ALFRED HITCHCOCK

Nehéz nap a vesztőhelyen

HUNGALIBRI KIADÓ Budapest

A mű eredeti címe: Hard Day at the Scaffold

Copyright © 1967 by H. S. D. Publications Inc.

A fordítás a Dell Edition 1985. évi kiadása alapján készült Fordította: Végh Sándor

Hungarian edition and translation

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

A bébi

JONATHAN CRAIG

Ne élj koporsóban

HELEN NIELSEN

Mutasson rá arra az emberre

DUANE DECKER

Gazemberek, táskák és Selma

MICHAEL BRETT

Nem éppen szerelem

FLETCHER FLORA

A seriff odacsap

ED LACY

Egy ember a lakatlan szigeten

DONALD E.WESTLAKE

A bosszú marása

JAMES MCKIMMEY, JR.

Flora és faunája

C. B. GILFORD

Meghosszabbított látogatás

HAL DRESNER

ELŐSZÓ

Ha Ön nemrégiben, egy vasárnapon, úgy éjféltáj után 2 órakor a kertem közelében tartózkodott – ámbár aligha tehette volna ezt, mivel teljesen egyedül voltam abban az időpontban –, akkor megfigyelhette volna, milyen zavart, sőt zavarodott vagyok.

Összevontam a szemöldökömet, összeszorítottam az állkapcsomat, és séta közben belerúgtam egy-egy utamba eső ártatlan falevélbe vagy kavicsba.

Tudja, ez azért volt, mert néhány órával korábban rettenetesen megsértettek.

Az incidens egy szerény vacsorán esett meg, amelyet Mrs. Hitchcock és jómagam néhány barátunk barátjának rendeztünk az otthonunkban. A kellemetlen eset okozója egy barátunknak a barátja volt, akit még sohasem láttam azelőtt. Ha így visszagondolok rá, már a nézése sem tetszett, ahogyan szemben ült velem az asztalnál, és kanalazta a levesemet, meg eltüntette a két legszebb hátszín szeletemet. Szeretném persze azt hinni magamról, hogy bőkezű vagyok és jó házigazda, így hát egyebet sem tettem, mint csak kellemesen mosolyogtam az illetőre, mit sem tudva róla, mi jön, amikor vacsora után majd becserkész engem, és félrevon az egyik sarokba.

És akkor megtörtént. A medvééhez hasonló karjával joviálisan átfogta a vállamat, amitől megbicsaklott a térdem; az arcomba lehelte saját ötven éves brandymnek a gőzét, és így szólt: – Tudja, mi a baj a maga filmjeivel és televíziós műsoraival, Hitchcock?

Legalább egy percembe került, amíg válaszolni tudtam neki, és elismerem, hogy jeges, barátságtalan volt a hangom.

– Nincs tudomásom róla, hogy bármilyen baj volna a filmjeimmel és televíziós műsoraimmal!

– Nos, bizony van – mondta a szörny, szabad kezével megveregetve a hasát, amely tele volt az én ételemmel. – És pár mondatban el is mondóm magának, mi a baj. Magát csak a bűncselekmény meg az erőszak érdekli. Magának a lövöldözés, a késelés, az akasztás és a lépcsőn való lezuhanás a mindene. Egy kicsit kulturáltabb dolgokkal kellene próbálkoznia.

Ezzel szabadon bocsátott és elsétált mellőlem, de nem anélkül, hogy meg ne adta volna a kegyelemdöfést.

– Ám úgy sejtem, hogy a magafajta embernek nincsenek kifejezetten kulturális hajlamai.

Tudom, hogy az olvasó alig hihetőnek tartja az esetet, de biztosíthatom róla, hogy tényleg megtörtént. El tudja képzelni ennek az embernek a teljes vakságát? Hogy engem csak a bűncselekmény meg az erőszak érdekel? Hogy nekem nincs kulturális indíttatásom?

Nem tudtam, sírjak-e vagy nevessek, amikor a kertemet körbejárva azon törtem a fejem, hogyan mondhat akárki is hasonló dolgokat egy olyan emberről, aki már az iskolában két aranyérmet nyert.

Mégpediglen az egyiket a „Virágok Elrendezéséiért”, a másikat meg „A Zeneismereti Óra Legrendesebb Jegyzeté”-ért.

Természetesen sikerült túltennem magam az incidensen, mire hajnali 5 óra körül végre lefeküdtem. Azért bosszantott egy darabig az ügy, sőt olykor még ma is felmerül bennem az emléke, és felizgat.

Ezért határoztam el, hogy valamilyen nyilvános úton világossá kell tennem: legalább olyan, vagy még olyanabb kultúrlény vagyok, mint akárki más. Ezen a helyen tökéletes alkalom kínálkozik a bizonyításra. Ha pedig az olvasó is egyetért vele, akkor a jelen bevezetésbe szánt megjegyzéseimet most félreteszem, és a maradék oldalakat öt kedvenc modern festményem megtárgyalására használom fel. Olyan festményekről van szó, amelyeknek a megtekintését bárkinek ajánlom, amikor felkeresi a világ legjelentősebb múzeumait. (És szeretném látni, hogy a brandys leheletű barátom fel tudna-e hozni ennél kulturálisabb valamit!) Ezek az örök kedvenceim a következők: 1. Cukornád, Diego Riverától. (Ez valóban gyönyörű festmény mexikói munkásokat ábrázol a színekben gazdag cukornádföldön, amint a felvillanó görbe késükkel néhányan a nádat vágják. Tudják, már látom is egy nagy film bevezető képsorát. Mondjuk, a munkások egyike nekitámad a másiknak, és baljóslatú kése a levegőbe lendül…) 2. A rovarok harca, André Massontól. (Na most képzeljük el, hogy valami sugárzás akkorára növeli azokat a rovarokat, mint a New York-i felhőkarcolók…) 3- Élő csendélet, Salvador Dalitól. (Figyelik, hogy a képen lévő kés teljesen magától felemelkedni látszik az asztalról a levegőbe?

Kíváncsi volnék, készített-e már valaki filmet egy bosszúálló késről – egy saját akaratú és vérszomjas késről?) 4. Húshagyó kedd, Paul Cézanne-tól. (Senki sem képes versenyre kelni Cézanne színérzékével, egyáltalán senki. De miért komponálta meg Cézanne a festményét így, a két rézbőrű indián módjára, libasorszerűen lépkedő alakkal; és a hátsó alak félig rejtett keze begörbül, mintha markolna valamit? Lehet, hogy az a tárgy, ami nála van, egy revolver?)

5. Fiatal férfi feje, Pablo Picassótól. (Nos, végül is Picasso nevezte el így, nem én. Jegyezzük meg, hogy nem egy teljes fiatalemberről van szó, csak a fejéről. Csak egy fejet ábrázol, amint ott fekszik; elválasztották a testétől, de még élő – él, és gondolja a maga gonosz és rosszindulatú gondolatait…) Bízom benne, hogy amit fentebb elmondtam, egyszer és mindenkorra a helyére teszi azt az embert, aki olyan szívtelenül megtámadott engem a vacsorámon, és mindenki mást, aki a szesztől kellőképpen begőzölve engem inkább erőszak-orientáltnak, semmint kulturális hajlamú embernek tekintene. Ezért, s ha már itt tartunk, most meghívom önöket, hogy olvassák el és élvezzék ennek a kötetnek a kulturált történeteit.

ALFRED HITCHCOCK

A bébi

JONATHAN CRAIG

Aznap este kellett megtörténnie. Harry Cogan tudta ezt. Tegnap és tegnapelőtt éjjel nem bírta idegekkel, de Vince Miller holnap utoljára jön be a laborba, aztán Susannel elutazik Európába. Így hát ma éjjel kell megtennie.

Végignézett a tágas laboratóriumon egészen addig a munkaasztalig, amelyen Vince éppen rendet csinált, hogy előkészítse a munka hajdani folytatásához. A Barth Embick Kutatási Szaktanácsadók Radiobiológiai Osztályáról órákkal ezelőtt elmentek a többiek, de ő meg Vince szokás szerint tovább dolgozott, pedig majdnem este hét óra volt már.

Harry lecsillapította kezeinek gyenge remegését, izzadt tenyerét beletörölte a térdig érő munkaköpenye oldalába, és felállt. Itt az idő, mert ha akár néhány perccel is tovább habozik, akkor már késő lesz.

– Ne felejtsd el ágyba tenni a bébit – mondta Vince jókedvűen, amikor Harry az előcsarnok felé haladtában elment mellette. – Dugd be a kis bébit a pici ágyába, és rakd be a házacskájába.

Harry mosolygott. – A bébi már az ágyában van, és alszik – válaszolta. Ez volt a szertartásos, naponta ismétlődő figyelmeztetés és az arra adandó válasz a laboratóriumban, ameddig csak vissza tudott emlékezni Harry. A bébi egy fél aszpirintabletta nagyságú rádiumdarabka volt, a bébi ágya pedig egy kis ólomdoboz, amelyben tartották. A bébi házának az ólommal bélelt páncélszekrényt nevezték, amelybe egyéb radioaktív anyagokkal együtt elzárták, amikor nem volt használatban.

Most éppenséggel ágyában feküdt a bébi, de az ágya nem a házában volt, hanem Harry jobb oldali nadrágzsebében lapult. Fél fontot nyomott csupán, ám ő tíznek érezte.

Nagyon jóképű férfi, gondolta kollégájáról Harry, amikor belépett a csarnokba. Ez Vince Miller nagy bűne. Túlságosan jóképű és túlságosan tehetséges. Mielőtt Vince idejött volna dolgozni, Harry jegyben járt Susannel, és egyúttal az osztályvezetői poszt várományosának is őt tekintették. Most pedig, alig hét hónappal később, Vince volt eljegyezve Susannel, és arra készült, hogy a következő szombaton házasságot kössön vele, majd elutazzanak Párizsba, a nászútjukra. És Vince Miller volt az is, akit osztályvezetőnek kineveztek… A fal mentén sorakoztak az öltözőszekrények, és Harry, feléjük sétált. Nem akart sem gondolkodni, sem érezni többé. Tegnap és tegnapelőtt este éppen ezen a ponton mondták fel az idegei a szolgálatot. Ha most gondolkodik, akkor megint felébrednek az érzései, és újból meghátrál. Ehelyett inkább arra koncentrált, hogy gyakorlatilag semmi esélye sincs annak, hogy a tettét felfedezzék.

Vince nem fog tapasztalni semmilyen tünetet két-három hétig, vagy ennél tovább. Akkorra már Vince és Susan Párizsban lesz, és senki sem gyaníthatja, hogy Vince sugárfertőzése más lenne, mint a véletlen műve. Vagyis annak a kockázatnak a folyománya, amelyet minden radioaktív anyaggal dolgozó személy ugyanúgy ismert és vállalt, mint Vince és Harry.

Ha egyszer ott lesz Vince ruhájában, közel a testéhez, a bébi máris elindítja őt azon a hosszú és szörnyűséges úton, amely a halálba vezet. A radiogén fertőzésnek nincs sem ellenszere, sem gyógymódja. Mire Vince hazahozza a bébit, már halálra lesz ítélve.

Magának Vince-nek a sorsa éppen annyira nem érdekelte, mint amennyire Vince-t sem izgatta az, hogy ellopta tőle Susant és az előmenetelét. Harry két éven át küzdött azért, hogy elnyerje Susant, és nyolc éven át dolgozott a kinevezéséért. Vince-nek elég volt rövid hét hónapnyi idő arra, hogy mindkettőtől megfossza őt.

Túl sok volt ez a rosszból Vince részéről, túlságosan sok, gondolta, amikor elővette a zsebéből a kis ólomdobozt, és felnyitotta. Csipesszel, reszkető kézzel kiemelte a rádiumdarabkát a dobozából, és a másik kezével kinyitotta Vince öltözőszekrényét. A bébi egy pillanat alatt bent volt Vince zakójának belső zsebében: Mit sem számít, hányszor nyúl majd bele ebbe a zsebbe, ezreléknyi volt rá az esély, hogy az ujjai lenyúljanak egészen a zseb aljáig.

Harry zajtalanul becsukta a szekrényt, papírzsebkendővel letörölte arcáról a verejtéket, és visszament a laborba.

– Dolgozol még azon a radiotermikai cikken, Vince? – kérdezte tőle, amikor a munkaasztalához ért.

Vince bólintott, hátralökte a székét, és elindult a csarnok felé. – Még csinálom, Harry – szólt vissza. – Talán ma este be tudom fejezni. Akárhogy legyen is, de ellenőrizni akarom a helyességét.

– Lehet, hogy híressé tesz majd téged – jegyezte meg Harry.

Vince felnevetett.

– Ó, biztosan – mondta. – Nos, jó éjszakát. A viszontlátásra reggel.

Harry szemmel kísérte, amint a fehérköpenyes alak széles háta eltűnik az ajtó mögött, és akkor leült a saját asztala mellé. Nagyon nyugodtan hallgatta előbb a nyikorgást, azután a csapódást, amelyek jelezték, hogy Vince kinyitotta, majd becsukta a szekrényét, és léptei gyorsan elhaltak az utcára vezető folyosón.

Mikor azon az éjszakán Harry hazaérkezett a lakására, töltött magának egy pohár martinit, feltett egy Bartók-lemezt a Hi-Fi berendezésre, és letelepedett a nagy bőrszékbe, amelyet egy éve Susan ajándékozott neki karácsonyra. Sok minden történt ez alatt az év alatt, gondolta. És sok minden fog még történni, mielőtt véget érne.

Lassan szürcsölgetve martinijét, századszor is végiggondolta, mi mehetne rosszul az egészben. Most sem talált lehetséges akadályt, ami bajt okozhatna. Igaz, megtörténhet, hogy Vince Miller másik öltönyt vesz fel holnap, de ez sem jelentene problémát. Vince meghívta őt másnap estére a lakásán tartandó legénybúcsújára, és az ilyen legénybúcsúk természetét ismerve nem lenne nehéz alkalmat találni rá, hogy besurranjon Vince szobájába, és kivegye a bébit a férfi zakójának zsebéből. A laborból sem fog hiányozni a bébi, mert van belőle ugyanolyan a szomszédos osztályon, ahonnan „kölcsönveheti” erre a napra.

Mielőtt félig kiürült volna a martinis pohara, Harry jobban érezte magát, mint bármikor, amióta Vince dolgozni kezdett a Barth Embicknél. Tudta, hogy nem az alkoholnak köszönhetően, hanem mert végül is legyőzte Vince-t, és néhány héten belül a megérdemelt előléptetés, sőt egy napon talán még Susan is az övé lesz.

Fél órával később ellenállhatatlan kényszert érzett rá, hogy telefonon felhívja Vince-t, és beszéljen vele. Milyen jó dolog itt ülni a martinijével annak a tudatában, hogy Vince halálra van ítélve, és hogy ezt nem is tudja. Csevegni vele egy kicsit, és élvezni a titkos csodát, hogy ő az az ember, aki halálra ítélte őt! Mosolyogva felvette a dohányzó asztalom álló telefon hallgatóját, és Vince számát tárcsázta.

– Halló? – szólalt meg Vince.

– Itt Harry, Vince.

– Oh, helló, Harry. Mi van?

– Semmi különös. Éppen csak ülök itt, és rólad meg Susanről gondolkodom.

– Oh?

– Igen. Csak tudni szeretném, hogy nincs harag közöttünk.

– Már úgy gondolod, hogy amiatt, ami köztem és Susan között van?

– Igen. Meg persze az előléptetés miatt is. Én már teljesen leírtam az egészet, Vince. A legjobbnak kell győznie, és én vagyok az első, aki ezt elismeri.

Vince nevetett, bár kicsit bizonytalanul.

– Jó ezt tudni, Harry – felelte. – Noha egyszer már megmondtad nekem, mégis jó ismét hallani tőled ugyanezt.

Némi szünetet tartott, majd folytatta.

– Nos, köszönöm, Harry. Biztos vagy benne, hogy… semmi más?

– Csak annyi, hogy a világ minden szerencséjét kívánom neked és Susannek. Komolyan gondolom, Vince.

– Boldoggá teszel vele – mondta Vince. – Akkor tehát holnap találkozunk?

– Helyes. Jó éjszakát, Vince.

Letette a kagylót, hosszasan, mosolyogva nézte az ölében fekvő telefont, azután visszarakta a dohányzóasztalra. Holnap, igen, holnap. Alig győzte kivárni, hogy eljöjjön az a másnap.

Végül eljött a holnap, és amikor Harry besétált az előcsarnokba, teljesen egyedül találta magát. Szokatlan volt ez ebben a reggeli órában, igyekezett hát a legjobban kihasználni. Mielőtt még fehér munkaköpenyt vett volna fel a zakója helyett, kinyitotta Vince Miller szekrényét. Elmosolyodott, amint látta, hogy a benne lógó zakó azonos azzal, amit Vince előző nap viselt. Belenyúlt a belső zsebbe, a bébit keresve.

A bébi azonban nem volt ott.

Harry halkan szitkozódott, miközben a zseb egyik sarkából a másikba dugta az ujjait.

– Keresel valamit, Harry? – kérdezte Vince Miller az ajtóból.

Harry érezte, hogy végigfut a hideg a hátán. Minden önuralmát össze kellett szednie, hogy Vince felé forduljon, és amikor megszólalt, mintha egy idegen hangja lett volna.

– Gyufát kerestem – mondta olyan vigyorral a képén, amely éppolyan nyeszlett volt, akár a hazugsága. – Úgy látszik, elvesztettem az öngyújtómat.

Vince bólintott, benyúlt a zsebébe, és átnyújtott Harrynek egy doboz gyufát. Nevetett.

– Na, ha még cigarettád is van, akkor most már magadtól is rágyújthatsz.

Hány ugyancsak nevetett, ám ez úgy hangzott a saját fülében, mint a halálröhögés. Az ingzsebéből előhalászott egy doboz cigarettát, egyet a szájába vett és Vince-re nézett.

– Kérsz egyet, Vince? Te is ilyent szívsz.

– Köszönöm, nem – felelte mosolyogva a kérdezett. – Sejtésem szerint ugyanez történhetett tegnap este is. Mármint gondolom, akkor szintén gyufát kereshettél.

Harry kétszer is megpróbált rágyújtani, de mindkétszer sikertelenül. Ekkor zsebretette a cigarettát meg a gyufát is.

– Tegnap este? – kérdezte.

– Igen. Amikor kimentél a csarnokba, éppen mielőtt én hazafelé indultam volna. Be kellett raknom valamit a széfbe, és akkor észrevettem, hogy a bébi nincs ott. Mivel előtte azt mondtad, hogy már ágyba fektetted, jobbnak láttam, ha figyelmeztetlek.

– Azt akarod mondani, hogy… hogy kijöttél utánam a csarnokba, Vince?

– Nos, nem egészen a csarnokig – mosolygott Vince. – Elegendő volt az ajtóig mennem. És akkor… nem is tudom, de mintha Susannel kötendő házasságom, a párizsi utazásunk meg minden az utóbbi időben elhomályosította volna a gondolataimat, Harry.

Mindenesetre eljutottam az ajtóig, és akkor valami okból elfelejtettem megemlíteni neked a bébit – közölte mind szélesebbre nyíló mosollyal. – Különös, nem?

Lassan, üveges szemeit Vince arcára függesztve, Harry lerogyott az öltözőszekrények előtt álló padra.

– Kissé sápadtnak látszol, Harry – mondta Vince. – Csak nem a bébi sorsa aggaszt téged? Idehallgass, ne aggódj miatta. Biztosan előkerül majd, és talán olyan helyen van, ahol legutoljára keresnéd.

Állt, és lemosolygott Harryre, a száját csücsörítve, szinte hangtalanul fütyörészve.

Harry növekvő rémülettel bámult fel Vince-re, és önkéntelen mozdulatot tett a keze a belső zsebe felé. El tudta képzelni, milyen képet vágott Vince, amikor a csarnok ajtajából figyelte, hogy ő hogyan teszi bele a bébit a zakójába. Később aztán, kifelé tartva Vince egyszerűen átrakta a bébit a saját zsebéből Harryéba.

Vince elindult az ajtó felé, majd megállt, és megint Harry felé fordult.

– Nagyra értékeltem, hogy felhívtál engem a múlt éjjel, öregfiú – mondta. – Jó dolog tudni, hogy nincs közöttünk harag.

Harry megpróbálta levenni a szemét Vince arcáról, de képtelen volt rá. A nyelvével megérintette a felső ajkát, amely száraz volt.

– Küldök neked egy lapot Párizsból – szólt Vince. – És te is írj nekem, Harry. Mondjuk csak egyetlen sort, amelyben tudatod velem, hogyan érzed magad.

Ne élj koporsóban

HELEN NIELSEN

Ekkorra már vészjóslóbbá vált. Eleinte úgy tűnt, hogy csak egy tohonya, bozontos ember, rosszformájú meg esetlen, de most olyanná vált, hogy Veda félt és borzadt tőle. De nem volt menekvés, és ez volt furcsa a dologban. Ott kellett ülnie a piros rózsák virágtartója mellett, és figyelnie őt, ahogy festéket mázol a vászonra.

Időnként levette tekintetét a művéről és őreá nézett, amitől sajátságos, átható belső melegség járta át, mintha valami veszélyre figyelmeztetné a teste, amelyet az agyának még fel kell ismernie. A férfi szemei sötétek voltak, és belső tüzet sugároztak, a helyéhez szegezve őt, valahányszor reá pillantott velük.

Egész idő alatt láthatta a festőállvány alá hullott vázlatot. Az egy fejet ábrázolt, amelynek a torkára mély, piros vágást festettek… Amikor szerdán találkoztak a löncsnél – Veda és Elaine szerdánként mindig együtt ebédelt – Elaine éppoly feldobott volt, mint mindig.

Lelkesedett a huszonkét éves barátságukért, és az efféle érzelmi túltengés fárasztóvá válhat. Ám ez spontán volt, uralhatatlan, és egyoldalú beszélgetést jelentett attól a pillanattól fogva, hogy Elaine megérkezett az asztalukhoz. Vedát bosszantotta a késés. Egy diplomásnak meg kell tanulnia a pontosságot. Elaine-nek azonban soha, semmit sem kellett megtanulnia, amint ez a szövegeléséből is kiderült.

– Megtaláltam a legistenibb fodrászt! Becsületszavamra, Veda, igazán megbízhatsz benne. Nem mintha ez a mostani frizurád nem volna csinos úgy, ahogy van, csak hát olyan komoly, megállapodottságot tükröző. Henri – i-vel írja a nevét, és úgy ejti ki, hogy „Anrí” mert hát francia, tudod –, ezt itt „Áprilisi Zefir”-nek hívja. Na, mi a véleményed a hajamról?

Elainet nagyon elkapatta a siker. A haja jelenleg mézszíntónusú szőke volt, előre és felfelé kefélve, göndörített fürtökkel keretezve a homlokát, és majdnem elrejtve a feje búbjára ültetett fantasztikus kis kalapot.

