogy letartóztassanak, egy másik, ehhez nem kapcsolódó bűntény miatt szövetségi börtönben ült. A másik magas állásából lezuhant, szegény lett és tönkrement.

Az ítélet megtalálható a chicagói feljebbviteli bíróságnál, csöndesen igazolja jellememet, és valami fontosabbat is. Bizonyítja, hogy egy láthatatlan kéz irányítja annak végzetét, aki az igazságot keresi, és ez kiölte természetemből a bosszúvágyat. A bírságot nem fizették be, nem is fogják. Legalábbis én nem megyek utána, mert úgy gondolom, sokszorosan megfizettek azért, amit tettek. Vérrel és bánattal fizettek; bánat és kudarc várt azokra, aki személyes haszon érdekében tönkretettek volna.

Ez az eset életem egyik legnagyobb áldása volt, mert ez tanított megbocsátásra; és arra is, hogy a kiegyenlítődés törvénye mindig és mindenhol működik. „Ki mint vet, úgy arat.” Kiűzte természetemből annak a gondolkodásnak a maradékát is, hogy bármikor, bármilyen körülmények között is személyes bosszúmat keressem. Megtanított arra, hogy az idő annak barátja, akinek igaza van, és halálos ellensége annak, aki igazságtalan és ártó. Közelebb jutottam a Mester szavainak megértéséhez. „Bocsáss meg nékik Atyám, mert nem tudják, mit cselekszenek.”

A minap különös dolog történt velem.

Elővettem az órámat, az kicsúszott a kezemből, darabokra tört a padlón. Felvettem az élettelen darabkákat, és nézegettem. Néhány perce még csodálatos időmérő szerkezet volt. Arra emlékeztetett, hogy soha, semmi nem „történik csak úgy”; az órámat egy magasabb erő teremtette, hogy elvégezzen egy feladatot, egy határozott terv szerint. Mennyivel biztosabb ennél, hogy minket, embereket is egy felsőbb erő teremtett, egy határozott cél szerint, hogy elvégezzünk egy feladatot.

Micsoda áldás, amikor felfogjuk a tényt, hogy nem ártó erőknek vagyunk szánva, és mindaz, amit anyagi gazdagságban gyűjtünk, végül haszontalanná válik, akár a por, amellyé húsunk és csontunk változik.

Néha eltűnődök. Lehet, hogy az igazságnak a teljes elfogadása könnyebben megy annak, aki ellen vétettek, leköpték, rágalmazták, és megfeszítették a tudatlanság keresztjén. Néha eltűnődök. Talán jó volna valamennyiünknek megszerezni ezeket a tapasztalatokat, próbára tenni hitünket, és kimeríteni türelmünket, hogy ne legyünk urai önmagunknak, és visszaüssünk. Így tanuljuk meg, milyen értelmetlen a gyűlölet és irigység, és önzés; a hajlam, hogy tönkretegyük, aláaknázzuk egy másik ember boldogságát.

Edzhetjük intellektusunkat mások tapasztalatain keresztül, de érzelmeink csakis a saját, személyes tapasztalataink révén kelnek életre és fejlődnek ki. Ezért vesszük hasznát minden olyan tapasztalatnak, amely az érzelmeken dolgozik, legyen az öröm vagy bánat. Ha alaposan elolvassuk a végzet embereinek életrajzát, láthatjuk, hogy csaknem mindegyikük könyörtelen tapasztalatok malmán ment keresztül, mielőtt beérkezett. Valóban felmerült bennem, hogy nem a láthatatlan kéz tesz-e próbára kemény módszerekkel, mielőtt komoly felelősséget helyezne a vállunkra.

A hely hiánya miatt nem filozofálok tovább, de ajánlom, alaposan gondolja át a felmerült gondolatot, és vonja le a saját következtetését.

Mielőtt megemlíteném életem következő két fontos fordulópontját, két érdekes tényre szeretném felhívnia figyelmet — nevezetesen, hogy minden fordulópont közelebb vitt szivárványom végéhez, és mindegyik hozott némi hasznos tudást, amely később életfilozófiám szerves része lett. Ráadásul azokra, akik megpróbáltak tönkretenni, pontosan az a sors várt, amit nekem szántak.

Hatodik fordulópont

Eljutottunk ahhoz a fordulóponthoz, amelyik talán közelebb vezetett szivárványom végéhez, mint bármelyik másik. Ez hozott olyan helyzetbe, amelyben szükségem volt mindarra a tudásra, amelyet addig felhalmoztam, mindabban a témában, amellyel foglalkoztam. Lehetőséget adott az önkifejezésre és a személyes fejlődésre, ahogyan ritkán adatik meg egy embernek élete elején.

Ez a fordulópont akkor jött, amikor, miután kénytelen voltam felhagyni a cukorkaüzlettel, a reklám és marketing tanításával kezdtem foglalkozni.

Valami bölcs filozófus szerint nem sokat tanulunk, amíg nem kezdünk el másokat tanítani. Tanári tapasztalatom bizonyítja, hogy így igaz. Az iskolám a kezdetektől fogva virágzott. Volt egy rendes és egy levelező tagozatom, amelyekben csaknem minden angolul beszélő országból érkező diákot tanítottam.

Bár dühöngött a háború, az iskola gyors ütemben fejlődött, és egyre közelebbinek láttam szivárványom végét. Olyan közel volt, hogy szinte csak a kezemet kellett volna kinyújtani az aranyért.

Olyan jó eredményeket értem el, és olyan ismert lettem, hogy felhívtam magamra egy nagy cégcsoport elnökének figyelmét, aki minden hónapban három hétig alkalmazott, olyan bérért, amely jóval magasabb volt, mint az Egyesült Államok elnökének fizetése.

Nem egészen hat hónap alatt, részint a sorozatos jó szerencsének köszönhetően, kiépítettem Amerika egyik leghatékonyabb csapatát, és hozzájárultam vele a cég sikeréhez.

Őszintén, az én helyemben nem gondolták volna, hogy megtalálták a szivárvány végét? Nem érezték volna úgy, hogy joggal állítják: elérték a sikert?

Én is azt hittem, de még várt az egyik legnagyobb sokk, részben a cégcsoport fejének tisztességtelensége okán, de gyanítom, hogy mélyebb és jelentőségteljesebb oka is volt. A sors tán úgy határozott, még tanulnom kell.

A béremből százezer dollárnak az volt a feltétele, hogy egy éven keresztül irányítom a stábomat. De még a fele idő sem telt el, kezdtem látni, hogy a hatalom piramisát építem fel, és helyezem egy olyan ember kezébe, aki megrészegül a hatalomtól. Kezdtem látni, hogy csakis bukás várhat rá. Sok gondot okozott nekem ez a felfedezés. Erkölcsileg felelősnek éreztem magam sok millió dollárnyi tőkéért, amelyet az amerikai emberek fektettek ebbe a cégbe, még ha jogilag nem is voltam felelős.

Végül dűlőre akartam vinni a kérdést, ultimátumot adtam a cég vezetőjének, hogy a befektetéseket tegye egy bizottság pénzügyi felügyelete alá, vagy benyújtom a lemondásomat. Csak nevetett a gondolaton, mert úgy hitte, nem bontok fel egy szerződést és vesztek ezzel rengeteg pénzt. Talán nem is tettem volna, ha nincs erkölcsi felelősségem a több ezer befektetővel szemben. Benyújtottam a lemondásomat, a céget az adóhivatal kezébe helyeztem, és ezzel megvédtem egy pénzőrült fiatalembertől. Nekem elégtételt hozott, bár sokba került és a barátaim is sokat húztak vele.

Ekkor szivárványom vége távolinak, homályosnak tűnt. Voltak percek, amikor magam is arra gondoltam, hogy tán bolond voltam, hogy eldobtam magamtól egy vagyont olyan emberekért, akik soha nem is tudják meg, milyen áldozatot hoztam értük.

Az egyik ilyen pillanatban azt éreztem, mintha egy harang szólna a szívem táján. Legalábbis a harangzúgással tudom leginkább leírni, mit is éreztem. Ezzel a harangzúgással jött egy üzenet - világos, egyértelmű, összetéveszthetetlen üzenet. Az állt benne, hogy tartsak ki döntésem mellett, és legyek hálás, amiért volt bátorságom megtenni, amit tettem. Ne feledjék, amit a harangzúgásról mondtam, mert később még visszatérek rá.

Az óta a jelentőségteljes pillanat óta sokszor éreztem a harangzúgást. Immár értem, mit jelent. Válaszolok rá, és az üzenet, amely ezt követi, a jó irányba vezet. Talán mások nem neveznék üzenetnek a harangzúgást, de nem tudok jobb szót rá, amellyel leírhatnám életem legkülönösebb élményét.

Ezen a ponton kezdtem megtapasztalni valamit, ami több, mint a harangzúgás. Kezdtem azon tűnődni, hogy a szivárványom vége netán azért került el éveken át, vezetett egyik bukásból a másikba, mert a rossz jutalmat kerestem. Hozzáteszem, ekkor még csak feltettem a kérdést magamnak.

Ez elvezet az életem hetedik, és utolsó fontos fordulópontjához.

Mielőtt továbbhaladnék, hogy leírjam ezt az utolsó fordulópontot, kötelességemnek érzem rögzíteni: mindannak, amit eddig a pontig leírtam, önmagában nincs gyakorlati jelentősége. A hat leírt fordulópont egyenként semmit nem jelentett nekem, és önnek sem fog, ha külön elemzi őket. De vegyük együtt az eseményeket, és alapot adnak a következő és utolsó fordulópontnak. A lehető legjobb bizonyítékot szolgáltatják arra, hogy mi emberek, folyamatosan fejlődünk azon élmények hatására, amelyeket átélünk, noha önmagában egyetlen tapasztalat sem közvetít határozott, használható tanulságot.

Azért vagyok kénytelen hosszabban időzni ennél a pontnál, mert a leírt eseményeknél karrierem azon pontján voltam, amelynél az emberek vagy a mélybe zuhannak, vagy olyan magaslatokra emelkednek, amely meghökkenti a világot, attól függően, miként értelmezik a múlt eseményeit, és készítenek terveket a korábbi tapasztalatok alapján. Ha ebben a pillanatban abbahagynám történetemet, feltehetően semmit nem jelentene az olvasónak, de van még egy fontos fejezet, amely életem hetedik és utolsó fontos fordulópontjáról szól.

Egészen mostanáig nem adtam mást, mint események többé-kevésbé összefüggéstelen sorát, amelyek önmagukban semmit nem jelentenek. Azért ismétlem ezt a gondolatot, mert szeretném, ha megjegyeznék. Amíg ezen gondolkodnak, szeretném emlékeztetni önöket: időről időre szükséges visszatekinteni a múltra, összegyűjteni a többé-kevésbé értelmetlen eseményeket, és újra értelmezni őket, megkeresni, mit tanulhatunk belőlük.

Ezek a tapasztalatok és kudarcok és csalódások és hibák és fordulópontok folytatódhatnak úgy, hogy semmi hasznukat nem vesszük, amíg be nem állít a mogorva kaszás. Vagy felébredünk, felfogjuk, hogy mindből van mit tanulnunk. Összeszedjük, mit tanulhatunk ezekből a tapasztalatokból, és így nem kell újra meg újra ismételnünk őket.

Hetedik fordulópont

Végül összegezni fogom mindazt, amit tanultam életem hét fontos mérföldkövénél, de előbb hadd írjam le a hetedik, és utolsó fordulópontot. Ehhez vissza kell, menjek az időben egészen 1918. november 11-ig.

Mint ismeretes, ekkor fejeződött be az első világháború. Mindenki mással együtt én is megrészegültem a lelkesedéstől és örömtől, mintha csak bort ittam volna. Gyakorlatilag egy fillérem nem volt, de boldoggá tett a tudat, hogy véget ért az öldöklés, és újra az értelem lesz az úr a földön.

A háború elsöpörte az iskolámat, amelynek bevételéből fenntartottam volna magam, s ha az ifjúkat nem sodorja el a háború. Ugyanolyan távol álltam a szivárványom végétől, mint azon a másik jelentőségteljes napon több mint húsz évvel korábban. Akkor a szénbányában az akna bejárata mellett álltam, és arra gondoltam, amit az a kedves idős munkatársam mondott korábban az éjszakai műszakban.

Most rádöbbentem, hogy tátongó szakadék áll köztem és aközött, hogy megvalósítsam a célom. És ez más szakadék, mint ami a bányában a munkás előtt állt.

S bár boldog voltam, ismét átfutott egy gondolat a tudatomon, és arra késztetett, hogy feltegyem magamnak a kérdést: lehet, hogy nem a megfelelő jutalmat keresem szivárványom végén.

Leültem írni, de semmi különös nem volt az elmémben. Csodálkozásomra, az ujjaim vad táncba kezdtem a billentyűkön. Soha eddig nem írtam olyan gyorsan és olyan könnyen. Nem is gondolkodtam, mit írok. Csak írtam és írtam, majd írtam tovább.

Amikor befejeztem, volt ötoldalnyi kézirat a kezemben. Amennyire meg tudtam állapítani, minden szervezett gondolat nélkül írtam őket. Ez volt a vezércikk, amelyből első újságom, a Hill Aranyszabályai született. Elvittem ezt a vezércikket egy gazdag embernek, és felolvastam neki. De még a végéhez sem értem, máris megígérte, hogy finanszírozza a magazinomat.

Belátom, némileg színpadias módon tört fel bennem egy csaknem húsz éven át lappangó vágy. Ugyanez az eszmejárt az eszemben, s az eszme alapja az a gondolat, hogy az Aranyszabálynak kéne irányítania minden emberi kapcsolatot.

Egész életemben újságszerkesztő akartam lenni. Régen, kisgyerekkoromban apámnak segítettem, aki egy kis lapot adott ki, és beleszerettem a nyomdafesték szagába.

Talán ez a vágy gyűlt bennem tudat alatt, míg végül cselekednem kellett. Vagy talán volt egy másik terv, amely felett nem volt hatalmam, és amelynek megvalósításához nem volt közöm. Ez sarkallt egyre tovább, nem hagyva egypercnyi pihenőt sem más területeken, amíg végül bele nem vágtam első újságomba. Egyelőre azonban ezzel ne foglalkozzunk.

Arra a fontos tényre szeretném irányítani figyelmüket, hogy megtaláltam a megfelelőt a világ munkái között, és ez igen boldoggá tett. Különös ugyan, de úgy kezdtem el ezt a munkát, amely az utolsó szakasz volt azon a hosszú-hosszú úton, amelyet szivárványom végét kutatva megtettem, hogy meg sem fordult a fejemben az arany gondolata. Életemben először kezdtem érezni, hogy valami mást is lehet keresni az életben, ami az aranynál többet ér. Ezért, amikor elkezdtem szerkesztői munkámat, mindössze egyetlen gondolat járt az agyamban — és itt megállok, hadd időzzenek el ennél a gondolatnál — és ez az, hogy a lehető legtöbbet nyújtsam a világnak.

A magazin az első pillanattól fogva sikeres volt. Nem egészen hat hónap múltán a világ minden angolul beszélő országában olvasták. A világ minden tájáról hozott elismerést, és ennek eredménye egy előadókörút lett, melynek során 1920-ban bejártam Amerika minden nagy városát. Ez a körút is tanulságos volt, mert az élet minden területén levő emberekhez hozott közel, az ország minden részéről, és ez lehetőséget adott arra, hogy tanulmányozzam szükségleteiket, vágyaikat és érzelmeiket.

Egészen életem hatodik fontos fordulópontjáig legalább annyi ellenséget szereztem, mint barátot. De most különös dolog történt. Miután elkezdtem a szerkesztői munkát, ezrével gyűjtöttem a barátokat, kisvártatva vagy százezer ember állt mögöttem, mert hittek bennem és üzenetemben.

Mi hozta ezt a változást? Ha megértik a Vonzás Törvényét, meg tudják válaszolni, mert tudják, hogy a hasonló hasonlót vonz, és az elménket uraló gondolatok alapján vonzunk barátot vagy ellenséget. Nem állhatunk ellenségesen az élethez és várhatjuk el, hogy mások ne pontosan ugyanígy álljanak hozzánk. Amikor az első magazinomban elkezdtem hirdetni az Aranyszabályt, amennyire csak lehet kezdtem eszerint is élni. Nagyon nagy különbség, hogy pusztán hiszünk az Aranyszabályban, vagy a valóságban is betartjuk. Ezt az igazságot akkor tanultam meg, amikor belevágtam első újságomba. Ez a felismerés vezetett annak az elvnek a megértéséhez is, amely immár minden gondolatot áthat, amely tartósan megragad agyamban, és uralja minden cselekedetemet. Ez a gondolat nem más, mint amit a Mester a hegyen hirdetett, mikor megfedett minket. Azt tegyük másokkal, amit szeretnénk, ha mások tennének velünk.

Az elmúlt három év során, amióta Aranyszabály gondolatrezgéseket küldök százezrek felé, ezek a gondolathullámok visszaverődve megsorozódtak, és a jóakarat egész árhullámát hozták magukkal azoktól, akiket üzenetem elért. Miként vetsz, úgy aratsz.

Elvetettem a kedvesség magvait; építő gondolatokat ültettem oda, ahol korábban ártó gondolatok lakoztak. Segítettem embereknek abban, hogy lássák, milyen ostobaság egymással küzdeni, és mit ér a közös erőfeszítés. Uralkodó gondolatommal feltöltöttem és vitalizáltam a lelkem, ami végül olyan mágnessé vált, amely ezrek együttműködését és jóakaratát vonzotta, olyanokét, akik ezekkel a gondolatokkal harmóniában voltak.

A hetedik, és utolsó alkalommal gyorsan közeledett a szivárványom vége. Úgy tűnt, a bukáshoz vezető összes út le volt zárva. Ellenségeim lassan barátokká változtak, és ezrével szereztem új barátokat. De volt még egy végső próba.

A láthatatlan kéz nem osztogatja ingyen az értékes tudás gyöngyeit, nem is emel minket felelősségteljes posztba, nem teremt nagy végzetű embereket anélkül, hogy ki ne próbálná, milyen anyagból vannak. Ez a próba általában akkor történik, amikor a legkevésbé várnánk. Váratlanul ér, és nem ad esélyt arra, hogy mást nyújtsunk, mint valódi személyiségünket.

Amikor az én próbám ideje eljött, teljesen váratlanul és felkészületlenül ért, főként, mert mindössze ember készítette módszerekkel védtem magam. Túlságosan magamra támaszkodtam a láthatatlan kéz helyett. Nem maradtam a boldog középútnál, ahol elég, de nem túl sok önbizalommal rendelkezem. Így aztán az utolsó és leginkább próbára tevő fordulópont sok bánatot hozott, amelyet elkerülhettem volna, ha egy kicsit kiegyensúlyozottabb a tudásom az emberi eseményekről, és az ezeket irányító erőről.

Mint említettem, azzal a biztos hittel közeledtem szivárványom vége felé, hogy a világon semmi nem állíthat meg, és enyém lesz az arany, valamint minden más, amit joggal remélhet, aki sikeresen kutatott a jutalom után.

Mint derült égből a villám jött a sokk. Megtörtént a lehetetlen. Első magazinomat, a Hill Aranyszabályát, nemcsak hogy kicsavarták egyik napról a másikra a kezemből, de addigi eredményeit is ellenem fordították.

Ismét cserbenhagytak az emberek, amitől igen csúnya gondolataim támadtak velük kapcsolatban. Kemény csapás volt rádöbbennem arra, hogy nincs mindenható igazság az Aranyszabályban, amelyet nemcsak, hogy ezreknek hirdettem magazinom oldalain keresztül, de mindent el is követtem, hogy eszerint éljek.

Ez volt a legnagyobb próbatétel. A saját tapasztalatom azt bizonyította, hogy legszentebb alapelveim hamisak, legfeljebb csapdába ejtik a tudatlanokat, vagy tanulok valamit belőle, ami igazolja az elvek igazságát és helyességét életem hátralévő részére, sőt talán egy örökkévalóságig? Ez a kérdés töltötte be elmém. Nem válaszoltam meg gyorsan. Nem tehettem. Annyira megdöbbentem, hogy egyszerűen meg kellett állnom, hogy lélegzetet vegyek. Azt hirdettem, hogy nem lehetünk sikeresek úgy, hogy ellopjuk egy másik ember ötletét, terveit vagy javait. A saját tapasztalatom mindezt, mindent, amit erről írtam vagy mondottam, hazugságnak mutatta. Azok, akik ellopták szívem és agyam gyermekét, nemcsak sikeresek voltak vele, de még arra is felhasználták, hogy tönkretegyék terveimet, ne végezhessek hasznos szolgálatot az egész emberiség számára.

Teltek a hónapok és nem voltam képes mozdulni.

Megfosztottak mindentől, a magazinomat elragadták tőlem, és a barátaim úgy néztek rám, mintha valami bukott hős volnék. Volt, aki azt jósolta, erősebben kerülök ki ebből. Mások azt mondták, végem van. Jöttek-mentek a vélemények, de én csak álltam, döbbentem meredtem magam elé. Nagyjából úgy éreztem magam, mint aki szörnyűségeken megy keresztül, tudja, mi történik vele, ám a kisujj át sem képes mozdítani.

A szó szoros értelmében lidérces álom volt, de úgy, hogy közben ébren voltam. A bátorságom odaveszett. Az emberiségbe vetett hitem szinte teljesen eltűnt. Az emberek iránti szeretetem gyengült. Lassan, de biztosan kezdett megváltozni a véleményem a legmagasabb, legszebb eszmékről, amelyeket hosszú éveken át építettem ki magamban. Örökkévalóságnak tűntek a hetek. A napok egy egész életnek.

Egy nap azonban a légkör kezdett kitisztulni. Kénytelen vagyok eltérni egy rövid időre, elmondani, hogy a légkör általában kitisztul. Az idő csodásan gyógyítja a sebeket. Az idő szinte mindent begyógyít, ami beteg vagy tudatlan, és többnyire mind azok vagyunk néha. Életem hetedik és utolsó fordulópontja idején még na

gyobb szegénységbe zuhantam, mint eddig bármikor. Egy szépen berendezett otthonból gyakorlatilag egyik napról a másikra egyszobás lyukba kerültem. Ez a csapás akkor ért, amikor már csaknem a kezemben volt az arany a szivárvány végénél, és így mély, randa sebet ejtett a szívemen. Ennek a rövid próbának a során a szegénység porában kellett térdelnem, és korábbi ostobaságaim morzsáit csipegetni fel. Amikor már csaknem feladtam, a sötétség felhői csaknem olyan gyorsan oszlottak szét, mint ahogyan rám telepedtek.

Olyan próba előtt álltam, amely a legnehezebb volt mind közül. Talán nincs más ember, akit ilyen keményen próbára tettek volna, mint engem. Legalábbis akkor így éreztem.

A postás kihozta kevéske postámat. Mikor kinyitottam a leveleket, a halvány vörös nap szinte teljesen eltűnt már a láthatáron. Szimbolikusnak tűnt, hiszen reménysugaramat is nyugat felé láttam.

Kinyitottam a legfelső borítékot, és egy letétnyugta hullott ki a földre, arccal fölfelé. Huszonötezer dollárról szólt. Vagy egy percig csak álltam, a pillantásom a papírra tapadt, és azon tűnődtem, álmodom-e. Odaléptem, felvettem, és elolvastam a kísérőlevelet.

A pénz az enyém! Kedvemre kivehetem a bankból. Mindössze két apró feltétele van, de ezekhez el kell köteleznem magam erkölcsileg, mindannak hátat fordítani, amit eddig arról hirdettem, hogy az emberek érdekét az egyéni érdek fölé kell helyezni.

Elérkezett a végső próbatétel.

Elfogadjam a pénzt, amely bőven elég ahhoz, hogy kiadjam az újságomat, vagy adjam vissza, és húzzam így tovább? Ez volt az első kérdés, amelyen rágódtam.

Aztán meghallottam a harangzúgást a szívem tájáról. Ez alkalommal még közvetlenebb volt a hang. A vérem is pezsgett tőle. A harangzúgással jött a tudatomban valaha is megtelepedő legközvetlenebb gondolat, s ezt pedig olyan vegyi változás követte az agyamban, amilyet még soha nem tapasztaltam. Pozitív, riasztó parancs volt, és eltéveszthetetlen üzenetet hozott.

A jutalom minden ígérete nélkül vissza kell küldenem a huszonötezer dollárt.

Haboztam. A harang meg csak zúgott tovább. A lábam mintha gyökeret eresztett volna. Lépni sem tudtam. Végül döntöttem. Úgy határoztam, hogy engedek a késztetésnek, amelyet csak egy bolond nem vett volna komolyan.

Abban a pillanatban, hogy így döntöttem, felnéztem, és a közeledő félhomályban megpillantottam szivárványom végét. Végre elértem. Nem láttam ott pénzt azon kívül, amit éppen vissza fogok küldeni a feladójához, de láttam valamit, ami a világ minden pénzénél értékesebb. Egy hangot hallottam, de nem a füleimmel, hanem a szívemmel.

Miden bukás árnyékában a Teremtő erő áll.

Szivárványom vége az elv diadalát hozta a pénz fölött. Közelebbről kommunikálhattam a világegyetem nagy, láthatatlan erőivel, és újra erős volt bennem az eltökéltség, hogy az Aranyszabály filozófia magvát elültetem a szivárványuk végét kereső fáradt utazók millióinak szívében.

Kifizetődött visszaadni a huszonötezer dollárt? Az olvasóra bízom eldöntését. Személy szerint elégedett vagyok a döntésemmel, amely után különös, váratlan dolog történt. A szükséges tőke nem egy, hanem sok forrásból gyűlt össze. Bőven jött, és nem volt hozzá aranylánc, vagy kínos feltételek, amelyek tollamat korlátoznák.

Ennek a magazinnak egy korábbi számában a titkárom elmeséli az egyik legdrámaibb eseményt, amely az után történt, hogy úgy döntöttem, nem fogadok el segítséget olyan forrásból, amely bármi módon is korlátozná toliamat. Ez az eset már önmagában is elégséges bizonyíték, amely egy bolondon kívül bárkit meggyőzne arról, hogy az Aranyszabály működik, a viszonzás törvénye érvényben van, és ki mint vet, úgy arat.