– Nagyon csinos – hagyta rá Veda. – Mi lesz májusban?

– Ó, te! – és Elaine ekkor elmosolyodott. – Hát majd kivárom és meglátom. De ha egyszer eljönnél hozzá, én megpróbálnám rávenni Henrit, hogy vegyen kezelésbe téged. Nekem magamnak kell időpontot kérnem tőle, annyira népszerű. Nem fogad ám mindenkit.

– Hízelgő rám nézve – mondta Veda –, dehát mégsem hajthatok ki olyan messzire, La Jollába, csak azért, hogy megcsináltassam a hajamat!

– „Csak azért, hogy megcsináltasd a hajadat!” – A szentségtörő kijelentés elegendő volt hozzá, hogy Elaine-nek cigányútra menjen „A Főnök Alacsony Kalóriájú Öröme”. – Ugyan mi lehet fontosabb ennél, megtudhatnám? Veda, te arra készülsz, hogy csak néző legyél az egész hátralévő életedben?

Veda azon volt, hogy megtanuljon odafigyelni Elaine-re.

Művészet volt ez. Az eszének egy felszíni részével figyelt és válaszolgatott, de a többit fontosabb dolgokra tartotta fenn. Kezdtek unalmassá válni ezek a szerdák, elsősorban Elaine leckéi miatt, amelyeket Veda Richards kiegyensúlyozottságáról, személyiségének vonásairól és jellemének a megreformálásáról tartott. Időszerű témát adott ennek a pincér megjelenése, aki leszedte az üres tálakat, és egy kisebb tányért helyezett Veda elé, amelyen ezüst pudingos csésze volt.

– Aszaltszilva krémet ne! – tiltakozott el szörnyedve Elaine, amint a pincér eltávozott.

– Veda, kérlek, gondold meg, mielőtt felveszed a kanalat!

Veda engedelmesen, néhány másodpercet csendben kivárt. – Na, meggondoltam – mondta, s ezzel fogta a kanalát, megkóstolta a pudingot, aztán elégedetten bólintott. – Finom! Biztos vagy benne, hogy nem kérsz belőle?

– Rá sem tudok nézni – nyögött fel Elaine. – Kész öngyilkosság, önpusztító cselekedet. Fel tudod fogni, hogy mit csinálsz? Hagyd abba!

– Elaine, kérlek, ezt ne mondd még egyszer.

– De igen, ismét, ismét és ismét! Fiatal vagy, Veda, és egy vonzó fiatal nő, ha magad is úgy akarod. Tudom én, hogy mennyire szeretted Kent, de már négy év telt el a balesete óta. Négy teljes év!

– És két hónap – tette hozzá csendesen Veda.

– Na, látod! Még a hónapokat is számolod. Ez nem egészséges dolog, Veda. Nézz rám! Őrülten szerettem Petert, de amikor elhagyott engem az a tetves alak, én másik férfi után néztem, mihelyt kijöttem a válóperes bíróságról. Nem találtam még egyet sem, de mivel ez két hete történt, még nem végeredmény. Te sem élhetsz örökké úgy, mint egy reményvesztett özvegy. Ideje volna más férfiak után nézned.

Veda türelmesen mosolygott.

– Elaine – mondta – az életem minden napján látok férfiakat. Az ingatlanhivatal nem kolostor, te is tudod.

– Ken ingatlanhivatala – nyomta meg a szót Elaine –, amellyel te az ő halála óta összeházasodtál. Amire nem volt szükséged, én is tudom. Ken örökül hagyta a biztosítótól kapott pénzt és házat.

– Elaine, már kértelek rá… – Miért csinálod ezt, Veda? Miért temetkezel bele abba az üzletbe? Miért félsz tőle, hogy újra élni kezdj?

Elainet megrázta a saját őszintesége. Egyszerre elhallgatott. A társalgást csak egyvalami képes ilyen váratlanul félbeszakítani, mégpedig az igazság kimondása.

Veda mosolyogva tekintett fel.

– Hagyjuk a témát ezen a héten, jó? Inkább arról beszélj, foglalkoztál-e valami érdekes dologgal mostanában.

Vedát nem érdekelte igazán kérdésének tárgya, de alkalmat teremtett vele a témaváltoztatásra. Elaine összevonta a szemöldökét csalódottságában, de hamar visszanyerte természetes derűjét.

– Ó, ez érdekelni fog téged. Megfestetem az arcképemet.

Hát ez csakugyan nevetséges, jellemző Elaine-re, gondolta Veda, ám nem mondta ki a véleményét. Bizonytalanul rákérdezett: – Olajban?

– Olajban. És egy csodálatos, igazán csodálatos művésszel! Várj csak, azt hiszem, éppen van nálam néhány vázlat a táskámban.

Elaine kézitáskái terjedelmesek voltak. Talán csak egy afrikai vadásznak volt szüksége több felszerelési tárgyra, mint Elaine-nek ahhoz, hogy az egyik helyről a másikra menjen. A lakkbőr táska rekeszeinek a mélyéből néhány, a művész vázlattömbjéből származó lapot vett elő, és a szilvapuding felett átnyújtotta Vedának, aki fogta és maga elé rakta őket. Egyszerű vázlatok voltak ezek, nyersek, de biztos kézzel megrajzoltak. Határozottak, erőteljesek és – a tárgyhoz képest meglepő módón – majdnem erőszakosak.

Mindemellett összetéveszthetetlenül Elainet ábrázolták.

– Jó művész, nem? – kérdezte Elaine, aki sohasem volt egészen biztos semmiben sem.

– Igen, egészen jó – válaszolta Veda.

– És ezek még csak vázlatok. Látnod kellene, mit művel, amikor olajjal fest.

– És mondd, ő… ő fiatal? – Habozott kimondani a szót Veda.

– Michael? Na nem. Ősz haja van.

Veda leengedte a vázlatrajzokat.

– Szóval öreg.

– Ó, nem, úgy a korunkbeli lehet, azt hiszem. Nem is igazán ősz, csak úgy megcsapta a haját itt-ott a szürkeség… Veda, miért nem próbálkozol meg a hajszőkítéssel?

Veda nevetett.

– Javíthatatlan vagy, Elaine. Csak azért érdeklődtem a kora iránt, mert… Egy pillanatra elakadt a szava. Erre most miért kérdezett rá? Az a legjobb, ha valami kézenfekvő okot mond neki.

– Annyi erő van a munkájában – felelte végül.

Elaine az órájára pillantott.

– Elmondom Michaelnek, hogy mi a véleményed róla, nagyra fogja becsülni. De Veda, ha nem akarunk elkésni a színházból, a délutáni előadásról, akkor nyomban indulnunk kell!

– Michael – ismételte Veda, még a vázlatokra bámulva – Michael mi?

– Annyira utálok elkésni egy matinéról. Olyan szörnyű átmászni azokon a nőkön – mondta Elaine, de mintha valami homályos úton mégis eljutott volna a tudatába Veda kérdése. – Hardin – mondta. – Michael Hardin a neve. Gyere, drágám. Egyáltalán nem kell végezned azzal a szilvapudinggal.

Elaine már talpon állt. Nem maradt más hátra, mint hogy a kezébe adja a vázlatokat, és vele menjen.

Ez lett volna az utolsó szó Michael Hardinről. Veda későn érkezett haza, amikor lemenőben volt a nap, bemutatva végső színpompáját, mielőtt helyet adna a sötétségnek. A garázsban hagyta a kocsiját, felment a lépcsőn, és találkozott egy tornacipős, overallos, tizenkét éves fiúval.

– Azt mondta, hogy szerdán jöjjek az újság előfizetési díjáért… Veda becsúsztatta a kulcsot a zárba.

– Igen, Jerry, tudom, hogy én mondtam. Feltartott a forgalom.

– Jó műsort látott?

– Műsort?… Az ajtó nem volt bezárva, és megnyílt befelé. Veda belépett a lakásba, azután a szemöldökét összehúzva megfordult.

– Azt mondta a múlt héten, hogy valamiféle előadásra megy majd – mondta a gyerek.

– Ó, igen… Veda kinyitotta a pénztárcáját. Kezdte zavarni a fiú a kérdéseivel. – Lássuk csak, jövök neked 1 dollár 25 centtel… A fiú nem válaszolt, és Veda észrevette, hogy őmögé bámul valamire. A nappali szoba túloldalán, a bejárati ajtóval éppen szemben, a belső udvarba nyíló kettős üvegajtó az alant fekvő városra nézett. Most éppen sötét aranyszínben fürdő panorámát mutatott a látvány, a környék mályva- és bíborszínű fényt öltött dombjaival. Jerry ezt bámulta a tizenkétévesek szépséget felfedező, szavakkal magukat kifejezni nem tudó csodálatával.

– A kutyafáját – mondta –, olyan, mint egy festmény, csak igazi.

Veda követte Jerry tekintetét, és elmosolyodott. Büszkeség ült a szemeiben.

– Tényleg igazi – hagyta helyben. – A férjem tervezte meg így a kilátást. Nagyon ügyes ember volt ő, Jerry. Azt mondta, hogy valahányszor hazajön a kemény napi munka után, a lábai előtt szeretné látni a világot, ahelyett, hogy a nyakába venné, ahogy egész nap teszi.

– Gondolom, maga ezért maradt itt – válaszolta Jerry –, már úgy értem, hogy egyedül ebben a nagy házban. Az emberek beszélnek róla.

Veda arcára visszatért a feszültség. Leszámolta a pénzt a fiú kezébe.

– Köszönöm – mondta a gyerek, és már elfordult volna, amikor Veda hangja megállította.

– Mit mondanak rólam az emberek?

– Ó, különféle dolgokat – válaszolta Jerry –, olyasmiket, hogy milyen csinos hölgy maga, meg miért él itt teljesen magányosan, ahogy mondtam. Egyesek szerint jobb lenne, ha eladná a házat, vagy másik fickó után kellene néznie, hogy vele éljen, és akkor nem lenne annyira egyedül. Ilyen dolgokat beszélnek. De én tudom, hogy magának mire van igazán szüksége.

– Na mire, Jerry?

– Egy úszómedencére a belső udvarban, hogy a környékbeli kölyköknek ne kelljen a parkba menniük.

– És akkor mi lenne a szőnyegeimmel?

– Fel tudnának jönni a hátsó úton is, a sziklákon át… Tehát jövő szerdáig rendben vagyunk, Mrs. Richards?

– Oké, Jerry – válaszolta Veda.

Amint becsukódott az ajtó Jerry mögött, Veda keresztülsétált a nappalin az üvegajtókhoz. megállt, és kibámult a látványra. Gyorsan tovatűnnek a fények az estének ebben a szakaszában, és nézni akarta az éjszakába merülő várost. ő és Ken éveken át együtt csinálták ezt, koktéllel a kezükben, csendben. Kennel feleslegesek voltak a szavak, enélkül is megértették egymást. Elfordította a fejét. Az üvegajtótól láthatta Ken fényképét a kandallópárkány felett. Bár rohamosan sötétedett, mégis jól kivehető volt a férfi erős álla és határozott vonalú szája. Még mindig ő volt a ház ura, és a képe a biztonság érzetét kölcsönözte Vedának. Bosszantotta az olyanfajta beszéd, mint amilyen az újságosfiú közvetítésével hatolt be a házába, ám ekkor hirtelen eszébe jutottak Elaine szavai… „Miért félsz tőle, hogy újra élni kezdj?” Elfordult az ablaktól. Most már eléggé sötét volt hozzá, hogy csak árnyak töltsék meg a nagy szobát, de nem bajlódott villanygyújtással, amíg felment a lépcsőn. Amikor felért, szokásától eltérően megállt, egy pillantást vetett Ken ajtajára, azután belépett a saját szobájába. Villanyt gyújtott, és hagyta, hogy tovatűnjön a borongós kedve. Nem is volt ez egyéb, mint a szokásos szerdai elkedvetlenedése Elaine heti misszionáriusi munkája nyomán. Ha nem hagyja ezt abba hamarosan, akkor az ebédek fognak megszűnni.

Ilyen módon gyorsan megszabadulhat ettől a hatástól. Levetkőzött, és belebújt a selyempongyolájába, azután bement a fürdőszobájába.

Forró vizet engedett a fürdőmedencébe, és az orvosságos szekrénykéből kivett egy üveg sampont.

– Rendben van, Henri – jelentette ki a tükrének –, akkor most végezd a dolgodat!

Mást nem csinált még, csak sampont öntött a fejére, amikor csengett a telefon. Csöpögő fejjel nyúlt a törülközőtartó felé, majd besietett a hálószobába. Keresztbevetette magát az ágyon, és a negyedik csengetésre felvette a hallgatót.

Elaine volt az, túláradóan, mint örökké.

– Veda, hírem van számodra!

– Nem dőlt össze a ház, remélem.

– Ne butáskodj! Cirka egy órája értem haza. Michael beállított, hogy megérdeklődje, ülök-e neki holnap. Közöltem vele, mit mondtál a munkájáról, hogy az olyan férfias.

– Azt mondtam, hogy a rajz erőteljes és jó – helyesbítette Veda.

– Nem mondtam, hogy „férfias”. Pontatlanul idéztél engem.

Elaine kuncogott. – Nos, az ugyanaz, nem? Az erő az erő, azt hiszem. Mindegy, tudni akarta, ki vagy, és én mindent elmondtam rólad. Sőt néhány fényképet is mutattam neki, abból az évből, amikor te, Ken, Peter és én Ensenadában nyaraltunk, és… na, hogy lerövidítsem a rövid történetet, Michael le akar festeni téged!

Elaine szájából úgy hangzott ez a bejelentés, mintha a Paradicsom megnyitására szóló gravírozott meghívó lett volna.

Pillanatnyilag azonban ez valamivel kevesebb volt annál.

– Hát persze, hogy le akar festeni engem – válaszolta Veda. – Ez a mestersége. Lefogadom, hogyha meglátja valaki fényképét, azonnal le akarja festeni az illetőt a saját otthonában, ahány megrendelőt csak össze tud szedni így. Sokkal olcsóbb, mint a hirdetés.

Ekkor gyenge, de azért jól hallható zihálás hallatszott a vonal túlsó végéről, majd váratlanul egy férfihang szólalt meg a készülékben: – Micsoda kitűnő ötlet, Mrs. Richards. Sajnálom, hogy nem vagyok eléggé ügyes hozzá, hogy magamtól is rájöjjek. Itt Michel Hardin beszél.

Michel Hardin. Elaine-nek figyelmeztetnie kellett volna őt.

– A mellékállomásról beszél – szólt közbe Elaine.

– De hát ez egy piszkos trükk – tiltakozott Veda.

– Elragadó – nevetett Michael. – A maga ötlete tényleg nagyon jó, de nem ezért kértem meg Elainet, hogy hívja fel magát. Nagyon szeretném lefesteni, Mrs. Richards. Olyan érdekes szögletei vannak az arcának, és tetszik nekem a szája. És még – itt gondolkodási szünetet tartott – csodálom az őszinteségét is. Mi a válasza, Mrs. Richards?

– Olyan kevés szabad időm van… – Szerdánként kimozdul… Elaine mondta nekem. Egyetlen napot kérek az előtanulmányra. Ezután dönthetne a továbbiakról.

Itt volt az ideje, hogy nemet mondjon, mégpedig határozottan.

Egyszer azonban már megsértette a férfit.

– Nem is tudom… – kezdte Veda.

– De tudnod kell – vágott közbe Elaine. – Fogd fel szórakozásnak, Veda. Michaellel már mindent elterveztünk. Szerda reggel egyenesen hozzád megyünk a házadba. Talán megengeded majd, hogy elfoglaljam magam a konyhádban, amíg ti ketten Michaellel dolgoztok. Különben is kezdem rémesen unni azokat a vendéglőket.

Elaine tehát kifőzött valamit. A hívás túlságosan is véletlennek látszott ahhoz, hogy igazán véletlen legyen. Vedát egy pillanatra valami rossz előérzet fogta el, de azért beleegyezett.

– Csodálatos! – kiáltott fel Elaine. – Viszontlátásra szerdán.

És ekkor a férfihang szólalt meg, halkan és áthatóan.

– Jó éjt, Mrs. Richards – mondta Michael Hardin.

Jó éjt, Mrs. Richards. A szavak még sokáig kongtak a szobában azután, hogy Veda letette a telefont. Visszament a fürdőszobába, ahol belenézett a tükörbe. Rövid volt a haja, és mire levette róla a törülközőt, az eleje majdnem megszáradt már, és puha, göndör fürtöket formált a homloka körül. Felsimította őket olyan tollszerű alakba, mint amilyen Elaine frizurája volt.

És ekkor Veda észretért. „Csak el akar adni egy festményt” – gondolkozott fennhangon.

Felkapott egy kefét, és dühösen nekikezdett, hogy kisimítsa a hajcsigáit.

Szerda a lazítás napja volt. Ilyenkor Veda rendszerint kilencig aludt, amikor is az álom automatikusan elhalt a kertész fűnyírógépének vágókései alatt. Az Elaine telefonhívását követő szerdán azonban jóval előbb véget ért az alvás. Veda a rettegés érzésével ébredt, aminek a titkát az álmos agya küzdelmesen igyekezett megfejteni.

Felemelte a fejét a párnáról, és az éjjeliszekrényre nézett. A naptárban aznapra bejegyzett tennivalók között állt egy név: Michael Hardin. A rettegés okára ezzel fény is derült. Visszahanyatlott a párnára, és dühös volt magára, amiért hozzájárult ehhez a magánéletébe történő behatoláshoz. Egy volt ez Elaine badarságai közül, de az utolsó is. Rájött, hogy egyáltalán nem akarja látni Michael Hardint. Csak fel kell emelnie a telefont… Az pedig csengett, mielőtt hozzáért volna.

– Mrs. Richards?

Azonnal felismerte a hangot. Csak egyetlenegy hang szólt így.

– Itt Michael Hardin. Sajnos, rossz hírem van.

Szóval nem jön. Veda ujjai megszorították a telefont.

– A barátnőjéről, Mrs. Davisről… – Elaine?

– Igen, Elaine. Közbejött neki valami jogi ügy, és nem tud velem jönni ma. Remélem, ez semmit sem számít.

Pedig számított. Hamisan is hangzott.

– Jogi ügy – visszhangozta Veda – miféle jogi ügy?

– Ó, azt hiszem végzés a házassági bontóperében – válaszolta Hardin. – Kellemetlen, de hát nem kell, hogy ez bármit is megváltoztasson. Jobban is tudunk dolgozni nélküle. Az ebédre se legyen gondja, majd útközben veszek valamit.

– Ó, az nem gond, de… – Igen?

– Nagyon nehéz idetalálni.

– Ó, Mrs. Davis erről is részletesen tájékoztatott a múlt éjjel.

Eligazítása alapján még csukott szemmel is odatalálnék.

„A múlt éjjel?” Most kellene szilárdan nemet mondania. Ez itt nem más, mint Elaine trükkjeinek az egyike. Válaszra azonban nem maradt idő. Kattant a telefon, a vonal megszakadt. Michael Hardin elindult, ide… Pontosan délben megérkezett. Veda ott állt a nyitott ajtóban, halvány, erőltetett mosollyal az arcán. Michael Hardin. Korábban látta a merész vázlatát, és hallotta meleg hangját, ámde most szemtől szemben állva egy bozontos, durva külsejű férfit látott, akire mintha vasvillával hányták volna rá a gyűrött tweed öltönyét. Őszülő haja élesen visszahúzódott a homlokáról, és vastag szemöldökei alatt szúrós tekintetű, sötét szemek ültek. Nem művésznek, inkább valami visszavonult súlyemelőnek látszott. Ez talán nem is Michael Hardin, gondolta, bár a tweed szövetbe burkolt karja alatt összecsukott festőállványt és egy keretes vásznat szorított, a másik kezében pedig olajfestékeket tartalmazó fadobozt tartott.

Még egyetlen másodpercnyi habozás is túl hosszú lehet.

Michael Hardin mosolya megkeményedett.

– Mrs. Richards? – kérdezte. – Igen, megismerem az arcát.

Remélem, az enyém nem sokkolta magát túlságosan. Michael Hardin vagyok.

Faragatlanul elment mellette, belépett a nappaliba, és a belső udvarba nyíló üvegajtókra szegezte a tekintetét. Félúton megtorpant a kandallópárkány feletti arckép láttán. Néhány másodpercig azt bámulta.

– A férje – állapította meg tovább nézve a portrét. – Kegyetlen ember volt – mondta.

– Az én férjem kegyetlen? Miért, hiszen nem volt nála tapintatosabb… – A száján látszik a kegyetlenség – makacskodott Hardin – és a száj sohasem hazudik. A szemek gyakran, de a száj soha.

Ekkor feléje fordult és őt nézte. Mosoly költözött a szemeibe.

– A száj sohasem – ismételte meg. – De hát ő már néhány éve halott.

– Négy éve – válaszolta Veda.

– Igen. Elaine mondta nekem.

Az üvegajtókhoz ment, és kilépett a belső udvarba. Ez a gondosan lerakott téglák megszokott ívéből állt, amelyen túl ápolt gyep terült el, színes virágok ágyásaival a peremén. A szomszédos telektől téglafal választotta el, amely klematisszal volt befuttatva. Az udvar város felé néző része nyitott volt. Michael Hardin felmérte a környéket. Előrement az udvar közepéig, körbejárta, azután szembefordult Vedával, aki az üvegajtók előtt várakozott.

– Nehezen találtam ide – ismerte be. – Félreeső hely ez itt fent.

Nem hinném – vetett egy pillantást a téglakerítésre – hogy maga hallja a szomszédait, vagy ők hallották volna magát valaha is.

– Csendes környék ez – hagyta helyben Veda.

– Az a jó. A zaj elvonja a figyelmet, és én képtelen vagyok jól dolgozni, ha zavarnak – mondta a férfi, és körülnézett. – Olyasmi, mint egy kertész… – A kertészem ma, korán reggel járt itt – magyarázta Veda. – Egy hétig nem jön vissza.

– És a szomszéd kertésze?

– Nekik is az enyém dolgozik. Náluk mindjárt utánam végzi el a munkáját, és ők sem fogják zavarni magát, mivel mindketten Palm Springsben vannak.

– Jó. Idekint dolgozhatunk a napfényben.

Mindjárt hozzá is fogott, hogy felállítsa a kellékeit.

Volt egy ezüstdollár nagyságú kopasz folt a feje búbján, amely fénylett a napon, és Veda megbabonázva bámulta a foltot, amíg a férfi fel nem egyenesedett. Ekkor Vedára nézett az átható nézésű, unott szemeivel.

– A ruha nem jó – mondta. – Vesse le.

– Mit? – kapkodott levegő után Veda.