Nemcsak hogy elég tőkét kaptam ahhoz, hogy életben tartsam az újságot a kezdeti időszakban, amikor saját bevételei még nem voltak elégségesek, de ami még nagyobb jelentőségű, a magazin olyan gyorsan fejlődött, ami eddig ismeretlen volt a hasonló lapok között. Az olvasók és a nagyközönség megérezte a munkánk mögött levő szellemet, és számunkra kedvezően működött a növekvő viszonzás törvénye.

Jogom van a magam érdemének tulajdonítani bármit is az itt bemutatott események közül, hiszen néhányról úgy tűnik, rám vet jó fényt? Magam érdemének tulajdoníthatom a sikert, amely most az újságom lapjain át kifejtett erőfeszítést koronázza?

Őszintén kénytelen vagyok nemmel válaszolni.

Nem voltam más, mint eszköz egy magasabb erő kezében, nagyjából annyi volt a szerepem, mint a hegedűnek a virtuóz kezében. Ha összhangban vagyok abban a dalban, amit az emberek havonta megjelenő küldötteként énekelek, csakis azért van, mert erre a láthatatlan kézre bízom magam. Azt próbálom ezzel elmondani, hogy nem tulajdonítok semmiféle érdemet magamnak mindazokért, amit tettem. Ha a saját természetes hajlamaimat követtem volna, véglegesen elbukok életem hét fordulópontjának valamelyikénél, de mindig ott volt az a felsőbb irányító erő, amely a segítségemre sietett és megmentett a vereségtől.

Az őszinteség szellemében teszem ezt a vallomást, és azzal a vággyal, hogy mások hasznát vegyék tapasztalataimnak. Nyilván észreveszik, hogy sok következtetésem tisztán elméleti, ám teljesen csalónak érezném magam, ha közvetlenül azt állítanám, vagy akár csak utalnék rá, hogy ezek a magasabb impulzusok, amelyek legyűrték természetes hajlamaimat és úrrá lettek rajtam, az én eredményeim. Ha a saját logikus következtetéseimet és hajlamaimat követem, a hét fordulópont mindegyikénél elbuktam volna. Erre a következtetésre kell jussak a leckéket komolyan értelmezve, erre tanított mind a hét fordulópont.

Hadd összegezzem a legfontosabb tanulságokat, amelyeket levontam a szivárvány vége utáni hajszám során. Nem is próbálom mindet felsorolni, pusztán a legfontosabbakat. Bízom abban, anélkül is megfogalmazhatják, hogy itt elmesélném.

Az első és legfontosabb, hogy a szivárvány végét keresve, ha mást nem is, de a Teremtő erőt megtaláltam. Konkrét, eltéveszthetetlen, és kielégítő megnyilvánulásban. Egész életemben elég határozatlan voltam abban, mi is annak a világegyetem dolgait irányító láthatatlan kéznek a természete. De életem hét fordulópontja engem kielégítő következtetéshez vezetett. Nem fontos, hogy ez a következtetés helyes vagy nem: a lényeg, hogy engem kielégít.

A kevéssé jelentős tanulságok a következők:

Rájöttem, hogy akiket ellenségeinknek gondolunk, azok a valóságban barátaink. A történtek fényében nem mennék vissza az időben, és csinálnék vissza semmit ezek közül a megpróbáltatások közül, mert mind az Aranyszabály és a viszonzás törvénye érvényességének bizonyítékai. Ennek alapján kapunk jutalmat erényeinkért, és fizetjük meg tudatlanságunk árát.

Megtudtam, hogy az idő jó barát azok számára, akik az igazság és tisztesség alapján cselekszenek, és halálos ellensége mindazoknak, akik nem így gondolkodnak, bár a büntetés vagy jutalom gyakorta csak lassan érkezik.

Megtudtam, hogy egyetlen kincs méltó arra, hogy sóvárogjunk utána, ez az elégedettség, amely abból a tudatból származik, hogy munkánkkal másoknak boldogságot teremtünk.

Láttam, amint azok, akik igazságtalanok voltak velem, és próbáltak tönkretenni, egymás után buktak el. Láthattam mindüket, amint a kudarc jobban lerombolta őket, mint ahogy ők tervezték velem. A korábban említett bankár szegény lett. Az, aki ellopta részemet a Betsy Ross Candy Companyben, és igyekezett tönkretenni jó híremet, véglegesen elbukott, egy szövetségi börtönben lett elítélt.

Az, aki elsikkasztotta százezer dolláros béremet, és akit én tettem gazdag, befolyásos emberé, szegény lett. A szivárványom vegéhez vezető út minden fordulójában kétségbevonhatatlan bizonyítékok sora támasztotta alá az Aranyszabály filozófiát. Ezeket osztom meg most százezrekkel.

Végül megtanultam figyelni a harangzúgásra, amely a kétség és habozás keresztútján eligazít. Megtanultam ráhangolódni egy eddig ismeretlen forrásra, amely irányít, mikor tudni szeretném, merre forduljak, mit tegyek. Ezek a késztetések még soha nem vezettek rossz irányba, és bízom abban, hogy nem is fognak.

Mikor ezeket a végső sorokat írom, látom dolgozószobám falán azoknak a nagy embereknek a képét, kiknek jellemét próbáltam túlszárnyalni. Köztük van a halhatatlan Lincoln, kinek viharvert, gondterhelt arcán mintha mosoly játszana, és szinte hallom azokat a megrendítő szavakat. „Jóindulat mindenki felé, rosszakarat senki felé.” És a szívem mélyén hallom a titokzatos harang zúgását, és miközben befejezem ezt a részt, érkezik újra a tudatomat érő legnagyobb üzenet.

Minden bukás mögött a Teremtő erő áll.

Hatodik fejezet

Miként mentett meg az önbizalom egy embert négy nap alatt?

Az ebben a leckében körvonalazott tudományos elvek millióknak hoztak sikert és boldogságot. Ez a lecke, amelyet most olvashat, érdekes történet. Több mint száz esetről van bizonyítékom, amelyben emberek, férfiak és nők egyaránt ily módon találták meg kellő helyüket az életben.

Úgy négy évvel ezelőtt történt az eset, amely a kudarcból a sikerré való azonnali átváltozás legdöbbenetesebb példája. Egy nap egy hajléktalan lépett az irodámba. Amikor felnéztem, az ajtóban állt sapkájával a kezében, s úgy nézett ki, mint aki már azért elnézést kér, hogy a világon van.

Éppen egy kevés aprót akartam adni neki, amikor kis, barna fedelű füzetet húzott elő a zsebéből. A Miként építsd fel önbizalmadat egy példánya volt. — Csakis a végzet keze csúsztathatta ezt a füzetecskét a zsebembe tegnap délután — mondta. — Már ott tartottam, hogy beleugrom a Michigan tóba, amikor valaki odaadta ezt a könyvet. Elolvastam. Megálltam és clgondolkodtam, és most már örülök neki. Meggyőződésem, hogy ha valaki, akkor ön segíthet újból talpra állnom.

Ismét végigmértem. Életemben nem láttam még ilyen nyomorult külsejű alakot. Vagy kéthetes borosta fedte arcát. Ruhája gyűrött, rongyos volt. A cipője kopott. De segítségért jött hozzám, és nem utasíthattam vissza. Hellyel kínáltam. Hogy őszinte legyek, sejtelmem sem volt, mit tehetnék érte, de nem volt szívem megmondani neki.

Megkértem, hogy mondja el a történetét, mesélje el, hogyan jutott idáig. Bele is kezdett. Röviden: valaha sikeres vállalkozó volt Michigan államban, majd az üzeme tönkrement. Vele szállt el minden megtakarítása, és a csapás összetörte a szívét. Aláásta az önmagába vetett bizalmát, így aztán otthagyta feleségét és gyermekeit, és az utcát választotta.

Miután végighallgattam a történetét, kialakult bennem a terv, miként segíthetném. — Nagy érdeklődéssel hallgattam a történetét, és bárcsak tehetnék önért valamit, de az az igazság, hogy az égvilágon semmit nem tehetek — mondtam.

Figyeltem néhány másodpercig. Elsápadt, úgy nézett ki, mint aki mindjárt összeesik. Aztán így folytattam. — De van itt az épületben valaki, akinek szívesen bemutatom, és ez az ember nem egészen hat hónap alatt talpra állíthatja, ha bízik benne. - Megállított. - Az ég szerelmére, vezessen hozzá. — Kivittem a laboratóriumba, és megálltunk egy függöny előtt. Olyan volt, mintha ajtó lenne mögötte. Félrehúztam a függönyt, és ő ott állt szemben azzal, akire céloztam. Nézte magát a tükörben.

A tükörre mutatva így szóltam. - Egyetlen ember van a földön, aki segíthet önnek uram. Ha nem ül le, és ismeri meg az e mögött a személyiség mögött levő erőt, akár mehet is neki a Michigan tó vizének, mert nem veheti hasznát sem önmaga, sem más.

Elkísértem a lifthez és útjára bocsátottam. Nem hittem, hogy valaha is látom még.

Úgy négy nap múlva ismét találkoztam vele Chicago utcáin. Láthatóan teljesen megváltozott. Határozott léptekkel ment, kihúzva magát. Tetőtől talpig új ruha volt rajta. Sugárzott belőle a siker, és az, hogy ő sikeresnek érzi magát. Meglátott, odajött hozzám és kezet fogtunk.

— Mr. Hill, megváltoztatta az életemet — mondta. — Megmentett önmagamtól azzal, hogy bemutatott saját magamnak... a valódi énemnek. Annak, akit nem ismertem azelőtt. Valamikor újra felkeresem majd. Akkor már valóban sikeres ember leszek. Hozok majd önnek egy csekket. Az ön neve lesz rajta felül, és alul az enyém. Az összeget szabadon hagyom, ön tölti ki, hiszen önhöz kötődik életem legnagyobb fordulópontja.

Sarkon fordult és eltűnt Chicago zsúfolt utcáin. Utánanéztem, és arra gondoltam, vajon látom-e még. Azon tűnődtem, tényleg sikerrel jár-e. Olyan volt, mintha csak az Ezeregyéjszaka meséit olvasnám.

Ezzel visszajutottam oda, ahonnan indultam. Itt kell elmondanom, hogy ez az ember csakugyan eljött újra. Befutott valaki lett. Ha leírnám a nevét, sokaknak azonnal ismerős lenne, mert hatalmas sikert ért el, és olyan vállalkozást irányít, amelyet egész Amerikában ismernek.

Próbálom rábeszélni, hogy mondja el saját maga a történetét ezeken a hasábokon, hogy mások hasznára legyen példájával. Remélem, sikerül majd, mert milliók veszítették el hitüket az egyetlen emberben a földön, aki bármit is tehet értük, miként ez az ember is.

Addig is, jöjjön a cikk, amely ezt a szokatlan változást váltotta ki egy olyan emberben, aki a csüggedés legmélyebb vermébe hullott.

Ez lehet önök számára a legértékesebb cikk. Megmutatja, hogyan alkalmazzák az önszuggesztió elveit, hogyan koncentráljanak a sikerhez legszükségesebb tulajdonság, az önbizalom kifejlesztésére.

Úgy tűnik, az emberiség két nagy cél eléréséért küzd. Az egyik a boldogság elérése, a másik az anyagi javak —  a pénz — gyűjtése.

Látni fogják, milyen fontos kifejleszteni az önbizalmat, amikor ráébrednek, hogy nélküle az élet két fő célja nem érhető el.

Próbálhatják, amilyen keményen csak akarják, de nem lehetnek boldogok, ha nem hisznek magukban! Dolgozhatnak minden erejükkel, de nem gyűjthetnek többet annál, mint amennyiből épp hogy megélnek, ha nem hisznek önmagukban.

Egyetlen ember van a világon, kinek erőfeszítései révén tökéletesen boldogok lehetnek minden körülmények között, és akinek munkája révén megszerezhetik azt az anyagi vagyont, amelyet jogosan használhatnak. Önök, saját maguk.

Amikor valaki tökéletesen megérti ezt a hatalmas igazságot, új, vibráló sugallat ragadja magával, és ráébred arra a rengeteg vitalitásra és erőre, amelynek létéről korábban nem is volt tudomása.

Többet fog teljesíteni, mert többet mer elvállalni! Rádöbben, talán életében először, hogy rendelkezik a képességgel, hogy bármit végbevigyen, amit csak akar! Rá fog döbbenni, milyen kevéssé múlik sikere bármilyen vállalkozásban másokon, és milyen nagyon függ öntől.

Ajánlom, szerezze be Emerson esszéinek egy példányát, és olvassa el az Önbizalom részt. Új inspirációt, lelkesedést, eltökéltséget nyer belőle.

Majd, miután elolvasta az önbizalomról szóló esszét, olvassa el azt is, amely a viszonzásról szól. Számos olyan hasznos gondolatot talál ebben a két esszében, amely nagyon sokat segít.

Az önbizalom kiépítésénél az egyik első lépés örökre megszabadulni az érzéstől, hogy nem érhet el bármit, amibe belevág. A félelem a fő negatív érzés, amely ön és önbizalma között áll, de megmutatjuk, hogyan lehet tudományos módszerekkel megszabadulni a félelemtől, és bátorságot építeni a helyébe.

Agyunkban egy alvó szellem lakozik, akit nem lehet másként, mint az önbizalom gyakorlásával felébreszteni. Ha felébresztettük, meg fogunk döbbenni azon, mi mindent vagyunk képesek elérni általa. Félresöprünk minden akadályt, és úgy törünk a győzelem felé. Olyan láthatatlan erő támogat, amely nem ismer akadályt.

A sikeres emberek gondos analízise azt mutatja, hogy mindükben volt önbizalom, ez volt a domináns tulajdonságuk.

A komoly önbizalom 7 oszlopa

Ennek a táblázatnak, vagy mondhatjuk térképnek a célja az, hogy megmutassa: az önszuggesztió és koncentráció elveivel bármely gondolat vagy vágy elültethető tudatos elménkben, és ott tarthatjuk, amíg ki nem kristályosodik valósággá. Ezek az elvek tudományosak és pontosak. Több ezerszer is ellenőrizték vezető tudósok világszerte. Ahhoz, hogy megtapasztalja, milyen pontosak, mindössze ki kell próbálni őket, ahogyan mások is. Memorizálja a következőket:

A nagy önbizalom térkép

1.    Tudom, hogy bármibe kezdek is, véghez tudom vinni. Tudom, hogy a sikerhez csak hinnem kell magamban, és ezt erőteljes, agresszív tett kell kövesse. Erről gondoskodok.

2.    Tisztában vagyok azzal, hogy gondolataim előbb-utóbb anyagi formában is megjelennek, és valódiak lesznek a fizikai világban. Ezért mindennapos feladatom arra koncentrálni, hogy milyen ember szeretnék lenni, megrajzolni ennek az embernek a mentális képét, és ezt a képet valósággá változtatni. (Itt hja le részletesen fő célját vagy választott hivatását.)

3.    Azzal az eltökélt szándékkal tanulok, hogy elsajátítsam az alapvető elveket, amelyek révén az élet kívánatos dolgait vonzom magamhoz. Ennek a tudásnak a révén több lesz az önbizalmam és kedélyesebb leszek. Több együttérzést fejlesztek ki embertársaim iránt, és erősebb leszek testileg, lelkileg egyaránt. Megtanulok szívből mosolyogni, nem csak az arcizmaimmal.

4.    Legyőzöm azt a szokást, hogy belekezdjek olyasvalamibe, amit nem fejezek be. Mostantól előbb megtervezem, mit akarok csinálni, világos, mentális képet alkotok róla, majd nem engedem, hogy bármi is gátoljon abban, hogy a tervek valósággá váljanak.

5.    Világosan felvázoltam, elterveztem azt a munkát, amelyet az elkövetkező öt évben kívánok folytatni. Mind az öt évre megszabtam szolgálataim árát, olyan árat, amelyet a hatékony, kielégítő szolgáltatás elvének szigorú alkalmazásával kívánok elérni.

6.    Tökéletesen tisztában vagyok azzal, hogy a valódi siker egyedül az Aranyszabály elvének szigorú alkalmazásából származhat. Ezért nem veszek részt olyan üzletben, amely nem hasznos egyaránt minden résztvevőnek. Sikerem forrása, hogy magamhoz vonzom azokat az erőket, amelyeket használni kívánok. Mások azért kívánnak szolgálatomra lenni, mert én a szolgálatukra vagyok. Elnyerem mások barátságát, mert kedves vagyok, és hajlandó leszek a barátjuk lenni. Elmémből száműzöm a félelmet és bátorságot ültetek helyébe. Száműzöm a kétkedést, és hitet ültetek helyébe. Száműzöm a gyűlöletet és cinizmust, és kifejlesztem az emberszeretet.

7. Megtanulom kihúzni magam és világos, tömör, egyszerű nyelven kifejezni mondandóm, erővel és lelkesedéssel beszélni, olyan módon, hogy az meggyőző legyen. Mások érdeklődni fognak irántam, mert én is érdeklődök irántuk. Száműzöm az önzést, és helyébe a szolgálat szellemét fejlesztem ki.

Különösen felhívom a figyelmet az önbizalom-építő térkép második pontjára. Itt tisztán és határozottan megfogalmazza fő célját. Azzal, hogy szándékosan a tudatos elmébe helyezzük, felhasználjuk az önszuggesztió elvét. Vésse emlékezetébe ezt a térképet, annak tartalma álljon készenlétben az agyában, hogy bármelyik pillanatban előhúzhassa a tudatos elmébe, mert azzal, hogy naponta többször a tudatába hozza, felhasználja a koncentráció elvét.

Miként használjuk a mindennapokban

Elménk olyan, akár a fényképezőgép érzékeny lemeze. A fő cél ott van elménk előtt, a térkép olyan, mint a tárgy, amelyről világos képet akarunk készíteni. Amikor ez a kép végleg átkerül tudatalatti elménk érzékeny lemezére, észrevehetjük, hogy testünk minden mozdulata, minden cselekedete arra irányul, hogy ezt a képet átültesse a fizikai valóságba.

Elménk előbb képet alkot arról, mit akar, majd úgy irányítja fizikai tevékenységünket, hogy elérje azt.

Tartsuk távol a félelmet tudatos elménktől, ahogyan a mérget is távol tartjuk ételünktől, mert ez az akadály áll köztünk és önbizalmunk között.

Miután emlékezetünkbe véstük az önbizalom-építő térképet, naponta legalább kétszer mondjuk fel hangosan.

Minden gondolatunk megfelelő testi tevékenységet vált ki, de azok a gondolatok, amelyeket kimondott szavakkal erősítünk meg, jóval rövidebb idő alatt kristályosodnak valósággá, mint amelyeket nem erősítettünk meg. Tovább megyek. Azok a gondolatok, amelyeket kimondott és leírt szavakkal is megerősítünk, még kevesebb idő alatt kristályosodnak fizikai valósággá, mint azok, amelyeket csöndben őrzünk a tudatunkban. Ezért nemcsak, hogy erősen javasolom az önbizalom-építő térkép memorizálását, de azt is, hogy írja le, és ismételje hangosan naponta legalább kétszer, legalább két hétig. Ezeknek a javaslatoknak a megfogadásával három határozott lépést tett célja elérése felé:

—    Először megteremtette gondolatban.

—    Másodszor fizikailag tett azért, hogy célja valósággá váljon, azáltal, amikor kimondta.

—    Harmadszor ez a gondolat testi tevékenységet is kiváltott, és ezzel gyakorlatilag megkezdődött a fizikai valósággá válás folyamata, hiszen amikor papírra vetette, kezének izmai mozogtak.

Ez a három lépés jó néhány területen maga a munkafolyamat. Például az építészetben. Az építész először gondolkodik, elméjének érzékeny lemezén világos képet fest az épületről, majd kézzel papírra veti ezt a képet, és lám, elvégezte a munkát.

Ajánljuk, hogy a tükör előtt állva ismételje az önbizalom-építő térkép szavait. Nézzen szembe a saját tükörképével, mintha másvalaki lenne, és beszéljen hevesen. Ha kicsit is úgy érzi, hiányzik a bátorsága, rázza az öklét a tükörben látott személy felé, mintegy érzelmi többletet is bevetve. Az a tükörkép akarjon valamit mondani és tenni.

Hamarosan azt tapasztalja, hogy arcvonásai kezdenek megváltozni, nem gyengeséget, hanem erőt sugároznak. Olyan erőt és szépséget lát az arcán, amelyet korábban nem, és ez a csodálatos változás másoknak is feltűnik majd.

Nem kell szó szerint az önbizalom-építő térkép szavait használnia. Válasszon olyan szavakat, amelyek a legjobban kifejezik, amire vágyik. Igazából írhat magának teljesen új térképet is, ha úgy akarja. A szóhasználat nem lényeges, csak az, hogy világos képet rajzoljon arról, amit a valóságba át akar ültetni.

Nézze ezt a térképet, mintha annak az embernek részletes tervrajza lenne, akivé válni kíván. Szerepeljen ezen a tervrajzon minden érzelem, amelyet érezni kíván, minden cselekedet, s írja le magát világosan úgy, amilyennek szeretné, hogy mások lássák. Ne feledje, hogy ez igazi munkaterv, és idővel — méghozzá elég rövid idő elteltével — minden részletében hasonlítani fog erre a tervre.

Legyen ez a térkép mindennapos imája, ha ilyen beállítottságú. Ha hisz az ima erejében, egy pillanatra sem kételkedhet abban, hogy a térképben kifejezett vágyai valósággá válnak. Látja, milyen erős pozícióban lesz, ha ezt a térképet imaként ismétli? Csodálatos tisztasággal láthatja, hogy a hitet hozzáadva gyorsan és biztosan változtathatja állításait fizikai valósággá. Láthatja, milyen lehetőségek rejlenek abban, ha a „végtelen” erejét használja fel céljai eléréséhez.

Nem számít, milyen vallási!; az önfejlesztésnek ez a módszere nem ütközik vele. Minden vallás elfogadja, hogy az ima a központi erő, amely köré a hit épül. Márpedig, ha az imát minden vallás nagy becsben tartja, érdemes tisztes célok eléréséhez használni. Az önbizalom kifejlesztése pedig nyilván jogos, tisztességes cél.

Meglehet, nem vagyunk képesek megmagyarázni az ima csodás jelenségét, de ez ne akadályozzon meg abban, hogy minden tisztes célra felhasználjuk. A térkép leírt szavainak átültetése a fizikai valóságba határozottan tisztességes cél, mert magának a térképnek a célja az emberiség, a Mindenható legnagyobb, legcsodálatosabb teremtményének fejlesztése.

Mi lenne méltóbb cél, mint megszabadítani az emberi elmét a legnagyobb átoktól, a félelemtől? És mi célt szolgál az önbizalom-építő térkép, ha nem a félelem megszüntetését, és helyébe a bátorság kiépítését?

A térképet a fenti módon használva rájön, hogy ebben a helyzetben kénytelenek vagyunk kiépíteni önbizalmunkat. Vagy kételkednénk az ima erejében? Tapasztalni fogja, milyen erőt ad vállalkozásának az imával járó hit ereje.

Nem kell térképünket az önbizalom kifejlesztésére korlátozni. Hozzáadhatunk bármilyen tulajdonságot, amelyet ki akarunk fejleszteni, és meghozza, amit akarunk. Ezt tagadni olyan, mintha az ima hatalmát tagadnánk.

Immár birtokunkban van a nagy kulcs, amely bármely ajtót kinyit afelé, amivé válni akarunk. Nevezhetjük akár a mesterkulcsnak is. Ha akarják, nézhetik tisztán tudományos szemmel is, vagy hívhatják isteni erőnek, mert azoknak az ismeretlen jelenségeknek a tömegéhez tartozik, amelyet az emberiség még nem térképezett fel. Akárhogy is, az eredmény: siker.

Ha az ima egyáltalán jó valamire, nyilván használható eszköz, melynek révén kifejleszthető az emberi elmében a legnagyobb áldás, a boldogság. Nem érezhetnek nagyobb boldogságot, mint amelyet az önbizalom kiépítése révén tapasztalnak. Ennél az önbizalom-építő módszernél a Teremtő a sikerünk szponzora. Tán nem látják, micsoda előnyt adnak maguknak ennek révén? Nem látják, menynyire lehetetlen elbukni? Nem látják, hogy az ima a fő szövetségesük lesz?

A hit az alap, melyen a civilizáció nyugszik. Semmi nem tűnik lehetetlennek, ami a hitre, önbizalom-építésünk sarokkövére épül. Használják, és épületük nem dőlhet össze. Úrrá lesznek minden akadályon és letörnek minden ellenállást, és ezen egyszerű tervnek a révén elérik céljukat. Ne engedjék, hogy az előítélet a terv használatát akadályozza. Ha kételkednek abban, hogy meghozza, amire vágynak, az olyan, mintha az imában kételkednének.

Az örök nagy átok a félelem vagy az önbizalom hiánya. Ha ezt legyőzzük, hamar erős, kezdeményező emberré válunk. Kitörünk a tömegből, amelyet követőknek nevezünk, és az első sorban, a kevés kiválasztott között lesz a helyünk, akiket vezetőknek hívunk. A vezetés alapja az önmagunkba vetett tökéletes hit, és immár tudjuk, miként lehet ezt kifejleszteni.

Ne feledjék azt, amivel most búcsúzom. Bármi lehetséges, amit őszintén, és érzelmileg szeretne. Döntse el, mit kíván a legjobban, és ezzel lefektette annak alapját, hogy elérje. Az erős, mély vágy minden emberi teljesítmény kezdete. Ez a mag, a csíra, amelyből minden teljesítményünk kinő.

Töltsük fel érzelemmel, vitalizáljuk egész lényünket egyértelmű, határozott vággyal, és személyiségünk azonnal mágnessé válik, amely magához vonzza a vágy tárgyát. Ebben kételkedni olyan, mint tudatlanságban maradni.

Hetedik fejezet

Az önszuggesztió csodálatos művészete

Az elme csodálatos takács

Az önszuggesztió egyszerűen szándékos önszuggesztiót jelent. James Allen kitűnő kis magazinjában remek leckét ad a világnak, megmutatja, hogy az önszuggesztió folyamatával gyakorlatilag megcsinálhatjuk magunkat.

Ennek a leckének, akárcsak James magazinjának a fő szándéka, az emberekkel megértetni az igazságot, miszerint ők maguk teremtik magukat. Annak a gondolatnak az erejével, amit választanak és amelyet bátorítanak. Az elme a takács, ő szövi ajellem belső szövetét és a körülmények külső szövetét is. Amit addig tudatlanságban, fájdalomban és bánatban szőtt, szőheti megvilágosodásban és boldogságban is.

Ez a lecke nem prédikálás, nem is erkölcsi vagy etikai előadás. Tudományos előadás, amelynek révén a diák megérheti, miért ez a sikerhez vezető csodálatos lajtorja első foka, és miként válhatnak az e fok mögött levő elvek olyan alapfelszerelésünkké, amellyel úrrá leszünk életünk legfontosabb gazdasági problémáin.

A lecke a következő tényeken alapul:

Az emberi test minden mozdulatát a gondolat irányítja, az agy, az elme székhelyéből küldött parancs révén. Az elme két részből áll. Az egyiket tudatos résznek nevezzük (amely testi tevékenységünket irányítja, mikor ébren vagyunk), a másikat hívjuk tudatalatti résznek, amely alvás közben irányítja testi tevékenységünket. Egy gondolat vagy eszme jelenléte a tudatos elmében (és feltehetőleg ugyanez igaz az elme tudatalatti részlegében levő gondolatoknál és eszméknél is), kivált egy társult érzést, s a megfelelő testi tevékenységre késztet, amely a gondolatot átülteti a fizikai valóságba. Például kifejlesztheti magában bárki a bátorságot és önbizalmat a következő vagy valami ehhez hasonló pozitív állítások használatával vagy végiggondolásával: Hiszek magamban. Bátor vagyok. Bármibe kezdek, elérem. — Ezt nevezik önszuggesztiónak.

Találd meg ideális munkád és írjál róla Most pedig átadjuk önnek azt a működő módszert, amellyel megteheti az első lépést a sikerhez vezető varázslatos lajtorján. Először is szorgalmasan kutasson, amíg meg nem találja azt a bizonyos munkát, amelynek szívesen szenteli életét. Legyen gondja arra, hogy olyan tevékenységet válasszon, amelyből mindenki hasznot húz, akinek köze van e tevékenységhez. Miután eldöntötte mi legyen élete munkája, azaz a hivatása, írja le egyértelműen, és vésse emlékezetébe.

Naponta többször, és különösen mielőtt este lefeküdne, ismételje el ezeket a szavakat, és biztosítsa magát, hogy magához vonzza a szükséges erőket, embereket és anyagi dolgokat, amelyek révén eléri határozott életcélját.

Ne veszítse szem elől, hogy az agy a szó szoros értelmében mágnes, és olyan embereket vonz magához, akikkel harmonizál gondolatban, eszmékben, és akiknek a gondolatai uralják elméjét, és akiknek az eszméi mélyen gyökeret vernek önben.

Miként működik a Vonzás Törvénye

Van egy törvény, amelyet hívhatunk a Vonzás Törvényének. Ez a törvény biztosítja, hogy a víz a saját szintjén állapodik meg, és hogy a világegyetemben minden a hozzá hasonlót keresi. Ha ez a törvény, amely olyan állandó, akár a gravitáció törvénye, mely a bolygókat a helyükön tartja, nem lenne, a tölgyfán növő sejt clkószálhatna, keveredhetne a nyárfát előállító sejttel, és olyan fa lenne az eredmény, amely részben tölgy, részben nyár. De még senki nem hallott ilyesmiről.

Kicsit tovább vizsgálva a Vonzás Törvényét, felfedezhetjük, miként működik az emberek között is. Tudjuk, hogy sikeres, tehetős emberek a maguk fajtája társaságát keresik, míg a vesztesek a vesztesekét, és ez ugyanolyan természetes, mint ahogyan a víz lefelé folyik.

A hasonló hasonlót vonz, ez vitathatatlan.

Tehát, ha igaz, hogy állandóan olyanok társaságát keressük, akik eszméi és gondolatai harmonizálnak a miénkkel, akkor logikus, hogy irányítani, uralni kell gondolatainkat és eszméinket, hogy azok végül pont a megfelelő mágnest fejlesszék ki agyunkban, amely másokat hozzánk vonz.

Ha igaz, hogy egy gondolat puszta jelenléte a tudatos elmében tettre serkenti a testet, izomtevékenységet vált ki, amely megfelel a gondolat természetének, miért nem látjuk be, milyen előnyökkel jár, ha gondosan válogatjuk a gondolatokat, amelyekkel elménket engedjük foglalkozni?

Alaposan olvassák el ezt. Gondolják végig, dolgozzák fel mit jelent mindez, mert egy olyan tudományos igazság alapjánál vagyunk, amelyen minden említésre méltó emberi teljesítmény alapul. Most kezdjük megépíteni az utat, amelyen a kétely, a bizonytalanság és kudarc vadonjából kijutunk. Ennek az útnak minden centiméterét ismerni akarjuk.

Senki nem tudja, mi a gondolat, de minden filozófus, minden tudományos elme, aki valaha is foglalkozott a témával, egyetért az állítással, hogy a gondolat erős energia, amely irányítja az emberi test működését. Minden eszme, amely hosszan, koncentráltan helyet kap az elmében, állandósul, és tudatosan vagy tudat alatt tovább hat a testi tevékenységre.

Az önszuggesztió nem több és nem kevesebb, mint egy, az elmében tartott eszme, gondolat. Ez az egyetlen ismert elv, amely révén az ember a szó szoros értelmében bármely választott minta szerint átalakíthatja magát.

Miként fejlesztjük a jellemet az önszuggesztió segítségével

Ezzel eljutottunk a legmegfelelőbb pontig ahhoz, hogy elmagyarázzam, a szerző milyen módszerrel csinálta meg magát a szó szoros értelmében nagyjából öt esztendő alatt.

De mielőtt a részletekbe mennénk, hadd emlékeztessem önöket arra a jellegzetesen emberi vonásra, hogy kételkedünk abban, amit nem értünk, és nem tudunk bebizonyítani, akár hasonló tapasztalatok, akár a saját megfigyelésünk által.

Arra is szeretném emlékeztetni önöket, hogy ez nem a hitetlen Tamások kora. Jelen cikk szerzője, bár viszonylag fiatal ember, szemtanúja lehetett a világ néhány nagy találmánya születésének, a természet néhány úgymond „rejtett titka” megismerésének. Talán nem túlzás, ha arra emlékeztetem önöket, hogy a tudomány alaposan fellibbentette a függönyt, amely elválasztott minket az igazság fényétől, és a kultúra, haladás és fejlődés jóval több eszközét adta pár esztendő alatt kezünkbe, mint amennyit az emberi faj történetében összesen felfedeztek.

Az elmúlt évek során láthattuk az izzólámpa, az írógép, a nyomdagép, a röntgensugár, a telefon, az autó, a repülőgép, a tengeralattjáró, a drótnélküli távíró születését, és még számtalan más szervezett erőét, amely az emberiséget szolgálja, és elválaszt minket a sötét korok állati ösztöneitől.

Miközben ezt írom, kaptam a hírt, hogy Thomas A. Edison egy olyan berendezésen dolgozik, amelynek segítségével hite szerint képes lesz az eltávozott szellem kommunikálni velünk, már ha ez lehetséges. Ha pedig holnap reggel megjön a hír New Jerseyből, hogy Edison elkészítette gépét, és kommunikált az eltávozottak szellemével, a szerző szeme rebbeni sem fog. Ha nem fogadjuk el igaznak, amíg nem láttuk bizonyítékát, akkor legalább agyunk legyen nyitott. Éppen elég „lehetetlen” dolgot láttunk megvalósulni az elmúlt évtizedek során, hogy meggyőződjünk, kevés olyan dolog van, ami csakugyan lehetetlen, mikor az emberi elme vereséget nem ismerő eltökéltséggel nekilát egy feladatnak.

Ha a modern kor történészeinek igazuk van, az ország legjobb vasúti szakemberei ráncolták a homlokukat a gondolatra, hogy Westinghouse sűrített levegővel akarta fékezni a vonatokat. Ugyanezek a vasúti szakemberek megélték a törvényt, amelyben a New York-i törvényhozás kötelezi a vasúttársaságokat ennek „az ostoba szerkezetnek” a használatára. Ha nem lenne ez az előírás, az a sebesség, amellyel ma biztonságban utazhatunk a vonatokon, nem lenne elérhető.

Ne feledjük például, hogy ha a híres Bonaparte Napoleon nem utasítja el Robert Fultont, amikor az kihallgatást kért tőle, lehet, hogy a francia főváros ma angol földön áll, és Franciaország lenne a brit birodalom ura. Fulton megüzente Napóleonnak, hogy feltalált egy gőzgépet, amely a szél ellen is hajtja a hajót. Napoleon, aki soha nem látott még ilyen berendezést, visszaüzente, hogy nincs ideje ostobaságokra, azonkívül a hajók nem mehetnek széllel szemben, hiszen soha nem hajóztak így.

A szerző még maga is emlékszik arra, amikor egy törvényjavaslat kért pénzt a kongresszustól arra, hogy kísérleteket végezzenek a Samuel Pierpont Langley által kidolgozott repülőgéppel. A javaslatot lesöpörték, és Langley professzort gyakorlatiatlan álmodozóként bélyegezték meg. Addig még senki nem látott ember gyártotta gépet repülni, és nem is hitték, hogy ez lehetséges.

Ma már kissé liberálisabbak vagyunk azokkal az erőkkel szemben, melyeket nem értünk; legalábbis azok, akik nem akarják, hogy a következő generációk rajta nevessenek.

Kénytelenek vagyunk emlékeztetni önöket azokra az egykor lehetetlennek titulált dolgokra, amelyekből pedig valóság lett, mielőtt az önök kedvéért bemutatnánk néhány alapelvet, melyről okkal hisszük, hogy a tapasztalatlanok számára nehéz elfogadni, amíg ki nem próbálták és nem bizonyultak igaznak.

Tovább haladva megosztjuk önökkel a legdöbbenetesebb és mondhatjuk legcsodálatosabb élményt. Egy olyan élményt, amely azokhoz szól, akik komolyan keresik annak módját, miként fejlesszék ki magukban a pozitív jellemet erősítő tulajdonságokat.

Amikor évekkel ezelőtt kezdtük felfogni az önszuggesztió elvét, tervet készítettünk, miként lehetne felhasználni a gyakorlatban, és kifejleszteni olyan tulajdonságokat, amelyeket egyes történelemből ismert alakokban csodáltunk.

Szokásunkká tettük, hogy mielőtt este elaludtunk volna, lehunytuk a szemünket, és képzeletünkben egy nagy asztalhoz ültünk. (Kérem, egyértelműen rögzítsék agyukban: amit látunk, az szándékosan került elménkbe, mint eszköz vagy a tudatalattinknak szóló közvetlen utasítás, és mint egy tervrajz, arra szolgál, hogy képzeletünk révén ennek alapján építkezzünk. Semmi köze az okkultizmushoz, az ismeretlen jelenségek világához.)

Aztán képzeletünkben bizonyos alakokat láttunk az asztal körül, azokat, akik jelleméből és életéből meghatározott tulajdonságokat akartunk felépíteni saját jellemünkben, az önszuggesztió elve felhasználásával.

Például ilyen alakok ültek a képzeletbeli asztal körül, mint Lincoln, Emerson, Szókratész, Arisztotelész, Napoleon, Jefferson, a galileai ember és Henry Ward Beecher, a jól ismert angol szónok.

Az volt a célunk, hogy az önszuggesztió révén tudatalatti elménkbe véssük, hogy szándékunkban áll kifejleszteni bizonyos tulajdonságokat, azokat, amelyeket annyira csodáltunk ezekben az emberekben, és más nagyokban is.

Estéről estére, alkalmanként egy órát vagy többet is ott voltunk ezen a képzeletbeli értekezleten. Ami azt illeti, a mai nap is folytatom, s új szereplőket hívok meg, hátha találok valakit, akitől át akarok venni bizonyos tulajdonságokat.

Fejleszd ki a nagyokra jellemző tulajdonságokat!

Lincolntól azokat a tulajdonságokat akartuk átvenni, amelyekről leginkább ismert volt. A cél megfontoltságát, és a tisztes igazságérzetet barát és ellenfél iránt egyaránt. Egy olyan eszmét képviselt, amelynek célja az volt, hogy felemelje a tömegeket, a közembereket. Volt benne bátorság, hogy szakítson a precedensekkel és újakat teremtsen, mikor a körülmények ezt követelték. Mindezeket a tulajdonságokat, amelyeket annyira csodáltunk Lincolnban, nekiálltunk kifejleszteni saját jellemünkben azzal, hogy ott volt velünk szemben képzeletben az asztal túloldalán. Azt az utasítást adtuk tudatalattinknak, hogy használja ezt a képet tervként, mely alapján építkezhet.

Napóleontól a makacs kitartás képességét kívántuk átvenni; stratégiai zsenijét, amellyel a saját javára volt képes fordítani az áldatlan körülményeket; akartuk önbizalmát, és azt a csodálatos képességet, amellyel lelkesített és vezetett; akartuk azt a képességét, amellyel összeszervezte saját és munkatársai képességeit, mert tisztában voltunk azzal, hogy a valódi erő csakis intelligensen szervezett, és megfelelően irányított erőfeszítés révén nyerhető.

Emersontól azt a figyelemre méltó jövőbe látó képességet akartuk, amelyről híres volt. Akartuk azt a képességét, amellyel olvasni tudta a természet kézírását, mikor az csobogó patakok, éneklő madárkák, nevető gyermekek, a kék ég, a csillagos éjszakai égbolt, a zöld fű és a gyönyörű virágok révén nyilvánult meg. Akartuk a képességét, amellyel az emberi érzelmeket tolmácsolta, a képességet, amellyel az októl eljutott a hatásig, és vissza is, a hatástól az okig.

Akartuk Beecher magnetikus erejét, amellyel nyilvános rendezvényeken képes volt megragadni hallgatói szívét. Azt a képességét, hogy olyan erővel és meggyőződéssel beszélt, amely megnevettette vagy megríkatta hallgatóit, akik jókedvűen, bánatosan, örömmel követték dallamát.

Láttam ezeket az embereket velem szemben ülni a képzeletbeli asztal körül. Egyenként mindükre ráirányítottam figyelmemet, s azt mondtam magamnak, hogy kifejlesztem azokat a tulajdonságokat, amelyeket oly jónak tartok a velem szemben ülő alakokban.

Ha már könnyeket hullajtana miattam, hogy ilyen tudatlan vagyok, és képes voltam erre a képzeletbeli jellemépítésre, jobb, ha feltörli őket. Ha bármit is akar mondani ez ellen a gyakorlat ellen, most tegye. Ha cinizmust érez, amely mogorva homlokráncolásban kíván kifejeződni, fejezze ki most, mert elmesélek valamit, amitől feltehetően megáll, figyel, elgondolkodik!

A szó szoros értelmében teremtsd újra magad!

Egészen addig, míg el nem kezdtem ezeket a képzeletbeli értekezleteket, többször is próbáltam nyilvánosan beszélni, ám mindig kudarcot vallottam. De már az első beszédemnél, amelyet egyhétnyi gyakorlás után tartottam, olyan mély benyomást tettem a közönségemre, hogy visszahívtak egy másik előadásra ugyanebben a témában, és ettől a naptól fogva, egészen mostanáig, mikor ezeket a sorokat írom, folyamatosan fejlődök.

Tavaly olyan általános igény volt rám már, mint szónokra, hogy az Egyesült Államok jelentős részét bejártam előadókörutamon. Beszéltem komoly klubokban, civil szervezetekben, iskolákban és különleges találkozókon.

Pittsburgh városában a Reklámozók Klubjában beszéltem a sikerhez vezető varázslatos lajtorjáról. A közönségben vezető üzletemberek ültek, a Carnegie Steel Company vezetői, a H. J. Heinz Pickle Company, a Joseph Home Department Store, és a város más nagy cégeinek vezetői. Olyan emberek, akik végiggondolják, amit hallanak, és tudják, mikor van benne igazság. Miután befejeztem, olyan ünneplésben részesítettek, amelyben még egy szónoknak sem volt része ebben a klubban, amint arról a közönség néhány tagja utólag biztosított. Nem sokkal az után, hogy hazaérkeztem Pittsburghből, az este emlékére emlékérmet kaptam a Világ Reklámklubjainak Szövetségétől.

Kérem, ne értsék félre, és ne vegyék mindezt nagyképűségnek. Mindössze tényeket, neveket és helyeket közlök, és ezt is mindössze azért, hogy megmutassam: végül kezdett kifejlődni bennem az a tulajdonság, amelyet oly nagyon csodáltam Henry Ward Beecherben. Ez a tulajdonság a képzelt tanácskozóasztal mellett fejlődött ki, szemem lehunyva, amikor Mr. Beecher képzelt alakját néztem, aki képzelt tanácsadó testületem egyik tagjaként ült velem szemben.

Az elv, melynek segítségével kifejlesztettem ezt a képességet, az önszuggesztió. Annyira betöltötte a fejem a gondolat, hogy elérem vagy akár túl is haladom Beechert, mire befejezem, hogy nem is lehetett volna más a végeredmény.

És ezzel még nem is értem a végére. Mellesleg azt, amit most elmesélek, százezrek erősíthetik meg, százezrek az ország csaknem minden városában, falvában, akik ismernek egem. Nekiláttam, hogy az intoleranciát toleranciára váltsam; kezdtem versengeni a halhatatlan Lincolnnal abban a csodálatos tulajdonságában, hogy igazságos volt mindenkivel, baráttal, ellenséggel egyaránt. Új erő jelent meg, és nemcsak kimondott szavaimban, hanem a toliam végén is. Olyan tisztán láttam, akár a napot egy felhőtlen napon, mint fejlődik egyenletesen az a képességem, hogy erőteljesen, meggyőzően fejezzem ki magam írásban.

Ha már itt tartunk, nem is olyan rég, Mr. Myers, a chicagói Morris Packing Companytől azt a megjegyzést tette, hogy a Hill Aranyszabálya magazinba írt vezércikkeim határozottan a néhai Elbert Hubbardra emlékeztetik, akit csodálok, és hozzátette: néhány nappal korábban azt a megjegyzést tette egyik munkatársának, hogy nemcsak elég nagyra nőttem ahhoz, hogy ne lötyögjön rajtam Hubbard ruhája, de ki is nőttem belőle.

Ismét emlékeztetem önöket, ne söpörjék félre ezeket a tényeket, vagy tulajdonítsák nagyképűségnek. Ha olyan jól írok, mint Hubbard, annak az az oka, hogy erre vágytam, és az önszuggesztió használatával feltöltöttem agyamat a céllal: nemcsak utolérem, hanem ha lehetséges, túl is szárnyalom.

Azzal is tisztában vagyok, hogy a látható nagyképűség megbocsáthatatlan gyengeség írónál vagy szónoknál, és senki nem ítéli el jobban az elme ilyen sekélyességét, mint e sorok írója. Azonban arra is emlékeztetnem kell önöket, hogy nem mindig a nagyképűség jele, mikor az író saját személyes tapasztalatait osztja meg azért, hogy olvasóinak az adott témában hiteles beszámolót nyújtson. Néha bátorság kell hozzá. Ebben a bizonyos esetben, csakugyan tartózkodtam volna az egyes szám első személy előadásmódtól, ha ezzel nem vettem volna el a beszámoló hitelességét. Csakis azért mesélem el személyes élményeimet, mert tudom, hogy autentikusak, és úgy hiszem, inkább megéri annak kockázatát vállalni, hogy nagyképűnek tartsanak, mint kitalált példákkal illusztrálni az önszuggesztió elvét, vagy egyes szám harmadik személyben írni.

A határozott életcél haszna

E sorok írója ugyanolyan figyelmet szentel határozott életcélja részleteinek, mintha egy felhőkarcolót építene, és annak terveiről lenne szó. Az életben elért teljesítményünk nem lesz határozottabb, mint azok a tervek, amelyeket az elérésére használtunk.

Másfél évvel e sorok írása előtt felülvizsgáltam azt, amit határozott életcélomról leírtam, és megváltoztattam a jövedelem rovatot. Azt a nagyobb összeget írtam be, ami ahhoz kellett, hogy véghezvihessem az üzleti iskolám számára kidolgozott nevelési programot.

Nem egészen hat hónappal az után, hogy megváltoztattam azt, amit határozott életcélomról írtam, megkeresett egy vállalat. Üzleti kapcsolatot ajánlottak, évi 100 ezer dolláros jövedelemmel. Ebből 5200 dollár az útiköltségemet fedezte volna, hiszen munkahelyem messze esett Chicagótól, a maradék összeg pontosan épp annyi volt, mint amennyit a határozott életcélomban írtam.

Elfogadtam az ajánlatot, és nem egészen öt hónap alatt olyan szervezetet teremtettem a cégnek, amelynek értéke becslések szerint 20 millió dollár volt. Nem említek neveket, csakis azért, mert kötelességem elmondani, hogy munkaadóm talált egy kiskaput, melynek révén nem fizette ki a megegyezett 100 ezer dollárt.

Két érdekes tényre szeretném felhívni a figyelmüket.

Először is, pontosan azt az összeget ajánlották, amelyet határozott célomban írtam, hogy ennyit szeretnék keresni a következő évben.

Másodszor, meg is érdemeltem ezt a pénzt, sőt jóval többet is megérdemeltem volna, még ha nem is kaptam meg.

Térjünk csak vissza a leírt szövegemhez, miszerint 100 ezer dollárt keresek egy év alatt, és tegyük fel a kérdést: Mi lett volna a különbség, egyáltalán lett volna-e különbség, ha így fogalmazom meg: 100 ezerdollárt keresek egy év alatt és meg is kapom.

Hogy őszinte legyek, nem tudom, jelentett-e volna bármilyen különbséget is, ha így fogalmazom meg határozott célom. Másfelől lehet, hogy nagyon is sokat jelentett volna.

Ki olyan bölcs, hogy igazolni vagy tagadni tudja az állítást, miszerint működik egy törvény a világegyetemben, amelynek révén magunkhoz vonzzuk azt, amiről úgy gondoljuk, hogy ugyanennek a törvénynek a révén érhetjük el; azt kapjuk, amit követelünk, feltéve, hogy a követelés reális, és méltányos, és világosan meghatározott terven alapul.

Meggyőződésem, hogy lehetetlen megdöntőm annak a tervét, aki megszervezi erőfeszítéseit. Ilyen szervezés révén érte el a szerző döbbenetes sebességgel azt a pozíciót az életben, amelyre vágyott, és biztos abban, hogy ezt bárki utánozhatja.

Szolgálat és áldozat. Ez a két jelszó, amely a legnagyobb sikerhez vezet.

Az elmúlt tizenkét hónap során vagy ezerszer állítottam fellépéseimen, hogy azt, aki rászánja az időt, és határozott tervet készít — amely megalapozott, kivitelezhető, és mindenki számára hasznot hoz —, majd kifejleszti önmagában a szükséges önbizalmat, hogy véghez is vigye, nem lehet legyőzni.

Soha nem vádoltak azzal, hogy túl hiszékeny vagy babonás volnék. Soha nem tettek rám mély benyomást az úgynevezett csodák. De be kell vallanom: saját fejlődésemben láttam az elmúlt húsz hónap során, hogy bizonyos alapelvek csodás eredményre vezettek. Figyeltem, mint fejlődik, gyarapodik saját elmém, és bár általában nem nyűgöznek le azok a csodák, melyek gyökerét nem ismerem, be kell vallanom, hogy számos olyasmi történt saját elmémben, amelynek eredetét nem tudom.

Azonban annyi biztos: tudom, hogy a külső, testi tevékenység mindig harmonizál és megfelel az elmét uraló gondolatok természetének. A gondolatokénak, amelyeket engedek elmémbe szivárogni, vagy amelyeket szándékosan ültetek el, azzal a szándékkal, hogy uralják testi tevékenységemet.

A saját tapasztalatom egyértelműen megmutatta, hogy a jellem nem szerencse kérdése. A jellem ugyanúgy felépíthető, akár egy ház az előre megrajzolt terv alapján. A saját tapasztalatom egyértelműen megmutatta, hogy az ember viszonylag rövid idő alatt újjáépítheti jellemét. Ez lehet néhány hét, vagy néhány év, attól függően, milyen erős az eltökéltség és a vágy, amellyel nekilátunk a feladatnak.

Néhány hónappal az előtt, hogy elkezdtem ezeket az alkalmazott pszichológia leckéket, történt valami, ami meglehetős figyelmet keltett az érdekeltek körében itt Chicagóban. Éppen kiszálltam a liftből Chicago legnagyobb könyv- és írószeráruházában, amikor a liftes figyelmetlenül rám csukta az ajtót. Az ajtó a falnak szorított. Amellett, hogy komoly fájdalmat okozott, leszakadt a zakóm ujja is, úgy tűnt, javíthatatlanul.

Jelentettem a balesetet az áruház igazgatójának, aki igen udvariasan közölte velem, hogy megtérítik a káromat. Egy idő múlva a biztosító el is küldte az ügynökét, aki megnézte a zakót és fizetett a kárért. Miután ezzel minden érintett fél elégedett volt, elvittem a zakót a szabómhoz, aki úgy megjavította, hogy senki meg nem mondta volna, hogy a kabát valaha is szakadt volt. Mindezért a töredékét sem kérte annak, amit a biztosítótól kaptam.

Volt pénzem, ami nem illetett meg. Viszont a biztosító elégedett volt, főként azért, gondolom én, mert ilyen olcsón megúszta, hiszen egy új öltöny árának felét sem fizette ki. Az áruház is elégedett volt, hiszen a káromat kifizette a biztosító, és nekik semmibe nem került a dolog.

Csak éppen én nem voltam elégedett!