– A gallérját. Nem akarok csinálni semmit addig, amíg gallért visel. És most szükség lesz egy székre a maga számára, meg valamire a dobozomnak… Az udvar közeli sarkában fehér kovácsoltvas étkezőasztal állt székekkel. Hardin heves mozdulattal megragadta az egyik széket, majd mindjárt le is tette, ahogy megakadt a szeme az asztal közepén álló, piros rózsákat tartalmazó vázán. Felvette, és egy lendületes mozdulattal Veda arcához tartotta.

– És ezek… Tetszik nekem a piros szín, ha magát festem. Van piros ruhája?

– Egy estélyi ruha – bólintott Veda.

Michael Hardin rábámult, a vázával a kezében.

– Kedves Mrs. Richardson, a vásznamnak és az ecsetemnek nincs órája. Ők nem tudják, hogy én mely órában festek. Vegye fel azt a piros ruhát.

Parancsként hangzott, méghozzá gorombán.

– Mr. Hardin… – kezdte Veda.

– A piros ruhát.

– Mr. Hardin… még nem ebédeltünk.

– Én sohasem ebédelek. Dolgoznom kell, amíg erős a fény. A fény elhalványul, Mrs. Richards. Minden kifakul, ha nem vigyázunk.

Egyenesen reá nézett, amíg beszélt. Azután elvette róla a tekintetét, és a környéket pásztázta végig szemeivel.

– Bizonyára nagyon sikeres ember volt a férje. Túl nagy ez a ház egy nőnek ahhoz, hogy egyedül éljen benne.

– Elaine mondta magának, hogy erről beszéljen? – firtatta Veda választ követelő hangon.

Hardin mosolygott. – Maga mondta nekem, hogy beszéljek róla, Mrs. Richards.

– Én mondtam magának?… – A múlt héten, a telefonban.

Most elnézett mellette a ház belsejébe. – Egy emelet, egy földszint – mormogta. – Igen, a hely tökéletes.

Ismét Veda szeme közé nézett.

– Maga okos nő, Mrs. Richards. Szeretem az intelligens nőket. A legtöbb férfi másként van vele. Jobban kedvelik a vidám, butácska típust. Az olyanokat, akik mindig túláradó kedélyűek.

– Elaine Davis? – érdeklődött Veda.

Michael Hardin még kezében tartotta a vázát. A szemöldökét összehúzva ránézett, majd visszasétált vele az asztalhoz, és letette.

Ezután keresztbe rakta a festőállványt, és hozzáfogott a vászon felerősítéséhez.

– Kedves Elaine – mormogta.

Veda figyelte őt. – Kezdem megérteni magát – mondta. – Maga kimerítette a vendégszeretetet Elaine-nél, és újat keresve jött ide.

– Azért jöttem, hogy fessek – válaszolta a férfi.

– Én pedig elhatároztam, hogy nem festetem le magam, Mr. Hardin.

Mintha meg sem hallotta volna. Kinyitotta a festékes dobozt, és elővett egy kést. A penge megcsillant a napfényben. Ezután elkezdte faragni egy szénceruza végét. – A piros ruhát – mondotta anélkül, hogy felnézett volna.

Gorombaság, önteltség, szemtelenség. Elege volt belőle. Egy lépést tett feléje, azután megállt. Valami kicsúszott a vászon mögül, és az állvány alá, a téglapadlóra hullott. Michael Hardin észre sem vette, de Veda megbűvölten állt, miközben Hardin a ceruzát faragta.

A leesett vázlat ugyanaz volt, mint amelyet Elaine egy hete mutatott neki, de egy figyelemre méltó kiegészítéssel: egy csúnya piros csíkkal a torkán keresztül.

– A firenzei Nemzeti Galériában – mondta Michael Hardin –, van két különlegesen érdekes szobor. Felkereste maga a Nemzeti Galériát a nászútján, Mrs. Richards?

Meleg volt a délután az udvaron. A férfi levetette a zakóját, és feltűrte az inge ujját. Olyanok voltak a karjai, mint egy kikötőmunkásé, és úgy festett, mintha dinamó hajtotta volna.

Veda a piros ruhájában ült a kovácsoltvas széken. A ruha régi volt, de elegáns. Ken választotta ki, mindig ő vásárolt neki, kitűnő ízléssel. A mély ruhakivágásán szép mozaik-tűt viselt, fekete színűt piros rózsával. Kentől kapta Firenzében, a nászútjukon. Michael Hardin felismerte a tű származási helyét, innen jött a kérdése.

– Az hiszem, jártunk ott – mondta Veda –, de igazán nem emlékszem. Tíz éve már annak.

– És nászút volt – tette hozzá Hardin. Megszakította a munkáját, és Vedára nézett. Mosoly ült az arcán, és ezúttal nem volt olyan átható a nézése sem. – Tehát nem emlékszik. Egy férfinak két szobra is áll ott, abban a galériában. Elragadó szobrok. A reneszánsz firenzeiek nagy szerencsejátékosok voltak, Mrs. Richards. Hallott már róla? Ráadásul figyelemre méltó humorérzékük is volt.

Namármost, ha én fogadnék valakivel, és az lenne a tét, hogy elevenen megnyúzzanak, ha veszítek, el tudná képzelni, hogy tényleg elevenen megnyúznának? Persze, hogy nem! Az a bizonyos firenzei úr ilyen fogadást kötött, és vesztett. Nos, a teremben áll két életnagyságú szobra, s az egyik előtte, a másik pedig utána ábrázolja őt… Mrs. Richards. Túl sokáig kellett már ülnie ebben a pózban?

Sápadtnak látszik.

Ördögi volt. Egy óra múltán Veda nem volt bizonyos benne, hogy vajon tényleg az ő szemének szánta-e a férfi azt a vázlatot a padlón, a festőállvány alatt. Lehet, hogy akarja, hogy ott legyen.

– Azok voltak a nagy idők – folytatta Hardin. – Ha valamikor előbb születhettem volna, akkor azt a kort választom magamnak. El tud képzelni engem, Mrs. Richards, mint nagyszerű firenzei művészt, ünnepeltet és romantikust, a pompás villájában élve, mint egy herceg?

Látszott egy folt a nadrágján, éppen a bal térde alatt.

Csak hosszú nézés után volt felfedezhető. Mégis ügyetlen munka volt, mintha ő maga foltozta volna meg.

– Elismert és tisztelt – folytatta a festő –, aki nem kényszerül arra, hogy karattyoló nőknek hízelegjen.

– Maga gyűlöli a nőket, ugye?

Hardin nem válaszolt. Festett tovább.

– Különösen Elaine Davist.

Haragosan nézett a festményre, közelebb hajolva.

– Mi volt az a jogi baj, Mr. Hardin?

– Sajnálom, de nem értek a jogi dolgokhoz, Mrs. Richards. Azt hiszem valami függőben lévő válásról van szó… – De mi volt vele a baj?

– Talán valami alakiság, ez a jogászok szakkifejezése, alakiság?

Nem ügyvéd volt a maga férje, Mrs. Richards?

– Ügyvéd? Nem, miért? Miért gondolja ezt?

– Az ügyvédek sokat keresnek.

– Néhányan – ismerte el Veda. – Nem mindegyik. Azt hiszem, abban a szakmában ugyanaz a helyzet, mint a férjemében. ő nagyon keményen megdolgozott mindenért. Most pedig, hogy ő már elment, én éppolyan keményen dolgozom.

– Miért, Mrs. Richards?

Ez úgy hangzott, mintha Elaine mondta volna. A férfi elmosolyodott.

– Hát ez olyan kérdés volt, amilyent el is várt egy bolondos festőtől, nem? Én sohasem dolgozom. Csak játszom a festéssel, mint egy gyerek. Én sohasem tanultam. Sohasem hajoltam anatómiai könyvek fölé, amíg csak úgy nem ismerem az emberi testet, mint valami sebész. Nem, én ennél alaposabban ismerem. A sebésznek csak a szerveket és azok rendeltetését kell ismernie, míg a festőnek a ritmusát és a költészetét is. Tudja meg, Mrs. Richards, mennyi költészet van a sternohyoid izomban? Íme, megmutatom magának… Odaugrott és Veda torkára tette a kezét, aki hátrahőkölt. A rózsás váza, amely mellette állt egy talapzaton, ekkor a téglapadlóra hullott.

A váza széttörésének a zajára Hardin visszahúzta a kezét Veda torkáról.

– Milyen kár – mondta. – Most el fognak hervadni.

Lehajolt, felvett egy szál rózsát, megroppantotta a szárat és ledobta. Visszatért az állványához, s eközben kikerülte Elaine vázlatát, ami nyilvánvalóan nem volt véletlen.

Játszik hát vele. Az egész mutatvány nem volt más, mint bosszú a szegénységéért – súgta Veda esze. De még torkán érezte a férfi ujjainak a szorítását, és látta az elrondított vázlatot.

Most már tudnia kellett.

– Pihenőt ígért nekem – mondta.

Nem várta meg, hogy tiltakozzék. Felállt a székéről, és a nappaliban lévő telefonhoz sietett. Közvetlenül is tárcsázhatott volna, de most nem jutott eszébe a szám. A központost hívta tehát, és kérte, hogy kapcsolja neki Elainet. Csak azután tette le a hallgatót, hogy vagy tízszer kicsengett a készülék. Amikor megfordult, Hardin ott állt mögötte.

– Tudhatta volna, hogy nem veszi fel – mondta.

Elmebeteg volt. Hosszabbá vált az árnyék, és az udvar hajlatán túl a forróság párafátyla mögött feküdt a város, hatalmasan, csendesen és távolian. Vedának most élesen a tudatába vágott a messziség érzete.

Csak ketten voltak, ahogyan Hardin elejétől fogva akarta. Elmebeteg kellett, hogy legyen a férfi. A szavai értelmetlenek voltak.

– Kegyetlen ember – szólt a festő. – A száj sohasem hazudik.

Kenről beszélt. Hihetetlen. Kenről, aki mindig kedves volt.

– Tehát ő maga tervezte meg a házat – mondta Hardin.

– Nem – válaszolta Veda. – Volt építészünk, akivel Ken együtt dolgozott.

– És maga mit tervezett meg?

– Én?… – Megtervezett valaha valamit egyáltalán? Ó, ismerem ám a férjeiket azoknak a nőknek, akiket lefestettem, Mrs. Richards, meg ismerem a nőket is. A nőket, akik olyan üresek, mint egy próbababa.

Felcicomázottak, divatosan öltözöttek és a társadalmi élettől olyan elnyűttek, akár a gomblyukak. Az étkezési szokásaik kifogástalanok, a társalgásuk élénk, de soha, sohasem briliáns; a felszedett szellemiségük lapos és olykor kétértelmű; a nevetésük erőltetett, visító… Elainet írta le. ő járt az eszében egész idő alatt. És az a látszólag hanyagságból, de nagyon is célzatosan ledobott vázlat a földön… – Köszönöm – szólalt meg Veda.

Hardin élénken felkapta a fejét.

– Nem maga, Mrs. Richards. Maga nem fecseg és villog. Maga rab. Maga egy koporsóban él.

– Koporsóban…?

– Ezért festem le magát pirossal. A piros az élet színe. Ki kell húznom magát abból a koporsóból, Hardin még a napon állva verejtékezett. Izzadságcseppek gyűltek össze a szemöldökén, és lefolytak arcának a ráncain. Veda most még baljóslatúbbnak látta őt, de mozdulni sem tudott a helyéről. Furcsa. Ott kellett ülnie, és mindenképpen beszéltetnie.

– Nincs tudomásom róla, hogy koporsóban élnék.

– A legtöbb embernek nincs – válaszolta a férfi. – Agyonzsúfolják az életüket találkozókkal meg ebédekkel.

Szorgalmasak, akár egy zümmögő méhraj. A férfiak rakásnyi pénzt hordanak össze, hogy eltarthassák a feleségüket, akik aztán türelmesen várnak halálukra.

– Mr. Hardin!… – Miért, maga nem boldog, hogy ő meghalt?

– Nem! Szerettem a férjemet!

– Kötelességből?

– Mi?… – Kötelességszerűen. Magát arra nevelték gyerekkorától, hogy szeresse férjét. Ez volt az ábécéje és az egyszeregye… – Fogalmam sincs, miről beszél – mondta Veda haragosan.

– Arról beszélek, hogy miért akarta az idejövetelemet.

– Én akartam, hogy maga…?

– Hát nem, Mrs. Richards?

Nem tudott mit válaszolni. Akkor kiment a fürdőszobába, hogy kisimítsa a hajcsigáit, azután a telefonhívás után.

Szinte hallotta a férfi „jó éjt”-jét, amint megül a levegőben. De akkor az még csak egy hang volt. Most már testet öltött, fenyegetően.

A ház, ott mögötte, félig sötét hodály. Ha a telefonhoz menne, Hardin oda is követné őt. Talán az ajtóhoz szaladhatna, és onnan ki az utcára… Ismét utána menne vajon? Megvan vagy tizenkét méter ajtóig, az üvegajtón, a nappalin meg az előszobán át. Ha viszont nyugodtan ülve marad, akkor talán kibeszélhetné belőle a vakságát.

De ha megmozdul… Megszólalt az ajtócsengő. Hardin abbahagyta a festést.

– Hát ez meg mi volt? – kérdezte.

Újból szólt a csengő.

– Vár valakit?… Nem, majd én megyek… Veda már az első csengetésre talpra ugrott, és bár a férfi igyekezett a nyomában maradni, hamarabb elérte a bejárati ajtót és szélesre tárta. Szemben találta magát Jerryvel.

– Az újsága, Mrs. Richards.

– Ó, Jerry – mondta Veda –, úgy örülök, hogy becsengettél.

Mindjárt hozom a pénztárcámat, és… – Az a múlt héten volt, Mrs. Richards.

– A múlt héten?

– Maga havonta egyszer fizet. Most csak meghoztam a lapot.

Hé, maga fest odakint!

Jerry belépett a szobába, szemeit az ajtón túlra, az udvarra szegezve. Hardin mellbelökte.

– Dolgozunk – mondta határozottan.

– Csak látni akartam… – Gyorsan kell gondolkoznunk, amíg tart a fény.

– Oké, mister. Rendben van. – Jerry hosszú, metsző pillantással végigmérte, vállat vont és kihátrált az ajtón. – Viszontlátásra a jövő héten, Mrs. Richards.

Hardin becsukta utána az ajtót.

– Adja ide az újságot!

Veda a kezében tartotta a lazán összetekert lapot. Késlekedett az átadásával, és a férfi durván kikapta a kezéből.

– A fény – mondta. – Gyerünk dolgozni!

Több szakasza volt a tapasztalatszerzésnek: a megdöbbenést követte a félelem, aztán a düh. Hardin faragatlan belépése által okozott megdöbbenése, s a furcsaságától való félelmen át vezetett az út a végső állapothoz.

– Maga nagyon feszült – jelentette ki Hardin. – Lazítania kell.

– Fáradt vagyok – felelte Veda.

– Amint a vonalak mutatják!

– Miféle vonalak?

– A szájánál meg a szemei között. Ó, egy művész gyakorlott szeme mindent észrevesz, Mrs. Richards. Látom én, mennyire megterheli magát, mennyire rohan. Nyugtatót kell szednie az alváshoz.

– Néhanapján igen.

– Gyakran, én ezt mondanám. Egyre és egyre gyakrabban. És mindig és mindig kevesebb embert lát.

– Emberekkel dolgozom nap mint nap.

– De azok ingerlik magát, ugye?

– Nem szeretem, ha analizálnak, Mr. Hardin.

– Azt kell festenem, amit látok.

– Vagy inkább, amit látni akar?

Hardin felnézett, elmosolyodott. – Találat! – mondta.

– Azt, ami a saját elméjében, a saját szemében van.

– Felveszi a harcot – állapította meg Hardin. – Jó. Tudtam, hogy piros a színe.

– És a saját vágyai szerint.

Méregbe jött, és megtört a varázslat, melynek eddig a hatása alatt állt. Végre talpra állt. Hirtelen rájött, hogy mennyire félt, és ez már elmúlt, mivel mindent megértett. Kezdetben még kétségei voltak afelől, hogy Elaine ilyen messzire elmenne, de most már tudta, hogy bármire képes, még erre is.

– …És Elaine kívánsága szerint.

– Elaine…?

– Nem az ő ötlete volt talán ez az egész cirkusz? Az a túlságosan is célzatos vázlat piros csíkkal a torkán?

Hardin abbahagyta a festést, és Vedára meredt.

– Meg az élvezetes csevej a megnyúzott emberről, az a drámai bemutató az ujjaival a torkomon. Sőt az a telefon is, meg hogy Elaine úgysem válaszol. Nem volt mindez része a maga szerepalakításának?

– Szerepalakítás? – visszhangozta a férfi.

– Túljátszott az egész, Mr. Hardin, és átlátszó. Elaine küldte magát ide, hogy megsértsen engem, kigúnyolja az életmódomat, a házamat, a férjemet… – Aki olyan célirányosan halott.

Veda leállt. Egy hete már ugyanígy leállt egyszer. Amikor Elaine az ebédasztal mellett feltett egy kérdést, amelyre nem tudott válaszolni.

„Miért félsz tőle, hogy újra élni kezdj?” – Egyetlen férfit sem gyászolnak ilyen sokáig, hacsak nem gyűlölték mélységesen – mondta Hardin. – Olyannyira gyűlölték, hogy senki sem foglalhatja el a helyét. Maga ezt hűségnek nevezi.

De hát a hűség a halotthoz nem ugyanaz, mint az élet iránti hűtlenség egy fajtája?

– Elaine sugallta magának ezt!

– Az önzés egy változata ez, Mrs. Richards. A halott férfinek nincsenek kívánságai… Karbatette a kezeit, de nem a kezei ragadták meg őt. A szavai voltak azok, amelyek martak, mint a sav.

Egy szörnyű pillanatig szorosan szemben álltak egymással.

– Mrs. Richards! Mrs. Richards!

Veda elhúzódott.

– Hé, Mrs. Richards! Tudja, én megmondtam magának, hogy a kölykök fel tudnak jönni ide a sziklákon át!

Hihetetlen, de Jerry volt az. A belső udvar szélén állt, maszatos volt és nagyon lihegett.

– Azért jöttem – itt megállt, és Hardinra nézett – hogy visszakérjem az újságot – mondta.

– Az újságot…?

– Azt hiszem, összekevertem a dolgokat, és a korábbi kiadást hagytam itt. Magának mindig a legfrissebbet hozom, Mrs. Richards.

Ha most megnézné a címoldal tetejét, és látna ott egy kék csíkot… Hardin a használaton kívüli ebédlőasztalon hagyta az újságot.

Amint Jerry arrafelé indult, levette a kezeit a karjairól, és a fiú felé lökte Vedát. Megpördült a sarka körül, egy pillanatig habozott, aztán az udvar szélére ugrott, és négykézláb igyekezett lefelé a sziklákon.

Odalent valaki felkiáltott: – Ott van! Kapjátok el!

Veda az udvar pereméhez akart futni, de Jerry visszatartotta.

– Azok rendőrök – mondta. – Én mentem értük, amikor láttam azt a fickót meg azt a festményvacakot itt. Ne akarjon oda lemenni.

Meglőhetik, vagy ilyesmi.

– Meglőhetnek? – ismételte Veda.

– Benne van az újságában, Mrs. Richards. Minden arról a hölgyről, akinek elvágták a torkát… Amikor Jerry kinyitotta az újságot, Veda látta azt, amit a képzelőtehetsége nem engedett volna elhinnie. Elaine fényképe állt ott, és a címfelirat: „A meggyilkolt gazdag, elvált asszony.” – Beljebb van egy rajz erről a művészfickóról – magyarázta Jerry. – A hölgy megfestette vele a képét. A múlt éjjel hallották a szomszédok, amint nagyon hangosan vitatkoztak. A férfi kérte, hogy házasodjanak össze, és a nő kinevette. Aztán ma reggel átvágott torokkal találták meg őt.

Veda a saját torkára tette a kezét, de csak Hardin ujjainak nyomát érezte rajta. És ő még azt hitte, Elaine trükkje az egész, hogy kirázza őt a múltból. Levette a kezét, és Jerry felé nyúlt – valami meleg, fiatal és élő után. Jerry azonban már a festőállvány előtt állt, de mintha a földbe gyökereztek volna a lábai.

– A kutyafáját!

Veda alig figyelt oda.

– A kutyafáját, micsoda festmény!

Ekkor már odament Jerryhez. A művész szeme mindent meglát, mondta neki Hardin.

Pirossal festette le őt, pirossal, amely versenyre kelt a torkából szivárgó vér színével, és a torok felett a szörnyűségével figyelemre méltó arccal. Olyan volt ez, amilyennek csak egy őrült művész láthatja. Egy arc, száj nélkül.

Mutasson rá arra az emberre

DUANE DECKER

Judy levette az utolsó mosott holmit, és a lábánál lévő vesszőkosárba dobta a ruhadarabokat. Élénksárga színű volt a shortja, a lábszárai hosszúak, napbarnítottak. A külvárosi háziasszony eszményi képét elevenítette meg.

A kosárért nyúlva arccal a bekötőút felé fordult, amely a ház mögött húzódott. Ebben a pillanatban észrevette a szürke színű sedant és benne a kormánynál ülő férfit, aki őt bámulta.

Megborzongott a férfi nyugtalanítóan erős nézésétől, felkapta a majdnem teli kosarat, és konyhaajtó felé sietett. Akárki volt is az illető, csak úgy sütött belőle a legrosszabb fajtából való kihívás.

A kicsiny, tiszta fehér házat a zöld ablakredőnyeivel Brad építette, mindjárt a házasságkötésük után a városon jócskán kívül eső, elhagyatott területen. Boldogok voltak, hogy minden zajtól és koromtól távol élhetnek, és a szomszédok gyűrűje helyett fák veszik őket körül. Ráadásul olcsón jutottak hozzá a telekhez. Mondta is Brad, hogy aszerint növekszik az értéke, amint a város errefelé terjeszkedik majd. Később jelentős haszonnal eladhatják, és még kijjebb egy nagyobb házat építhetnek az árából. Mindeddig azonban a beépítés üteme lassúbbnak bizonyult a vártnál. Összesen két új ház épült fel, tőlük távolabbra.

Mihelyt beért a konyhába, Judy letette a kosarat a padlóra, és hozzáfogott, hogy kiszedje belőle a törülközőket és egyéb holmikat, amelyek nem igényelnek vasalást. Hirtelen mintha úgy hallotta volna, hogy nyílik a bejárati ajtó. Ez megriasztotta őt.

A karórájára pillantott. Nem, Brad még nem lehet az. Még öt óra sem volt, és ő ritkán jött haza fél hat előtt. Szemernyi nyugtalanságot érzett, amikor visszaejtette a törülközőket a kosárba és kisietett a nappaliba.

Az a férfi állt ott, a kocsiból. Valami ferde vigyor ült a képén, nem természetesen vidám, hanem Olyan élettelen.