Jó néhány célra felhasználhattam volna azt a pénzt. Jogilag az enyém volt, a birtokomban volt, és soha senki nem kérdőjelezte volna meg, hogy az enyém, vagy, hogy tisztességesen jutottam hozzá.

Ha a biztosító előre tudta volna, hogy a zakót ilyen szépen meg lehet javítani, feltehetőleg nem akart volna ilyen nagy összeget kifizetni, de fel sem merült előre a kérdés, miként kell a zakót megjavítani.

Küzdöttem a lelkiismeretemmel, de az nem engedte, hogy megtartsam a pénzt. Végül kompromisszumot kötöttem, visszaadom a felét, és megtartom a másik felét. Abból indultam ki, hogy tekintélyes időt pazaroltam el arra, hogy megjavíttattam, valamint a javítás később még meglátszódhat. Komoly érveket kellett felhoznom a magam érdekében, mire igazságosnak éreztem azt, hogy a javítási költségnél többet megtartsak.

Amikor visszaadtam a pénzt, az áruház képviselője azt javasolta, hogy tartsam meg inkább és felejtsem el a dolgot. Azt feleltem: - Pontosan ez a baj. Szeretném megtartani, de nem tudom elfelejteni.

Ez volt az ok, amiért visszaadtam a pénzt. Semmi köze nem volt ennek etikához, tisztességhez. Semmi köze nem volt az áruház vagy a biztosító jogaihoz. Amikor meghoztam a döntésemet, hogy visszaadom a pénzt, nem vettem számításba sem az áruház, sem a biztosítótársaság érdekeit. Semmi közük nem volt a dologhoz, hiszen ők elégedettek voltak. A saját jellememet vettem számításba. Tudtam, hogy minden üzlet nyomot hagy erkölcsi szövetemen, és jellemem nem más, mint szokásaim, és etikai magatartásom összessége. Tudtam, hogy nem tarthatok meg olyan pénzt, amelyet nem érdemiek, ahogyan egy almaárus sem hagyhat esetlen rothadt almát a ládában az ép almák között a télre.

Azért adtam vissza a pénzt, mert magamat akartam meggyőzni arról, hogy a beleegyezésem nélkül semmi nem találhat utat a jellememhez, csakis olyan, amit helyesnek tartok. Azért adtam vissza a pénzt, mert ez remek lehetőséget adott arra, hogy próbára tegyem magam. Kiderítsem, vajon azzal a fajta tisztességgel rendelkezem-e, amelyet a haszonelv diktál, vagy egy mélyebb, nemesebb, méltóbb fajtával, amely arra késztet, hogy őszinte legyek, hogy így erősödjek, és nyújtsak többet.

Meggyőződésem, hogy ha terveink erős gazdasági alapon állnak; ha tisztességesek mindazokkal, akikre hatnak; ha mi magunk ajellem és az önmagunkba vetett hit dinamikus erejét tesszük mögé, amely a lelkiismeretet kielégítő üzletekből nő ki, biztosan meglovagoljuk a siker hullámát. Hatalmas erő ragad magával, amit senki nem tud megállítani, erő, amelyet kevesen tudnak helyesen értelmezni.

Az erő az a szervezett tudás, amelyet igaz, és minden érintett számára méltányos tervek elérésére fordítanak. Az emberi erőnek két fajtája van. Az egyiket az egyéni képességek szervezésével lehet elérni, a másikat azon egyének szervezésével, akik egy közös cél érdekében harmonikusan tevékenykednek. Csakis intelligensen irányított szervezés révén érhető el erő.

Csakis az önszuggesztió elvén keresztül szervezhetjük meg egyéni képességeinket, azon egyszerű okból, hogy csak akkor vitalizálhatjuk képességeinket, érzelmeinket, intellektusunkat és logikus gondolkodásunkat, testi funkcióinkat, illetve adhatunk nekik dinamikus erőt, ha mindezeket összegyűjtjük, összekapcsoljuk őket, és tervé alakítjuk mindezt.

Semmilyen tervet, sem kicsit, sem nagyot nem fejleszthetünk ki agyunkban, csakis az önszuggesztió elve révén.

Az elme buja kertre emlékeztet, amelyben a növény fizikai, testi tevékenység révén nő, amely tevékenység tökéletesen megfelel az elmét uraló gondolatok természetének. Függetlenül attól, hogy ezeket a gondolatokat szándékosan ültették el és gondozták, amíg gyökeret nem vertek és növekedni kezdtek, vagy csak úgy érkeztek és minden hívás nélkül leltek menedéket.

Nem menekülhetünk uralkodó gondolataink hatásai elől. Lehetetlen az, hogy kudarc, szegénység és félelem jár az agyunkban, ugyanakkor élvezzük a siker, gazdagság és bátorság áldásait. Mi döntjük el, mire irányítjuk a figyelmet elménkben: vagyis mi irányítjuk jellemünk fejlődését, ami majd meghatározza azok jellemét, akiket magunkhoz vonzunk. Agyunk a mágnes, amely magunkhoz vonzza társainkat abban az élethelyzetben, amelyet elfoglalunk. Vagyis a mi felelősségünk, hogy csakis olyan gondolatokkal mágnesezzük az elmét, amelyek olyan embereket vonzanak, akiket társunknak kívánunk az elérni kívánt élethelyzetben.

Az önszuggesztió az alap, amelynek révén vonzó személyiséget építünk, mert a jellem úgy fejlődik, hogy hasonlít az uralkodó gondolatokra. Ezek pedig segítik az elmét, és irányítják a test tevékenységét.

Amikor az önszuggesztió elvét használja, képet fest, vagy tervet rajzol a tudatalattijába. Miután megtanulta, hogyan koncentrálja, rögzítse figyelmét tervének kivitelezésére, azonnal elérheti tudatalatti elméjét, és az a terveket tetté változtatja.

A kezdőknek újra meg újra el kell ismételniük tervük körvonalait, mire a tudatalattiban rögzül a terv és valósággá válik. Ezért ne is vegye el bátorságukat, ha nincs azonnali eredmény. Csak azok érik el és használják tudatalattijukat azonnal, akik már nagy gyakorlatra tettek szert.

Befejezésül emlékeztetném önöket arra, hogy e mögött az elv mögött, az önszuggesztió mögött van egy fontos dolog, amely mellett nem mehetünk el szó nélkül: ez az erős, mély, nagy érzelmi töltéssel rendelkező vágy. A vágy az elme manipulálásának kezdete. Gyakorlatilag bárminek a fizikai realitását megteremthetjük, amit mélyen, életteli érzelmekkel kívánunk.

A mély vágy minden emberi teljesítmény kezdete. Az önszuggesztió pusztán az elv, melynek révén ez a vágy kommunikál a tudatalatti elmével. Feltehetően mindenki talál saját tapasztalatában is bizonyítékot, hogy viszonylag könnyű elérni azt, amit az ember erősen kíván.

A következő alkalommal a sugalmazás témáját vizsgáljuk meg, és bemutatjuk, miként használhatjuk fel az önszuggesztió révén kifejlesztett, dinamikus, vonzó személyiségünket. A sugalmazás a sikeres eladói tevékenység alapja.

Nyolcadik fejezet

A sugalmazás hatékonyabb, mint a követelés

Az előző leckében megismertük az önszuggesztió jelentését, és azokat az elveket, melyek révén használni tudjuk. Az önszuggesztió önmagunk sugalmazását jelenti, amely a következőképpen működik:

A sugalmazás olyan pszichológiai elv, melynek révén befolyásoljuk, irányítjuk, kontrolláljuk mások elméjét. Ez a reklámban és eladásban használt legfőbb elv. Ennek az elvnek a használatával változtatta meg Marcus Antonius a római csőcselék hangulatát kitűnő beszédével.

A sugalmazás egy ponton különbözik az önszuggesztiótól. Ugyanis arra használjuk, hogy mások elméjét befolyásoljuk, míg az önszuggesztió esetében a saját elménkkel foglalkozunk.

A sugalmazás a pszichológia egyik legfinomabb és legerőteljesebb elve. A tudomány bebizonyította, hogy ennek az elvnek az ártó szándékú alkalmazásával életet lehet kioltani, míg építő használatával mindenféle betegséget meg lehet szüntetni.

Alkalmazott pszichológia órán számtalanszor demonstráltam a sugalmazás figyelemre méltó erejét a következő módon.

Fogok egy kétunciás üveget, melyre az van írva, hogy borsmentaolaj. Röviden elmagyarázom, hogy a szaglás hatalmát kívánom bemutatni. Aztán felmutatom az üveget az osztálynak, hogy mindenki lássa. Elmondom nekik, hogy borsmentaolajat tartalmaz, és elég néhány cseppet öntenem belőle egy zsebkendőre, hogy negyven másodpercen belül a szoba legtávolabbi sarkában is érezhető legyen. Aztán kihúzom a dugót, öntök néhány csöpp folyadékot a zsebkendőmre, ugyanakkor el is fintorodok, jelezve, hogy túl erős a szag. Majd megkérem a jelenlevőket, hogy emeljék fel a kezüket, amint megérzik a borsmenta illatát.

Szinte azonnal felemelkednek a kezek, egyes esetekben az osztályban lévők hetvenöt százaléka felemeli kezét.

Aztán fogom az üveget, lassan, elégedetten kiiszom tartalmát, és elmagyarázom, hogy tiszta víz volt benne. Senki nem érezhetett borsmentaillatot! Ez pusztán illúzió volt, amelyet a sugalmazás révén értem el.

Abban a kisvárosban, amelyben nevelkedtem, élt egy idős hölgy, aki állandóan attól rettegett, hogy rákban hal meg. Emlékszem, valósággal táplálta ezt a hiedelmét, minden kis képzelt vagy valódi fájdalomnál biztosra vette, hogy ez a régóta várt rák kezdete. Láttam, amint a mellére tette a kezét, és azt pihegte: - Biztos vagyok abban, hogy már itt nő a daganat. — Mindig a bal mellére tette a kezét, arra a helyre, amelyről úgy gondolta, hogy a rák ott fog támadni.

Miközben ezt a leckét írom, érkezett a hír, hogy a hölgy meghalt. Daganat nőtt a bal mellében, pontosan azon a helyen, ahová minden alkalommal rettegve helyezte a kezét.

Ha a sugalmazás képes egészséges sejteket parazitákká változtatni, amelyből kinő a rák, miért ne képzelhetnénk el, hogy elpusztítja a beteg sejteket, és egészségesekkel váltja föl azokat?

Néhány évvel ezelőtt egy bűnözőt halálra ítéltek. A kivégzés előtt egy kísérletet végeztek el rajta, amely egyértelműen bizonyította, hogy a sugalmazás révén meg is lehet ölni valakit. A bűnözőt a guillotine elé vezették, bekötötték a szemét, a fejét a kés alá hajtották. Egy nehéz deszkát ejtettek nyakára, amely hasonló sokkot jelentett, mint a guillotine kése. Meleg vizet csorgattak finoman, és az, mint a meleg vér csörgött végig a nyakán. Az orvosok hét perc múltán megállapították a halál beálltát. A bűnöző képzeletében a sugalmazás révén csakugyan lecsapott a guillotine éles pengéje, és a szíve nem vert tovább.

Amikor „mentális gyógyítást” végeznek, akkor is a sugalmazás elvét használják fel. Szakértők állítják, hogy egyre több orvos használ kevesebb gyógyszert és több mentális sugalmazást manapság. Két olyan orvos, aki a családom tagja, látott el az információval, hogy több placebót használnak, mint néhány évvel ezelőtt. Egyikük elmesélt egy esetet, amelyben egyik betegét néhány perc alatt megszabadította a kínzó fejfájástól. A beteg úgy hitte, aszpirinnel, pedig a valóságban fehér liszttablettát kapott.

A hipnózis teljes egészében a sugalmazás elvén alapul. A közhiedelemmel éles ellentétben, senkit nem lehet beleegyezése nélkül hipnotizálni. Az igazság az, hogy nem a hipnotizőr, hanem a hipnotizált elméje produkálja a hipnózisnak nevezett jelenséget.

A hipnotizőr mindössze annyit tehet, hogy „semlegesíti” az alany tudatos elméjét, majd a kívánt sugalmat ülteti el a tudatalattijába. Az elme semlegesítésén azt értjük, amikor az alany tudatos elméjét erőtlenné teszik vagy legyűrik. Később még visszatérünk erre, és elmagyarázunk néhány módszert, amelynek révén a tudatos elme erőtlen, használaton kívüli lesz, de előbb ismerjük meg azt a módszert, melynek révén a hipnózis működik, méghozzá egy hipnotizőr szavaival.

„Miután együttérzőn beszélgettem az alanyokkal néha egy vagy két órán keresztül is arról a bajról, amelyen úrrá akarnak lenni, alaposan megismertem domináns hajlamaikat, az őket irányító gondolatokat, és mindenekelőtt elnyertem a bizalmukat. Ezután megkértem őket, hogy kényelmesen heveredjenek el egy kanapén, majd folytattam a megnyugtató társalgást azzal a céllal, hogy monotonitást teremtsek a látása és a hallása számára.

— Szeretném, ha csak nézné ezt a gyémántot (vagy bármilyen más megfelelő tárgyat is választhat), álmodozva, nem túlzottan figyelve, kifejezéstelenül. Ne gondoljon semmire, ne koncentráljon, ne fókuszálja rá a tekintetét, csak lazítsa el szemizmait, mintha ennek a tárgynak elmosódnának a körvonalai. Ne úgy nézze, ahogyan általában nézni szokott olyankor, amikor élesen szeretne látni egy közeli tárgyat. Inkább nézzen át rajta, nézzen el mellette, mintha egy halott fa állna ön és a távoli kép között, amelyet néz.

—    Ne erőlködjön, semmi olyat nem tehet, amely elősegítené a kívánt lelkiállapotot. Ne érdekelje, mi történik, mert semmi nem fog történni. Ne várakozzon, ne gyanakodjon, ne legyen bizalmatlan. Ne kívánja, hogy bármi is történjen. Ne figyelje, ne analizálja, mi folyik az elméjében. Legyen annyira negatív, lusta és közömbös, amennyire csak lehet, anélkül, hogy ezen igyekezne.

—    Ráhangolódhat a közeledő álom ismerős jeleire, és ezek mind az érzékek kikapcsolását és az agy leállítását jelentik. Elnehezedő szemhéj, vonakodó fül, az izmok és a bőre kezd közönyössé válni a hőmérsékleti ingerekre, páratartalomra stb. Máris kellemes álmosság nehezíti el szemhéját, és érzékeit, és enged az impulzusnak, hogy függöny hulljon ön és a színes, fényes külvilág közé. —    Aztán a füle is megpihen a többi érzékkel. Ami a sötétség a szem számára, az a fülnek a csend. A füle biztosítja a csendet, süketté teszi a hanghatásokkal szemben. Már nem érdeklődik a hangom iránt, minden energia és konfliktus titokzatos távolságba kerül. Hálásan adja meg magát a kellemes hatásnak, és nem tud ellenállni, hagyja, hogy egész testét magához ölelje, és fizikailag boldognak érzi magát. Frissítő álomba merül.”

Rögtön az elején világossá válik, hogy a hipnotizőr első feladata az, hogy a tudatos elmét tehetetlenné tegye. (Tudatos elme alatt az elmének azt a részét értjük, amelyet éber állapotban használunk.) Miután részben vagy egészében semlegesítette vagy használaton kívül helyezte a tudatos elmét, a hipnotizőr úgy manipulálja az alanyt, hogy közvetlenül az illető tudatalatti elméjének ad sugallatokat. A tudatalatti elme azt teszi, amit mondanak neki. Nem tesz fel kérdéseket, hanem a tudatos elmén keresztül működik. Ébrenlétben őrt áll, őrzi a látás, szaglás, ízlelés, tapintás és hallás bejáratait, de abban a pillanatban, amikor elalszunk, vagy bármi okból féltudatos állapotban vagyunk, ez az őr már nem lesz szolgálatban.

A hipnózisnak különböző szintjei vannak. A színpadon fellépő hivatásos hipnotizőr általában teljesen átveszi az uralmat az alanyok elméje fölött, és eléri, hogy mindenféle méltatlan és értelmetlen cselekedet hajtsanak végre. Van a hipnózisnak jóval enyhébb szintje is, amelyben a hipnotizőr úgy kontrollálja az alanyt, hogy még csak nincs is tudatában. A hipnózisnak erre a „láthatatlanabb” vagy észrevehetetlenebb szintjére irányítjuk a figyelmünket, mert a nem hivatásosok általában ezt gyakorolják azokon, akiket befolyásolni akarnak.

Akár teljes hipnózisnak van alávetve az alany, akár részben van csak befolyásolva, egy feltételnek meg kell lennie az agyában, és ez a hiszékenység. A hipnotizőr, legyen az hivatásos vagy nem hivatásos, először abnormálisan hiszékeny állapotba kell ringassa az alanyt, hogy irányíthassa elméjét.

Más szavakkal, mielőtt sugallattal befolyásolnánk az elmét, semlegesíteni kell azt. Ez visszavezet a kérdéshez, miként lehet az elmét semlegesíteni?

A következőkben bemutatjuk, miként lehet a gyakorlatban felhasználni a sugalmazás elvét. De előbb figyelmeztetnem kell önöket, hogy ez aszerint hoz sikert vagy kudarcot, boldogságot vagy bánatot, hogy miként használják.

Legjobban úgy tudom bemutatni, mit is jelent a semlegesítés, ha elmesélek egy esetet, amely elég pontosan leírja ezt. Néhány éve a rendőrség letartóztatott egy hírhedt szélhámos bandát. Ezek „látó-”, jövendőmondó”-szalonokat üzemeltettek Chicagóban. A hálózat élén egy Bertsche nevű ember állt. Babonás, hiszékeny embereket szúrtak ki azok közül, akik betértek a szalonokba jövendőt mondatni, majd egy sor olyan manipulációval, amelyet mindjárt ismertetek, kifosztották őket.

A „látó”, az a nő, aki a jövendőmondó-szalonban fogadta a vendégeket, kikémlelte vendégei titkait. Megismerte a pénzügyeiket, vagyoni helyzetüket, minden szükséges adatot. Egyszerű volt megszerezni az információt, hiszen a jövendőmondó üzleti, szerelmi, egészségügyi témákban adott tanácsot. Ily módon megtalálták a megfelelő áldozatokat, összeszedték róla a szükséges információkat, majd továbbküldték a látnok főnökéhez, Mr. Bertschéhez.

A látnok a megfelelő időben azt tanácsolta áldozatának, hogy kérjen tanácsot valami komoly üzletembertől, akiben megbízhat, és nem tartozik a „vérszívó fajtához”. Ugyanakkor azt is megjósolta, hogy áldozata nemsokára meg is ismerkedik egy ilyen emberrel. És csakugyan, kisvártatva fel is tűnt Mr. Bertsche a jövendőmondónál, hogy konzultáljon a látóval a befektetéséről, és micsoda véletlen, az áldozat is pont ott volt, így aztán bemutatták neki.

- Igen vagyonos ember — árulta el bizalmasan a látó az áldozatnak. Még azt az információt is megosztotta vele, hogy igen nagy szíve van, és szeret másokat sikerhez segíteni. Mr. Bertsche makulátlanul öltözködött és sugárzott megjelenéséből a vagyonosság. Néhány percig kedélyesen elbeszélgetett az áldozattal, majd elsietett egy fontos üzleti megbeszélésre, Mr. Morganbilttel.

Amikor az áldozat legközelebb megjelent a kamu jövendőmondónál, feltehetően összefutott Mr. Bertschével, aki éppen sietve távozott egy újabb megbeszélésre, most mondjuk Mr. Vandermorgannel. Többször is megismétlődött ez a játék, mire az áldozat meggyőzte magát, hogy Mr. Bertsche elfoglalt ember, akinek nem sok ideje van másokra.

Végül, mire az áldozat átment az elmemanipuláció első lépcsőjén, úgy érezte, hogy igen nagy megtiszteltetés lenne, ha Mr. Bertschével vacsorázhatna. Ekkor jött a meghívás. Az áldozatot a legdrágább klubba, vagy a legjobb kávéházba hívták, amely többe került, mint egy átlagos hét teljes megélhetési költsége. A számlát természetesen a vendéglátó, Mr. Bertsche állja, akit „Bíró úrként” mutatnak be, és aki láthatóan teli van pénzzel, és eszébe sincs még többet felhalmozni.

Mr. Bertsche belső zsebében egy papírlap lapul, amelyre részletesen felírták az áldozat minden gyengéjét, szokásait, jellegzetességét. Az áldozatot addigra kellően kianalizálták. Ha szereti a kutyákat, ezt a tényt is feljegyezték. Ha a lovakat, az sem titok.

A játszma megkezdődött. Ha például az áldozat szeret lovagolni, a nyájas, gazdag Mr. Bertsche gondoskodik arról, hogy egyik telivérjét az áldozat rendelkezésére bocsássa. Ha az áldozat az autókat szereti, az ajtó előtt várja a nyájas Mr. Bertsche Packardja.

Az, hogy miként járnak a kedvében, az áldozat ízlésétől függ, és annak költségeit, mindig új, „megbízható barátja”, Mr. Bertsche állja. Addig folytatják ezt, amíg nem semlegesítik tökéletesen az áldozat elméjét! Más szavakkal, amikor már minden gyanakvás megszűnik, bármi történjék is, teszi amit mondanak vagy sugallnak. A nyájas Mr. Bertsche teljesen az áldozat bizalmába férkőzik, és mindez természetesen véletlen találkozások során át történik. Az áldozat szórakoztatásának, a „háttér elkészítésének” költségei gyakran komoly összegre rúgtak.

Amikor napvilágot láttak az esetek, kiderült, hogy Bertsche egyes áldozatai akár 50 ezer dollárt is befektettek értéktelen vállalkozásokba, mert ő tanácsolta, vagy tett egy „mellékes” megjegyzést, hogy mennyit fektetett be ide vagy oda, ami természetesen szép pénzt hozott neki. Egy alkalommal, mintegy véletlenül megmutatott egy csekket, amin 10 ezer dollár osztalék volt. Ezt egy mindössze 20 ezer dolláros befektetés után kapta egy kamu vállalattól. Mellesleg volt annyi esze, hogy ne is próbálja meggyőzni az áldozatokat, hogy fektessenek be valamelyik ilyen vállalatba. Annál jobban ismerte az emberi természetet. Pusztán egy kicsit „gondatlan” volt, és időnként elcsöpögtetett némi információt, amit az áldozat készségesen felszedett és felhasznált.

A sugalmazás hatékonyabb, mint a nyílt kérés vagy követelés.

A rejtett sugalmazás erő, és a „gazdag” Mr. Bertsche tökéletesen tudta, hogyan használja fel. Állítólag egy alkalommal az áldozata, egy idős hölgy annyira hitt neki, hogy jókora összeget vett ki a bankból, átadta neki, és könyörgött, hogy fektesse be a számára. Ő elhárította, azt mondta, hogy van bőven pénze magának is, amit befektethet, és most nincs módja másokkal foglalkozni. A derék Mr. Bertsche azért küldte el a hölgyet, mert nagyobb haszonra vágyott. Tudta, mennyi pénze van a hölgynek, és mind meg akarta szerezni. Így aztán a hölgy kellemesen meglepődött, amikor néhány nap múlva Mr. Bertsche felhívta, hogy van egy jó barátja, aki talán be tudná a pénzét fektetni egy bizonyos részvénybe, feltéve, ha a hölgy megveszi az egész köteget. Nem tudja garantálni, hogy sikerül megszerezni, de megpróbálhatják. Megpróbálták. Egy óra múlva a pénz már Bertsche belső zsebében volt.

Azért foglalkoztunk ezzel részletesen, hogy pontosan bemutassuk, mit is jelent, ha semlegesítik az elmét. Mindössze semlegesíteni kell az elmét, hogy aztán elfogadjon minden sugalmazást, és ez alapján cselekedjen. Legyen teljesen hiszékeny, hiszékenyebb, mint lenni szokott. Nyilván ezernyi módon lehet semlegesíteni valaki elméjét, felkészíteni arra, hogy befogadja a magvat, amit sugalmazással el akarunk ott ültetni.

Egyes esetekben hónapokig tart, míg felkészítik az ember elméjét, hogy befogadja azt, amit sugalmazás révén el akarunk ott helyezni. Más esetekben néhány perc, vagy akár néhány másodperc elég lehet. De tényként elfogadhatjuk, hogy nem befolyásolhatjuk olyan ember elméjét, akinek ellenérzései vannak irányunkban, eleve nem bízik bennük. Akár prédikációt tartunk, vagy valamilyen cikket árulunk, vagy a bíróság előtt képviseljük ügyünket, az első lépés elnyerni annak bizalmát, akit befolyásolni akarunk.

Olvassák el Marcus Antonius figyelemre méltó beszédét Julius Caesar temetésén Shakespeare tolmácsolásában, és látni fogják, miként lehet az iménti elvek segítségével tökéletesen lefegyverezni egy ellenséges tömeget.

Analizáljuk csak, hogyan kezdődik ez a fantasztikus beszéd, mert nem találunk még egy ilyen hatásos leckét az alkalmazott pszichológiára. A tömeg végighallgatta Brutust, aki elmondta, miért kellett megölnie Caesart. Most Marcus Antonius, Caesar barátja lép a színre, hogy képviselje a másik oldalt. A tömeg ellene van. Ráadásul azt várják, hogy nekitámad Brutusnak. De Marcus Antonius, az okos pszichológus, nem ezt teszi. Azt mondja: „Barátaim! Rómaiak! Földijeim! Figyeljetek rám! Temetni jöttem Caesart, nem dicsérni!

A tömeg azt várta, hogy dicsérni fogja barátját (amit meg is tett), de eszébe sem volt megpróbálni, amíg a tömeg elméjét nem semlegesítette, és nem készítette fel arra, hogy kedvezően fogadja a mondandóját. Építette volna fel fordítva a beszédét, és acsargott volna Brutusra..., nos, akkor feltehetően meglincselik.

Az egyik legjobb és legsikeresebb ügyvéd, akit valaha láttam, ugyanezt a pszichológiát alkalmazta a bíróság előtt. Egyszer hallottam, hogy olyasmiket mond az esküdteknek, amitől azt hittem, berúgott vagy elment az esze.

Azzal kezdte, hogy ellenfele erényeit ecsetelte, olybá tűnt, segít neki felépíteni az ügyet saját ügyfele ellen. Ezzel kezdte: — Hölgyeim és uraim, tisztelt esküdtek, van jó pár részlet ebben az ügyben, ami ügyfelem ellen szól. S nekiállt valamennyire felhívni a figyelmet. (Természetesen ezeket amúgy is felhozta volna az ellenfél ügyvédje.)

Miután már egy ideje így ment a dolog, hirtelen elhallgatott, és drámai hatásszünet után folytatta. — De, ez az ügynek esak az egyik oldala. Most, hogy ezt már ismerjük, nézzük meg az érem másik felét. — Ettől fogva az ügyvéd úgy játszott az esküdtekkel, akár egy hegedűvirtuóz a hangszerén. Tizenöt perc múlva az esküdtek felének könnyes volt a szeme. A beszéd végén az ügyvéd lerogyott székébe. Láthatóan úrrá lettek rajta érzelmei. Az esküdtek kivonultak, és nem egészen fél óra múlva visszatértek az ítélettel. Az ő ügyfele javára döntöttek.

Ha ez az ügyvéd azzal kezdi, hogy rámutat az ellenfél állításának gyenge oldalaira, és a saját érveit sulykolja az esküdteknek, nem kétséges, hogy veszít. De mint utólag megtudtam, ez az ügyvéd alaposan tanulmányozta Shakespeare-t. Csaknem minden ügyénél felhasználta a Marcus Antonius-i pszichológiát, és állítólag ritkán vesztett csak a tárgyalóteremben.

Ezt az elvet alkalmazzák a sikeres kereskedők is, akik nemhogy nem szidják a vetélytársakat, hanem kifejezetten szépeket mondanak róluk. Senki nem tarthatja magát kész értékesítőnek, amíg nem sajátította el ezt a pszichológiát és nem tanulta meg alkalmazni is. Ez a beszéd a valaha írt leghatásosabb értékesítői lecke. Ha az ügynök elveszít egy üzletet, kilencvenkilenc százalék esélye van annak, hogy azért vesztett, mert nem készítette elő az esetleges vevő elméjét, túl sok időt töltött azzal, hogy „be akarta fejezni” az üzletet, és nem eleget azzal, hogy előkészítse. Túl hamar akart a csúcsra érni. A sikeres ügynök előkészíti a vásárló elméjét, hogy az nyitott legyen a sugalmazások iránt, ne kérdőjelezze meg azokat, ne álljon ellent.

Az emberi elme bonyolult szerkezet. Egyik jellemzője, hogy minden benyomást, amely a tudatalattit éri, egymással harmonizáló, és közeli kapcsolatban levő csoportokban tárol. Amikor ezek a benyomások feljönnek a tudatos elmébe, hajlamosak magukkal vinni a többit is. Például egyetlen cselekedet vagy tett, amelynek nyomán kétség támad valaki agyában, elég ahhoz, hogy minden olyan élményt felszínre hozzon, ami azt támasztja alá, hogy kétkedjen. A gondolattársítás törvénye alapján minden hasonló érzelem, élmény, hangulat, ami az elmét éri, együtt marad, tehát ha visszaemlékszünk egyre, az maga után hozza a többit is.

Olyan, mint amikor egy kis kavicsot hajítunk a vízbe, és az fodrozni kezdi a vizet. A tudatalatti elme így hozza a tudatosba mindazt a társult vagy közeli kapcsolatban levő érzelmet, amelyet tárol. Ha kétség támad az illető elméjében, az magával vonzza az illető összes kétséget támasztó élményét. A sikeres ügynök ezért igyekszik távol tartani az alanyt mindentől, ami elindíthatná benne a kétely láncolatát. A sikeres eladó rég megtanulta, hogy ha egy vetélytársára rosszat mond, az a vásárló tudatos elméjébe hozhat bizonyos negatív érzelmeket, amelyek megakadályozzák elméje semlegesítését.

Ez az elv az összes, az emberi elmében lakozó érzelemre és benyomásra vonatkozik. Vegyük például a félelem érzését; abban a pillanatban, hogy engedünk egyetlen, a félelemhez kötődő érzelmet a tudatos elmébe jutni, az magával hozza összes kellemetlen rokonát. A bátorság érzése nem kapja meg tudatos elménk figyelmét, amíg a félelem foglalja el a helyet. Az egyiknek ki kell szorítania a másikat. Nem lehetnek szobatársak, mert nem harmonizálnak. A tudatos elmében levő minden gondolat magához vonz minden más, vele harmonizáló vagy rokon gondolatot. Láthatjuk: a tudatos elme figyelméért küzdő érzelmeket, gondolatokat, érzéseket valóságos hadsereg támogatja.

Ültessük el egy elmében a sugalmazás elve segítéségével azt az ambíciót, hogy minden vállalkozásban sikerrel járjon, és máris rejtett képességek kelnek életre, és automatikusan növekszik az ezeket támogató erő. Ültessük el egy gyerek elméjében a sugalmazás segítségével az ambíciót, hogy sikeres ügyvéd, orvos, mérnök vagy vállalkozó legyen, és ha távol tartjuk az ellentétes hatásokat, a gyermek el is éri majd a kívánt célt.

A gyermeket könnyebb a sugalmazás révén befolyásolni, mint a felnőttet, mert a gyermek elméjében nincs olyan sok ellentétes hatás, amit a közömbösítés folyamatában le kellene küzdeni. A gyerek alapvetően hiszékenyebb, mint egy idősebb ember.

A sugalmazás elvében rejlik a siker titka a szervezés és vezetés területén is. Az a vezető, aki nem érti, nem használja ezt az elvet, a legnagyobb erőtől fosztja meg magát, amivel befolyásolhatná munkatársait.

Az egyik legjobb, leghatékonyabb menedzser, akit ismertem, soha nem kritizálta a stábját. Pont ellenkezőleg, mindig dicsérte őket, milyen jól dolgoznak. Az volt a szokása, hogy járkált közöttük, olykor megállt, valakinek megfogta a kezét, a másiknak a vállát, megdicsérte, menynyit fejlődött. Bármennyire rosszul is dolgozott szegény, ez a menedzser soha nem feddte meg. A sugalmazás elvét felhasználva folyamatosan azt erősítette emberei elméjében, hogy fejlődnek. Azok pedig vették a sugalmazást, és azonnal, hatékonyan reagáltak rá.

Egy nap ez a vezető megállt a munkapad mellett egy munkásnál, akinek a kartonján látható volt, hogy egyre kevesebbet termel. A vezető a férfi vállára tette kezét, és azt mondta. — Jim, azt hiszem, most sokkal jobban dolgozol, mint a múlt héten. Jó kis tempót diktálsz a többieknek. Örömmel látom. Rajta öreg, én veled vagyok!

Ez déli egy órakor történt. Estére Jim teljesítménynaplója azt mutatta, hogy csakugyan huszonöt százalékkal többet termelt, mint az előző nap.

Ha bárki kételkedne abban, hogy a sugalmazás elve révén csodákat lehet tenni, az azért van, mert nem szánt rá elég időt, hogy tanulmányozza ezt az elvet.

Nem vették észre, hogy a barátságos, lelkes emberekből sikeresebb vezető lesz, mint a zárkózott fajtából? Nyilván azt is észrevették, hogy a mogorva, hallgatag alakok soha nem vonzzák az embereket, és nem is tudják befolyásolni őket. A sugalmazás elve mindig működik, akár tudatában vannak, akár nem. Ezen az elven keresztül, amely ugyanolyan örök, mint a gravitáció törvénye, folyamatosan befolyásoljuk a köröttünk lévőket, akik magukba szívják azt a szellemiséget, amelyet kibocsátunk magunkból, és ez tükröződik minden cselekedetükben.

Akár felismerjük, akár nem, folyamatosan átadjuk másoknak a saját érzéseinket, érzelmeinket, gondolatainkat. A legtöbb esetben nem is tudatosan tesszük.

A következő leckében megmutatjuk, miként kell semlegesíteni az elmét, és elérni a sugalmazás elve segítségével, hogy mások tökéletes harmóniában dolgozzanak együtt velünk.

Ebben a leckében a pszichológia egyik nagy elvéről, a sugalmazásról tanultunk. Elsajátították, hogy segítségével két lépésben lehet manipulálni a partnereiket.

Először: semlegesíteni kell az alany elméjét, hogy befolyásolni tudják a sugallt gondolatokkal.

Másodszor: az elme semlegesítéséhez hiszékenyebbé kell tenni az alanyt a szokásosnál.

Szerencsés, aki olyan mértékben képes uralni saját egoizmusát, és önkifejezésvágyát, hogy nem akarja partnereit folyamatosan emlékeztetni arra, honnan is származnak. Az, aki úgy kezdi a mondatot, hogy „Mint természetesen ön is tudja, Mr. Smith,”, ahelyett, hogy azt mondaná, „Hadd áruljak el valamit, amit nem tud, Mr. Smith”, az tudja, miként kell használni a sugalmazás elvét.

Az erőfeszítés, amellyel egyesek mély benyomást akarnak gyakorolni ránk, lenyűgözni tudásukkal, sorompóként szolgál, amelyet nehéz leküzdeni az elme semlegesítésekor. Ahelyett, hogy semlegesítenék az elmét, az ilyen emberek ellenállást ébresztenek, és nem képesek a sugalmazás révén befolyásolni környezetüket.

Mindezek igazolására idézek egy cikket, amelyet dr. Henry R. Rose írt Az elmedoktor munkában címmel. Még nem találkoztam olyannal, aki ennyire okosan világítaná meg a sugalmazás témáját, és teljesen alátámasztja az én kutatásaimat e témában.

„Ha a feleségem meghal, nem hiszem el többé, hogy van Isten. - Ezzel fogadott a férfi, amikor megérkeztem. Az asszony küldetett értem. Az orvosa azt mondta, nem fog felépülni. Az asszony az ágya mellé hívta a férjét és két fiát, és elbúcsúzott tőlük. Aztán kérte, hogy küldjenek értem, a lelkipásztorért. Amikor megérkeztem, a férj az első szobában zokogott, a fiúk pedig vigasztalták. Beléptem az asszonyhoz. Nehezen lélegzett, és az ápolónő elmondta, hogy nagyon gyenge. Hamar kiderült, hogy az asszony azt várja tőlem, vigyázzak a két fiára, miután ő elment. Azt feleltem. — Nem szabad feladnia. Nem fog meghalni. Mindig is erős, egészséges nő volt, az Úr nem akarhatja, hogy meghaljon, és rám, vagy bárki másra hagyja a fiait.

Ilyesmiket mondtam neki, majd felolvastam a 103. zsoltárt, imát mondtam, amelyben főként arról volt szó, hogy javuljon az állapota. Arra kértem, bízzon Istenben, és elméjével, akaratával küzdjön a halál gondolata ellen. Aztán ott hagytam azzal, hogy később, a mise után visszajövök. Ez vasárnap reggel volt. Délután visszamentem. A férj mosolyogva fogadott. Kiderült, hogy amint elmentem, a felesége behívta őt és a fiúkat, és közölte velük:

— Dr. Rose azt mondta, jobban leszek, és már jobban is vagyok.

Csakugyan jobban lett. De mitől? Két dologtól: sugalmazás az én részemről, és bizalom az ő részéről. Az utolsó pillanatban érkeztem, de olyan nagyon hitt bennem, hogy képes voltam feltámasztani az önmagába vetett hitét. A hit billentette át a mérleg nyelvét, és gyógyította meg. Amíg élünk remélünk, de ennek a reménynek mindent elsöprőnek kell lennie, és akkor eléri célját.

Egy másik figyelemre méltó eset: Az orvos kért meg, hogy nézzem meg Mrs. H.-t. Azt mondta, semmi szervi baja nincs, mégsem tud enni. Eldöntötte, hogy nem képes megtartani semmit sem a gyomrában. Abbahagyta az evést, és úgy tűnt, lassan éhen hal. Meglátogattam, és rögtön kiderült, hogy nem vallásos. Elvesztette hitét az Úrban. Az is kiderült, hogy nem bízik a saját erejében. Először megpróbáltam helyreállítani hitét a Mindenhatóban, aztán közöltem vele, hogy bármit ehet. Tény, hogy nagyon bízott bennem, és mély benyomást tett rá, amit mondtam. Attól a naptól fogva elkezdett enni. Három nap múlva felkelhetett az ágyból, hetek óta először, ma pedig már teljesen normális életet él. Mi történt? Ugyanazok az erők, mint az előző esetben — külső sugalmazás és belső bizalom.

Van, amikor az elme beteg, és teszi beteggé a testet. Ilyenkor egy erősebb elmére van szükség, hogy meggyógyítsa, irányt adjon, és főként önbizalmat. Ezt nevezik sugalmazásnak. Átsugározzuk önbizalmunkat és erőnket valakinek, de olyan erőteljesen, hogy elfogadja, amit akarunk, és azt is tegye. Nem szükséges még hipnotizálni sem. Csodálatos eredményeket lehet elérni olyan betegeknél is, akik maguknál vannak. Hinniük kell bennem, nekem pedig ismerni az emberi elme működését annyira, hogy tökéletesen meg tudjam válaszolni kérdéseiket és az ellenérveiket ki tudjam űzni a gondolataikból. Bármelyikünk lehet ilyen gyógyító, és segíthet ily módon embertársainak.

Mindenki számára fontos felmérni, milyen döbbenetes dolgokra képes az elme akkor, amikor segít megőrizni, helyreállítani mások egészségét. Láthatjuk, milyen rettenetes dolgokat művel az emberekkel a helytelen gondolkodás, akár bele is őrülnek. Éppen itt az ideje, hogy megtaláljuk azokat a jó dolgokat, amik a helyes gondolkodás részei, és azt az erőt, amely nemcsak lelki rendellenességeket, hanem fizikai betegségeket is meggyógyít.

Nem mondom, hogy az elme mindenható. Nincs megbízható bizonyíték arra, hogy a rák bizonyos fajtáit gondolkodás, vagy hit, vagy bármilyen más mentális, vallásos tevékenység meggyógyította volna. Bűnözőnek érezném magam, ha arra biztatnám olvasóimat, hogy ne figyeljenek oda ennek a szörnyű betegségnek az első tüneteire, mondván, mentális sugalmazással majd úgyis elmulasztják. Én csak azt mondom, hogy számos rendellenesség és betegség esetén jobban támaszkodhatnánk az elmére.

Napoleon az egyiptomi hadjárata idején többször megfordult a pestisben haldokló katonái között. Egyiket megérintette, a másikat felemelte, hogy személyes példája nyomán a katonák ne féljenek. Hiszen a kór legalább annyira terjedt képzeletben, mint valóságban. Goethe is arról számolt be, hogy ő maga sokszor járt ott, ahol kóros láz volt, de soha nem kapta el, mert eldöntötte, hogy nem fogja. Ezek az óriások tudtak valamit, amit lassan kezdünk csak felfogni — ismerték az önszuggesztió hatalmát. Ez azt jelenti, hogy képesek vagyunk befolyásolni magunkat, amikor elhitetjük magunkkal, hogy nem kapjuk el a betegséget. Van valami az elme automatikus működésében, amely a kórokozók fölött áll, és dacol velük, ha eltökéltük magunkat, hogy ellenállunk nekik.

A képzelet azonban meg is ölheti az embert. Több beszámoló is szól arról, hogy emberek haltak meg amiatt, mert azt képzelték, hogy egy késsel átvágták a nyaki ütőerüket, pedig a valóságban egy jégdarabbal simítottak végig rajta, és vizet csöpögtettek, hogy hallják és elképzeljék a kiáramló vért. Ha mindenki azzal fogad egy embert a munkahelyén, hogy mi bajod, nagyon rosszul festesz, kisvártatva rosszul is fogja érezni magát. Ha pedig ez egész nap tart, este rongyként esik be az ajtón, és orvost akar hívatni. Ilyen végzetes ereje van a képzeletnek vagy önszuggesztiónak.

Magyarán, nem szabad elfelejteni, milyen huncutságokra képes képzeletünk, észnél kell lenni. Nem szabad arra gondolni, hogy valami szörnyű bajunk van vagy lesz, különben az valósággá válik.

Az orvostanhallgatók gyakorta képzelnek be maguknak olyan betegséget, amelyről az órán szó volt. Némelyikük képzelete olyan erős, hogy csakugyan jelentkeznek a betegség tünetei. Igen, egy képzelt betegség ugyanolyan fájdalmas lehet, mint az, amit másként szereztek. A képzelt fájdalom ugyanúgy fáj, mint minden más fájdalom. Nincs ellene orvosság. Csak úgy lehet megszüntetni, ha elképzelik, hogy nincs.

Dr. Schofield leír egy ilyen esetet. Egy asszonynak látszólag tumorja volt. Az orvosok megtudták, hogy a nő egy rokonával él, akinek csakugyan tumorja van. A nő képzelete azonban olyan élénk volt, hogy elképzelte, ő is beteg. Felfektették a műtőasztalra, elaltatták, aztán egyszerűen csak bekötözték. Amikor a nő felébredt, azt mondták neki, hogy sikeres volt a műtét, és néhány napig rajta kell maradjon ez a kötés. Amikor pedig levették a kötést, a tumor képzete nem tért vissza. Pedig nem végeztek el rajta semmilyen műtétet. Egyszerűen megkönnyebbült a tudatalattija, és a képzeletének nem volt min dolgoznia, legfeljebb az egészség képzetén.

Ez a példa is arra int, hogy ne képzeljünk be magunknak semmiféle betegséget.

A legjobban este, lefekvés után lehet gyógyítani a képzeletet. Éjszaka az automatikus (tudatalatti) elme uralkodik. Azok a gondolatok, amelyek az előtt foglalkoztatnak, mielőtt nappali (tudatos) elménk nyugovóra tér, egész éjszaka munkában lesznek. Ez ostobaságnak tűnhet, de a következő módon ellenőrizhetjük. Tegyük fel, hogy nem a megszokott időben akar felkelni. Amikor lefekszik, mondja magának. — Reggel hétkor kell kelnem. — Forgassa ezt a gondolatot automatikus elméjében teljes bizalommal, és csakugyan hétkor fog ébredni. Ezt bármikor megteheti, mert a tudatalatti én egész éjszaka ébren van, és amikor reggel hét óra lesz, vállon vereget minket, és felébreszt. De bízni kell benne. Ha a legkisebb kétség van bennünk afelől, hogy felébreszt, az gátolja az egész folyamatot. Ha hiszünk az automatikus mechanizmusunkban, az úgy fog működni, ahogyan elalvás előtt sugalljuk neki.

Íme a nagy titok, amely segít úrrá lenni sok hibánkon és rossz tulajdonságunkon. Mondjuk magunknak, hogy többé nem aggódunk, nem iszunk, nem dadogunk, mondjunk bármi mást, amiről le akarunk szokni, aztán bízzuk a dolgot éjszaka a tudatalatti elmére. Tegyék meg éjszakáról éjszakára. Meglátják, győzni fognak.

Összefoglaló

Ebből a leckéből megtudtuk, hogy a sugalmazás elvével befolyásolhatjuk mások elméjét és cselekedeteit.

Megtudtuk, hogy az elme magához vonzza azt, amivel a legtöbbet foglalkozik. Megtudtuk, hogy az elmét „semlegesíteni” kell, mielőtt sugalmazással befolyásolhatnánk, és azt is, hogy mielőtt semlegesítenénk az elmét, a szokásosnál nagyobb hitet kell létrehozni.

Megtudtuk, hogy a hipnózis nem más, mint egy előzőleg semlegesített elme sugalmazása.

Megtudtuk, hogy a sugalmazás képes elpusztítani a sejteket és beteggé tenni az embert, de ugyanúgy képes helyrehozni a sejteket, és elpusztítani a betegség okozóit.

Megtudtuk, hogy a sugalmazás elve segítségével elérhetjük, hogy nagyszámú hallgatóság borsmentaillatot érezzen, amikor nincs is a közelben az illatot kiváltó növény.

Megtudtuk, hogy bizalmat kell teremtenünk az ember elméjében, mielőtt semlegesítenénk azt. Megtudtuk, hogy a szimpátia olyan tényező, amely nagyban segít a bizalom kiépítésében, és könnyebben semlegesíthetjük annak az elméjét, aki felé szimpátiával vagy szeretettel fordulunk.

Megtudtuk, hogy jobb eredményeket lehet elérni a sugalmazással, ha egy beosztottat megdicsérünk, és elérjük, hogy jó véleménye legyen magáról.

Megtudtuk, milyen előnyei vannak, ha úgy ültetjük el eszméinket és gondolatainkat mások elméjében, hogy azt higgyék, azok tőlük származnak.

Kilencedik fejezet

A viszonzás csodálatos törvénye

Az emberek azt adják vissza, amit kapnak

Ahhoz, hogy hírnevet vagy nagy vagyont szerezzünk, mások együttműködése szükséges. Bármilyen pozícióban legyünk is, bármekkora vagyont halmozzunk föl, folyamatosan együtt kell működniük velünk másoknak.

Ugyanúgy nem maradhatunk fontos pozícióban a környezetünk jóakarata nélkül, ahogyan a holdra sem repülhetünk, vagy ahogyan nagy vagyont sem szerezhetünk embertársaink jóváhagyása nélkül, legfeljebb örökléssel.

Az, hogy mennyire tudjuk békésen élvezni a pénzünket vagy helyzetünket, attól függ, milyen mértékben vagyunk képesek embereket magunkhoz vonzani. Nem kell magasröptű filozófusnak lenni ahhoz, hogy lássuk, azok, akik élvezik mindenki jóakaratát, akivel kapcsolatba kerülnek, sikeresen menetelnek előre az életben.

Vagyis a hírnévhez és a vagyonhoz vezető út mások szívén át vezet.

Természetesen egyéb módja is lehet annak, hogy elnyerjük mások jóakaratát, mint a viszonzás törvénye, de ha van is, a szerző még nem fedezte fel.

A viszonzás törvényén keresztül vesszük rá az embereket arra, hogy visszaadják nekünk, amit mi adtunk nekik. Ebben nincs találgatás, nincs véletlen, nincs semmi bizonytalanság.

Lássuk hát, miként foghatjuk munkára ezt a törvényt, hogy értünk dolgozzon, ne ellenünk. Először is szögezzük le: az emberi természet hajlamos az adok-kapokra. Minden együttműködést vagy ellenségeskedést egy az egyben viszonoz.

Közeledjünk ellenségesen valakihez, és biztos, hogy az illető hasonlóan reagál. Legyünk vele kedvesek, viselkedjünk vele barátságosan, és akkor ő is hasonlóképp reagál majd. Ne is törődjünk azokkal, aki nem e szerint az elv szerint viszonozzák közeledésünket. Ők a közmondásos kivétel. Az átlag törvénye alapján az emberek többsége tudat alatt így válaszol.

Ha valaki kihívóan viselkedik, legalább egy tucat emberrel fog találkozni naponta, aki abban leli örömét, hogy beleköt. Ennek igazáról nagyon könnyen meggyőződhet, ha kipróbálja. Arra sem kell bizonyíték, hogy ha valaki mosolyog, és mindig, mindenki felé van egy kedves szava, nos az ilyen embert általában kedvelik, míg az ellenkezőjét általában nem.

Minden gondolat hasonlókat vonz

A viszonzás törvénye hatalmas erő. Az egész világegyetemre érvényes, folyamatosan vonz és taszít. Megtaláljuk akár egy kis makk szívében, amely a földre hull, és a meleg napsugarakra válaszolva élet sarjad ki belőle, két kis levél, amely növekedni kezd. A makkot azok az elemek vonzották, amelyek ahhoz szükségesek, hogy erős tölgyfa nőjön.

Soha senki nem hallott még olyat, hogy egy makkot más vonzott volna magához, mint azok a sejtek, amelyekből tölgyfa nő. Soha senki nem látott még olyan fát, amelyik félig tölgy, félig nyárfa. A makk „lelke” csakis a tölgyfa elemeihez vonzódik.

Ehhez hasonlóan, minden gondolat, amely otthonra talál az emberi agyban, ugyanolyan elemeket vonz, legyen az rombolás vagy építés, kedvesség vagy gorombaság. Ugyanúgy nem várhatjuk, hogy kedveljenek, ha mi gorombák vagyunk, ahogyan egy makktól sem várható el, hogy nyárfa nőjön belőle. Ez egyszerűen nem egyezne a viszonzás törvényével.

A világegyetemben minden, amelynek anyagi formája van, bizonyos vonzásközpontok felé gravitál. A hasonló gondolkodású és hajlamú emberek is vonzódnak egymáshoz. Az emberi agy csak olyan más agyakkal lehet rokonságban, amelyekkel harmonizál, és amelyeknek hasonló hajlamai vannak; ezért olyan minőségű embereket vonzunk magunkhoz, amilyenek elménk hajlamai. Mi több, uralkodhatunk ezeken a hajlamokon, és tetszőleges irányba fordíthatjuk, bármilyen embert vonzhatunk tetszés szerint.

Ez a természet törvénye. Ez a törvény megváltoztathatatlan, és működik, akár tudatában vagyunk, akár nem.

Miért olyan az elme, mint földanyánk?

Az emberi elme földanyánkra emlékeztet, mégpedig annyiban, hogy amit az öt fizikai érzékszerven keresztül elültetnek benne, az fog ott megteremni. Az elme hajlamos a hasonlót hasonlóval viszonozni. Visszaad minden kedvességet, és ellenáll az igazságtalanságnak és gorombaságnak. Akár a sugalmazás, akár az önszuggesztió elvét használjuk, az elme izommunkát irányít, amely harmonizál a fogadott érzékszervi benyomásokkal. Ha mások azt akarják, hogy „hasonlóval viszonozzak”, elmémbe ültetik az érzéki benyomást vagy sugalmazást, amelyre bennem megszületik a megfelelő cselekedet. Ha megsebeznek, bántanak, elmém egy pillanat alatt irányítja a megfelelő izomreakciót, és „hasonlóval viszonoz”.