Fiatal volt, úgy huszonöt körül lehetett. A magassága és testalkata olyan átlagos, s nem volt sem jóképű, sem csúnya. Nem figyelünk fel az ilyenfajta emberre, amikor elmegyünk mellette az utcán. Egyedül a ruházata kelthette fel mások érdeklődését: tengerészkék sportzakót viselt fényes fehér gombokkal, és hozzá sötétszürke pantallót. Egymáshoz közel ülő szemek, whiskytől erősen bűzlő lehelet. Judy ösztönösen visszahőkölt tőle.

– Nos – szólalt meg a férfi –, mindig tudtam, hogy egyszer összefutok magával, Csinibaba.

Rábámult a férfire. Őrült ez? – Kicsoda maga? – kérdezte. Volt valami nem valóságos, valami ijesztő az egészben, mintha egy rossz álom lenne.

– Hohó! Nem emlékszik rám, ugye, édesem?

– Sohasem láttam magát az életben – mondta Judy.

– Nos, én láttam magát – viszonozta a férfi. – A bírósági tárgyalóteremben, amikor maga rámmutatott, és láttam az újságokban megjelent fényképét is.

– Sohasem jelent meg a fényképem az újságokban!

– Szerény, maga aztán igazán szerény. Felteszem, hogy most azt akarja beadni nekem, hogy sohasem lakott New Yorkban.

– Biztos, hogy laktam ott egyszer – mondta Judy –, mint mindenki néhanapján. Azt akarom tudni, mit keres itt?

Bátrabbnak szeretett volna látszani, mint amilyen volt. A falnak támaszkodott, amikor a másik előrébb lépett.

A férfi egy doboz cigarettát és gyufát vett elő a kabátzsebéből. – Valóságos csoda – mondta. – Tudja, sosem hittem volna, hogy megtörténik. Nem sok esély volt rá. Akárhogyan is, amióta kitettem a lábam arról a helyről ott, az öreg Ossingban, csak kóboroltam.

Mászkáltam és figyeltem. A nők arcát. Mindenféle nőket. Néhányuk arca nagyon is csinos volt, mint az ott a tárgyalóteremben meg az újságokban. A maga arca, Kukoricahaj.

Judy továbbra is a falat támasztotta. Egészen biztos, hogy ez a férfi őrült. Mind közelebb és közelebb araszolt a telefon felé.

Beszéltetni akarta, amíg elég közel jut a készülékhez, felveheti a kagylót, tárcsázhatja a központost és segítségért kiálthat.

– Miért kereste az én arcomat? – kérdezte.

– Tudja azt maga, Lolita – válaszolta a férfi. – Azért, mert maga volt az, aki rámmutatott.

– Magára mutattam? Ugyan kinek és miért?

Ekkorra már egészen közel volt a telefonasztalhoz. Az idegen figyelmét annyira elvonta a beszélgetésük, hogy még a rágyújtásról is megfeledkezett.

– Frissítsem fel az emlékezetét, tündér? Azon az estén maga besétált a Harmadik Sugárút csemegeboltjába. Egy férfi rohant el maga mellett. Ahogyan kifelé futott, maga ránézett. Aztán bement az üzletbe. A bolt vezetőjét pisztolyaggyal leütve, eszméletlenül találta, a pénztárgépet pedig összetörve és kifosztva. Maga akkor felhívta a rendőrséget, és személyleírást adott nekik arról az emberről. A rendőrség elővett egy tucat férfit, köztük engem is. Többé-kevésbé valamennyien hasonlítottunk egymásra. Nincs semmi szokatlan az én külsőmben sem, ugye?

– Nincs – mondta Judy. – Ezt már akkor megjegyeztem, amikor öt perce először láttam magát.

A férfi nevetett, bár ez inkább felhorkanásnak hangzott.

– Öt perce? Talán öt évet akart mondani. Mert amikor felszólították, hogy mutasson rá arra az emberre, maga engem szúrt ki a sorból. Pedig nem én tettem, hallja? Maga miatt mégis bevarrtak négy évre a Sing-Singbe. Maga miatt elvesztettem a feleségemet meg a kölykömet – a fiamat. És én sohasem követtem el azt, hallja?

Én sohasem követtem el!

Judy ekkor már elérte a telefonasztalt úgy, hogy a keze a háta mögött hozzáért a készülékhez. Végső erőfeszítést tett a beszélgetés folytatására. Nyugodt hangon mondta: – Maga elköveti ugyanazt a hibát, mint amellyel engem vádol.

Én nem mutattam rá magára. Valaki más tehette, aki nagyon hasonlít rám.

– Maga volt – mondta a férfi.

– Maga ivott – válaszolta Judy. – Összekeveri a dolgokat. Így kell lennie, mert én nem voltam ott.

A férfi megcsóválta a fejét.

– Tanulmányoztam a maga arcát ott a teremben, és az újságban közölt képen is. Meg is van a fénykép. Akarja látni, drágám? Itt van a levél tárcámban.

Ekkorra már teljesen meggyőződött róla, hogy a férfi nem beszámítható. Arra volt csak kíváncsi, hogy mi lesz azután, ha a telefonhoz kap és rendőrségért kiált. Az idegen éppen arra készült, hogy rágyújtson. Már betette a cigarettát a szájába, amikor becsapódott a hátsó ajtó. A férfi nyomban kiköpte, és feléje indult, de félúton megállt. Valaki gyors léptekkel közeledett a konyhából.

– Anya? – szólt egy fiatal, vékony hang, és Toby jött be az ajtón.

Toby kilenc éves volt, Bradéhez hasonlóan vörös hajjal, szeplős arccal, és örökölte apja határozott tekintetét is.

Amikor megjelent a színen, a szemei tágra nyíltak az ijedtségtől.

– Fuss, Toby! – kiáltott rá Judy. – Hozz segítséget! Fuss!

A férfi elkapta Judyt, és megpróbálta leszorítani a karjait, de ő kifordulva szabaddá tette magát. A férfi két gyors lépéssel elérte, és visszaperdítette. Judy sikoltott, majd bokánrúgta.

Ekkor megütötte. Ahogy lehanyatlott a padlóra, látta, hogy Toby nekiront a férfinek. Csapkodott a vézna karjaival, mielőtt a férfi lefogta volna a gyereket.

– Maga ellátta a baját az én fiamnak – kiáltotta oda az asszonynak – hát én most ellátom a magáénak!

Judy ekkor látta, hogy az idegen megüti Tobyt, majd bele is rúg, amikor már a padlón fekszik. A férfi lenézett rá, úgy mondta: – Most már kiegyenlítettük a számlát, Csinibaba. Legközelebb legyen biztos a dolgában, ha rámutat valakire.

Csapódott a bejárati ajtó, ebből megtudta, hogy az idegen eltávozott. Miközben a telefonhoz vonszolta magát, ezt annak a tudatában tette, hogy Toby teljesen mozdulatlanul fekszik. Felvette a telefont, és beleszólt: – Kapcsoljon egy kórházat, vészhelyzet… Alkonyodott már, amikor Brad Durant a kocsiútra fordult az autójával. Nem látott fényt a házban, ám ez nem zavarta. Emlékezett rá, hogy aznap reggel, amikor a hivatalába indult, Judy megemlítette: lehet, hogy Grace Nichols délután érte jön, és bevásárló körutat tesznek a városban. Biztosan így történt, sőt hazafelé jövet a felesége egy koktél erejéig még elidőzhet Nicholséknál. Judy pedig nem értesíthette őt telefonon, mivel egész nap a hivatalán kívül volt.

Amikor kinyitotta az ajtót, belépett a lakásba és villanyt gyújtott az előszobában, akkor vette észre, hogy nincs rendben valami.

Rendetlen volt a nappali. Máshol álltak a székek, félrecsúszott a szőnyeg, félbetört cigaretta és gyufa hevert a padlón. És hol van Toby? – jutott az eszébe. ő aztán nem lehet Nicholsék koktélpartiján.

A telefonállványhoz sietett. Az sem állt a rendes helyén, és egy boríték lógott ki a készülék alól. Első pillantásra megismerte Judy kerek betűit: „Brad, Toby és én a Memorial Kórházban vagyunk. Baleset történt. Megmagyarázom, amint megérkeztél. Ne aggódj” Aláírás: „Judy” Ne aggódj.

Sarkon fordult és kirohant az ajtón. Külön szoba volt, csinos, fehér és fertőtlenített benne minden. Judy szája feldagadt és bíborszínben játszott, és az ajkai is felhasadtak. Brad titkolni sem tudta az elborzadását, amikor fölébe hajolt. Az ágy szélén térdelt, és megindult hangon szólt a feleségéhez: – Judy, drágám! Hallasz engem, Judy? Azt mondják, teletömtek mindenfélével, de azért meg tudod mondani nekem, hogy mi történt?

Judy nem válaszolt, mire ő gyengéden megütögette a homlokát.

Ekkor megmozdult a szája, és szavak jöttek ki belőle, eléggé összefüggéstelenül.

– Ö… összetévesztett valakivel… csemegebolt a Harmadik Sugárúton… elment az esze… fehér gombok… Természetesen nem értette. Lágyan megcsókolta a homlokát.

– Próbáld elmondani, Judy, tudnom kell. Meg kell tudnom. Azt is… hogy mi van Tobyval.

Judy nyelt egyét, és bólintott. – Megpróbálom, Brad. Itt volt a rendőrség… Lassan, kínlódva leírta az eseményt. Valami őrült agyba befészkelte magát a személytévesztés. A mentők gyorsan megjelentek a helyszínen. Az orvos szerint, aki az imént ment ki, az ő legnagyobb baját a megrázkódtatás okozta. De Toby… Itt elcsuklott a hangja, de azután mégis el tudta mondani, mi van Tobyval.

– A doktor szerint Toby jobb szeme komolyan megsérült az ütésektől. Szörnyűség. És amikor belerúgott… Az az ember fejberúgta. Azt mondta az orvos, hogy Toby láthat még azzal a szemével, de ne várjunk sokat. A hallása ..

Itt megint elfulladt a hangja. – A hallása? – firtatta Brad.

– Talán ismét hall majd a megsérült fülére, de valószínűleg nem.

– Mit szól hozzá a rendőrség?

Judy a fejét csóválta. – Egyszerűen képtelen vagyok értelmesen elmondani. Azt mondták, majd visszajönnek, ha beszélni tudok.

– Az az ember – mondta Brad –, hogy nézett ki?

– Se nem magas, se nem alacsony, nem sovány és nem is kövér.

Olyan fajta, akit nehéz leírni… Brad összeszorított fogakkal és öklökkel hallgatta. Tudta, hogy felkutatja és megöli azt az alakot. ő maga, saját kezűleg! A rendőrségre gondolt. Semmit sem találtak még, de majd találnak, hamarosan.

Rajta kívül senki sem tudja felkutatni azt az embert. Az ő dolga, hogy ezt elintézze. Toby nyomorék egész életére. Judy szép arca tönkretéve. Nem, a törvény a maga lassúságával, kanyargós útjával nem adhat neki elégtételt.

Mert ha el is kapja a rendőrség azt a férfit, valami dörzsölt ügyvéd elintézi majd neki, hogy megússza egy évvel, esetleg néhány hónappal. Miközben Toby egy életen át szenvedni fog. És Judy… így még sohasem érezte magát. Azonnali, kegyetlen és végleges leszámolást akart, a puszta gondolatát sem tudta elviselni annak, hogy az a férfi életben maradhat.

– Judy – mondta, uralkodva a hangján – Judy, mit gondolsz, mennyi ideje mehetett el tőlünk az az ember?

– Hány óra van most, Brad?

– Hat óra húsz.

– Valamivel öt előtt ment ki a házunkból.

Brad tehát azzal számol, hogy az illető nagyjából másfél órája indult el tőlük. A harag felgyorsította az agyműködését. Az a férfi csak átutazóban lehetett. „Kóborol” – amint mondta. Utazó üzletember lehet, vándor-munkás vagy… – Írd le nekem újra, Judy.

A felesége ismét leírta azt a férfit, de az sem segített. Annyira jellegtelennek tűnt fel, mint sok száz hasonló, akiket az ember nap mint nap lát az utcán. Ekkor azonban Bradnek eszébe jutott valami.

– Judy – mondta –, mielőtt értelmesen beszélni kezdtél volna, bizonyos „fehér gombokat” említettél.

– Ó, Brad, igen! A ruhája feltűnő!

– Ha még nem adta fel valaki másra – mondta keserűn Brad. – Milyen volt?

– Mintha azt akarta volna, hogy emlékezzenek rá. Tengerészkék sportzakó nagyon fényes fehér gombokkal. Meg szürke pantalló.

Ennek mintha köze lett volna a hajózáshoz. Ilyen zakót általában nem lehet látni a városban. S eszébe jutott másvalami is, ami eddig csak valahol az agyában motoszkált, és most felszínre került.

– Judy, bizonyos dolgokat szétszórva találtam otthon. Cigarettát és egy levél gyufát láttam a padlón. Ezek az övéi voltak?

Judy szemei tágrányíltak. – Brad, igen, igen, azok voltak! Éppen cigarettára akart gyújtani, amikor Toby bejött, és akkor kiköpte. A gyufát valószínűleg leejtette.

Na, ez már valami. – A rendőrök kimentek a házhoz? – kérdezte a feleségétől Brad. – Ők… ők arra várnak, hogy előbb beszélhessenek velem – válaszolta Judy.

– Megmondom nekik, hogy már tudsz beszélni – mondta Brad, és felállt. – Nemsokára visszajövök, Judy.

Az ágy fölé hajolt és óvatosan megcsókolta Judy kékre vert száját.

– Brad, mire készülsz?… – Megmondom a rendőröknek, hogy most már kihallgathatnak.

Azután hazamegyek, drágám, és alszom egyet.

Tisztában volt vele, hogy Judy utánabámul, ahogy kifelé tart a kórházi szobából.

Amikor hazaérkezett, mindjárt bement oda, ahol a gyufacsomagot látta. Ott is volt, a telefonállvány előtt. A közelében kissé megnyomorított, meggyújtatlan cigaretta hevert. Felvette a gyufát, és megnézte.

„Pink Cloud Motel – 24-es útvonal”.

Ez már nyom volt. Megelőzte a rendőrséget. Nagyon jól ismerte azt a helyet. Kocsival húszperces út odáig. Pokolba a rendőrséggel és a védőügyvédekkel, akiket arra képeztek ki, hogy akadályozzák az igazságszolgáltatás munkáját.

Kiment a garázsba, ahol a horgászfelszerelését is tartotta. Egy zöld színű fém készletdobozban volt a hosszú pengéjű vadászkése bőrtokban. Kivette, és a zakója belső zsebébe dugta.

Már sötét volt, amikor megérkezett a Pink Cloud Motelhez, amely az uszodájával és a koktélbárjával luxushelynek számított. A koktélbár terme mellett autóparkoló volt, néhány kocsival.

Egyenként megvizsgálta őket. Volt köztük egy szürke sedan is.

Brad a motel előtt parkolt le. Kiszállt a kocsijából, és a bejárathoz közeli ablakhoz ment. Benézett a motel belsejébe, A bár hosszú, négyszögletes terem volt hangulatvilágítással. A terem vége felé elmosódtak az arcok a homályban, de az előtérben üldögélő vendégeket jól kivehette.

Gyorsabban kezdett verni a szíve, mihelyt észrevette az ablakhoz legközelebb ülő férfit, aki egy szőke nővel társalgott.

Tengerészkék zakót viselt a férfi, fényes fehér gombokkal, és szürke pantallót. A külseje is teljesen megfelelt Judy leírásának – átlagos testmagasság, átlagos termet. Minden átlagos.

Brad az ablaknál várt. Elmúlt tíz perc. Azután tizenöt, majd húsz. Végül látta, hogy a nő megveregeti a férfi vállát és távozik. A férfi egy hajtásra kiitta a poharát, pénzt dobott a pultra, majd sietős léptekkel a kijárat felé tartott.

Brad megkerülte az épület sarkát, és a parkoló felé surrant.

Kivette tokjából a hosszú pengéjű kést. Teljesen mozdulatlanul állt sötétben, az épület sarkánál. A lépések közeledtek.

A tengerészkék, fényes, fehér gombos zakót viselő férfi közeledett a sarok felől. Nem vette észre Bradet. Brad arra várt, hogy megbizonyosodjék a dolgában. Ha az illető a szürke sedanhoz megy… Odament, a szürke szalonkocsihoz. Brad éppen akkor ért oda hozzá, amikor ki akarta nyitni a kocsi ajtaját. A férfi ekkor meghallotta őt, és megfordult. Valami lehetett Brad arckifejezésében, amitől pánikba esett. Mikor pedig megpillantotta Brad kezében a kést, el akart futni.

Brad elállta az útját, és amikor ki akarta kerülni őt, gáncsot betett neki. A férfi hasraesett, majd a hátára fordult.

Brad fölébe hajolt a tehetetlen férfinek. Mielőtt beledöfte volna a kését, összesen tíz szót mondott neki: – Maga meglátogatta a feleségemet és a fiamat két órával ezelőtt… Ezután visszatért a kocsijához. A kés már a tokjában volt, a tok meg a zsebében. Elforgatta az indítókulcsot, a motor felmordult.

Már éppen ki akart fordulni a műút felé, amikor nyílt a koktélbár ajtaja. Brad rálépett a fékre, és meredten odabámult.

Az ajtón kilépő férfi tengerészkék zakót viselt fényes, fehér gombokkal, és szürke pantallót. Átlagos magasság. Átlagos termet.

Ott állt, és bizonytalanul körülnézett.

Ismét nyílt az ajtó Felbukkant benne egy második férfi, azután egy harmadik majd negyedik – egyformán tengerészkék zakóban, fényes, fehér gombokkal és szürke pantallóban. Valamennyien átlagos magasságuk és átlagos testalkatúak voltak. Korábban valahol a bár távolabbi, homályos zugában ülhettek.

Brad hallotta, hogy az egyik felkiált: – Fred! Hé, Fred, hol a pokolban vagy?!

A társaság egyik tagja Brad kocsijához sétált, és az ablakhoz hajolva kérdezte: – Api, nem látott egy igazi hideg macskát úgy öltözve, ahogy mi, kijönni pár perccel ezelőtt?

– Csak most jöttem ide – válaszolta Brad. Hallotta a saját lélegzését. – Miért…, miért vannak ugyanúgy öltözve valamennyien?

A fiatalember vigyorgott – Azt akarja mondani, nagymenő, hogy még sose hallotta a hírét az Öt Kék Hangjegynek? Mi haladó zenét játszunk! Nem ülünk egy deszkán a Dixie-vel.

– Maguk… maguk egy zenekar tagjai?

– A legjobb öttagú combo a szárazföldön, Jack. Na, megyek és megkeresem Freddy-macskát. ő a mi harsonásunk. Nem tűzünk el az öreg Fred nélkül. Talán a mi járgányunkhoz ment, oda hátra… Nos, indulás, Champ. Nem érünk már úgy rá, mint órákkal ezelőtt, Clyde.

Brad utánuk nézett, amint társaival együtt elindult a szürke színű sedan irányába.

Felpörgette a motort, és a kocsi kivágódott a műút felé. Nem gyilkolhatott még egyszer csak azért, hogy bizonyosan a megfelelő személyt ölje meg. A rendőrséghez sem fordulhat többé az után, amit az imént elkövetett. Már nem. Mert nyomasztóan kevés az esélye rá, hogy a maga emberét intézte el.

Gazemberek, táskák és Selma

MICHAEL BRETT

Ültem a szobámban és a munkámon töprengtem, ami nem volt nehéz, mivel éppen akkor afféle munkanélküli voltam. Ám ahogyan tanult barátom, Hot Rod Washburne mondta: „Ez nem a legrosszabb dolog, mivel hogy sok munkanélküli van a világon”. Hot Rod szerint a nagy igazgatók, akik húsz-huszonöt lepedőt is leszakítanak, olykor szintén munka nélkül vannak négy-öt hónapon át, mire új állást találnak. Nekem tehát miért kellett volna aggódnom? Előbb vagy utóbb csak leesik valami. Legalábbis Hot Rod szerint, aki igazán agyafúrt fickó. Harmincnyolc éves, de nem tudok róla, hogy életében egyetlen napot is dolgozott volna.

Ami pedig nem is olyan könnyű, akármit mondjanak egyesek.

Fütyülhetsz éppen a munkára, ha ezüstkanállal a szádban születtél, de amint hallom, több ember születik kanalak nélkül, mint azokkal.

Azt hiszem, Lincoln is mondott valamit erről.

Szóval nem kell aggódni, mondogattam magamnak. Az csak ősz hajszálakat hoz, amire semmi szükség. Jóképű fickó vagyok, fiatal, agyas, meg olyan jólszabott. Így hát bizonyos mértékig érthetetlen volt, miért is nincs állásom. A valódi ok talán abban rejlett, hogy a haditengerészet nem bocsátott el tisztességesen. Nem mintha szó szerint tisztességtelen elbocsátásról lett volna szó, inkább azoknak az új, titkos minősítéseknek az egyikéről. Eszerint az Egyesült Államok Haditengerészete meg én nem váltunk el békében egymástól.

Ahogy ők is megállapították, minden bajom okozója egy lány volt, akinek Selma Litts a neve, és híradós volt. Úgy emlékszem mindenre, mintha tegnap történt volna.

Akkor ismertem meg Selmát, amikor Floridában állomásoztunk.

Egyetlen pillantást vetettem arra a lányra, és mindjárt tudtam, hogy mi ketten egymásnak születtünk, ő hasonlóképpen érzett, mivel remegett, ha megcsókoltam, ami biztos jele volt annak, hogy megőrül értem. Kiváló emberpéldányok voltunk mindketten. Én jóképű és okos, ő pedig ragyogóan szép, és nagyon csinosan festett az egyenruhájában. Nagy-nagy testi vonzalom kötött össze bennünket.

Kissé félreérthettem a helyzetet, mert úgy találtam, hogy a második találkánk után még jobban vonaglik és remeg, mint azelőtt.

Mindenesetre alig fértem a bőrömben éjszaka a laktanyában, arra gondolva, hogy ő odaát van a híradósok hálóhelyén. Egy éjszaka tehát kisurrantam, és elosontam a Selma laktanyája előtt posztoló őr mellett. Hajnali háromkor találkoztam Selmával a mosdójukban.

Ölelkeztünk és csókolóztunk. Egy órával később úgy lopóztam vissza a laktanyámba, akár valami tolvaj, de megérte. Olyan kiválóan remegett a lány, hogy magam is együtt remegtem vele.

Ám amikor visszaérkeztem a laktanyába, kellemetlenség várt rám. Pechem volt, mivel a tengerészaltisztnek ágyvizitre támadt kedve. Engem természetesen nem talált az ágyamban, mivel hogy nem voltam benne. Ebből kifolyólag tíz órás különszolgálattal fenyítettek meg, de tekintve Selma remegését meg a többi ilyeneket, még így is megérte nekem.