A tudomány nem magyarázza kielégítően ezt a gondolatmenetet, de attól még tény, hogy ez egy ismert elv; vagyis ahogyan az elektromosságot is fel tudjuk használni anélkül, hogy tudnánk mi az, használjuk fel értelmesen a viszonzás törvényét is.

Biztató azt látni, hogy a modern gondolkodók egyre inkább a viszonzás törvénye tanulmányozásának szentelik figyelmüket. Egyikük így nevezi, a másik úgy, de valamennyien egyetértenek abban, hogy az elv alapja a következő:

Hasonló hasonlót vonz!

Legutóbb Mrs. Woodrow Wilson így írt erről: „Úgy tűnik, van egy mentális törvény, miszerint ami általában elfoglalja az elmét, az szinte bizonyosan alakot ölt a valóságban. Mindannyian tucatnyi élményünk alapján bizonyíthatjuk ezt. Van úgy, hogy az ember belebotlik egy ismeretlen szóba. Legjobb tudomása szerint még soha nem hallotta, és nem látta leírva sem. Ám, miután felfedezte, újra, meg újra találkozik vele.

Ez a tény különös módon jelentkezett nálam. Sokat olvastam és kutattam egy engem érintő témában, amelyet azonban nem lehetne életfontosságúnak nevezni. Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna valamilyen publikációban megemlíteni. Ám, amióta beleástam magam, rengeteg cikket találtam erről különböző újságokban, magazinokban.

Könnyű ennek a törvénynek a működését követni, egészen a legapróbb részletekig.

Néhány nappal ezelőtt beállított egy barátom, és mozdulatlanul állt a nappali küszöbénél.

—    Rózsák! — tört ki belőle. — Rózsák?

Olyan rémület sütött a hangjából, hogy azt hittem, haragszik rám, amiért nem valami gyomnövényt vettem. De elmagyarázta, hogy rózsaallergiája van. Ez ugyanúgy minden év azonos időszakában támadja meg az ebben szenvedőket, mint a szénanátha.

— Júniusban jön, amikor a rózsák virágzanak, és elég egy szippantásnyi rózsaillat, hogy húsz percig tüsszögjek.

—    Elég ritka betegség, nemde? - kérdeztem, miután gyorsan eltüntettem a virágot.

—    Egyáltalán nem — felelte. — Nagyon gyakori. Szinte mindenki ettől szenved, akivel találkozom.

Namármost én naponta legalább annyi emberrel találkozom, mint ő, talán többel is, mégis, őt leszámítva senkit nem ismerek, aki ebben a betegségben szenvedne.

Mi lehet az oka annak, hogy ha a gondolataink tartósan egyvalaki felé irányulnak, feltehetően hallunk felőle vagy összefutunk vele? Hónapokon vagy éveken keresztül nem is gondoltunk rá, ám íme, most itt áll előttünk.

Tudom, hogy több módon is magyarázzák ezeket a jelenségeket, de egyik sem teljesen kielégítő. A hatás olyan, mintha drótnélküli távírón küldenénk üzenetet a világ-egyetembe, majd fogadnánk a válaszokat. Hasonló hasonlót keres.

Nem elgondolkodtató, hogy akiknek sérelmeik vannak, mindig találnak bőven friss sérelmeket, hogy a gyászos embereknek mindig van min keseregni, hogy a legrémesebb fajta, a kötekedő mindig kiváltja az égető vágyat a legjámborabb, legártatlanabb lélekben is, hogy helyre tegye?

Mind ismerünk olyanokat, akik természettől fogva szerencsések.

Mindent megkapnak. Nem kell fára mászniuk, és fárasztó munkával szedegetni a gyümölcsöt a fáról. Csak kinyújtják a kezüket, és belehullik az.

Nemrégiben egy nőt hallottam panaszkodni, milyen igazságtalan a sors. Össze is vetette sorsát egyik ismerősével.

- Nézzék csak meg — mondta. — Éveken át dolgoztam, aggódtam, tervezgettem. Mindent a legkeményebb munka árán, és általában csalódások tömegén át érem el. De ő, pedig fele olyan okos sincs, mint én, nem is olyan szorgalmas, mágnesként vonzza magához mindazokat a jó dolgokat, amelyek engem elkerülnek. Nincs igazság a világon.

Pedig, miközben tagadta az igazság törvényét, éppen hogy igazolta azt. Ugyanúgy ismertem a szerencsés hölgyet, mint a szerencsétlent. Kettőjük között az a különbség, hogy egyikük mindig a legrosszabbat várta, arra készült, míg a másik kellemes, örömteli dolgokat vetített maga elé. Természetesnek vette, s úgy is fogadta őket. Számára minden nap jól indult.

Vannak napok, amikor valahogy minden rosszul sikerül. Mindannyian ismerjük ezt. Nyilván nem rosszindulatú erő játszik velünk, és próbálja elérni, hogy szerencsétlenül érezzük magunkat, bár gyakorta könnyebb ezt hinni, mint megérteni, miért követi egyik zavaró dolog a másikat már kora reggeltől.”

Miként leplezte le a szerző valaki más szívének titkát

Nem kell szakértő pszichológusnak lenni ahhoz, hogy elfogadjuk Mrs. Woodrow Wilson cikkének igazát. Olyan igazság ez, amelyet valamennyien megtapasztaltunk, ám többnyire nem tulajdonítunk neki kellő jelentőséget.

Nem a tiszteletlenség jele, hogy az imát, amelyben nagy erő van és csodákra képes, az ismeretlen jelenségek közé sorolom. Igenis, hiszek az ima erejében! Csodákat tett nekem, de semmit nem tudok arról, akihez imádkozunk. Annyit tudok, hogy kitartó, szívós erőfeszítéssel az ima minden akadályt legyőz.

Négy éven át imádkoztam kitartóan azért az igazságért, amely áthatolhatatlan titokként lapult valaki szívében. Mindössze egy ember tudta az információt, amely engem érdekelt. Az információ természete szinte szükségessé tette, hogy örökre érintetlen maradjon. A negyedik év vége felé egy lépéssel tovább mentem imámban, mint azelőtt — elhatároztam, hogy mikor lehunyom a szemem, megjelenik előttem az információ, melyre várok. Bármilyen különös is, alig hunytam le a szemem, kezdett kirajzolódni előttem egy kép, és két-három percen belül megvolt a válasz.

Először olyan különösnek találtam, hogy el sem akartam hinni, hogy nem hallucináció. De nem kellett sokáig várnom a bizonyságra. Másnap találkoztam azzal, akinek a szívébe volt zárva ez a titok, és aki arról számolt be, hogy négy éve rángatja valami titokzatos erő a szíve zsinórjait. Arra próbálja rávenni, hogy mondjon el nekem valamit. Ebbe a történetbe volt rejtve az az információ, amelyre vágytam, és amelyért négy éven át imádkoztam.

Egyesek azt mondják, az isteni erőnek köszönhető ez a figyelemre méltó jelenség, míg mások mentális telepátiával magyarázzák inkább. Az én véleményem, hogy minden gondolat rezgés, amelyet az én elmém generált a témával kapcsolatban, amikor imádkoztam, valamiképp rögzült az illető tudatalattijában. Az éteri levegőáramlatokon át jutott el hozzá, ahogyan a rezgések egyik eszköztől eljutnak a másikig, és ezek a gondolatrezgések okozták a fejében végbemenő vegyi változást. Ennek eredményeként árulta el nekem a kívánt információt.

Egy másik alkalommal, alig másfél perc alatt értem el figyelemre méltó eredményt az ima segítségével. Éppen fontos üzleti tárgyalás közepén voltam. Tettem egy ajánlatot, amelyet kerek perec elutasítottak. Az, akinek az ajánlatot tettem, valamiért kiment az irodából, legfeljebb másfél percre. Amíg odakinn volt, üzenetet küldtem neki azon keresztül, amit imának nevezünk, és arra kértem, vonja vissza az ultimátumát. Mikor visszatért, egy szót sem szóltam, mégis közölte velem, hogy meggondolta magát, és elfogadja az ajánlatot.

Mielőtt eltávolodnánk az „ismeretlen jelenség” témájától, engedjék meg, hogy még egyszer emlékeztessem önöket arra, hogy ez tudományos vizsgálat tárgya, és semmi köze bármilyen vallásos hithez. Sem közvetve, sem közvetlenül nem kapcsolódik valláshoz, legfeljebb összehasonlításként említhetünk bármilyen vallást.

Emberek milliói találták meg a boldogságot a jelenség révén, amit imának nevezünk. Nem kívánom, hogy bárki is megváltoztassa az imába vetett hitét. Sőt ellenkezőleg, mindenképpen erősíteni akarom ezt a hitet. Az sem áll szándékomban, hogy pusztán tudományos jelenséggé degradáljam az imát. Az sem érdekes, hogy imáink az ön-szuggesztió elvén keresztül, vagy külső isteni erők révén fejtik ki csodálatos hatásukat, amelyek fölött nincs hatalmunk. Hajlamosabbak vagyunk több hittel és kitartással imádkozni, ha imáinkat egy isteni forráshoz intézzük, és ez már önmagában ok arra, hogy ne akarjuk mindenáron az önszuggesztió tudományos elvével magyarázni az ima jelenségét.

Egyszer késő délután az íróasztalomnál ülve vártam a feleségemet. Az irodából már elment a személyzet, és egyedül voltam a szobában. Előrehajoltam és a tenyerembe temettem az arcomat. Nem aludtam, legfeljebb harminc másodpercig lehettem ebben a helyzetben. A feleségem bármelyik pillanatban beállíthatott. Aztán különös dolog történt. Hallottam, hogy sikolt. Láttam, hogy elüti egy autó. Láttam, hogy egy rendőr felemeli az úttestről és a járdára teszi. Láttam, hogy véres az arca.

Kinyitottam a szemem és körülnéztem. Nem álmodhattam, mert nem aludtam. Hamarosan hallottam is a lépteit. A feleségem izgatott volt, szinte lihegett. És csakugyan, majdnem elütötte egy autó, azon a helyen, ahol láttam. Sikoltott, és a rendőr visszarántotta a járdára, pontosan, ahogyan láttam. Amennyire meg tudtuk becsülni, mindez ugyanabban a pillanatban történt, amikor lehunyt szemmel ültem az íróasztalomnál, körülbelül egy háztömbnyire a helyszíntől.

Illinois államban, Chicago közelében néhány éve egy farmer reggel elindult hazulról a mezőre dolgozni. Nem sokkal később különös érzés öntötte el, hogy forduljon meg, és menjen haza. Először ügyet sem vetett rá, aztán az érzés erősebb, kényszerítőbb lett. Végül nem tudott tovább menni, megfordult és elindult a ház felé. Minél közelebb ért, annál gyorsabban akart haladni, végül futott. Amikor a házba ért, a lányát átvágott torokkal találta a padlón fekve. A támadó néhány másodperccel az érkezése előtt menekült el.

Nem tudjuk, mi okozza ezeket a különös jelenségeket, hacsak nem mentális telepátia. Azért idézem ezt a két esetet, mert mindkettő autentikus. Tucatnyi hasonló esetet említhetnék, amelyek bizonyítanák a mentális telepátia létét, amellyel egyik elméből gondolatokat lehet küldeni a másikba, ahogyan a telegráf küldi a rezgést egyik gépből a másikba. Természetesen ezeknek az elméknek egymásra kell hangolódniuk, ahogyan a távírókat is össze kell hangolni, különben a gondolatok nem érzékelhetők.

Ezeket az ismeretlennek nevezett jelenségeket azért említjük ezzel a leckével kapcsolatban, mert azt akarjuk, tűnődjenek el azon, milyen gyakorlati felhasználási lehetőségei vannak a viszonzás törvényének, amely az öt fizikai érzékszerven keresztül közvetlen működik. Nem kell ismeretlen jelenségekre vagy mentális telepátiára bíznunk magunkat, a viszonzás törvényén és a sugalmazás elvén keresztül közvetlen elérhetjük és befolyásolhatjuk az emberi elmét. A sugalmazás az eszköz, melynek révén más agyához férkőzhetünk, és a viszonzás törvénye az elv, melynek révén elültethetjük egy másik agyban azt a magvat, amelyet szeretnénk, ha gyökeret eresztene és kiterebélyesedne ott.

Tisztázzuk magunkban, hogy mit jelent a viszonzás. Abban az értelemben, ahogyan itt használjuk, azt, hogy hasonlót hasonlóval viszonzunk. Ez nem pusztán bosszút jelent, ahogyan általában értik. Ha bántok valakit, az az adandó első alkalommal viszonozza. Ha igazságtalan szavakat ejtek valakiről, hasonlóan, vagy még durvábban viszonozza. Ezzel szemben, ha szívességet teszek, még nagyobb szívességgel válaszol.

Így követjük azt, amire természetünk biztat a viszonzás törvényén keresztül. Ennek a törvénynek a megfelelő használatával bármire rávehetem önt, amire csak akarom. Ha azt akarom, hogy ne kedveljen, és ellenem fordítsa befolyását, könnyen elérhetem azzal, hogy úgy bánok önnel, ahogyan azt akarom, hogy ön bánjon velem. Ha azt akarom, hogy tiszteljen, barátságába fogadjon és együttműködjön velem, elérhetem azzal, hogy barátságomat, együttműködésemet ajánlom.

Tudom, hogy ezzel nem mondok igazán újat. Bárki összehasonlíthatja állításomat a saját tapasztalatával, és látni fogja, milyen szépen harmonizálnak.

Gyakorta hallani ezt a megjegyzést. — Milyen csodálatos személyisége van ennek és ennek. — Gondolják csak végig: mennyire gyakran találkoztak olyan emberrel, akinek személyiségét irigyelték?

Pedig csak arról van szó, hogy az, aki a kellemes személyisége révén vonzza, a harmonikus vonzás törvényét, vagy a viszonzás törvényét használja, vagyis azt, hogy hasonló hasonlót vonz.

Ha tanulmányozzák, megértik, és értelmesen használják a viszonzás törvényét, hatékony és sikeres eladók lesznek. Aki magáévá tette ezt az egyszerű elvet, és megtanulta használni is, mindent megtanult, amit csak tanulni lehet az eladásról.

Az első és talán legfontosabb ennek elsajátításakor a tökéletes önuralom. Meg kell tanulni mindenféle sértést, büntetést elviselni, és nem hasonlóval viszonozni. Ez az önuralom része annak az árnak, amit a viszonzás törvényének elsajátításáért fizetünk. Ha egy goromba alak mocskolódik és sérteget, akár igazságosan, akár igazságtalanul, ne feledjék, hogy ha hasonlóval viszonozzák, leereszkednek ennek az embernek a mentális szintjére, vagyis ő irányítja magukat.

Ezzel szemben, ha nem engedem, hogy felbosszantson, ha megőrzőm tartásomat, higgadt és nyugodt maradok, megmarad a logikus gondolkodás képessége is. Meglephetem a másikat. Olyan fegyverhez nyúlhatok, amely számára ismeretlen, vagyis én irányítok.

Hasonló hasonlót vonz. Nem lehet tagadni. A szó szoros értelmében, bárkivel kerülünk is kapcsolatba, mentális tükör, amelyen át saját mentális hozzáállásunk tökéletes tükörképét láthatjuk. A viszonzás törvényének közvetlen alkalmazására példa egyik élményem a két kisfiammal, Napokon Juniorral és Jamesszel. Elindultunk a parkba, hogy etessük a madarakat és a mókusokat. Napokon Junior hozott magával egy zacskó mogyorót, James pedig chipset. Jamesre rájött, hogy meg akarja kóstolni a mogyorót. Anélkül, hogy engedélyt kért volna, be akart nyúlni a zacskóba. Elhibázta, de Napokon Junior máris „viszonzott”, a bal ökle azonnal James álián landolt.

Odafordultam Jameshez. — Látod fiam, nem a megfelelő módon akartál hozzájutni a mogyoróhoz. Megmutatom, mi a módja. — Mindez olyan gyorsan történt, hogy még sejtelmem sem volt, mit mondjak Jamesnek, de egy picit vártam, analizáltam a helyzetet, és kidolgoztam valamit, ami talán jobb, mint az ő módszere.

Eszembe jutott egy kísérlet, amit a viszonzás törvényével kapcsolatban végeztünk. Ezért azt mondtam Jamesnek. — Nyisd ki a chipsesdobozodat, és kínáld meg az öcsédet. Hosszas rábeszélés után megtette. Figyelemre méltó dolog történt — semmiből nem tanultam ennyit az eladás művészetéről, mint ebből az esetből. Mielőtt Napokon Junior a chipshez ért volna, ragaszkodott hozzá, hogy mogyorót öntsön James kabátzsebébe. Hasonlóan válaszolt.

Ebből az egyszerű esetből, ami két kisfiúval történt, többet tanultam az irányításról, mint valaha. Mellesleg a fiaim hamar rájöttek, hogy miként manipuláljanak a viszonzás törvénye segítségével, ami sok fizikai összecsapástól megkíméli őket.

Végső soron mi is csak nagyra nőtt gyerekek vagyunk, és könnyen befolyásolhatók ez által az elv által. A hasonló mértékű viszonzás szokása olyan általános, hogy nyugodtan nevezhetjük ezt a szokást magának a viszonzás törvényének. Ha ajándékot kapunk valakitől, soha nem vagyunk teljesen elégedettek. A viszonzás törvénye révén ellenségeinket hűséges baráttá változtathatjuk. Ha egy ellenségből barátot szeretnénk faragni, könnyen bebizonyíthatjuk ennek az állításnak az igazát, csak feledkezzünk meg annak a nyakunkban lógó koloncnak a súlyáról, amit „büszkeségnek” (makacsság) nevezünk. Szokjunk rá arra, hogy ugyanolyan szívélyesen beszélünk ezzel az ellenséggel, mint másokkal. Kövessünk el mindent, hogy minden lehetséges módon kedvezzünk neki. Eleinte mozdíthatatlannak tűnik, de fokozatosan enged, és „hasonlóan viszonoz”. Nemigen van nagyobb erő az emberi gyengédségnél.

Mennyire igaz, hogy „csak azt kapjuk, amit adunk”. Nem az jön vissza hozzánk, amit kívánunk, hanem az, amit adunk.

Mindenkit arra kérek, hogy ne pusztán az anyagi javakért használja ezt a törvényt, hanem inkább a boldogság eléréséért, az emberek közötti jóakaratért.

Elvégre ez az egyetlen valódi siker.

Az elvárások kifizetődnek

Ebben a leckében egy remek alapelvet tanultunk meg, talán a pszichológia legfontosabb nagy elvét. Megtudtuk, hogy gondolataink és cselekedeteink elektromágnesként vonzanak hozzánk ugyanolyan gondolatokat és cselekedeteket.

Megtudtuk, hogy „hasonló hasonlót vonz”, akár gondolatban, akár a fizikai cselekvésben megnyilvánuló gondolatban. Megtudtuk, hogy az emberi elmét bármilyen benyomás élje is, hasonlóképp válaszol. Megtudtuk azt is, hogy az emberi elme földanyánkra emlékeztet abban az értelemben, hogy a belé ültetett érzéki benyomásokra a fizikai cselekedet termésével válaszol. Megtudtuk, hogy a kedvesség kedvességet szül, és a durvaság, igazságtalanság durvaságot és igazságtalanságot.

Megtudtuk, hogy amit másoknak nyújtunk, legyen az kedvesség vagy durvaság, igazság vagy igazságtalanság, még nagyobb mértékben kapjuk vissza. Megtudtuk, hogy az emberi elme minden őt érő érzéki benyomásra reagál; vagyis tudjuk, mit kell tennünk, hogy bármilyen cél érdekében befolyásoljuk. Megtanultuk, hogy a büszkeséget és makacsságot el kell söpörnünk az útból ahhoz, hogy építő módon használhassuk a viszonzás törvényét.

Miért van az, hogy amint valaki elkezd pénzt keresni, az egész világ az ajtaja előtt tülekedik? Nézhetünk bárkit, akinek anyagi sikerei vannak, elmondhatja, hogy állandóan megtalálják, és valósággal nyaggatják a lehetőségekkel, hogy még több pénzt keressen.

Néha szükség lehet arra, hogy erőre erővel feleljünk, és úgy gyűrjük le ellenfelünket vagy ellenségünket. De ha ezt megtettük, itt a remek alkalom arra, hogy a „viszonzást” azzal fejezzük be, hogy kézen fogjuk, és mutatunk neki egy jobb módszert a viták rendezésére. A hasonló hasonlót vonz!

Rajtunk áll, hogy eldöntsük, mit akarunk másoktól, és az is, hogy megszerezzük tőlük a viszonzás törvénye révén.

Tizedik fejezet

Kaméleon elménk ereje

Ez a lecke elvezet a pszichológia következő általános elvéhez.

Környezet: Az emberi elme hajlamos magába szívni az őt körülvevő környezetet, és olyan fizikai tevékenységet generálni, amely ezzel a környezettel harmonizál. Az elme úgy táplálkozik és növekszik, hogy hasonlítson azokra az érzéki benyomásokra, amelyeket a környezetéből nyer. Az elme kaméleon természetű, a környezetének megfelelően változtatja színét. Csak a legerősebb elmék képesek ellenállni e hajlamnak, és nem szívják magukba a környezetüket.

Szokás: A szokás a környezetből nő ki. Abból, hogy ugyanazt mindig ugyanúgy tesszük — abból, hogy ugyanazokat a gondolatokat gondoljuk újra meg újra. És miután kialakult, olyan, akár a cement, melyet, ha megszilárdult, nehéz feltörni.

A gondolat és a tett olyan anyagból épül, amelyet az elme a környezetből vett. A szokás ezeket személyiségünk állandó vonásaivá rögzíti, és tárolja a tudatalattiban. A szokás olyan, akár a karcolások egy régi lemezen, míg az emberi elme akár a gramofon tűje, amely beleszaladt egy ilyen karcolásba. Ha egy szokás (a gondolat vagy tett ismétlése révén) kialakult, az elme hajlamos kötődni hozzá, és úgy követni, ahogyan a lemezjátszó tűje a karcolást.

Láthatjuk tehát, milyen fontos a lehető leggondosabban megválasztani környezetünket, mert ez a mentális étkezde, amelyből elménk folyamatosan táplálkozik. A környezet adja a táplálékot és az anyagokat, amelyből gondolatot teremtünk, és a szokás ezeket az anyagokat állandósítja.

Éppen ezért teremtünk a jelenlegi rendszerrel több bűnözőt, mint ahányat kigyógyítunk. Ha majd jobban megértik a környezet és szokás jelentőségét, az egész büntetőrendszer teljesen átalakul. Akkor majd nem terelnek össze embereket, mint barmokat, megbélyegezve, ami örökre arra emlékezteti őket, hogy bűnözők. Akkor majd tiszta környezetbe helyezzük a bűnösöket, ahol a környezet minden eleme azt sugallja nekik, hogy hasznos emberekké váljanak. Szemben azzal a környezettel, amely folyamatosan arra emlékezteti őket, hogy a társadalom ellenségei. A büntetés régi elvét a bűn gyógyításának új, és fejlettebb elve kell hogy felváltsa. A viszonzás törvénye, a sugalmazás és önszuggesztió, és más, ebben a kurzusban vett alapelvek mind szerepet játszanak abban, hogy a büntetést olyan kúra váltsa fel, amely a bűnözőket normális emberré teszi. A feltételes szabadlábra helyezés rendszere, amelyet több büntetőintézetben alkalmaznak, a jó irányba tett első lépés. Közeledik az idő, amikor azt, aki megszegi a társadalom törvényeit, nem sötét, visszataszító, koszos börtöncellákba zárják, hanem egyenesen az elmekórház laboratóriumába viszik, ahol a szerencsétlen teste és lelke kellő figyelmet és kezelést kap.

Ez a börtönreform korunk nagy reformjainak egyike lesz. És a pszichológia lesz az eszköz, melynek révén ez lehetségessé válik. Sőt ha a pszichológiát rendszeresen tanítják az általános iskolákban, a pszichológia elvei hatékonyan ellensúlyozzák majd azokat a bűnös hajlamokat, amelyeket a gyermek a környezetéből szed fel.

De ne térjünk el túlságosan leckénk témájától, a szokástól és környezettől. Ismerjük meg jobban a szokás jellemzőit, a világ egyik vezető pszichológusa, Edward E. Beals szavaival.

Szokás „A szokás olyan erő, amelyet az átlagos, gondolkodó ember is felismer, ám többnyire csak a rossz oldalát látják. Igaz a mondás, miszerint valamennyien szokásaink rabjai vagyunk, és a szokás láncon tart minket. Minden egyes nap erősebb lesz a kötődés, míg végül már el sem tudjuk szakítani. De ezek az idézetek is csak ezt az oldalt hangsúlyozzák, miszerint az emberek a szokásaik rabszolgái, akik szenvednek a kötöttségektől. Ugyanakkor létezik egy másik oldala is a kérdésnek, és ebben a fejezetben erről lesz szó.

Ha igaz, hogy a szokás kegyetlen zsarnokká válik, és uralkodik az emberek fölött, a gondolkodó elmében természetesen merül fel a kérdés, mint lehetne ezt a hatalmas erőt ugyanúgy igába fogni és irányítani az emberiség szolgálatában, mint a természet egyéb erőit. Ha elérjük ezt, az emberek uralkodnak majd a szokásaik felett, és munkába fogják. A modern pszichológia egyértelműen azt mondja, hogy a szokást lehet uralni és dolgoztatni. Nem kell hagyni, hogy uralja tetteinket és jellemünket. Ezrek alkalmazták már ezt az új tudást, és kényszerítették, hogy tetteik gépezetét mozgassa, illetve nem hagyták, hogy tönkretegyen termékeny mentális mezőket.

A szokás olyan mentális földdarabka, amelyen tetteink hosszasan utaztak, és ahányszor elhaladtak, az ösvény mindig kicsit mélyebb és kicsit szélesebb lett. Ha mezőn vagy erdőben járunk, természetes, hogy a legtisztább ösvényt választjuk, amelyik legkevésbé van benőve, nem vágunk át keresztben a mezőn új ösvényt taposva. A mentális mozgás is ilyen. A kisebb ellenállás mentén halad — a kitaposott ösvényen.

A szokást az ismétlés teremti, a természet törvényeivel összhangban. Megfigyelhetünk bármilyen élőlényt, és egyesek szerint élettelent is. Ez utóbbira példa lehet egy papírlap, amelyet ha egyszer összehajtottak, minden alkalommal ugyanezen vonalak mentén hajtódik össze.

A következő szabályok segítenek majd új szokások kialakításában:

1. Egy új szokás kialakításának elején legyen erőteljes a tett, a gondolat vagy a jellegzetesség kinyilvánítása. Ne feledjük, hogy egy új mentális ösvény kialakításának első lépései ezek, amelyek sokkal nehezebbek, mint az utánuk következők. Már az elején legyen ez az út olyan tiszta és mély, amennyire csak lehet, hogy vonzza a tekintetünket a következő alkalommal, amikor végig akarunk menni rajta.

2.    Figyelmünket koncentráljuk az új ösvényre, amelyen dolgozunk, szemünk, gondolataink ne tévedjenek a régi ösvények felé, különben feléjük fordulhatunk. Felejtsük el a régi ösvényeket, és csakis azokkal az újakkal foglalkozzunk, amelyeket most építünk ki.

3.    Amilyen gyakran csak lehet, menjünk végig az újonnan taposott ösvényen. Ne várjuk, hogy lehetőség adódjon rá, teremtsünk magunk lehetőségeket. Minél sűrűbben haladunk végig az új ösvényen, annál hamarabb lesz régi, jól kitaposott, és könnyen járható.

4. Álljunk ellen a kísértésnek, hogy a régi, könnyebb utakat válasszuk, amelyeket korábban használtunk. Amikor ellenállunk a kísértésnek erősebbek leszünk és könnyebb lesz így tennünk a következő alkalommal. Viszont ahányszor csak engedünk a kísértésnek, annál könnyebb lesz engednünk ezután, és annál nehezebb lesz ellenállnunk neki. Aki használt már varrógépet, tudja, hogy ha egy ilyen gépet egyszer „betörnek”, örökké jól fut. Ugyanez a törvényszerűség figyelhető meg a hangszereknél is. A ruhák is annak a személynek a „stílusában” gyűrődnek, aki viseli őket, és ha ezek a gyűrődések kialakulnak, mindig meglesznek, az ismételt vasalás ellenére is. A folyók, patakok kivájják medrüket a földben, és attól fogva a szokásos mederben folynak. Ez a törvény mindenütt érvényes.

5. Legyen biztos abban, hogy a megfelelő utat jelölte ki. Jól tervezze meg, és lássa, hogy hová vezet. Aztán félelem nélkül, kételyt nem ismerve induljon el. Taposson a gázra, és ne nézzen hátra. Válassza ki a célt, majd készítsen jó, mély, széles mentális ösvényt a célig.

A fenti illusztráció segít abban, hogy képet alkossanak a szokás természetéről, és segít abban is, hogy új mentális ösvényeket alakítsanak ki. Ne feledjék, a régi szokások megszüntetésének legjobb, és sokak szerint egyetlen módja, ha újakkal helyettesítjük a nemkívánatosakat. Ha új mentális ösvényeken járunk, a régiek hamarosan kevésbé lesznek vonzók, és idővel gyakorlatilag elsorvadnak a használat híján. Ahányszor végigmegyünk a kívánt mentális szokás ösvényén, mélyebbé, szélesebbé tesszük azt, amelyen attól fogva még könnyebb lesz járni. Ez a mentális ösvénykészítés igen fontos dolog, és nem is tudom eléggé biztatni önöket, hogy lássanak munkához, alakítsák ki a kívánt mentális ösvényeket. Gyakorlat, gyakorlat, gyakorlat — így lesz valakiből jó ösvénykészítő.

Erősen emlékeztet egymásra a szokás és az önszuggesztió. A szokás révén valamit ugyanazon a módon, rendszeresen ismétlünk, míg az állandósul, és végül automatikusan tesszük, különösebb gondolkodás vagy koncentráció nélkül. Egy zongorista képes eljátszani egy ismerős darabot úgy, hogy tudatos elméje egészen máshol jár.

Az önszuggesztiónál, amint azt az előző leckékből megtanultuk, egy gondolatot, eszmét, ambíciót vagy vágyat addig tartunk elménkben, míg végül lefoglalja tudatos elménk nagyobb részét, és ez kiváltja a test megfelelő izomreakcióját, míg végül az így ápolt eszme fizikai valósággá nem válik. Így hát az önszuggesztió a szokások kialakításánál használt első elv. Az önszuggesztió révén formálunk szokásokat, és ugyanezen elv segítségével szüntetünk is meg.

Ahhoz, hogy kialakítsunk vagy megszüntessünk bármilyen szokást, kitartóan kell gyakorolni az önszuggesztiót. Egy futó vágy egyáltalán nem önszuggesztió. Ahhoz, hogy egy eszme vagy vágy valósággá váljon, kitartóan, hosszan jelen kell lennie a tudatos elmében, mire állandósul.

Eltökélten, makacsul kell ragaszkodni ahhoz az egy dologhoz, amelyre rászántuk magunkat. Eldöntöttük, mire vágyunk, és tudjuk, miként koncentráljunk rá, aztán már csak meg kell tanulnunk, miként tartson ki koncentrációnk, céltudatosságunk. Semmi nem ér annyit, mintha kitartunk valami mellett. Sokan vannak, akik ragyogóak, leleményesek, szorgalmasak, mégsem érik el céljukat, mert hiányzik belőlük az a képesség, hogy kitartsanak valami mellett. Tanuljunk konokságot a buldogtól, ne engedjük, hogy lerázzanak bármiről is, ha figyelmünk és vágyunk megragadta azt. Ismerik a vadász történetét, aki egyszer megpillantott egy állatot, és azt mondta, te leszel a vacsorám. Aztán nem tért le a nyomáról, képes volt hetekig üldözni, és nem enni közben. Az ilyen ember idővel annyira kitartó lesz, hogy az állat úgy érezheti magát, mint az ember a kabaréban, aki felkiáltott. - Ne lőjön, miszter, anélkül is elesek.

Vannak, akik ezzel a makacs konoksággal születtek, és leküzdhetetlen erőnek tűnik, amikor ilyennel találkozunk. Konfliktusokat okoz a makacs eltökéltsége. Hajlamosak vagyunk ezt akaraterőnek nevezni, pedig mindössze régi barátunk, a kitartás az a képesség, hogy az akaratot folyamatosan egy célra irányítjuk.

Bármilyen erős legyen is valakinek az akarata, ha nem tanulta meg kitartóan használni, nem éri el a kívánt eredményt. El kell sajátítani azt az állandó, változatlan, hajthatatlan törekedést vágyunk iránt, amely lehetővé teszi, hogy az akaratunk a célnak feszüljön, amíg ki nem alakult a megfelelő forma. Nemcsak ma, és nemcsak holnap, hanem minden egyes nap, egészen a célig. Ha így teszünk, bármit elérhetünk.

Donald G. Mitchell így fogalmazott: „Az eltökéltség indukálja a teljesítményt. Nem a piciny eltökéltség, nem a durva elhatározottság, nem a futó cél, hanem az erős, és fáradhatatlan akarat, amely legyőzi a nehézségeket és veszélyt, ahogyan egy ifjú halad előre télen a fagyos mezőn, csillogó szemmel és aggyal, büszke szívdobogással az elérhetetlen felé. Az akarat óriásokat teremt.”

Disraeli azt mondta valahol: „Hosszú meditáció után meggyőződésem, hogy az ember, kinek eltökélt célja van, eléri azt, és semmi nem állhat útjába olyan akaratnak, amely akár a puszta létet is kockára teszi.”

Sir John Simpson így nyilatkozott: „A szenvedélyes vágy, és a fáradhatatlan akarat a lehetetlenre is képes, vagyis arra, ami annak tűnik a gyengének.”

John Foster a következőt teszi hozzá vallomásához. „Csodálatos, hogy meg az élet vesztesei is meghajolnak egy szellem előtt, amely nem hajol meg nekik, és leképeznek egy mintát, amely tán első pillantásra fenyegetően dühítő, és különös látni, mint tisztul ki minden egy ilyen szellem körül, és marad a tér és a szabadság.”

Abraham Lincoln ezt mondta Grant tábornokról: „Ereje a célhoz való szikár ragaszkodás. Nem lehet könnyen izgalomba hozni, és olyan, akár a buldog. Ha egyszer valamibe belevájja a fogát, nem lehet lerázni onnan.”

Szememre róhatják, hogy a fenti idézetek inkább az akaratról szólnak, mintsem a kitartásról. De ha egy pillanatra eltűnődnek, láthatják, hogy a kitartó akaratról van itt szó, és az akarat kitartás nélkül egyik említett teljesítményre sem képes. Az akarat a kemény véső, de a kitartás a gépezet, amely a helyén tartja a vésőt, erősen nekiszorítja a formálandó tárgynak, hogy ne csússzon ki, és ne enyhüljön a nyomás. Lehetetlen, hogy bárki is úgy olvassa ezeknek a nagy embereknek a szavait, hogy ne érezze, mint feszül meg ajka, és álla, melyek a kitartó, makacs akarat külső jelei.

Akiből hiányzik a kitartás, kezdje el edzeni magát oly módon, hogy kialakuljon benne a dolgokhoz való ragaszkodás szokása. Ez a gyakorlat új szokást alakít ki az elmében, és hatására kifejlődnek a megfelelő agysejtek. Ezzel a kívánt tulajdonság állandó jellemző lesz. Elménket irányítsuk a mindennapos teendőkre, elfoglaltságokra és hobbikra, és figyelmünk, koncentrációnk ne lankadjon, amíg nem alakult ki bennünk a szokás, hogy ellenállunk a figyelmet elvonó hatások kísértésének. Mindez gyakorlat és szokás dolga. Őrizzük meg elménkben a formálandó tárgynak szorított véső képét, ahogy ebben a leckében szerepel, sokat segít majd. És olvassák ezt el újra és újra, naponta, amíg elméjük át nem veszi az elképzelést, és nem lesz belsővé. Ezzel felkeltik a kitartás iránti vágyat, és a többi természetesen követi ezt, miként a gyümölcs követi a rügyezést és a virágzást.

A kitartást hasonlíthatjuk a vízcsepphez, amely lassan a legkeményebb követ is elkoptatja. Amikor élete munkájának utolsó fejezete is eljön, rá fog jönni, hogy kitartása vagy annak hiánya hatalmas szerepet játszott a sikerben vagy bukásban.

Esetek százezreiben lehet összehasonlítani az emberek tehetségét, és nem találunk jelentős különbséget, bármelyik elérheti a kívánt eredményt. Mindnek ugyanolyan képzettsége van. Mindnek egyforma rejtett képességei vannak. Egyforma eséllyel indulnak neki a világnak, hogy megvalósítsák céljaikat, de az egyiknek sikerül, a másik kudarcot vall. A pontos analízis kimutatja, hogy az egyik a kitartás miatt járt sikerrel, míg a másik azért bukott el, mert hiányzott belőle a kitartás.

A kitartás, önszuggesztió és szokás három olyan szó, amelynek jelentőségét nem lehet félvállról venni. A kitartás az erős kötél, amely egymáshoz erősíti az önszuggesztiót és a szokást, amíg eggyé nem válnak, és állandó részünk nem lesznek.

Az első világháborúban a német propaganda fő stratégiai fegyvere az volt, hogy megtörték azok szellemét, akik ellen harcoltak. Más szavakkal, megtörték a kitartást. A poroszok meg akarták törni e leckék íróját, és nevelő munkáját jelentéktelenné akarták tenni ennek az elvnek a használatával. Vagyis megtörve szellemét, el akarták venni a kitartását. Csöndben és rejtve a Császár titkos ügynöke nekilátott a szerző ellen fordítani barátait és üzletfeleit. Nagyon is jól tudta, milyen fontos lerombolni a kitartás erejét. Összetörni azok szellemét, szétzúzni kitartásukat, akik útban vannak. Ez a német propagandisták erős oldala volt. Lerombolni a morált, más szavakkal a kitartást egy hadseregben, stratégiai értékkel bír. Ha leromboljuk egy hadsereg morálját, legyőztük azt a hadsereget. Ugyanez a szabály érvényes kisebb csoportokra, vagy akár egyetlen emberre is.

Csakis tökéletes önbizalommal fejleszthető ki a kitartás. Ezért fektettünk olyan nagy hangsúlyt az önbizalomról szóló leckére, és állítottuk, hogy ez a lecke az alkalmazott pszichológia legfontosabb leckéje.

Ez a lecke egy központi elv köré épült, amely pontosan megmutatja, miként használja meglévő, látens képességét, és hogyan egészítse ki a végtelenbe vetett esetleges hitével.

Lapozzon vissza ehhez a leckéhez és tűnődjön el rajta!

Ezek mögött az egyszerű sorok mögött megtalálja a teljesítmény titkát. A legyőzhetetlen akaraterő rejtélyének kulcsát. A szakmai részletektől megfosztva megtalálja ebben a leckében azt a „rejtett valamit”, ami vitalizálja az agyát, és ragyogással tölti el egész testét, azt, aminek hatására fogja a kalapját, és nekiindul cselekedni valamit.

Nem tehet tanár nagyobb szolgálatot, mint azt, hogy feltámasztja az agyunkban alvó szellemet, és beleplántálja az ambíciót, hogy valami méltó vállalkozásba vágjunk. Nem abból lesz hasznunk, amit az oktatás, iskolázás a fejünkbe tölt, hanem abból, ami felébreszt, és amitől munkához látunk.

A kitartás végül felébreszti ezt a leírhatatlan valamit, és ennek a frissen talált erőnek a szárnyán hamar elérjük kívánt célunkat. Ez az erő mindig velünk volt, csak nem tudtunk róla. És ha egyszer felfedeztük ezt a legyőzhetetlen erőt, amely agyunkban szunnyad, nincs a világon, aki uralkodhatna rajtunk vagy lekezelhetne. Ugyanúgy felfedezzük roppant mentális erőnket, mint ahogy a ló fedezi fel hatalmas fizikai erejét, mikor elfut. Attól fogva nem engedjük, hogy nyerget tegyenek ránk, és meglovagoljanak!

Ha követjük az ezekben a leckékben leírtak alapján lefektetett tervet, megtaláljuk ezt a hatalmas erőt. Akkor leszünk igazán önmagunk. Felfedezzük azt az igazi elvet, melyen keresztül az emberi faj évezredek során fokozatosan kiemelkedett az állatvilágból.

Környezet

Mint már mondtuk, a környezetünkből szívjuk magunkba érzéki benyomásainkat. A környezet, ahogyan itt használjuk, elég tág fogalom. Magában foglalja a könyveket, melyeket olvasunk, azokat az embereket, akikkel kapcsolatban vagyunk, a közösséget, melyben élünk, azt, hogy milyen jellegű munkát végzünk, az országot, amelynek polgárai vagyunk, a ruháinkat, a dalokat, amelyeket ének-lünk, és a gondolatainkat. Azért vitatjuk most meg a környezet témáját, hogy kimutassuk, milyen közvetlen kapcsolatban van azzal a személyiséggel, amelyet felépítünk magunkban, és, hogy mennyire fontos megteremteni azt a környezetet, melyben megvalósíthatjuk fő célunkat, s amelybe beletesszük szívünket is.

Az elme abból táplálkozik, amivel mi tápláljuk a környezeten keresztül; ezért olyan környezetet válasszunk, amely megfelelő táplálékot nyújt az elmének, és az ennek alapján végezheti munkáját, megvalósíthatja fő célunkat.

Változtassunk környezetet, ha nem felel meg. Az első lépés, agyunkban megteremteni annak a környezetnek a pontos képét, amelyben hitünk szerint a legjobb munkát végezhetjük, és amelyből feltehetően kivonhatjuk azokat az érzelmeket és tulajdonságokat, amelyek a kívánt cél felé vezetnek.

Minden teljesítmény első lépése az, ha elménkben megteremtjük annak a pontos képét, amit a valóságban fel akarunk építeni. Olyasmi ez, amiről nem szabad megfeledkeznünk. Ugyanaz igaz arra is, amikor a megfelelő környezetet építjük ki, mint ahogy minden másra is, amit meg akarunk teremteni.

Azok, akikkel naponta kapcsolatba kerülünk, fontos és befolyásos részei környezetünknek, fejlődés vagy kudarc felé is vezethetnek. Nagyban segít, ha olyan embereket választunk, akik szimpatizálnak céljainkkal, eszméinkkel, és hozzáállásuk lelkesedéssel, eltökéltséggel és ambícióval tölt el. Ha akad olyan az ismerőseink között, aki soha nem lát meg mást, mint az élet negatív oldalát, aki mindig panaszkodik és nyafog, aki a kudarcról és az emberiség rossz tulajdonságairól beszél, amint lehet, húzzuk ki a listánkról.

Minden egyes szó, amit hallótávolságunkban kiejtenek, minden egyes, minket érintő kép, és minden érzéki benyomásunk befolyásolja gondolatainkat, és ez olyan biztos, mint az, hogy a nap keleten kel és nyugaton nyugszik. És ha ez igaz, könnyű belátni, milyen fontos a lehető legjobban ellenőrizni az elménket érő benyomásokat. Könnyű belátni, milyen fontos, a lehető legjobban felülvizsgálni, hogy milyen környezetben élünk. Hogy milyen fontos olyan emberekkel beszélgetni, akik szimpátiával vannak irántunk és célunk iránt, akik bátorítanak és nagyobb erőfeszítésre sarkallnak.

A sugalmazás elve révén minden szó, amit előttünk kiejtenek, minden, amit megpillantunk, befolyásolja tetteinket. Tudatosan vagy tudat alatt, de folyamatosan gyűjtjük, asszimiláljuk, magunkévá tesszük ismerőseink gondolatait, eszméit, cselekedeteit. Ha állandóan gonosz elmékkel állunk kapcsolatban, az átalakítja a saját elménket, és gonosszá teszi. Ez a fő oka annak, hogy kerülnünk kell a rossz társaságot. Már az is elégséges ok arra, hogy kerüljük a rossz hírű embereket, hogy a velük való kapcsolat mások szemében minket is rossz hírűvé tesz. De ennél fontosabb érv, hogy folyamatosan ki vagyunk téve ismerőseink eszméinek, magunkba szívjuk őket, és részünkké válnak.

A világ vezető tudósai egyetértenek abban, hogy a természet évmilliók során teremtette meg az evolúció folyamatán keresztül a mostani civilizált környezetet, amelyet az intellektuális és fizikai fejlődés jelen szintje képvisel. Álljunk meg egy pillanatra és gondoljuk végig, hogy mit képes tenni a környezet néhány év alatt, ha a természet évezredek evolúciója során ide jutott. Ilyen hatalmas a környezet hatása. Egy kisbaba vademberek között nevelkedve maga is vadember lesz, de ugyanez a baba, ha egy kifinomult, civilizált családhoz kerül, megszabadul a vadságtól, vad ösztöneinek nagy részétől, és egyetlen generáció során magába szívja a civilizált környezetet.

Ezzel szemben a faj ugyanolyan gyorsan képes lesüllyedni, mint felemelkedni a környezet hatására. Háborúban például a katonák, akik normális körülmények között megborzongnának a gondolatra, hogy embert öljenek, lelkesen mészárolnak, még örömüket is lelik benne. Elég néhány hónap készülődés háborús környezetben, hogy a katona visszalépjen az evolúcióban.

Az általunk viselt ruhák is befolyásolnak: tehát ezek is környezetünk részei. Koszos, rendetlen ruházat rossz fényt vet ránk, és csökkenti önbecsülésünket is, míg a tiszta, szerény és kifinomult ruházat olyan belső bátorságot kölcsönöz, amelytől kihúzzuk magunkat. Nem kell részleteznünk, micsoda különbséget érzünk, ha munkaruhában vagyunk vagy kiöltözve. Vagy zavarban vagyunk a jobban öltözöttek társaságában, vagy egyformák lehetünk velük, bátorsággal, önbizalommal telve. Nemcsak, hogy mások ítélnek meg minket a ruhánk alapján, de mi is nagymértékben az öltözetünk alapján ítéljük meg magunkat. Gondoljunk csak bele, milyen kényelmetlenül, kínosan érezzük magunkat, ha alsóneműnk szennyes, még akkor is, ha minden más ruhánk tökéletes állapotban van, divatos, ráadásul az alsóneműnk nem is látszik.

Ha már itt tartunk, szeretném elmondani egy élményemet, amely igen markánsan értette meg velem, milyen hatalmas szerepet játszik a ruházat az ember mentális bátorságában, illetve annak hiányában. Egyszer meghívott a stúdiójába egy jól ismert fitneszoktató. Mikor oda értem, meggyőzött, hogy vegyem le a ruhám, és fogadjak el egy ingyen kezelést. A kezelés után a segédje bekísért az oktató irodájába, egy szépen berendezett irodába, úgy, hogy mindössze alsónadrág volt rajtam. A jókora mahagóni íróasztal másik oldalán ült a barátom, az oktató, elegáns, üzleti öltönyben. Olyan nagy volt az ellentét közte és énköztem, annyira szembetűnő, hogy zavarba jöttem. Nagyjából úgy éreztem magam, mint a rövidlátó, aki tévedésből az öltözőből a bálterembe tévedt a beépített szekrény helyett, ahol a ruháit tartotta.

Egyébként az sem volt véletlen, hogy ilyen hiányos öltözékben vezettek az oktatóhoz. Gyakorlati pszichológus volt, és tudta jól, milyen hatással lehet egy ilyen hátrányos helyzet a potenciális vevőre, aki befizethet a kurzusára. Meg volt rendezve ez a fogadtatás, és a vezető színész, aki igen hatékonyan rendezte is a darabot, az íróasztal másik oldalán ült rendes ruházatban. Ezzel a helyzeti előnnyel élve az oktató rá is vett, hogy iratkozzak be a kurzusára. Miután újra rendes ruhámban voltam, a megszokott környezetemben, analizáltam az esetet. Világosan láttam, hogy ebben a környezetben, amit az oktató ilyen leleményesen felépített, nem lehetett gond a meggyőzés.

A jó ruhák kétféleképp is hatnak ránk. Először is növelik bátorságunkat, önbizalmunkat, ami önmagában elég ok arra, hogy megfelelő ruhatárat szerezzünk be. Másodszor másokra is kedvezőbb benyomást teszünk. Akikkel találkozunk, az első érzéki benyomást a látáson keresztül kapják, amikor gyorsan végigfut rajtunk a tekintetük, és mentálisan leltározzák a látottakat. Így többnyire kialakítanak rólunk valamilyen véleményt, ami lehet jó, rossz vagy közömbös is, pedig még egy szót sem szóltunk. Csakis az alapján ítéltek meg, hogy milyen ruhát és milyen módon viselünk.

A jó ruhákra szánt pénz nem luxus, hanem értelmes üzleti befektetés, amely szép hasznot hoz. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy elhanyagoljuk a megjelenésünket. Azért a hatásért sem, amelyet ez tesz ránk, és azért a hatásért sem, amit azokra gyakorol, akikkel társadalmilag vagy hivatalosan érintkezünk. A jó ruha nem pazarlás, hanem szükséglet. Ez az állítás tudományos elveken alapul. A fizikai környezet legfontosabb része az, amelyet az általunk viselt öltözékkel teremtünk meg, mert a környezetnek ez a része kihat ránk is, és mindenki másra is, akivel kapcsolatba kerülünk.

A ruhánk után a következő fontos tényező a környezeti alkotóelemek közül az iroda vagy műhely, ahol dolgozunk. Kísérletekkel egyértelműen bizonyították, hogy az alkalmazottat komolyan befolyásolja munkaidőben a harmónia vagy annak hiánya. Egy rendetlen, kaotikus, koszos műhely vagy iroda lehangolja az alkalmazottakat, csökkenti lelkesedésüket és érdeklődésüket, míg egy rendes, tiszta, átlátható munkahelynek pont ellenkező a hatása. Azok a munkaadók, akik újabban kezdik alkalmazni a pszichológia elveit, és így növelik alkalmazottaik hatékonyságát, dollárban és centekben mérik a tiszta, kényelmes, harmonikus műhely vagy iroda előnyeit.

Ha növekszik az ember hatékonysága, az az elmében kezdődik. A munkások gyakorta produkálnak nagyobb eredményt pusztán azért, mert ők ezt akarják. Vagyis meg kell találni a módjait, eszközeit, felszerelést, körülményeket, légkört és munkafeltételeket, amelyek hatására a munkások több és jobb munkát akarnak végezni! A körülmények az első, amelyet egy hatékony „hatékonysági tanácsadó” figyelembe vesz. Senki nem lehet jó hatékonysági tanácsadó anélkül, hogy egyben pszichológus ne lenne.

Visszatekintve saját gyermekkori élményeimre egy tanyán, meggyőződésem, hogy ha ma egy farmom lenne, és fiatal srácok segítenének a munkámban, gondoskodnék arról, hogy legyen baseballpálya a közelben, illetve más olyan lehetőségek is, amiket ez a korosztály igényel. Valahol, valamikor egy művezető, igazgató vagy menedzser elolvassa majd ezt a leckét, s rájön, milyen gyakorlati haszna van annak, ha az emberek jól érzik magukat munka közben, egy kellemes, harmonikus környezetben. És nemcsak látni fogja az ötlet gyakorlati értékét, hanem át is ülteti a gyakorlatba. Kiemelkedő vezető lesz.

Talán éppen ön ez az ember!

Ha hűen átülteti a gyakorlatba az önbizalom-építésről szóló leckében olvasottakat, akkor nem kétséges, hogy abba az irányba tart, hogy jó vezetővé váljék. Már csak valamilyen nagy ötlet kell, hogy elérje a célját. Lehet, hogy éppen ezeken az oldalakon találja meg ezt az eszmét!