A következő éjjel aztán megint odaát voltam a híradóslányok laktanyájában, és kezdett a dolog idegesítővé válni. ő is remegett, én is remegtem, de így már nem mehetett tovább a dolog. Bizonyosan tudtam, hogy szeretem őt, s ezért kértem, hogy házasodjunk össze.

Látniuk kellene Selmát ahhoz, hogy ezt megértsék. Bármelyik fickó éppen csak. egy pillantást vetett rá, és máris beleesett Selma Littsbe. Nos, tekintetbe véve az összes remegést meg reszketést, biztos voltam benne, hogy kapni fog az ajánlaton.

ő azonban vállamra tette a kezét, és megkérdezte: – Harold, mióta vagy te Haditengerészetnél?

– Majdnem hat éve – feleltem gyorsan, mivel nekem jó időérzékem van.

– Harold, te csak egyszerű tengerész vagy – mondta Selma. – Hogyan mehetnék hozzá olyan férfihez, aki rangban alattam áll?

– Hát közbejöttek bizonyos dolgok – magyaráztam. – Első osztályú repülőgépmotor-szerelő voltam.

– Sose törődj azzal, mi voltál. Hallottam, hogy üzemeltettél egy szeszfőzőt a Johnston-szigeten, és hogyan fokoztak le érte tengerésszé. Az egész bázis ismeri a minősítésedet. Mielőtt hozzámennék valakihez, sziklaszilárd alapokról kell gondoskodnom.

Házat akarok és kölyköket, meg pénzt, amellyel megalapozhatom a házasságomat.

– Mennyit akarsz? – kérdeztem. – Tízezer elég lesz neked?

Beindíthatok egy kis vállalkozást éppen itt a támaszponton, és hamar megszerzem neked.

– Már megint nem várod ki a végét. Először is többet akarok tízezernél. Régebben ennyi is elég lett volna, de emelkednek az árak, az ingatlanoké pedig az égig nőtt. Tizenötezer dollár kell.

Hamarosan kitelik a szolgálatom, és ha lesz tizenötezer dollárunk, akkor összeházasodhatunk.

Szóval így álltak a dolgok a híradóslányok mosdójában, ahol a karomban tartottam Selmát. Remegett, és azt mondta nekem: – Állj, Harold. Nincs semmi jogod!

Tehát így gondolta. Miután arra készültem, hogy feleségül vegyem, hát úgy képzeltem, ez ad bizonyos jogokat nekem.

Ekkor meghallottam, hogy valaki jön befelé a laktanyába.

Amikor kidugtam a fejem a mosdóból, két híradós tisztet pillantottam meg. Hát ilyen alattomos a Haditengerészet! Híradós tiszteket küldtek ki, hogy ágyvizitet tartsanak a legénységi állományú híradós lányoknál. Ennél alattomosabb dolgot el sem követhetne senki. Azt még megértem, hogy a Flotta ellenőrzi a tengerészfickókat, no de a híradóslányokat? Ez már sok volt, ez már betörés volt a magánéletbe úgy, ahogy volt.

Ámbár engem sem ejtettek a fejem lágyára, sőt amint mondtam, kifejezetten agyafúrt vagyok. Abban a pillanatban, ahogy megláttam őket, őrült gyorsasággal beugrottam az egyik ágyba, és a fejemre húztam a takarót.

Selma ott maradt, ahol volt, vagyis a mosdóban. Tökéletes joga volt rá, hogy ott legyen.

No de térjünk vissza a tisztekhez. Nem elég, hogy ágyvizitet tartottak, de meg is számolták az alvókat, belevéve Selmát is. Ez már övön aluli ütés volt. Huszonnégy alvó lánynak kellett lennie a laktanyában, és nekik huszonöt jött ki végeredménynek. És a híradóslányok hálótermében egy személlyel több, az rosszabb, mint egy személlyel kevesebb.

Ekkor azok a tisztek a sípjukba fújtak. Olyasmit jelentett ez, mint a „Legénység a fedélzetre, ellenség lőtávolságban!” és ehhez hasonlók.

A híradóslányok kiugrottak ágyaikból, és vigyázzba álltak, de én a takaró alatt maradtam, mintha csonttá fagytam volna. Az egyik tiszt azonban lerántotta rólam a takarót. Nem vesztegettem az időt holmi tisztelgéssel, hanem ugrottam és elrohantam, mintha abban a másodpercben Hialeah-ben1 villámstartot vettem volna. Kiáltozást hallottam a hátam mögött, és egy ordítást: „Állj! Állj!” Nem törődtem semmivel. Úgy képzeltem, hogy a gyakorlótéren át a saját laktanyámba futok olyan gyorsan, hogy senki ne láthasson meg engem. Legfeljebb annyit vegyen észre, hogy valami árnyalak suhan át a sötétségen.

Kifutottam az ajtón, de ott állt az őr. Nem volt nagydarab legény, de mihelyt „állj!”-t kiáltott és a hasamnak szegezte a második világháborús Garandjának a csövét, egyszeriben tíz méter magas lett. Megálltam. Már hiba ne legyen emiatt.

Bedobtam tehát a fékeket, és csúszva éppen előtte álltam meg.

Nevettem, és kezeimet fejem fölé tartottam.

– Bajtárs! Adj nekem esélyt, megteszed, pajtás?

Sohasem derült ki, hogy eleresztett volna-e, mert éppen akkor futva érkeztek a híradós tisztek. Velük volt néhány lány is, hálóingben. Az őrszem látta ezeket a lányokat alsóneműben kiszaladni, ami felizgathatta őt, mert elhúzta a ravaszt. Egy golyó fütyült el a fülem mellett, és belecsapódott a laktanyába.

1 Lóversenypálya Miami északi szélén. – Ford.

Fene nagy volt az izgalom. Három híradóslány elájult. A támaszponton mindféle fényszórók gyúltak ki, mint mindig, ha valahányszor zűr volt a híradóslaktanya körül. Azt hiszem, külön telefonvonal volt a tengernagyhoz az ilyen esetek gyors jelentésére.

Ha a férfiak laktanyájában fordult elő hasonló eset, akkor az ügyeletes lerendezte az ügyet. Bevágta magát egy dzsipbe néhány emberével, és civilizált módon kihajtott velük az esemény színhelyére. Más volt a helyzet a női laktanyával. Egyszerre öt dzsip száguldott jobbra-balra kígyózva, és tele lett a hely aranygallérosokkal.

Azt hiszem, nem kell magyaráznom, mekkora bajban voltam.

Összeült a haditörvényszék, és öt oldalt tett ki a vádirat.

Engedély nélküli távollévőnek minősítettek, akit a körleten kívül, a híradóslányok laktanyájában csíptek el. Ráadásul el akartam menekülni a bűncselekmény helyszínéről, bármi lett légyen is az.

Szereztem egy tengerészügyvédet, aki azt mondta, hogy maga a tábornok foglalkozik az üggyel.

Ha megadom nekik a híradóslány nevét, akivel voltam – mondták –, akkor enyhítik a vádat. Úgy látszik, mialatt az egész felfordulás lezajlott kiabálással, lövöldözéssel meg ájulással egybekötve, Selma Litts visszasurrant az ágyába, és a nagy zűrben senki sem emlékezett rá, hogy én melyik ágyba bújtam be előzőleg.

Nos, tudnia kell, hogy én nem akartam megkeverni a kását egyetlen nő körül sem, kiváltképpen, ha az illetőt feleségül akartam venni. Úriember vagyok, mindig is az voltam, továbbá gyanús volt nekem, hogy mi a csodának firtatják, kiről van szó.

Aztán néhány hónapot lenyomtam a kétárbocos vitorláson, és amikor kiszabadultam onnan, Selma gáláns cselekedetnek minősítette azt, hogy nem árultam el a nevét. Ami pedig a többit illeti, változatlanul érvényes, amit előtte mondott nekem. Pénzt akar látni a bankban, sőt most már többet is, mivelhogy én csak egy elítélt és kirúgott volt tengerész vagyok. A Haditengerészet tényleg kiadta nekem az elbocsátó levelet, és én mehettem neki a világnak.

Szellemi képességeimet tekintve azt hittem, hogy kapkodni fognak utánam a vállalatok. Olvastam az újságokban, hogy milyen sok alkotóképes kutatómérnökre van szükség. Meglepetésként ért tehát, hogy a vállalatok sorra elutasítják az ajánlkozásomat, csak mert nem vagyok sem kutatáselemző, sem pedig mérnök. Ám ezek a cégek nem vették figyelembe a képzelőerőmet meg az alkotókészségemet.

Ültem tehát, és azon gondolkodtam, ami velem történt.

Kibámultam az ablakon, már amennyire bámulni lehet valamire egy olcsó szobából. Mert pompás látvány, hát az nem volt. A második emeleti szoba ablaka egy piros téglafalra és a Nemzeti Műtrágyázó Gazdák Bankjának hátsó bejáratára nyílt. A bank azonban örökké zárva tartotta ezt az ajtót, amely a koszos sikátorra nyílt.

Nagy rakás szemét volt ott lent, rozsdás bádogkannák, rossz cipők, kidobott újságok és egyéb hulladékok tömege, na és két, egymásra fújó kóbor macska. Szürke nap. Nem volt állásom és tizenötezer dollárom sem, hogy elvehessem Selma Littset. Tovább rontotta a kedvemet a rengeteg szemét látványa.

Egyszerre kivágódott a bank hátsó ajtaja, és két fegyveres fickó rohant ki rajta. Egyikük lemberdzseket viselt, és olyan volt a feje, mintha ömlesztett cementből öntötték volna ki. S ekkor elszabadult a pokol. Megszólalt a bank riasztócsengője, és két másik fickó vágtatott ki a pénzintézetből, táskákkal a kezükben. Ezután nem telt el hosszabb idő egy másodpercnél, és egy bankőr ugrott ki a sikátorba, tüzet nyitva rájuk. Fütyülve repültek a golyók az utcán. A fickók közül az egyik táskavivő elesett, mert a fejbúbja lerobbant a koponyájáról.

A másik rabló féltérdre ereszkedett, és viszonozta a tüzet. A mellén találta el az őrt, aki rázuhant egy halom kannára. A rabló ekkor rohanni kezdett a táska felé, amelyet a társa elejtett, de az őr még élt. Ahogy kinyúlva feküdt a hasán, kétszer meghúzta fegyvere ravaszát. Elhibázta ugyan a célt, de ennyi elég volt hozzá, hogy a rabló feladja a táska megszerzésére irányuló szándékát, és elmeneküljön.

Úgy figyeltem a történteket, álomszerűen, mintha lassított film peregne előttem. Aztán hirtelen minden kitisztult. Tehát négy ember futott ki a bankból. Egyiküket lelőtte a bankőr, akinek viszont átlőtték a mellét. A bank pénzét tartalmazó táska pedig ott hevert a sikátorban úgy, hogy rajtam kívül senki sem látta.

Ennyi elég is volt nekem. Leszaladtam a lépcsőn, és felrántottam a hátsó ajtót. A táska nem volt messzebbre hat méternél. A bankőr elterülve feküdt, a szeméthalomba temetődő arccal. Amíg a táska felé igyekeztem, folyton őt figyeltem, de meg sem moccant. Az a fickó viszont, akire az őr rálőtt, halott volt.

Felvettem a táskát, és futni kezdtem vele a házunk ajtaja felé, amikor váratlanul két golyó pattant le a falról a fejem közelében.

Gyorsan odanéztem. A lemberdzsekes fickó volt az, és én beugrottam az ajtón át a házba, mert az illető újabb golyókat lőtt ki felém.

Az ajtó üvegén át láttam, hogy a bank egyik alkalmazottja kifut az épületből, és lövéseket ad le a lemberdzsekesre. Nem vártam ki, amíg eldől az egész. Mikor a lépcsőre tettem a lábam, valahol felzúgott egy motor, és gumiabroncs-égető csikorgással kilőtt egy kocsi. Uzsgyi fel a lépcsőn a lakásomba. Az ágyra dobtam a táskát, aztán kinéztem az ablakon.

Most már emberek voltak lent, a bankőr mellett térdelve. Valaki felkiáltott: „Hívják a mentőket!” Ott feküdt a halott rabló is, de a lemberdzsekes férfi eltűnt a színről.

Kimentem a hallba, s onnan leszaladtam egy öreg raktárhelyiségbe, amelyben kormos matracokat meg szétszedett ágyakat tároltak. Bedugtam a táskát a matracok mögé, majd visszatértem a szobámba.

Odakint a kopók egész serege jelent meg. Egy őrmester a háziúrral, az öreg Snelskával tárgyalt. Snelska éppen az ablakom felé mutatott, ami elég volt ahhoz, hogy pokolian megijesszen.

Láttam ugyanis, hogy az őrmester két zsaru kíséretében a bejárat felé indul.

Ekkor gyors ötletem támadt. Bezártam az ajtómat, felraktam rá a biztonsági pántot, azután pizsamába bújtam. Felhajtottam egy pohár rozspálinkát, vizet löttyentettem a tenyerembe, és összekócoltam vele a hajamat. Ezután ágyba feküdtem.

Néhány másodperc múlva kopogtak a zsaruk az ajtómon.

– Kinyitni! Rendőrség!

Nem válaszoltam azonnal, hanem úgy nyitottam ajtót, mint aki alaposan elázott és éjnek évadján kirángatják az ágyából. A hallban ott állt az őrmester, egy vörös, dühösképű macskával, két zsaru meg az öreg Snelska.

– Mi történik itt? Mi okból verik így az ajtómat?

Úgy beszéltem, mint aki félhalott, de belül majd' kitört a frász.

– Kirabolták a bankot! – kiabálta az öreg Snelska.

– A bolondját járatja velem? Ugrat?

– Ki viccel az ilyesmivel? Halott van az utcán, és a bankból elvittek ötven lepedőt – mondta izgatottan Snelska.

– A maga ablaka a sikátorra néz – vette át a szót az őrmester. – Látott valamit?

Az őrmester beleszimatolt a levegőbe. Megérezte a rozspálinka szagát.

– Semmit sem láttam. Aludtam. Egyetlen hangot se hallottam.

Az egyik kopó elvigyorodott. Az őrmester morgott valamit a bajusza alatt, majd hangosan ezt mondta: – Menjen vissza az ágyába, és aludja ki magát, pajtás!

– Sok köszönet a semmiért – mondtam neki, amint kifelé ment. – Ki kérte magukat rá, hogy idejöjjenek és felverjenek? He?

Ezzel becsaptam az ajtót és elforgattam a kulcsot.

Felöltöztem, lementem a raktárba, és megszámoltam a pénzt.

Harmincezer dollár volt. Visszatettem táskát a helyére a matracok mögé, majd visszamentem a szobámba. Semmi gond. Több, mint elegendő pénzem volt rá, hogy elvegyem Selmát. Tizenötezret kért, és íme harmincezerrel jövök. Mondjuk úgy, kezdetnek nem rossz.

Az egyik rabló kiszúrt engem, de az volt az érzésem, hogy éppen elég gondja lesz a saját bőrének megmentésével. Lefeküdtem, kezeimet összekulcsoltam a takaróm alatt, és öt percen át folyamatosan vihogtam. Megcsináltam! Selmát két hónapon belül kirakják a mostani helyéről. Nagy élet áll előttünk.

Próbáltam felhívni őt, de nem értem el, és csak tengtem-lengtem, rettentő boldogan a nap hátralévő részében. Később elvettem száz dollárt a pénzből, hogy egy jó vacsorát csapjak tengeri herkentyűkből.

Amikor visszaértem, véget ért az álom.

Átellenben egy kocsi állt az utcán, benne három emberrel, akik a házunk bejáratát tartották szemmel. Felismertem közöttük a lemberdzsekes férfit az arca alapján is, mivel most nem hordott lemberdzseket.

Kis híján pánikba estem és elfutottam, aztán mégis nyugodt járást erőltettem magamra, amikor megkerültem a sarkot. A sikátoron és a hátsó bejáraton át a szobámba mentem. Bezártam az ajtót, és reszketve álltam a sötétben. Mást sem kívántam, mint hogy fogjam a pénzt és megpattanjak. Bőven telt belőle egy gyors kocsira vagy repülőjegyre, de igyekeznem kellett. A zár felé nyúltam. Ekkor kopogtak, és nekem égnek állt a hajam tőle. Elképzeltem a lemberdzsekest, amint pisztollyal a kezében áll a hallban, és arra vár, hogy megölhessen. Olyan volt, akár egy lidérces álom. Megmeredve álltam.

– Harold – mondta egy hang odakint, amelyben ráismertem Snelskára, de mégis nagyot ugrottam. – Hallottam magát, amint felszaladt a lépcsőn, Harold – folytatta Snelska.

Villanyt gyújtottam, ajtót nyitottam.

Snelska hunyorgott a fénytől. – Mi van magával – kérdezte. – Miért áll itt a sötétben? Járt itt egy ember, magát kereste. Nem tudta a nevét, de leírta nekem magát. Azt mondta, hogy munkát ajánl magának.

– Megmondta neki a nevemet? – kérdeztem, és betegnek éreztem magam.

– Igen, persze. Tudom, hogy állást keres.

– Köszönöm – mondtam, és becsaptam az ajtót.

Tudtam, hogy most kerültem igazán bajba. Azok ott nemcsak a pénzt akarják. Szemtanúja voltam a bűncselekményüknek. A bankőr kritikus állapotban fekszik a korházban. Ez annyit jelent, hogy azok a fickók odakint a kocsiban engem akarnak gyorsan kinyírni.

Mint már mondtam, jóképű fickó vagyok rengeteg ésszel, de akkor tanácsot kellett kérnem. Ehhez pedig agyafúrt fickóra volt szükségem, így mindjárt Hot Rod Washburne jutott az eszembe.

Kisurrantam a hallban lévő telefonhoz, felcsengettem, és beszámoltam neki a bajomról. Régóta ismerem, ő a barátom, tehát őszintén feltártam az egész ügyet. Amíg beszéltem, ő csendben maradt, és már azt hittem, hogy letette a kagylót. De nem. Csak engem hallgatva koncentrált.

– Washburne, ott vagy még? – kérdeztem.

– Beszélj csak – szólt vissza –, folytasd, te hülye.

Tehát folytattam azzal, hogy a rablók a ház előtt ülnek egy nagy kocsiban. Hárman vannak itt közülük, és arra készülnek, hogy meggyilkoljanak.

– Mennyi van a táskában?

– Harmincezer.

– Hmm – mondta. – Kihúzlak téged a bajból, de ennek az ára tizenötezer dollár.

Hot Rod szavai biztatóan hangzottak, de tizenötezer dollár, az pont a fele a harmincezernek. Sohasem volt gondom a számolással.

– Az a fele! – üvöltöttem.

– Nos, ahogyan akarod, jóember – mondta Hot Rod. – Vagy tizenötezer, vagy meghal valaki.

Hát, ha ő így döntött, nekem miféle választásom maradt volna? – Rendben van – egyeztem bele.

– Már megvan a tervem. Ha betű szerint ehhez tartod magad, akkor az eredmény biztos. Először is állj oda az utcára néző ablakhoz, amíg meg nem látod, hogy befordultam oda és megálltam a kocsimmal. A többi az én gondom.

– Azt hiszem, nem értettél meg, Hot Rod. Azok a fiúk a nagy mordályaikkal lövésre készen állnak az utcán, itt szemben.

– Fárasztó vagy, fárasztó, hallod? – válaszolta Hot Rod. – Miért kell nekem örökké hallgatnom az ellenvetéseket? Unom a hitetlenkedőket. Akarsz vagy nem életben maradni és lelépni a tizenötezer dollároddal? Megvetek mindenkit, aki nem hisz nekem!

Na, amikor így kezd beszélni, mindjárt jobban érzem magam.

Nem győzöm mondogatni, hogy Hot Rod rendkívül eszes fickó.

– Oké – adtam meg magam. – Várni foglak.

– Tizenöt perc, tökfej – mondta, és letette.

Mondanom sem kell talán, milyen hosszú volt az a tizenöt perc, amíg végre a piros sportkocsi megjelent a ház előtt. Láttam a gazfickókat ott szemben, és a legszívesebben lemondtam volna az egészről, de tudtam, hogy már késő. Ezenkívül Hot Rod Washburne az eszményképem; harmincnyolc éves, és még egyetlen napot sem dolgozott életében. Higgyen az ember az ilyenekben. Fogtam a táskát, és levittem.

Amikor Hot Rod látta, hogy jövök, kinyitotta nekem a kocsiajtót, én pedig levágtam egy sprintet, aztán beugrottam mellé.

Láttam, hogy azok a fickók a másik autóban rám mutogatnak, és majdnem kiugrik a szemük a fejükből.

Ekkor Hot Rod megszólalt: – Na, most mosolyogj rájuk és ints búcsút nekik, mintha a barátaid volnának.

Azt hittem, Hot Rod bedilizett, de mit tehettem volna, széles vigyort vágtam és intettem a kezemmel. Úgy vettem észre, hogy ez nem nagyon tetszik nekik. Ekkor azonban Hot Rod a szemére húzta az első világháborús pilótaszemüvegét, gázt adott, és elindultunk.

Szívesen vettem volna, ha ez a történet vége, de a komák utánunk eredtek. Elég közel hajtottak mögöttük ahhoz, hogy láthassam: mintha a fogukat vicsorgatnák. Rossz látvány volt.

Nem tágítottak tőlük, mialatt kifelé hajtottunk a városból. Akkor Hot Rod ráfordult az országos főútvonalra. A gazfickók közelebb húztak, de Hot Rod figyelte őket a tükörből, és nem látszott rajta aggodalom. Inkább boldogan hümmögött, mint aki már számolja is a tizenötezer dollárt.

Felfelé haladtunk a hegyoldalon, és a fiúk a távolságot tartva követtek bennünket. Nem jöttek közelebb.

– Harold fiam – szólalt meg Hot Rod –, ugye mondtam már neked, hogy én egyetemre is jártam? Akkor közel voltam hozzá, hogy életemben először dolgozzam. Ijesztő tapasztalat volt.

– Igen, emlékszem, hogy egy időre elmentél.

– De még mennyire, fiam, a felsőoktatási intézmények egyikében tanultam.

– Ez tényleg így volt?

– Bizony. Az egyetemen pedig volt egy tantárgy, amely azzal a kérdéssel foglalkozott, hogy miért válik palacsintává annyi derék állampolgár gépkocsi-szerencsétlenségekben.

Ekkor már közel jártunk a hegytetőhöz, és kissé ideges lettem. – Hot Rod, azok a fickók közelebb jönnek – figyelmeztettem.

– Nagyon helyes – válaszolta.

A tető előtt jelzőtábla állt a következő szöveggel: „Teherautók kapcsoljanak vissza a lejtőn”. Miközben megkezdtük a leereszkedést a hegyről, Hot Rod nagyobb sebességre váltott.

– Hé, Hot Rod, az egyik fickó ott mögöttünk kilógaszkodik az ablakon, és ránk céloz a fegyverével!

Hot Rod nagyot lélegzett, mint akit untatnak. – Eszeveszett idióták! – mondta. – Éppen arra készülünk, hogy lerázzuk őket, ennyi az egész – folytatta, és rálépett a gázpedálra.

Érzékeltem a sebességet, mert valósággal repültünk lefelé a hegyoldalon. Odalent pedig nem volt semmi más, csak sötétség meg sziklák. Hozzá még kanyarokat kellett bevennünk.

– Hé, Hot Rod, itt volna az ideje, hogy lerázzuk őket!

Hátranézve láttam ugyanis, hogy azok ott majdnem a sarkunkat taposva száguldanak utánunk. Sőt egy lövedék is elzúgott mellettünk.

– Uralkodj az idegeiden – mondta Hot Rod, és ezzel még rátett egy lapáttal.

Hát igen. „Mindaddig, kölyök, amíg tizenötezer dollárról van szó, addig számíthatsz Hot Rodra”.

– Lassan a testtel, Hot Rod, nagyon veszélyes kanyarhoz érkezünk! – figyelmeztettem.

– Csak te tudod ezt, igen, te hülye?!

És ekkor, ahogy belementünk a kanyarba, hirtelen alacsonyabb sebességfokozatba kapcsolt, majd lenyomta a gázpedált. Olyan hangot adott a motor, mintha nyomban fel akarna robbanni. Ide-oda lengett a kocsi, de megmaradt az úton. A hátsó kerekek megfogták azt az erőtöbbletet, amelyet Hot Rod a futóműre adott. Ekkor keményen fékezett, és mi hátranéztünk.

A másik kocsi nagy sebességgel a blokkoló fékekkel érkezett be a kanyarba, erőteljesen jobbféle fordított elülső kerekekkel. De csak azok a fickók akartak jobbra menni, a kocsi nem, hiába birkóztak még vele. Egyenesen az acélkorlátnak rohantak, és átszakították, mintha ott sem lett volna. Ötig számoltam, amikor nagy dörrenés hallatszott a szakadék mélyéből. Kissé világosabb lett az ég, amikor a kocsi kigyulladt.

Hot Rod felengedte a kuplungot, és lassan lefelé csorogtunk a hegyről. – A centrifugális erő a dolog lényege, fiam – magyarázta Hot Rod. – A kanyarba bemenet, a megfelelő pillanatban alacsonyabb sebességfokozatba kell kapcsolni fékezés helyett, mert az egyáltalán semmit sem ér a centrifugális erő ellen.

Nem tudtam, miről beszél, de mindegy. Odaadtam neki a tizenötezer dollárját, azután felhívtam Selmát a támaszponton.

A kapcsolótábla előtt ülő híradóslány aztán közölte velem, hogy Selma felségül ment a Haditengerészet egyik szakácsához.

Sose tudhatja előre az ember, hogyan ütnek ki végül a dolgok. Itt vagyok én a tizenötezer dollárommal. Azt hiszem, Selma megunta, hogy várjon rám.

Nem éppen szerelem

FLETCHER FLORA

Kibámulva a magas, szárnyas ablakon, amely nyitva volt a késő délutánon, Marcus mérföldekre ellátott a széles folyóvölgybe, amely a külvárosi otthonok összezsúfolt, sokszínű háztetőin túl húzódott. A folyó fénylő ezüstszalagjának egy darabján kívül láthatta a távoli, szétszólt tanyák és mezők mintázatát, amely az ősz vörös, barna és még kitartó zöld színeiben játszott. Szép látvány volt, hívogató és szemnyugtató. Ha teheti, szívesen állt volna ott tovább, és elnézegette volna az egészet a lelke épülésére. Ám ez lehetetlen volt.

A lábainál, a mindössze három falból álló kis szoba padlóján egyéb, kevésbé hívogató és felüdítő látvány adódott. Egy lány holtteste volt ez, amelynek kelletlenül bár, de elsőbbséget kellett adnia a mezők és tanyák látványával szemben így, a vége felé az évnek, amely még nem halt meg, csupán haldoklott.

Halk sóhajjal, amely alig volt hallható a háta mögött, az árnyékban álldogáló őrmester számára, Marcus lenézett és fél térdre ereszkedett. Arccal lefelé feküdt a lány, a mintázott padlón nyugvó kitekeredett feje látni engedte arcának a bal felét, amelyen a halál nyitva hagyta élettelen szemét és befelé fordult ajkait, amelyek elkeseredett haragot vagy egy végső erőfeszítést fejeztek ki. A lábai a szoba nyitott oldala felé mutattak, ahol Fuller állt, míg a törzse párhuzamosan feküdt a fémasztallal, amelyet a szoba egyik falához erősítettek, és a másik oldalon két vékony acélláb tartott. Az előrenyúló karjait szétvetette a feje előtt, kis kezeinek az ujjai karomszerűen begörbültek, mintha a halál pillanatában a sima felületbe kapaszkodva a lány meg akarta volna akadályozni, hogy az érte jött valamiféle sötét angyalok elhurcolják.

Nos, az angyalok győztek, a lány vesztett, és ő is vesztett. Most itt áll azzal, ami megmaradt a lányból ebben a színes farmjaival olyan tetszetős világban, ő pedig a saját hibájából volt az, ami.

Beletúrt az ujjaival a rövid, szőke hajba, kitapintva a pépes foltot a koponya hátulján, és finnyás utálkozással érezve a gyenge és ragadós szivárgást az ujjai hegyén. Felállt, és megint sóhajtott.

A fémasztalnál, amely valójában egyetlen, munkára rendelt lap volt, egyenes támlájú szék állt rendszeretően betolva. Az ülőrésze az asztal alatt volt, a támlája pedig érintette az asztal szélét. A felület üresen állt, nem volt rajta egyetlen könyv vagy papír sem.

– Hátulról vágták fejbe valami sima és nehéz tárggyal – mondta Marcus. – Mi lehetett az?

Bob Fuller őrmester megmozdult, és kilépett az árnyékból. Nem kedvelte Marcust, aki szelíden tudomásul vette az ellenszenvét. Az őrmester perverz örömét lelte abban, hogy csak annyit mondjon neki, amennyi feltétlenül szükséges, amennyit az ügy rutinszerűen megkövetelt tőle. Marcus nem osztotta, s inkább csak mulatságosnak tartotta Fuller ellenszenvét. Valójában meglehetősen ösztönző jelenségnek érezte Fullert, állandó kihívásnak arra, hogy a lehető legjobban végezze a munkáját. Fuller nyilvánvaló kétsége ellenére ezért nem választott más munkatársat magának, és nem engedte el az őrmestert, hogy az máshol, vele jobban összeillő társsal szolgáljon.

– Nem találtuk meg – mondta Fuller. – Elvitték vagy elrejtették.

Természetesen keressük.

– Hat polcsor. Több tízezernyi könyv és több, mint ezer polc.

Eldughatták valamelyik könyv mögé. Jó kis munka lesz magának, Fuller.

– Ha itt van, akkor megtaláljuk.

– De valószínűleg nincs itt. Mindenesetre sok szerencsét hozzá.

Marcus megfordult, hanyagul, szinte közömbösen körülpillantott az apró szobában. Tekintete csak a szárnyas ablakon pihent meg, amelyen túl a színes mintázatú éj elterült.

– Abby Randal – mondta Fuller. – Abby az Abigail névből.

– Azt hiszem, vagy egy órája halott.

– Elég pontos meghatározás – vetette oda Fuller.

– Szeretném tudni, merre vannak az ő saját könyvei és jegyzetei.

– Könyvek és jegyzetek? Miért gondolja, hogy az is volt neki?

– Nos, ezek a kis szobák, vagy „carrel”-nek nevezett fülkék az egyes polcsorcsoportok mögött nem mások, mint munkaszobák – magyarázta Marcus. – A tanuláshoz pedig könyv és papír szükséges, de legalábbis könyv. Szeretném tudni, ezek hol vannak?

– Ezek a helyiségek szerintem a tanuláson kívül egyéb dologra is használhatók, ha úgy vesszük. Amire én gondolok, ahhoz nincs szükség könyvekre.

– Csúnya fantáziája van. Fuller, akár csak nekem.

Szerelmeskedésre gondol, ugye?

– Nem így mondanám. Ha erre kíváncsi, hát az egyik szerelmes nem szokta beverni a másik fejét. Szerintem nem. Amire én gondolok, az nem kimondottan szerelmi cselekmény.

– Talán hajdani szerelmesek. Valami cseppet sem gyengéd szakítás. A féltékenység gyakran válik rosszindulatúvá, Fuller.

Na tessék. Már megint henceg, mint örökké. Mi az ördögöt ért azon, hogy hajdani?

Azért sem kérdezi meg, Fuller nem együgyű, kisüti ő a választ az összefüggésből is. Talán korábbi szerelmesek, erre gondolt Marcus? Ha igen, akkor miért nem így mondja?

– Lehet – mondta hangosan Fuller.

– Nos, jobb ha most elmegyek innen, és bejönnek a helyszínelők. Nem mintha találnának bármit is, amit mi még nem ismerünk, és az nem sok. Bármelyik pillanatban itt lehetnek. Jó munkát végzett, Fuller. Jól kézben tartja a dolgokat.

Megérdemelt dicséret volt ez, és Fuller igazán díjazhatta volna, de nem. Inkább rossz néven vette. Egyedül jött ki a hívásra, és minden szükséges munkát elvégzett, mielőtt még Marcus is befutott volna.

– Köszönöm – mondta. – Megvárom a helyszínelőket.

2 Marcus a választékos „quondam” szót használta. – Ford.

Marcus kilépett a keskeny keresztfolyosóra, amely párhuzamos volt a kis munkaszobák sorával. Innen egyenesen beláthatott a könyvespolcok között kialakított, merőleges irányú folyosók egyikébe, ahol az alacsony mennyezetig értek a könyvek. Ez volt a város nyugati peremén álló egyetem könyvtárának „C” polcsora, az egyetemé, amelyen Joseph Marcus nyomozóhadnagy megszerezte a képesítését, és elindult a nyugdíj felé vezető úton. Ezt a polcsort ideiglenesen zároltnak nyilvánították. Ahogy végignézett rajta, a folyosót megvilágító lámpákon kívül egyéb fényt nem látott.

– Nézzük csak, jól tudom-e? – mondta Marcus. – A főkönyvtáros neve Henry Busch. Azt a lányt, aki a holttestet megtalálta Lena Hayesnek hívják. Az a fiatalember, aki ezen a délutánon a felügyelő asztalánál ült, Lonnie Beckett. Jól tudom?

– Jól. Azt mondtam nekik, hogy várjanak a könyvtárosok irodájában. Az a következő emeleten van, két polcsorral feljebb. Ott megtalálja őket.

– Megyek és megnézem. Folytassa, Fuller.

Ez a „folytassa” Fuller szerint annyit jelentett, hogy házőrző kutyaként maradjon ott, ahol van. Eszerint cselekedett. A szárnyas ablakhoz ment, amelyből elnézett a völgy felé, kicsit irigyen, ami levont valamit a csodálata értékéből. Marcus ezalatt a folyosón át, két acéllépcsőn felment az emeletre, ahol jobbra fordulva bejutott egy magas mennyezetű nagy terembe. A tágas termen végignézve belátott a szemben lévő másik helyiségbe, amelynek a bútorzata hosszú asztalokból és a hozzájuk tartozó, egyenként hat székből állt.

Körben, a fal mentén, kézikönyvek tömege sorakozott a polcokon.

Közvetlenül jobbra állt egy magas pult, a kezelőasztal, meg a két fallal határolt zárt hely. Szemben a kezelőasztal és a másik fal között, alacsony fakerítés állt ajtóval, amely becsukáskor önműködően záródott. A villamos energiával működtetett zárat csak úgy lehetett kinyitni, hogy a kezelőasztal mellett ülő könyvtárügyeletes megnyomott egy gombot. Ennek az volt a célja, hogy engedély nélkül ne mehessen be senki a könyvtár belsejébe.

Marcusnak nem volt engedélye, ám voltak előjogai. Az ajtó előtt állva megvárta, amíg a zümmögő hang azt nem jelezte, hogy a gombot megnyomták. Ekkor túltengő szabadságérzettől eltelve belépett a kerítés túloldalán lévő kivételezett területre.

A könyvtárosok hivatalában ott találta a Fuller által megígért három személyt. Henry Busch magas és sovány férfi volt, sima, sötét hajában szürke csíkokkal. Ezek a csíkok mintha mesterségesek lettek volna, hatáskeltés céljából gondosan megtervezettek. Keskeny, aszkétikus arca, vastag szarukeretes szemüvegének lencséi mögül kitekintő komoly szemei azonban cáfolni látszottak ezt a gyanút.

Marcus megítélése szerint Busch nem olyan embertípus volt, aki ilyesféle esztelenséggel elégítené ki a hiúságát. Különös módon Lonnie Beckett úgy festett, mintha Buschnak egy újabb és javított kiadása volna. Nagyjából egyforma magasak, azonos súlyúak voltak, sőt a fejformájuk és az arcuk is nagyon hasonló. Beckett hajában nem látszottak ősz csíkok, de a szeme meg a szemüvege már ugyanolyan volt. Lena Hayes csinos teremtésnek bizonyult, Marcus kellemes meglepetésére, mivelhogy nem számított hasonló meglepetésre egy könyvtárban. Barna, tömör, rövid és simán fésült haja olyan puhán fénylett a lámpa világításában, mint a csiszolt diófa. Pulóvere csodálatosan simult az alakjára, divatos rövid szoknyáját pedig úgy szabták, hogy látni engedje formás combját és csinos lábszárait. Marcus agglegényszíve megmozdult, mert a zöld mezőkön kívül más látvány szépsége iránt is fogékony volt.

Bármilyen bájos volt Lena, az egyetemista, Marcus úgy vélte, hogy a lány tanult ecdysiastaként 3 is élhetne.

3 Sztriptíz-táncosnő. – Ford.

(Hadd keresse Fuller ezt a szót is a Websterében 4).

4 A Webster Dictionary az angolszász nyelvterületen legelterjedtebb értelmező és kéziszótár, amely „hétköznapi nevét” a kiadójáról kapta.

– Mr. Busch? – szólította meg a férfit. – Marcus hadnagy vagyok. Vagy doktor Buschnak szólítsam önt?

– Nem számít, nem számít. Ahogy kívánja – jött közelebb Busch, és a kezét nyújtotta. – Jöjjön, hadnagy. Önre várunk.

– Tudom, hogy sok tennivalójuk van – mentegetőzött Marcus kezet szorítva. – Nem is akarom túl sokáig feltartani önöket.

– Tökéletesen rendben van minden. A rendelkezésére állunk. Ez Miss Lena Hayes, és ez a fiatalember Mr. Lonnie Beckett.

Marcus a bemutatás sorrendjében bólintott feléjük, és ellenállt a csábításnak, hogy tovább legeltesse a szemét az előbbin, mint az utóbbin.

– Úgy tudom – mondta –, hogy önök valamennyien érintve vannak bizonyos mértékig abban a szerencsétlen eseményben, amely ma délután történt a könyvtárban.

– Nem éppen – válaszolta Busch. – Én csak azért vagyok jelen, mert én vagyok a könyvtáros, és felelős vagyok mindenért, ami a hatáskörömben lezajlik. Szörnyű dolog. Teljességgel hihetetlen.

– Ami megtörtént, az hihető– állapította meg ésszerűen Marcus.

– Ámbár talán elintézhetjük az ügyet anélkül, hogy túl nagy vihart kavarnánk vele.

– Reméljük, így is lesz, de attól tartok, egyikünk sem tud sokat segíteni. Ám ezt ön dönti el, természetesen. Feltételezem, hogy kérdéseket kíván feltenni nekünk. Készen állunk az együttműködésre, efelől biztos lehet.

– Jó. Nem kérdezek sokat – nyugtatta meg Marcus, és helyet foglalt a neki felkínált széken, míg Busch. leült az asztala mögé. – Hogy elkezdjem, ismerte valaki személyesen az áldozatot önök közül?

– Csak a magam nevében szólhatok – válaszolta Busch. – Alkalmilag találkoztam vele. Diplomázó hallgató volt, a szakdolgozatát készítette, és irodalmazás céljából gyakran jött a könyvtárba. Soha, egyszer sem kérte a személyes segítségemet.

Persze azért beszéltem vele, váltottunk néhány szót, de ennyi az egész.

– Látta őt ma, amikor a könyvtárba jött?

– Nem láttam.

Marcus most Lonnie Becketthez fordult.

– Úgy tudom, hogy maga az ügyeletesi asztalnál ült ma, amikor a lány bejött. Magának kellett beengednie.

– Igen, ez így volt. Én engedtem be.

– Beszélt vele?

– Igen. Nem vettem észre őt, amikor feljött, és ő kérte, hogy nyissam ki neki az ajtót.

– Volt nála valami, úgy értem, könyv vagy bármilyen papír?

– Nem hiszem. Nem, biztosan nem volt. Mindig táskában hordta a dolgait, és táska nélkül jött. Ahogy most visszagondolok rá, még retikül sem volt nála.

– Nem volt ez kicsit furcsa? Végeredményben minden diák tanulni jön a könyvtárba. Általában szükségük van bizonyos anyagokra, ugye?

– Nem feltétlenül. Talán csak olvasni akarta a polcon álló könyveket.

– Értem. Tehát, azért is jöhetett a lány, hogy itt találkozzék valakivel. Mindenesetre szándékosan vagy véletlenül, de találkozott valakivel. Bárki volt is az, meggyilkolta a lányt.

– Nyilvánvalóan.

Eléggé ártatlan volt a megjegyzés, a nyilvánvaló tény egyszerű elismerése, de Marcus árnyalatnyi gúnyt érzett ki belőle. Nem mintha a fiatalember megjegyzése választ követelt volna; a sima tény megállapítása ritkán igényel magyarázatot. Marcus azonban egyáltalán nem volt biztos benne, hogy rokonszenvesnek találja Lonnie Beckettet. Úgy érezte viszont, hogy egy, a húszas éveinek közepét taposó fiatalembernek mutatnia kell bizonyos finom megértést a korai negyvenes éveiben járó férfi szenilis dolgai iránt.

Akkor is – gondolta magában – ha az a fiatalember túlságosan ravasz és magabiztos. Felismerve az ébredező előítéletet, jobbnak látta, ha más utat választ a kérdéseinek.

– Azt mondja, nyilvánvalóan – mondta Marcus. – Ha lenne olyan jó, feleljen az első kérdésemre, amelyre Mr. Busch a maga részéről már válaszolt. Személyes ismeretségben állt Abby Randellel?

– Abban álltam – felelte Lonnie Beckett előredőlve, végigsimítva térdeit a tenyereivel, mintha izzadnának. Marcus elégedetten látta, hogy mégsem olyan magabiztos, mint amilyennek látszani akart.

– Azt hiszem, jobb, ha megmagyarázom a kapcsolatunkat – mondta Beckett –, mivel nem szeretném, ha később eltúloznák vagy félremagyaráznák.

– Bölcs dolog – jegyezte meg Marcus. – Mi is jobban szeretjük, ha elkerülhetjük a félreértéseket, ha lehet.

– Nos, az az igazság, hogy néhányszor randevúztam Abbyvel az elmúlt nyáron. Mindketten részt vettünk a nyári ülésen, ahol megismerkedtünk, és volt néhány találkánk.

– Mennyi az a néhány?

– Ó, nem tudom, nem vezetek naplót. Talán egy tucat.

– Ez egy csinos, kerek szám. Mit csináltak a találkozóikon?

– Semmi különöset. Bementünk szórakozni a városba, párszor táncoltunk. Leginkább azonban az egyetem területén kószáltunk, és különféle dolgokról beszélgettünk. Eszes lány volt és éles nyelvű.

Úgy gondoltam, hogy szórakoztató lesz vele járni egy ideig, de később elvesztettem az érdeklődésemet iránta.

– Nagyon jól el tudom képzelni, hogy ismeretséget köt valakivel, csak hogy csavarogjon és beszélgessen vele. Mit mondhat róla, miféle lány volt?

– Okos, ahogy mondtam. Ráadásul kemény, már jó értelemben mondva. Reális volt, tudta, mit akar, és szerintem a célja elérésében nem voltak gátlásai. Szegény családból származott, azt hiszem. Azt is mondta, hogy már nem élnek a szülei. Úgy vettem ki, hogy sok mindenen át kellett küzdenie magát ahhoz, hogy bekerüljön az egyetemre, és azon át a disszertánsok közé. Sokszor csúnyán beszélt, de az ember nem nagyon törődött vele, alig vette észre. Gondolom, ez is önvédelmi fegyver volt nála, része annak az erőszakosságnak, amelyet ki kellett fejlesztenie magában céljainak elérése érdekében.

Talán kissé kegyetlennek festem le őt, de valójában nem volt az.

Tanulékony volt, meglepő érzékenységgel, és számos dologban jó ízléssel. Tudott keményen játszani, amikor szüksége volt rá, de semmi hamisság nem volt benne.

– Azt hiszem, megkaptam a leírását. Bátor, kemény lány, alapvetően tisztességes, de képes a lehetőségeinek legnagyobb mértékű kihasználására.

– Ilyenforma volt.

– De nem egészen. Csinos, még holtan is az. Láttam ott, a munkaszobában. Általánosságban szólva a csinos lányoknak több esélyük van a sikerre, mint a többieknek.

– Eléggé vonzó volt, azt hiszem. Mindazonáltal nem az én esetem.

Marcusnak hirtelen az a meggyőződése támadt, hogy ez az utolsó megjegyzés nem egyedül őneki szólt. Végig zavarta az a bizonytalan érzés, hogy ő csak látszólag első számú címzettje az előadásnak. Lonnie Beckett csak őrá nézett, miközben beszélt, de a szavai Lena Hayesnek szóltak. Valójában megismételt egy vallomást. Marcus ezt biztosra vette, és hirtelen felfedezte Lena ujján a kis gyémántgyűrűt. A lány tenyerével lefelé nyugvó kezei éppen csak megrezzentek. Marcus néhány pillanatig Lena arcát tanulmányozta, amelyen a megvetés mesterkélt kifejezése ült, mintha azt akarná közölni vele, hogy az ilyen apró nyári hűtlenkedéseknek csekély vagy semmi jelentőségük sincs. Ami igaz lehet – gondolta Marcus –, kivéve, ha netán gyilkossághoz vezetnek.

– Mindenki a saját ízlését követi – mondta fennhangon. – Miss Hayes, mennyire ismerte Abby Randalt?

– Alig.

A lány nem mondta, hogy „szerencsére”, de a hangja ezt fejezte ki. Így csengett Marcus fülében is, de gúnyt nem érzett benne, inkább megkönnyebbülést, esetleg részvétet.