Mindössze egyetlen nagy eszme kell ahhoz, hogy bárki kiteljesíthesse az életét. Túl sokan élik le úgy életüket, hogy kis eszmék, apró ötletek tömege tapad rájuk, de nincs egyetlen nagy sem ezek között! Amikor valaki megtalálja a maga nagy eszméjét, majdnem biztos, hogy valamilyen olyan szolgálatban leli meg, amely építő módon segíti embertársait. Lehet, hogy leengedi valamilyen létfontosságú cikk árát; lehet, hogy segíti az embereket abban, hogy felfedezzék az emberi elme csodálatos erejét, azt, hogy miként használják föl; vagy abban segítenek, hogy vidámabban, boldogabban dolgozzanak a munkatársaik. Ha az ötletben nincs meg ezeknek az eredményeknek az ígérete, szinte biztosra vehetjük, hogy nem is nagy idea.

Mi lehetne méltóbb cél, mint segíteni, javítani azok körülményeit, akik a két kezükkel keresik a kenyerüket? Lehet, hogy ez nem hoz akkora hasznot dollárban és centekben, de az bizonyos, hogy ezek a munkások élvezik a derűs, harmonikus mentális körülményeket, amelyet rendre megtapasztalnak azok, akik az emberiség felemeléséért és megvilágosodásáért élnek. Mellesleg ez a legmegfelelőbb hely, hogy rátérjünk a környezet utolsó fázisára, és ez a mentális környezet.

Egészen eddig mindössze fizikai szempontból néztük a környezetet. Milyen ruhát viselünk, milyen eszközökkel dolgozunk, milyen szobában, és milyen emberekkel körülvéve. De a környezet mentális és fizikai oldala közül a mentális a jelentősebb. A mentális környezet elménk állapota. Az utolsó analízisben a fizikai környezet pusztán a nyersanyag, amelyből előállítjuk mentális környezetünket. Az elme állapota bármely adott időpontban az érzéki benyomások eredménye, amelyek a fizikai környezetből érik az elmét, és együttesen alkotják a mentális környezetet.

Felülemelkedhetünk a negatív fizikai környezeten azáltal, hogy képzeletünkben pozitívat teremtünk, illetve hogy teljesen elzárjuk magunktól a gondolatát is. De a negatív mentális környezetet nem lehet kikerülni - újra kell építeni. Mentális környezetünkből teremtünk minden olyan impulzust, amely fizikai tettet eredményez; vagyis, ha testi tevékenységünket bölcsen irányítjuk, erős mentális környezetből kell sugároznunk ezt. Ezért állítjuk, hogy a mentális és a fizikai környezet közül az előbbi a fontosabb.

Összegzés

Ebből a leckéből megtudtuk, milyen szerepet játszik a környezet és a szokás sikereinkben, kudarcainkban. Megtudtuk azt is, hogy a környezet két részből áll, az egyik mentális, a másik fizikai, és hogy a mentális rész a fizikaiból ered. Megtudtuk tehát, milyen fontos mindinkább irányítani fizikai környezetünket, mert ez a nyersanyag, amelyből felépítjük a mentális környezetet.

Megtudtuk, miként lehet szokásokat kialakítani és megszüntetni kitartással és önszuggesztióval. Megtudtuk, hogy mind az önszuggesztió, mind a koncentráció fontos szerepet játszik a szokás kialakításában.

Megtanultuk, hogy az emberi elme hajlamos magába szívni környezetét. Megtanultuk tehát, hogy a környezet a nyersanyag, amelyből eszméinket és jellemünket építjük. Megtudtuk, hogy a környezet hatása olyan erős, hogy egy ép elme is képes bűnös hajlamokat magába szívni, ha bűnös elmékkel van kapcsolatban, mondjuk, egy nem megfelelő büntetés-végrehajtási intézetben.

Megtanultuk, hogy öltözetünk a fizikai környezetünk fontos része, és befolyásol minket is, illetve mindenki mást, akivel kapcsolatba kerülünk. Befolyása lehet pozitív vagy negatív egyaránt.

Megtanultuk, milyen fontos kellemes, harmonikus fizikai környezetet biztosítani a dolgozók számára, mert ez növeli a hatékonyságot.

Tizenegyedik fejezet

Mire tanítottak meg a kudarcaim?

Hányszor hallottam már, hogy: „Ha elölről kezdhetném az életemet, egészen másként csinálnám.” Én viszont nemigen mondhatnám, hogy bármit is megváltoztatnék, ami életemben történt, még ha módom is lenne rá. Nem mintha nem követtem volna el hibákat, sőt néha úgy tűnik, mintha az átlagnál jóval több hibát követtem volna el. De ezekből a hibákból jött az a számtalan felismerés, amely valódi boldogságot hozott, és rengeteg lehetőséget arra, hogy másokat is ehhez a lelkiállapothoz segítsek.

Kétséget kizárólag meg vagyok győződve arról, hogy minden kudarcban hatalmas tanulság rejlik, és az úgynevezett kudarcok szükségesek ahhoz, hogy komoly sikert égünk el.

Meggyőződésem, hogy része a természet tervének, hogy akadályokat gördít az utunkba, ahogyan a tréner is akadályokat állít a versenyló elé. Ezeket kell átugrani edzés közben. A tanulás legfontosabb része nem az, ami könyvekből, tanárok közvetítésével történik, hanem az, hogy folyamatosan igyekszünk úrrá lenni ezeken az akadályokon.

Ebben a fejezetben a tőlem telhető legnagyobb alapossággal ismertetek néhány olyan leckét, amelyre kudarcaim tanítottak.

Kezdjük a kedvencemmel — vagyis az egyetlen valódi boldogság abból származik, hogy másokat segítünk abban, hogy megtalálják a boldogságukat. Lehet puszta véletlen, hogy harminchat évemből huszonöt gyakorlatilag boldogtalanul telt, és akkor kezdtem csak megtalálni a boldogságot, amikor elkezdtem másokat segíteni ebben, de nem hinném. Azt hiszem, több ez puszta egybeesésnél. Úgy vélem, hogy ez szorosan követi az univerzum törvényét.

Aki bánatot vet, nem arathat boldogságot

Tapasztalatom arra tanított, hogy ugyanúgy nem lehet a bánat magvát elvetve boldogságot aratni, ahogyan búzát aratni a rozs vagy az árpa magvából. Sokévnyi gondos tanulmányozás és analízis révén megtanultam, hogy amit adunk, azt megsokszorozva kapjuk vissza, a legkisebb részletig is, legyen az akár gondolat, akár tett.

Mint mondtam, gazdasági, anyagi szempontból az egyik legnagyobb igazság, melyet módom volt megtanulni, hogy bőven megéri többet és jobbat nyújtani, mint amennyiért megfizetnek. Ez nem kétséges, ám az eredmény nem rögtön jön.

Az, hogy szívvel-lélekkel végzünk el minden feladatot, a díjazástól függetlenül, bármi másnál többet jelent anyagi, pénzügyi sikerünk szempontjából. De legalább ilyen fontos az a szokás, hogy megbocsássunk azoknak, akik rosszat tettek ellenünk, és képesek legyünk a konfliktust ad acta tenni. A szokás, hogy „visszaütünk” azokra, akik feldühítenek minket, gyengeségünk jele, amely lealacsonyítja az embert, és végül annak kárára lesz, aki így cselekszik.

Meggyőződésem, hogy az élet egyetlen leckéje sem volt olyan fájdalmas, mint az, melyben örökre megtanultam, hogy nem kötelességem minden sértést, minden igazságtalanságot megtorolni.

A nagy vezetők uralkodnak haragjukon

Mély meggyőződésem, hogy az egyik legnagyobb lecke, amelyet megtanulhatunk, az önuralom leckéje. Nem is lehet igazán befolyásunk mások felett, amíg nem tanultunk meg uralkodni saját magunkon. Számomra ez különösen jelentősnek tűnik, belegondolva abba, hogy a világ legnagyobb vezetőinek többsége olyan ember volt, akit nehéz volt feldühíteni. A vezetők között is a legnagyobb, aki a világ által ismert legnagyobb filozófiát adta nekünk, ahogyan ez az Aranyszabályban is le van fektetve, a tolerancia és önuralom mintaképe volt.

Meggyőződésem szerint komoly hiba azt hinni bárkinek is, hogy vállán nyugszik a világ „megreformálásának” terhe, vagy az, hogy megváltoztassa az emberi viselkedés természetes rendjét. Azt hiszem, hogy a természet tervei elég gyorsan működnek amúgy is, nem kell beleavatkozni azoknak, akik sürgetni próbálnák, vagy eltéríteni irányától. Az effajta önhittség csakis vitákhoz, pörlekedéshez és rossz érzésekhez vezet.

Megtanultam, legalábbis számomra nem kérdéses, hogy az, aki agitál, rossz érzéseket kelt, bármi ügy érdekében is tegye, semmilyen valódi, konstruktív célt nem szolgál. Fellendíteni, építeni kell, nem pedig rombolni, pusztítani.

Amikor elkezdtem újságcikkeket írni, ennek az elvnek a figyelembevételével szenteltem időmet vezércikkeimnek. Azzal foglalkozom, ami építő, és nem törődök azzal, ami rombol.

Életem harminchat éve során semmi nem hozott nekem annyi valódi boldogságot, mint ez a típusú újságírói munka.

Szinte attól a naptól, hogy az első kiadás megjelent az újságosoknál, siker koronázta erőfeszítéseimet, nagyobb siker, mint amit remélni mertem. Nem okvetlenül pénzügyi siker, hanem magasabb, értékesebb fajta, amely abban a boldogságban nyilvánult meg, hogy a magazinom segít másoknak.

Sok év tapasztalatából jöttem rá, hogy a gyengeség jele, ha hagyjuk magunkat befolyásolni, csak mert egy ellenségünk tett egy megjegyzést ránk. Csak az állíthatja, hogy uralkodik önmagán, rendelkezik a tisztánlátás képességével, aki megtanulta, hogy ne mások nézőpontja, hanem a saját valódi tudása alapján formáljon véleményt.

Egy rossz szokás, amely nem hiányzik

Az egyik legártalmasabb, legkárosabb szokásom, amelyen úrrá kellett legyek, az volt, hogy hagytam magam mások ellen hangolni olyanok által, akik előítélettel voltak az illetővel kapcsolatban.

Újra meg újra elkövettem ezt a hibát, de így tanultam meg, hogy mekkora hiba bárkit is okkal vagy ok nélkül ócsárolni. Nem emlékszem, hogy személyes fejlődésem többet nyert volna bármiből is, mint amikor azt a valódi elégedettséget érezhettem, hogy végre, valamelyest megtanultam fékezni a nyelvem — ha már nem tudok valami jót mondani egy embertársamról.

Csak akkor tanultam meg kordában tartani ezt a természetes emberi hajlamot, amellyel darabokra szedjük a másikat, amikor kezdtem megérteni a viszonzás törvényét, melynek révén az érintettek minden bizonnyal visszaadják, amit tőlünk kapnak, szóban vagy tettben.

Egyáltalán nem állítom, hogy teljesen úrrá lettem ezen a rossz szokáson, de legalább nekiláttam, hogy leküzdjem.

A tapasztalat arra tanított, hogy az emberek többsége alapvetően tisztességes, és azok, akiket tisztességtelennek nevezünk, általában azon körülmények áldozatai, amelyek fölött nincs hatalmuk.

Rengeteg hasznot merítettem az újság cikkeinek szerkesztéséből, felismervén, hogy természetes emberi vonás felnőni az elvárásokhoz.

Meggyőződésem, hogy legalább egyszer az életben mindenkinek keresztül kéne mennie azon a fájdalmas, de értékes tapasztalaton, hogy a sajtóban támadják, elveszti a vagyonát, mert ilyenkor, amikor lecsap a balsors, derül ki, hogy ki az igazi barát. A barátok a hajón maradnak, míg a patkányok elmenekülnek.

Azt is megtanultam az emberi természettel kapcsolatos más ismeretek mellett, hogy az embereket igen pontosan meg lehet Ítélni annak alapján, kiket vonzanak magukhoz. A régi mondás, hogy „madarat tolláról, embert barátjáról”, igen bölcs filozófia.

A Vonzás Törvénye működésben

A világegyetemben minden folyamatosan vonzza azt, aminek természete hasonló, ezt nevezhetjük a Vonzás Törvényének. Egyszer egy jónevű detektív mondta nekem, hogy a Vonzás Törvénye az egyik fő eszköze, mikor bűnözőkre, és olyanokra vadászik, akik megszegték a törvényt.

Megtanultam azt, hogy annak, aki köztisztviselő akar lenni, fel kell készülni áldozatokat hozni, állni a sértéseket és kritikát anélkül, hogy elvesztené az emberekbe vetett hitét és bizalmát. Ritkán találni olyat, aki a közt szolgálja, és akinek motívumait nem kérdőjelezték meg pont azok, kik erőfeszítéseiből a legtöbb hasznot húzzák.

A legnagyobb szolga, akit a világ valaha is ismert, nemcsak sokak rosszakaratát vonta magára, olyan rosszakaratot, melynek mai világunk nagy részben örököse, de életét is áldozta miatta. Keresztre feszítették, lándzsával szúrták át, és végül még arcába is köptek, miközben élete lassan elenyészett. Utolsó szavaival is példát állított nekünk, amikor valami olyasmit mondott, hogy „Bocsáss meg nékik Atyám, mert nem tudják, mit cselekszenek”.

Amikor érzem, hogy a fejemet elönti a vér a haragtól, mert megbántottak, abban a türelemben és lelki erőben találok megnyugvást, amellyel ez a nagy filozófus nézte pribékjeit, akik lassan halálra kínozták, noha nem volt egyéb bűne, mint az, hogy segíteni akart embertársainak megtalálni a boldogságot.

Tapasztalatom tanított meg arra, hogy azok nevét csak ritkán lehet megtalálni a Ki kicsodá?-ban, akik a világot vádolják, amiért nem adott nekik esélyt arra, hogy sikeresek legyenek választott területükön.

A siker esélyét mindenkinek magának kell megteremteni. Minimális versenyszellem nélkül senki nem viheti sokra, vagy szerezhet meg olyasmit, amit mások nagyra becsülnek. Küzdőszellem nélkül bárki könnyen örökölhet szegénységet, nyomorúságot és kudarcot, de ha ezek ellenkezőjét akarja megragadni, készüljön fel, hogy küzdenie kell ezek jogáért. Jól jegyezzék meg, jogot mondtam.

Semmire nincs jogunk azon kívül, amit mi teremtünk szolgálatunkkal. Nem felesleges emlékeztetni magunkat arra, hogy ezeknek a „jogoknak” az a természetük, hogy tökéletesen megfelelnek a végzett szolgálat természetének.

A tapasztalat arra tanított, hogy nem lehet nagyobb terhet róni egy gyermekre, nincs számára nagyobb átok, mint a gazdagság meggondolatlan használata. A történelem alapos elemzése mutatja, hogy a nagy közszolgák, az emberiség jótevői többnyire szegény családban születtek.

Az igazi gazdagság próbatétele

Véleményem szerint a legnagyobb próbatétel valakinek korlátlan vagyont adni, és megnézni, mihez kezd vele. Ha ez a vagyon elveszi a kezdeményezőkészséget, azt, hogy az ember hasznos, építő munkát végezzen, akkor átok. Nem a szegénységre kell odafigyelni, hanem a vagyonra, és az ezzel járó hatalomra, melyet éppúgy lehet jó, mint rossz cél érdekében felhasználni.

Igen szerencsésnek tekintem magam, amiért szegénységbe születtem, érettebb éveimben viszont elég közelről ismerhettem vagyonos embereket; így a két egymástól elég távol eső helyzetet elég jól ismerem. Tudom, hogy nem kell szorosan figyelni magamat, amíg az élet mindennapos szükségletei kihívást jelenthetnek, de ha nagy vagyonra tennék szert, lényeges lenne, hogy résen legyek, és az ne fosszon meg attól a vágytól, hogy embertársaimat szolgáljam.

Tapasztalatom arra tanított, hogy az ember bármit elérhet az elme segítségével. A legnagyobb dolog, amire az elme képes, a képzelet! Az úgynevezett zseni olyan ember, aki valami kézzelfoghatót vitt végbe a képzelete révén, majd a tett révén ezt a képet átültette a valóságba.

Mindezt, és ennél egy kicsit többet is, az elmúlt harminchat év során tanultam. De a legnagyobb dolog, amit megtanulhattam, az egy réges-régi igazság, amelyet a filozófusok mindig is mondtak: a boldogság nem a tulajdonban, hanem a hasznos szolgálatban rejlik.

Olyan igazság ez, amelyet csak akkor tudunk igazán méltányolni, ha magunk fedezzük fel.

Lehet, hogy sok más módon lehetnék boldogabb, mint annak a munkának a révén, amellyel az újságomat szerkesztem, de, hogy őszinte legyek, még nem jöttem rá, mi az.

Egyetlen dolgot tudok elképzelni, ami még nagyobb boldogságot hozna, mint amennyiben most részem van, ha még több embert szolgálhatnék ennek a kis „dolgozatnak” a segítségével, amely a teremtő képzelet és a tetteket motiváló lelkesedés hírnöke.

Soha nem hallottam még Napoleon Hillről!

Azt hiszem, életem legboldogabb pillanatát néhány héttel ezelőtt éltem át, miközben éppen vásároltam valamit egy dallasi boltban. A fiatalember, aki kiszolgált, beszédes, közvetlen, értelmes fiatalember volt. Mindent elmondott, mi történik a boltban, amolyan „kulisszák mögötti” pletykákat, és végül azzal fejezte be, hogy az igazgatójuk mindenkit nagyon boldoggá tett, mert beígért nekik egy Aranyszabály pszichológiai tréninget, és előfizetést az egyik újságomra. (Nem tudta, ki vagyok.)

Természetesen érdekelt a dolog, és megkérdeztem tőle, ki az a Napoleon Hill, akiről beszélt. Érteden arccal meredt rám. — Azt akarja mondani, hogy soha nem hallott még Napóleon Hillről? - Bevallottam, hogy ismerős a név, de megkérdeztem a fiatalembert, szerinte mi vette rá az igazgatót arra, hogy minden alkalmazottjának egyévnyi előfizetést adjon az újságomra. Kiderült, hogy az illető valamelyik cikkem elolvasása után az egyik legzsörtölődőbb alakból a legjobb cimbora lett, mire úgy döntött, hogy ha ez ilyesmire képes, akkor hasznos lehet mások számára is.

Nem az egóm ült diadalt, amikor kezet ráztam a fiatalemberrel, és megmondtam, ki vagyok, hanem az a mélyebb, érzelmi oldal, amely mindig, minden embert megérint, amikor rájön arra, hogy a munkája másoknak boldogságot hoz.

Ez a boldogság az, amely enyhíti az önzés iránti általános emberi hajlamunkat, és segíti az evolúció munkáját; elválasztja az állati ösztönöket az emberek ihletett látásmódjától.

Mindig is amellett érveltem, hogy az emberek fejlesszék ki magukban az önbizalmat, és legyenek jók önmaguk reklámozásában. Nem beszélek mellé, de állítom, hogy ha olyan nagy olvasóközönségem lenne, mint a Saturday Evening Postnak, s ezt havonta kiszolgálhatnám az én kis magazinommal, a rá következő öt évben többet tehetnék azért, hogy az emberek az Aranyszabály elve alapján viselkedjenek egymással, mint amennyit az összes többi újság és magazin együttesen tett az elmúlt tíz évben.

Az Aranyszabály következő száma első évem végét is jelzi, és tudom, nem megalapozatlan hencegés, ha azt állítom olvasóimnak, hogy a magvak, amelyeket ezeken a lapokon az elmúlt tizenkét hónap során elvetettünk, kezdenek kihajtani és növekedésnek indulni szerte az Egyesült Államokban, Kanadában és néhány más országban is. Korunk néhány legnagyobb filozófusa, tanítója, prédikátora és üzletembere nemcsak teljes erkölcsi támogatásáról biztosított, hanem elő is fizetett, hogy ezzel is segítse fennmaradni a jóakarat általunk hirdetett szellemét.

Szőrszálhasogató hajlamom

Csoda-e, hogy az önök szerény szerkesztője boldog ember? Vannak, akik több, jóval több világi gazdagságot mutathatnak fel harminchat évnyi tapasztalat után, mint én. De merem vállalni az összehasonlítást, egyikük sem mutathat fel nagyobb boldogság-,,vagyont”, mint amit én élvezek munkám eredményeként.

A legmélyebb és legnagyobb boldogságot akkor tapasztaltam, amikor elkezdtem kiadni a magazinomat.

Ki mint vet, úgy arat. Igen, a Biblia írja ezt, és filozofálgatásnak hangzik, de mindig igaz. A saját tapasztalatom egyértelműen ezt bizonyítja.

Amikor először támadt fel bennem a vágy, hogy legyen egy saját magazinom, amit én szerkesztek, vagy tizenöt évvel ezelőtt, úgy képzeltem, mindennek nekirontok majd, ami csak rossz van, és darabokra szedem, amit nem kedvelek. A jó sorsom lépett közbe, s akadályozta meg, hogy akkoriban ilyen vállalkozásba kezdjek, mert minden, amit tanultam, teljesen alátámasztja a fenti idézet igazát.

Megduplázott boldogság ünnepek idején

Engedjék meg, hogy tanácsoljak valamit. Egy apróság, amely nagy boldogságot hozhat önöknek, és ugyanakkor másoknak is. Amikor itt az ideje, vásároljon karácsonyi és újévi üdvözlőlapokat.

Írjon rájuk valami érzelmes kis üzenetet a saját kézírásával, majd adja postára - nem a barátainak, hanem az ellenségeinek! Küldjön üdvözletet mindenkinek, akit nem kedvel, és mindenkinek, akiről úgy véli, nem kedveli önt. Az üzenet minden kártyán passzoljon ahhoz, akinek küldi.

Kára nem lesz abból, ha megpróbálja. Lehet viszont, hogy több haszna, mint azt gondolná. Egy biztos, ügy érezheti magát, hogy nagyobb, nagyvonalúbb, együttérzőbb ünnepekkor, mint valaha volt.

Manapság valamennyiünknek engedményeket kell tennünk, többet, mint valaha. Bőven van okunk arra, hogy megváltoztassuk hozzáállásunkat a többi ember felé. Így lesz jobb hely a világ. Senki sem elégedett önmagával, ami teljesen egészséges, hiszen nincs az a normális ember, aki ezt állíthatná magáról. Természetes vágyunk, hogy valamit változtassunk környezetünkön és a szokásainkon.

Meglehet, nincs is jobb kezdet, mint keményen eltökélni azt, hogy toleranciát, együttérzést, megbocsátást gyakorlunk, és igazságosak vagyunk minden szomszédunkkal... azokkal is, akiket nem kedvelünk, és azokkal is, akiket igen.

Nem jó ötlet a másokkal való törődés szokását most kezdeni? A választ megkapjuk, ha majd látjuk, miként tükröződnek ezek a tulajdonságok azokban, akikkel kapcsolatban vagyunk, és végül visszasugároznak ránk, még erőteljesebben.

Az elmúlt években valamennyien szűk látókörnek, önzők és mogorvák voltunk. Elménket a gyűlölet, cinizmus és bizalmatlanság táplálta. Rosszat kívántunk szomszédainknak; nevettünk, amikor bajban voltak. Felejtsük hát el a múlt hibáit, és most az egyszer, ha másért nem is, hát a próba kedvéért, emelkedjünk felül régi énünkön, és legyünk nyílt szívűek, és széles látókörnek!

Nem töltheti be szívünket szeretet és gyűlölet egy időben. Ez a két emberi érzelem nem tűri egymást. Egyik vagy másik lesz az uralkodó. Kérdem én, mit óhajtanak, melyik uralja a szívüket? Melyik szolgája inkább, és emeli fel, a legmagasabbra?

Mindenképp vegyék csak meg ezeket az üdvözlőlapokat, és próbálják ki az ajánlott kísérletet. Napsugárral tölti meg életüket, amely lényük minden atomját beragyogja, és ettől sugározni kezdenek majd azok a tulajdonságok, amelyektől a világ valakit nagy embernek nevez.

Az igazi nagyság először az ember szívében nyilvánul meg! A világ nem fedezheti föl a nagyságot, amíg az ember önmaga nem fedezi fel. Jó idő eltelhet ezután, mire a környezete is felfedezi, de egyvalami biztos: a világ soha nem fedezheti föl ezt, amíg mi nem tártuk fel magunkban.

Amikor kezdik érezni szívük mélyén, hogy testükben nagy lélek lakozik, hogy megkezdődött az átalakulás, a régi énjükből új én lesz, s nem kell sok idő, hogy ezt mások is észrevegyék.

Megtehetik az igazi nagysághoz vezető első lépéseket, és elküldhetik ezeket az üdvözlőlapokat mindazoknak, akiket nem szeretnek, és akikről úgy vélik, nem szeretik önöket. Nem lesz könnyű megtenni. Úrrá kell lenni azon az átkozott makacsságon, de képesek rá, és megéri.

Biztos nem lehetek benne, de erősen hiszem, hogy egész életükben semmi nem lesz olyan értékes, mint ez a kísérlet.

Összes tapasztalatomból a legnagyobb igazság, amelyet módom volt felfedezni, hogy kifizetődik — dollárban, és az elme derűjében is — megtanulni megbocsátani és elfeledni mások hálátlanságát és rosszindulatát. Csodálatos érezni és tudni a szívünk mélyén, hogy felülemelkedtünk azon a közönséges emberi vonáson, hogy vissza akarjunk ütni minden egyes minket ért rossz miatt.

Csak akkor tudják meg, milyen csodálatos is ez, ha kipróbálják.

Próbálják ki most!

A következő gondolattal zárom mondandóm:

Ki képes megakadályozni önöket abban, hogy alaposan szervezzék meg magukat, és bármely vállalkozásba kezdjenek is, feljussanak a csúcsra? Ki rendelkezik annyi erővel, hogy megállíthassa önöket, ha összeszervezik képességeiket, és erőfeszítéseiket egy határozott célra irányítják?

Megtennék, hogy válaszolnak ezekre a kérdésekre? A válasz kivezeti önöket a szegénység és kudarcok vadonjából a siker és bőség napvilágába.