– De maga fedezte fel a holttestet, ami jó nagy megrázkódtatást kellett, hogy jelentsen magának.

– Nem volt kimondottan kellemes élmény.

– Mit csinált, amikor megtalálta?' – Egyenesen a kezelőasztalhoz mentem, és szóltam Lonnie-nek.

Lonnie pedig elment Mr. Buschért.

– Nem sikoltott?

– Nem vagyok sikoltozós fajta.

– Arra lennék kíváncsi, hogy miként hívta fel a figyelmet a felfedezésére. Ezért kérdeztem.

– Nem mondhatok mást. Biztosan még most is csak kevesen tudják a mieink közül, hogy mi történt. Rajtam kívül senki más nem volt azon a szinten, Mr. Busch pedig nyomban intézkedett, hogy a diákok és a személyzet tagjai ne mehessenek be oda. Ó, természetesen tudták, hogy valami baj van, de hogy mi, azt már nem.

– Maga értelmes fiatal hölgynek látszik, Miss Hayes. A rendőrség is nagyra értékeli ezt. Mondja meg nekem, mi oka volt rá, hogy éppen akkor, éppen azt a szintet keresse fel?

– Nem éppen azt a szintet kerestem fel, hanem mindegyiket. A világítás kapcsolói az egyes folyosók végében vannak. A hallgatók gyakran felgyújtják a villanyt, ha ez szükséges, és leoltják, ha már nem. Olykor azonban megfeledkeznek róla, így végig kell mennem minden részlegen, és leoltani helyettük a villanyt, ha kell. Ez két vagy három bejárást jelen naponta. Rákényszerít bennünket a takarékosság.

– Ez meggyőzően hangzik. Úgy vehetem tehát, hogy maga belebotlott Abby Randal holttestébe, mialatt végigjárta az egyes szinteket.

– Igen. Megtaláltam a testet, és utána úgy jártam el, ahogyan elmondtam magának.

– És nagyon helyesen járt el, meg kell mondanom – jelentette ki Marcus, és ezzel ismét Lonnie Beckett felé fordult.

– Mennyi ideje volt a kezelőasztalnál, amikor felfedezték a holttestet?

– Délben léptem szolgálatba. Ez annyit jelent, hogy két órája.

– Tehát ennyi. Meg tudja mondani nekem, hogy az említett időszakaszban kit engedett be a részlegekbe?

– Ó, nem – csóválta a fejét Lonnie Beckett, szemmel láthatóan megdöbbenve a kérdéstől. – Attól félek, ez lehetetlen.

– Lehetetlen? De miért? Úgy érti, hogy valami rendelkezés tiltja, hogy válaszoljon?

– Nem, semmi ilyesmi. Egyszerűen csak nem emlékszem határozottan. A tanulók bebocsátása rutinszerűen megy. Ha ismerem őket, akkor csak megnyomom a gombot. Ha nem, akkor előbb elkérem az engedélyüket, és azután nyomom meg. Mindig sok a munkám, és nemigen figyelem, hogy személy szerint kit engedek be, hát még hogy emlékezzem is rá… Tudok adni egy jegyzéket azokról, akik rendszeresen, az egyik vagy a másik napon bejárnak.

Azt azonban, hogy ma délután személy szerint kik léptek be, nem tudom megmondani.

– Abby Randalre azonban emlékezett, ugye? Sőt még arra is, hogy nem volt nála sem táska, sem retikül.

– Az csak amiatt van, ami történt vele. Ha az nincs, akkor most nem tudnám biztosan megmondani, hogy bejött-e ma délután vagy sem. Talán ha erőltetném, néhány látogatóra vissza tudnék emlékezni, de arra már végképp nem, hogy mikor jöttek vagy mentek.

– Arra emlékszik, hány órakor érkezett meg Abby Randal?

– Nem. De ha előre megsejtem, mi lesz, akkor harminc perccel előbb eltűnök onnan.

– Nem sokat segített.

– Sajnálom.

– Nos, ha úgy hirtelen mégis rájönne valamire, kérem, jegyezze fel.

Marcus ekkor visszatért körbekérdezésének kezdőpontjához, Henry Busch-hoz.

– Van más bejárat is a részlegekbe?

– Igen, természetesen. Legalább egy minden emeleten, leszámítva parkolóhoz vezető külső ajtót, amely hátul van.

– Bejöhetett valaki a könyvtárba ezek valamelyikén?

– Feltételezhetően lehetséges, de nem valószínű. Gyakorlatilag állandóan zárva vannak, és csak a könyvtár személyzetének van kulcsa hozzájuk.

– Tehát a személyzet valamelyik tagja bejöhetett rajtuk?

– Bejöhetett.

A könyvtáros keskeny arcán a kelletlen nemtetszés kifejezése futott át, mintha szemtelennek és tarthatatlannak ítélné a puszta gondolatot is. – Ahogy már mondtam, akárki bejöhetett, akinek kulcsa van.

– Belülről kulcs nélkül is nyithatók ezek az ajtók?

– Igen. Mindegyiken van egy pánt. Ha azt megnyomják, a zár kinyílik.

– Akkor tehát ezek az ajtók mind lehetséges kijáratok. A gyilkos ezek valamelyikén át távozhatott a részlegekből.

– Ez igaz.

– Nos, kitűnő. Semmi olyasmi, ami tele volna bonyodalmakkal – mondta Marcus, hirtelen felugorva és a combjára csapva, mint akinek láthatóan elege lett az egész bonyolult és piszkos ügyből. – Azt hiszem, jobb lesz, ha elmegyek, és hagyom dolgozni magukat.

Előbb azonban tudni szeretném, hol lakott Abby Randal. Van a hallgatókról egy címjegyzékük, vagy ilyesmi?

– A legfrissebb még nem készült el – mondta Henry Busch, és Lonnie Becketthez fordult: – Úgy látom, maga kapcsolatban állt Miss Randallel, Lonnie. Talán meg tudja adni a lány címét a hadnagynak.

– Egy szobában lakott a Morgan Street 812 szám alatt – közölte Lonnie. – Talán nem változott a cím. Újabbat nem tudok.

Megint csak Lena Hayeshez beszélt. Csak a múltat ismeri. A fényes és hűvös őszben hihetetlen és sajnálatos közjátéknak tűnik az a nyári ügy, úgy, ahogy volt. Kérlek, drágám, felejtsük el! Marcus viszont már nem mondhatta ezt a maga nevében. ő csak felírhatta a címet és elköszönhetett.

Ismét lement a részlegeken át, és útközben látta Fullert. Az orvosszakértő már végzett a munkájával, és eltávozott. Abby Randal szintén távozóban volt, ám ő egy kosárban. Néhány technikus még szöszmötölt a helyszínen, várhatóan eredmény nélkül. Fullerre bízva a helyszínelés lezárását, Marcus lement az alsó szintre, és a külső ajtón át kilépve elhaladt a betonozott parkolóhelyen álló mentőkocsi mellett.

Körbejárta a könyvtárt, felgyalogolva a lejtőn, amelyen az épület állt, és visszatért az utcán hagyott kocsijához. Lassan hajtva távolodott az egyetemi campustól. A Morgan Streeten nem volt messze a 812-es szám. Egy kétemeletes ház, amelyet valamikor fehérre festettek. Marcus a tornácon át a főbejárathoz ment, és becsengetett. Kisvártatva jelentkezett a szállásadó háziasszony. Idős, szomorú és fáradt arcával úgy festett, mint akinek a kimerülő életereje lassan, de folyamatosan elcsordogál. Egyike lehetett azoknak az özvegyeknek, akik az egyetem közelében élve szobát adtak ki a diákoknak, hogy kiegészítsék a társadalombiztosítástól kapott jövedelmüket.

Marcus igazolta magát, és engedélyét kérte, hogy megvizsgálhassa Abby Randal szobáját. Miután jelezte megbotránkozását a rendhagyó kívánság felett, a háziasszony magyarázatot követelt. Marcus nem látta okát annak, hogy megtagadja tőle azt, ami úgyis rövidesen köztudomásúvá válik. A hír még csak fokozta a nő megrázkódtatását, és Marcus már-már attól félt, hogy a társadalombiztosítás mindjárt elveszti egyik ügyfelét.

Végül összeszedte magát az asszony, és a nyomozó mellé szegődött.

Az ajtóban, az ajtófélfához támaszkodva állt, mialatt Marcus átkutatta a szobát és bérlőjének a holmiját.

Megtakaríthatta volna magának a fáradságot. Egy fülkében volt a szegényes ruhatár, alul egy pár magas sarkú és egy pár lapos sarkú cipővel. Talált egy könyvesládát, megrakva többnyire puhakötésű, jó könyvekkel. Két kitűnő festmény elfogadható másolata lógott a falon, a kifakult olcsó tapéta hozzájuk nem illő hátterével. Abby Randal ízlésével minden rendben volt, de nem volt pénze rá, hogy kielégítse az igényeit. Marcus nem talált egyetlen levelet sem.

Láthatóan nem csak árva volt a lány, de a barátai sem voltak, vagy nem írtak neki. S ha mégis írtak, Abby nem őrizte meg a leveleiket.

Röviden szólva semmit sem talált, ami bővebben utalna a jellemére, vagy megvilágítaná, miért gyilkolták meg. Egy konyhaszekrény legfelső fiókjában huszonhárom dollárra bukkant. Kíváncsi lett volna rá, honnan kapta a lány a pénzt, de nyilván megdolgozott érte, más úton nem juthatott hozzá. Összességében azért kirajzolódtak Abby egyes jellemvonásai. Csinos lány. Bátor, kemény lány. És szegény, jó ízléssel a minőség megítélésére.

– Kik voltak a barátai? – kérdezte az asszonytól. – Sokan voltak?

– Nem sokan – felelte a háziasszony, aki még mindig nehezen lélegzett az átélt izgalomtól vagy a lépcsőmászástól, esetlég mindkettőtől. – Elég kellemes lány volt a másik hárommal együtt, akik rajta kívül itt laknak. Barátságosnak azonban nem találná. A múlt nyáron egy fiatalemberrel járt, de azt hiszem, annak vége lett.

Megmondta a nevét is. Beckett, Lonnie Beckett. Erről ennyit tudok, leszámítva Mr. Carrolt.

– Carrol? Az ki?

– Richard Carrol, az egyetemen tanít. Fiatal, azt hiszem, adjunktus. A múlt nyáron franciából instruálta miss Randalt. A lány a disszertációján dolgozott, és a kutatásához szüksége volt szakirodalmi tanulmányokra is.

– Tudom. Mr. Carrol talán többet is mondhat Abby Randalről.

Meg tudná mondani, hol találom meg őt?

– Kapásból nem. A városi telefonkönyvben benne kell lennie, ha van telefonja.

– Nos, itt végeztünk. Lássuk a telefonkönyvet.

Lementek a lépcsőn. A háziasszony villanyt gyújtott az alsó hallban, hogy Marcus elolvashassa a telefonkönyv apró betűit. A „C” betűnél az ujjával követte a neveket addig, amíg rá nem bukkant a keresettre: Carrol, Richard.

– Wymore Hall – olvasta hangosan. – Ez az egyetemi területen van, nem?

– Így is mondhatjuk. Nincs messze tőle. Azt a helyet a tantestület nőtlen tagjai számára tartják fenn, de diplomás hallgatókat is befogadnak, ha marad szabad szoba azután, hogy a tantestületbelieket már elhelyezték.

– Sokat segített – mondta Marcus, becsukva a telefonkönyvet, és az ajtó felé indulva. – Nagyon köszönöm.

– Örömmel megtettem, amit tudtam. Az a szegény Miss Randal!

Szegény kis vacak.

Igen, gondolta Marcus, visszafelé autózva az egyetemi terület irányába. Szegény kicsi vacak. Talán ez a megfelelő leírása annak, ami Abby Randalból maradt ott, a könyvtárban. Sötétedett, ezért bekapcsolta a világítást. Az egyetemi campuszon áthaladva megérkezett a túlsó oldalon fekvő Wymore Hallhoz, amely hosszúi kétemeletes téglaépület volt. Odabent, az előcsarnokon túl, tompított lámpák barátságos fényével megvilágított társalgó volt. Az előcsarnokban egy fiatalember foglalatoskodott az asztala mellett.

Marcus hozzálépett.

– Mr. Carrolt keresem. Joseph Marcus nyomozóhadnagy vagyok.

A cím várakozásának megfelelően mágikus hatást gyakorolt. Azt a választ kapta, hogy helyezze magát kényelembe a társalgóban, és azonnal hívják Mr. Carrolt, aki nemrég érkezett haza. Marcus szót fogadott. Körülbelül öt perc múlva Mr. Carrol is felbukkant. Fiatal férfi volt, fakószőke hajjal, amely formás koponyára simult, és nyílt tekintetű kék szemekkel. Határozottan szorított kezet.

– Marcus hadnagy? – kérdezte, leplezni sem akarva érthető nyugtalanságát. – Richard Carrol vagyok. Miben állhatok a szolgálatára?

– Nyomozást folytatok Miss Abby Randal ügyében – mondta Marcus. – Hézagosak az ismereteim, és úgy gondolom, maga ki tudja egészíteni pár dologgal.

– Attól tartok, nem. Magam is keveset tudok róla.

– Magánórákat adott neki franciából ezen a nyáron, ugye?

– Úgy van. A francialeckék azonban nem sok mindent tárnak fel.

Megkérdezhetem, hogy miért érdekli magát Abby?

– Meggyilkolták.

– Teremtő ég! – Richard Carrol szája tátva maradt egy pillanatra, és kék szemei egy darabig vakon néztek a hirtelen sokkhatástól. – Hol? Mikor? Hogyan?

– Magának aztán van stílusa a hírek fogadásához, Mr. Carrol – mondta Marcus, megengedve magának egy halvány, kedvtelen mosolyt. – A könyvtárban. Ma délután. Fejbeveréssel.

– Micsoda megrázó ügy! Bárcsak segíteni tudnék magának.

– Talán tud. Meglátjuk. Milyen sűrűn látta Abby Randalt a nyáron?

– Körülbelül három hónapon át hetente két estén.

– Ez elég hosszú idő, ami alatt maga biztosan jól megismerte őt.

– Nem nagyon. Értelmes lány volt, gyorsan tanult, de nem hinném, hogy ennek különleges jelentősége volna.

– Nem különleges. Azt akartam kérdezni, hogy hol jöttek össze tanulás céljából?

– Ó, különféle helyeken. Kötetlenek voltak azok a leckék. Néha a könyvtár valamelyik munkaszobáját vettük igénybe. Máskor egy padot választottunk a campus területén. Néhány alkalommal összekötöttük a munkát egy kis sörözéssel az egyetemi terület valamelyik büféjében.

– Értem. És ő sohasem nyílt meg magának? Sörözéskor sem?

– Soha. Teljesen személytelen volt a viszonyaink.

– Hát ez nem valami jó nekem. Abban bíztam, hogy a diák-tanár viszony kapott egy csipetnyi érzelmi töltést is. Azt hiszem, ez gyakran így van.

– Nálunk nem. Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom.

– Nos, megszoktam már a csalódásokat! Bőven van részem bennük.

Autókürt szólalt meg odakint, és hallatára Richard Carrol felkapta a fejét. Marcus számára ez a hang egy volt a sok közül, de Carrol láthatóan ismerősnek találta.

– Megjött a menyasszonyom – mondta. – Úgy beszéltük meg, hogy most vesz fel engem. Vacsorázni megyünk. Maga talán ismeri őt. Az apja meglehetősen nevezetes ember az államunkban. A Kormányzótanács tagja, hogy csak ezt említsem. Leonard Manning, a Manning.

Marcusra kellő hatást gyakorolt a bejelentés. Az volt a legkevesebb, hogy tagja a Kormányzótanácsnak. Többet nyomtak a latban a millió dollárok. Az egyszerű zsaru ettől csak hasraeshetett.

Savanyúan gondolt rá, hogy Richard Carrol tisztában volt ezzel, amikor kiejtette a nevet. Nem hibáztatta őt persze, amiért teljesen ki akarta aknázni azt, ami kiaknázható. Egy Manning-pipi jó kis fogás volt egy adjunktus számára, nem is szólva a várható csillagászati ugrásról a vagyonában. Szerencsés fiú. Szerencsés, szerencsés fiú.

Ha jól mennek a dolgok, neki nem kell majd harminc évet dolgoznia a nyugdíjáért.

– Hallottam róla – mondta Marcus. – Ha menni készül, akkor kikísérem.

– Igazán sajnálom, hogy így el kell rohannom, és azt is, hogy nem tudtam többet segíteni. Azért majd törni fogom a fejem, hátha eszembe jut valami, amit Abby mondott, és hasznára lehet magának.

– Köszönöm. Nagyra értékelném, ha megtenné.

Együtt mentek ki a járdaszegélyhez, ahol Marcus a saját kocsija felé indult. A Richard Carrolra váró drága gépkocsi belső világítása égett, és Marcus láthatta a volán mögött ülő Manning lányt, amint éppen a retiküljében kotorászott valami után. Kicsit perverz elégtétellel töltötte el a látvány. Íme, könyökig bedughatja a kis öklét az örege feneketlenül mély zsebébe – gondolta –, de Atlantic Citytől ezer mérföldre sem jutna el, ha a szépségével kellene a jegyét megváltania. Valahogy jó érzés volt tudni, hogy milyen sok mindene lehet az embernek anélkül, hogy valamije is volna.

Ekképpen megvigasztalódva Marcus elhajtott a városközpontban álló rendőrségre. Papírra vetett néhány dolgot, megírta a jelentését, azután kiment, hogy harapjon valamit. Megvacsorázva és már szolgálaton kívül beült egy neki tetsző bárba, megivott három sört és nézte a televízión a Burke törvényét. Szerette ezt nézni, mert Amos Burke mindent oly könnyedén megoldott. Marcus nem haragudott rá emiatt. Elnéző volt az irigysége, összhangban állt a hellyel és az elfogyasztott sörrel. Miután Amos megoldotta a maga esetét, Marcus hazavitte magával a még megoldatlan sajátját, és vele feküdt le.

A következő reggelen, a központban néhány órára asztalhoz láncolták őt a tennivalói, és még további fél órát vett igénybe a főnöknek adott beszámolója. Az asztalához visszatérve már fogta a kalapját, hogy meglógjon, amikor elkapta őt az orvosszakértő.

Sovány emberke volt az orvos, az olyan emberek rossz emésztésre utaló arckifejezésével, akik krónikus cinizmusban vagy gázmérgezésben szenvednek. Törékenynek látszott, mint akit a huzat is elfúj, de valójában olyan kemény volt, mint a bálák kötözésére használt acélhuzal. Ebben a pillanatban biztonságosan lehorgonyzott Marcus vendégszékében.

– Általában csak a jelentésében írja meg az ember – mondta –, de most elkövetem azt a disznóságot, hogy személyesen közlöm magával.

– Parancsoljon – felelte Marcus. – Elmondja, de mit?

– A maga legutóbbi kis áldozatának a futólagos vizsgálata kimutatta, hogy a lány egy jól ismert állapotban volt, amely okozhat nehézségeket, de ritkán végzetes. Állapotos volt.

– Ó? – Marcus belesüppedt a székébe, és hátradőlt. – Ez teljesen biztos?

– Teljesen biztos. Könnyen diagnosztizálható eset.

– Értem. Mióta terhes?

– Körülbelül három hónapja.

– Különös, nagyon különös. – Marcus behunyta a szemeit, mint akinek beugrott valami. – Felépítettem magamban egy képet róla, és valahogyan túl keménynek és túl okosnak képzeltem ahhoz, hogy így elkapják.

– Jobb lesz, ha túlad rajta.

– Talán igen, talán nem. Talán van olyan szempont, amelyet figyelmen kívül hagytam.

– Mégpedig?

– Mégpedig az, hogy elég kemény és okos volt hozzá, hogy szándékosan odáig vigye a dolgokat.

– Magának sejtései vannak. Ez a baj magukkal, zsarukkal. Az ember közöl velük egy tudományos tényt, és ők úgy kezelik, mint egy ravasz cselt a tündérmesében. Akárhogyan is, ha magának igaza van, a lány terve nem bizonyult nagyon okosnak. Inkább végzetesnek bizonyult.

– Na, most magának vannak sejtelmei. Honnan tudja, hogy ez volt az indítéka a meggyilkolásának?

– Gyerünk, Marcus. Mindaddig megfelel, amíg jobbat nem talál.

– Nos, ez nem sejtés. Ha valaha is hallottam, mi az igazság, hát ez az.

Marcus hirtelen felállt, és a kalapjáért nyúlt. – Mennem kell, doki. Köszönet a nagyszerű diagnózisért. Nem hiszem, hogy csak kitalálta.

Magára hagyta az öreg orvost, hadd nyelje le a savanyú megjegyzését, és húsz perccel később már felfelé lépdelt az egyetemi könyvtár bejáratához vezető lépcsőn. Odabent felment a kezelőasztalhoz, amelynél most is Lonnie Beckett tartott ügyeletet.

Udvariasan, de nem valami lelkesen üdvözölte Marcust.

– Jó reggelt, hadnagy – mondta szárazon, – Keres valakit?

– Reméltem, hogy itt találom Miss Hayest. Valamit tisztázni szeretnék vele.

– Lena előadáson van – nézett Lonnie az órájára. – Körülbelül hat perc múlva szabadul.

– Hol tartják az órát?

– Grover Hall. Egy kőépület, szemben, az útkanyarnál. Talán én is megadhatom a kívánt felvilágosítást.

– Nem hiszem. Ámbár van itt valami más is. Azt mondta nekem tegnap délután, hogy Abby Randal kemény volt és okos, de ez még nem minden. Miért nem mondta, hogy túlságosan adakozó is volt?

– Nem tudom, mire gondol. Adakozó, miben? Mondtam, hogy kemény, de nem sok mindene volt ahhoz, hogy adakozó is legyen.

– Minden lánynak van valamije. Ahogy az én Fuller barátom mondaná, nem kimondottan szerelem. Bár néha elmegy annak is.

Lonnie Beckett keskeny arca elsápadt, szorongóvá vált. Az alsó ajka reszketni kezdett, majd beszívta a fogai közé, és néhány pillanatig ott tartotta. Marcus amolyan klinikai érdeklődéssel figyelte őt, mintha az érdeklődése csupán elméleti jellegű lett volna.

– Nem hiszem el – mondta végül Lonnie. – Abby nem volt olyan.

– Nem? Nos, lehet, hogy nem. Talán más módját is megtalálta annak, hogy teherbe essen. Persze azért tisztelem magát, hogy védeni akarja a lány jóhírét. Mellesleg tegnap észrevettem Miss Hayes gyűrűsujján a gyémántgyűrűt. Az az érzésem, hogy maga húzta fel rá.

– Rendben van, én tettem.

– Gratulálok. Reméljük, ott is hagyja, ahová maga tette.

Marcus megfordul, lement a lépcsőn, elhagyta az épületet, és az útkanyar mentén elsétált a Grover Hallhoz. A járda mellett állt egy kőpad, és a sápadt, hideg napsütésben ráült. Cigarettára gyújtott, és feltűrte a kiskabátja gallérját. Szüksége lett volna egy felöltőre.

Szinte kihalt volt a campus, a hallgatók a majdnem félezer tanteremben ültek. Mihelyt azonban megszakította fogságukat a rövid szünet, egyszerre nyüzsögni kezdtek körülötte. Marcus vizsla szemekkel nézte őket, azzal a vigasztalan gondolattal, hogy kisebbfajta csoda lenne, ha észrevenné a lányt a minden irányban gyorsan szétosztó tömegben. Mégis szerencséje volt, mert felbukkant Lena, fürgén mozogva, mint akit sürget a szigorú órarend. Marcus megvárta, amíg odaér, akkor talpra állt, és megbökte a kalapja szélét.

– Hello, miss Hayes – köszöntötte.

– Ó, Marcus hadnagy – mondta a lány, és szembefordulva megállt. – Sajnálom, de most nem érek rá. Másik órám lesz.

– Teljesen rendben van. Csak elkísérem, ha nem bánja.

– Nem várhatna vele, akármiről is van szó? Egy óra múlva szabad leszek.

– Nem, nem akarom, hogy elkéssen az órájáról. Vihetem a könyveit?

– Nem, köszönöm.

Lena ismét elindult, és Marcus melléje szegődött. Nagyon vágyott volna rá, hogy engedje cipelni a könyveit. Régen, nagyon régen volt már, hogy egy kedves lánynak hasonló szolgálatot tehetett.

– Azt mondta tegnap – kezdte Marcus –, hogy maga kapcsolta ki a világítást abban a részlegben, ahol megtalálta Abby Randal testét.

Hol van a kapcsolók helye? Már úgy értem, a polcsor melyik végén vannak?

– A folyosó mindkét végén vannak kapcsolók.

– És maga melyiket használta?

– Természetesen azokat, amelyek közelebb esnek a lépcsőhöz.

Miért mentem volna végig a folyosón, oda meg vissza, amikor már mehettem is a következő szintre?

– De hát pontosan ezt csinálta, Miss Hayes, legalábbis az egyik helyen! Máskülönben nem tudta volna felfedezni Abby Randal holttestét a folyosó távolabbi végén, a kis szoba padlóján. Nincs igazam?

– Persze, igaza van. Azonban nagyon jó okom volt rá, hogy hátramenjek. Nem égett a villany, ez tehát rendben volt. Észrevettem viszont, hogy egy könyv hever a folyosó padlóján. Felgyújtottam a villanyt, hogy visszategyem a helyére a polcon, és akkor láttam, hogy több könyv is hever a padlón, végig a folyosón. Úgy látszott, mintha valaki rosszindulatból vette volna le őket a polcokról, csak hogy pluszmunkát csináljon nekünk. Bárhogyan is volt, végigmentem a folyosón, és a helyükre raktam a könyveket, így jutottam annyira hátra, hogy észrevettem a holttestet.

– Mondja, miss Hayes, melyik polcról származtak a könyvek?

– A legalsóról, éppen a padlószint felett.

– Mindegyik?

– Igen.

– Nem gondolta; hogy ez azért különös?

– Egyáltalán nem. Csak azt gondoltam, hogy ördögi kitolás.

Nehéz visszarakni a könyveket az alacsony polcon lévő helyükre.

Ehhez az embernek a sarkára kell ülnie. Ha nem vigyáz, akkor megpattan és lefut egy szem a harisnyáján.

– Eléggé bosszús lehetett.

– Őszintén szólva pokolian dühös. Aztán felfedeztem a testet, és akkor minden más kirepült a fejemből.

– El is hiszem. Ide megy?

– Igen. Rohannom kell, különben elkésem. Ez volt minden, amit kérdezni akart tőlem?

– Ez minden.

– Nem látom, mit változtat a dolgokon.

– Jócskán változtat. Köszönöm, miss Hayes.

Szemmel kísérte a lányt, amint besiet az épületbe. Feltámadt benne a múlt emléke, aztán egy sóhajjal megfordult, és visszament a kocsijához. Egy ideig mozdulatlanul ült a kormány mögött. Furcsa módon nem volt ínyére az, amit még tennie kellett. Végül úgy döntött, hogy visszatér a központba, és ráveszi Fullert, hogy tegyen meg neki valamit. Fuller valószínűleg nem bánja majd, addig biztosan nem, amíg a vezető szerepét játszhatja. Eközben neki fel kell készülnie feladatának legnyomasztóbb részére. Vallomásra kell rábírnia valakit, aki ezt önként sosem tenné meg.

A központba visszatérve az ügyeletes őrmesternél üzenetet hagyott Fuller számára. Majdnem egy órába telt, mire végül Fuller jelentkezett nála.

– Ha arra kíváncsi, hogy megtaláltuk-e a gyilkos fegyvert, akkor az a válaszom, hogy nem – mondta Fuller.

– Nos, ezen nem aggódom. Valószínűleg egy ólomcsődarab volt, vagy hasonló, amit aktatáskában, vagy a kabátja alá dugva hordhat valaki. Megtenne nekem egy szívességet?

– Mindent megteszek – válaszolta óvatosan Fuller –, ami a munkámhoz tartozik.

– Maga mindig elvégzi a munkáját, Fuller.

– Köszönöm. Mi lenne az a szívesség?

– El kellene menni az egyetemre, és behozni Abby Randal gyilkosát. Természetesen nem sürgős, tegye, ahogyan magának megfelel.

Fuller arca lassan kővé merevedett. Tudatos óvatossággal leereszkedett a vendégszékre, és nagy tenyereit a térdeire fektette.

Rettenetesen nagy önuralmat erőltetve magára úgy szólalt meg, hogy szemeit a Marcus mögötti és feletti falra szegezte.

– Csak ennyi? Menjen ki, Fuller; és hozza be Abby Randal gyilkosát. Amikor magának megfelel, Fuller – mondta, és a tenyereit kifordítva hajlítgatni kezdte az ujjait. – Talán, ha nem bánja, elmondhatná nekem, honnan tudja egyszerre, hogy ki a gyilkos?

– Mi sem egyszerűbb, Fuller. Tudom, mert Abby Randal megmondta nekem.

– Ó, hát ez megmagyaráz mindent. Sima ügy, csak egy beszélgetés a kísértettel. Ámbár én magam sohasem bírtam ilyen kiváltsággal, hogy kísértettel beszélhessek. Hogyan sikerül magának mindig ilyen érdekes dolgokat művelni?

– Nem kísértet, Fuller. Megmondta nekem, mielőtt meghalt.

– Valahogy az volt a benyomásom, hogy a halála előtt maga sohasem látta őt.

– Tényleg nem, Fuller, de a lány üzenetet hagyott hátra.

– Én csak egy buta őrmester vagyok, azt hiszem. Nem olvasok nagyon könnyen. Mégis elolvashattam volna az üzenetét, ha vérrel írta volna, de ilyen nem volt, vagy a padlón lévő porba, és ilyen sem volt.

– Könyvekben írta meg, Fuller. Eleinte ugye feltételeztük, hogy a kis szobában ölték meg őt, de nem ott történt. A lány csak meghalni ment oda. Már az elején is gyanítottam ezt, mivel olyan rendesen volt betéve az a szék az asztal alá. Maga is emlékezhet erre. Abby nyilvánvalóan nem töltött hosszabb időt a szobában, mert nem használta, ami persze nem zárja ki annak a lehetőségét, hogy belépésekor ütötték le. Ez a test elhelyezkedéséből is feltételezhető volna. Ma reggel azonban megtudtam, hogy a folyosó túlsó végén támadták meg őt. Többször is lesújthatott rá a gyilkos, hogy biztosan meghaljon, de nem mert sokáig ott időzni, hanem sürgősen elmenekült. Amivel hibát követett el, mert Abby Randal nem halt meg. Legalábbis nem azonnal. Kemény lány volt. Okos is volt. Még haldokolva is, fájdalom és rettegés közepette, kereste a módját annak, hogy tudassa velünk a gyilkos nevét. Végigvonszolta magát a folyosón, és az alsó polcról kihúzott könyvekkel megjelölte az útját, így adva értésünkre, hogy oka van rá. Amikor elért a kis szobába, ott volt, ahol lenni akart. Bekúszott oda, aztán meghalt. Miért, Fuller?

– Feltételezem – mondta Fuller maró gúnnyal, de nem minden kétségbeesettség nélkül –, hogy azért tette, mert félrevonulva akart meghalni.

– Nem. Azért kúszott oda, mert csak így tudta megnevezni a gyilkosát. Tudja maga, Fuller, hogyan nevezik azokat a kis munkaszobákat? Úgy hívják őket, hogy carrel. S van egy fickó a tantestületben, akinek a neve Richard Carrol. Francia leckéket adott Abby Randalnek a nyáron, és a Manning lány miatt sok vesztenivalója volt, ha idő előtt apasági viszonyba kerül a nemkívánatos mamával. Úgy mondta Carrol, hogy a találkozásai Abbyvel kötetlenek voltak, és el is hiszem. Lefogadom magának, Fuller, hogy a legutolsó összejövetelük tegnap délután a könyvtárban volt.

– Ez minden bizonyítéka? Igaza lehet, de pokoli sok idejébe kerül, mire rábizonyítja a gyilkosságot.

– Így van. Ennyi még nem elég ahhoz, hogy a kerületi ügyész bíróság elé állítsa Carrolt. Ennél azért több kell. Nem lesz nehéz közvetett bizonyítékokat találnunk, ha tudjuk, hol keressük őket.

Ámbár tulajdonképpen nincs is rájuk szükség. Beszéltem Carrollal tegnap este, ismerem a fajtáját. De hogy az ördögbe szedjünk ki tőle beismerő vallomást, ha maga nem hozza be?

Fuller felállt. Megrázta a fejét, mintha azt akarná, hogy kitisztuljon belőle a köd.

– Hát, ha maga ezt megcsinálja, az nagy dolog – mondta. – Ezt el kell ismernem.

– Nem vagyok büszke rá – válaszolta Marcus. – A munkát Abby Randal végezte el. Én utána már csak learattam az eredményét.

A seriff odacsap

ED LACY

Mikor az öreg autó beért Harbor Bay-be (lakosainak száma 994), a vezető mellett ülő apró férfi megkérdezte: – Miért lassítasz, Buddy? Eltévedtél? Nem tudom, minek bérelted ezt az ócska tragacsot, amikor van új, nagy kocsid, amiben furikázhatsz. Nem látszik rendes dolognak.

Buddy, az izmos óriás, kopott garbóban és kezeslábasban, mogorva és puffadt fiatal arccal, megállt a falu egyetlen italboltja előtt, és ekkor válaszolt.

– Hagyd ezt a dumát, Artie. Nem tévedtem el, és tudom, mit csinálok. Ideges voltam az utóbbi két napban, túlságosan is. Menj be, és vegyél nekem egy pint bourbont, a legjobból – mondta magas, reszelős hangján az óriás.

Artie keskeny arca eltorzult a meglepetéstől.

– Buddy, te hallod is, amit mondasz? Bolond vagy?

– Csak beszélj így tovább, Artie, és hidegre teszlek. Komolyan gondolom! Menj, vedd meg azt az üveget, vagy azt akarod, hogy én vegyem meg?

Artie mintha még mondani akart volna valamit, de aztán vita helyett kiugrott a kocsiból. Buddy körülnézett a keskeny főutcán, hirtelen megköszörülte a torkát, és kiköpött. Egy zömök, ősz hajú férfi, viseltes barna rendőr-egyenruhában átvágott az úton a kocsihoz.

– A törvény itt tiltja a köpködést az utcán, idegen. Ne tegye még egyszer.

Hatalmas termetét kiszabadítva a kocsiból, Buddy a seriff elé állt, csorba fogaival vicsorítva grimaszt vágott, és megismételte a szabálysértést.

– Jól van, ebből elég volt – tagolta a szavakat a seriff. – Jöjjön velem, megbírságolom.

Az italboltból kijövő Artie sietve a két nagytermetű férfi közé állt, és suttogva kérdezte: – Biztos úr, tudja, ki ez?

– Igen – válaszolta a seriff. – Egy férfi, aki nem vette figyelembe a Harbor Bay-i rendszabályt. Bekísérem.

– Nem teheti meg! ő Buddy Winston! – mondta Artie.

Buddy most egy újabb, ezúttal büszke fintort vágott.

– Rendben van, Artie – mondta. – Ez a díszzsaru azt állítja, hogy bevisz. Hadd próbálja meg. Ez jó hecc lesz!

A seriff vaskos keze már a pisztolytáskáján nyugodott.

– Velem jön, ha kell, fegyvercső előtt. Induljon!

Artie siránkozott. – Buddy, ne kezdj semmit!

Harbor Bay-ben a fogda, a rendőrség, a posta, az önkéntes tűzoltóság, a nyilvános vécé és a polgármesteri hivatal mind egyetlen, régi épületben volt elhelyezve. Artie a legközelebbi telefonhoz rohant, és a hívástól számított húsz percen belül a seriff irodája a telefonáló újságírók ostroma alatt állt. Egy órával később kocsikban és helikopteren a helyszínre érkeztek a riporterek. A seriff visszautasította, hogy fogadja őket.

Pontosan kilencven perccel azután, hogy Buddy Winstont becsukták a fogda egyetlen cellájába, a Megyei Ügyészi Hivatal gépkocsija fékezett és megállt, és Mr. Smith utat tört magának az újságírók tömegén át a seriff hivatalába. Mr. Smith arca gondterhelt, tropikál öltönye izzadtságtól nyirkos volt. Megkérdezte a serifftől: – Az ördögbe is, Al, miért tartja itt Buddy Winstont?

Gyorshajtásért?

– Megszegte Harbor Bay Harmadik Számú Rendszabályának Első Pontját, emellett rendbontóan viselkedett, és ellenállt a letartóztatásnak.

– Nos, figyeljen rám, Al. Olvasta az újságokat. Buddy Winston ringbe lép a nehézsúlyúak bajnokságán a jövő héten. Az ökölvívás történetének legnagyobb bevétele forog kockán. Továbbá egy kétmillió dolláros TV-szerződés is! Elszabadult a pokol a megyeszékhelyen, a fővárosból gyakorolt nyomást nem is említve.

Felejtse el, hogy az utcára köpött!

– Miért felejtsem el, Mr. Smith? Mondtam, hogy rendbontásért meg hatósági közeggel szembeni ellenállásért is őrizetbe vettem.

– Al, használja az eszét. Egy csapat újságíró van kint, és ha fogva tartja Winstont akár csak egy éjszakára is, az felizgatja őt, elrontja a mérkőzést és történetesen egy hárommilliós üzletet is tönkretesz, meg az ég tudja még mit. Ebben a pillanatban a világ szeme Harbor Bay-re szegeződik!

– Az, hogy nagykutya, a törvény fölé emeli Winstont? – kérdezte nyugodtan a seriff.

– Menjen már, Al! Buddy már többször ült börtönben, mielőtt ökölvívásra adta a fejét, olvashatta az újságban a történeteket. Még egy ilyen eset tönkretenné. Tartsa fogva, és azok a riporterek ropogósra sütik Harbor Bay-t és tönkreteszik a nyári turistaforgalmukat.

– Én csak annyit tudok, hogy megszegte a törvényt.

– Al, az Isten szerelmére… használja az eszét, gondoljon bele gyorsan! Mit fog mondani az újságíróknak? Azt, hogy valaki a járdára köpött, és maga ezért elront egy hárommillió dolláros üzletet?

Az ügyészségi ember megtörölte izzadó arcát.

– Mr. Smith – mondta a seriff –, hivatalosan utasít rá, hogy elengedjem Buddyt? Azt akarja, hogy ezt mondjam az újságíróknak?

– Al, ne adjon szavakat a számba. Azért vagyok itt, hogy segítsek magának. Ez a história a világ minden újságának a címoldalán jelenik majd meg. Azt akarja, hogy nevetség tárgya legyen a falu? Beszélnie kell azokkal a riporterekkel.

A seriff kitárta az ajtót, és kilépett a zsúfolt előcsarnokba, hogy szembenézzen a villanófény-ütegekkel. Kérdések záporoztak rá.

Felemelte a kezét, hogy csendet kérjen. Azután lassú szóval beszélni kezdett.

– Uraim, nyilatkozatot kell tennem. Harbor Bay békés falu, és huszonöt éven keresztül én voltam itt a seriff. Úgy vélem, a legtöbbjük azt gondolja, hogy bugris zsaru vagyok, aki nevet akar szerezni magának. Nos, lehet, hogy bugris vagyok, és az is biztos, hogy adok a híremre. A tények a következők: őrizetbe vettem egy bizonyos Buddy Winstont, hivatásos ökölvívót, mivel megszegte a falu rendszabályait. Miután figyelmeztettem, hogy ne ismételje meg cselekedetét, újból elkövette a rendbontást, majd ellenállt az őrizetbe vételnek. Azt mondták, hogy ha fogva tartom, elrontom a nagy üzletet, a TV-ipart, és csaknem a világ végét okozom. Amint tehát sejthetik, nagy nyomást gyakoroltak rám annak az érdekében, hogy engedjem el ezt az embert.

– Ötvenkét éves vagyok, és a nevemet mindig a törvény és a rend oldalán emlegették. Most sem akartam a nevemet beszennyezni, és bűntárssá válni egy csalásban. Ha elengedném Buddy Winstont, akkor a törvény megszegésén kívül egy hárommillió dolláros csalást követnék el az amerikai nép ellen. Mert van itt valami, amit maguk, barátaim, nem tudnak. Mikor ugyanis Buddy Winstont behoztam, felém ütött, és hogy engedelmességre kényszerítsem, kénytelen voltam ököllel kiütni őt. Ezért nem engedem el… Mert ha egy ötvenkét éves ember padlóra tudja küldeni Mr. Winstont, igazán csalás lenne megengedni, hogy ez az üvegállú csavargó megküzdjön a nehézsúlyban a világbajnokságért!

Egy ember a lakatlan szigeten

DONALD E.WESTLAKE

Van egy örök vicctéma, amely így kezdődik: „Két ember egy lakatlan szigeten. Azt mondja az egyik…” Utána pedig valami jó bemondás következik. Azért lehet mulatságos, mert ketten vannak.

De mi lehet akkor, ha csak egy ember van azon a lakatlan szigeten?

Jim Kilbride ilyen volt. Egy ember a lakatlan szigeten. Ez egy négytagú szigetcsoporthoz tartozott, és magányosan feküdt a Csendes-óceán közepén, minden fontosabb hajózási útvonaltól távol.

Jim Kilbride a négy közül a legnagyobbik, egyszer másfél mérföldes kiterjedésű szigeten tartózkodott. Nagyrészt árnyéktalan homok borította, dagálykor az óceán mosta. Két domb emelkedett a közepén satnya fákkal és sötétzölden tengődő bozóttal. A sziget keleti oldalán a part enyhe ívben, apró, természetes tengeröblöt formálva behajlott, s ezt a medencét félkörben a homok, félkörben az óceán fogta közre.

A kevés madár a szigetek között röpködött, éles hangon szólongatva egymást. A világ hangját a madarak rikoltása és a hullámverés surrogása képviselte.

Jim Kilbride egy sor félig felfogott vágyon keresztül és különös események következtében került egyedül a szigetre. Könyvelő volt valamikor, és kényelemben, biztonságban, földhöz ragadtan dolgozott egy kis textilcégnél San Franciscóban. Magassága alig centiméter, kezdődő pocakkal, bár csak huszonnyolc éves volt. A haja egyenes szálú, fekete és puha, és kopaszodó homloka fénylett az irodai lámpák fényében. A szeme kerek volt, és még kerekebb a fémkeretes, orrára lecsúszó szemüvegen át. A nyakkendője úgy lógott, mint egy kötőfék kirojtosodott vége. Öltönyei nagyon jól néztek ki az áruházak kirakatában álló karcsú, magas és jótartású bábukon.

ő akkor James Kilbride volt, és nem boldog. Nem volt boldog, mert tucatember volt, és ezt tudta is. Az anyjával élt, sohasem járt nővel, alkoholt ritkán fogyasztott. Amikor a korabeli realista könyveket olvasta a szelíd, ártalmatlan könyvelőkről, akik az anyjukkal élnek és nincsenek nőismerőseik, mindig szomorú volt és megszégyenült, mivel tudta, hogy azok a történetek őróla szólnak.

Az anyja meghalt, és ez az a pont, ahol a szomorú mesék kezdődnek vagy végződnek, de James Kilbride számára mi sem változott. A hivatal ugyanaz maradt, és az autóbuszok sem jártak más útvonalon. A lakás tágasabbá vált, sötétebbé és csendesebbé, de ez volt minden.

Anyjának jó biztosítása volt, és szépen hagyott maga után.

Olvasmányai és ebéd közbeni beszélgetései adták az ötletet meg az indíttatást arra, hogy egy vitorlást vegyen. Vasárnaponként aztán egyedül járt vitorlázni a Csendes-óceán közeli vizeire.

Ám még így sem változott semmi az életében. Változatlanul izzólámpák világították meg a hivatalt, és a buszok sem tértek új útvonalra. Továbbra is James Kilbride maradt, azontúl is ébren feküdt az ágyában nőkről és mozgalmasabb, boldogabb életről álmodozva.

A hajó négyméteres volt, egy apró kabinnal. Fehérre volt festve, és egy Doreen nevű nőről nevezték el, akivel sohasem találkozott.

Egy fényes vasárnapon, amikor tündöklően tiszta ég borult az óceán fölé, a hajójában állva kibámult a vízre, és arra gondolt, hogy elmegy Kínába.

A gondolat tervvé érlelődött benne. Hónapok teltek el gondolkodással, olvasással és az előkészülettel, mert tudta, hogy egy napon útnak indul Kína felé. Naplót fog vezetni, ki is fogja adatni, híressé válik, és találkozni fog Doreennel.

Megrakta a hajót konzervvel és ivóvízzel. Elintézte a munkaadójával a szabadsága ügyét. Valamilyen okból nem tudta minden dolgát teljesen elrendezni, bár soha többé nem akart visszatérni. Végül útra kelt, megint csak egy vasárnapon, és kis hajóját kikormányozta a tengerre.

A parti őrség aztán megállította és visszahozta. Elmagyaráztak neki egy sereg előírást és szabályt, amelyekből semmit sem értett meg. Amikor másodszor is próbálkozott már agresszívebben léptek fel vele szemben, és megmondták, hogy egy harmadik kísérlet még börtönbüntetést is maga után vonhat.

Harmadjára éjszaka indult, és sikerült átcsúsznia a parti őrség hálóján. Úgy érezte magát, mint egy kém, sötét és rettenetes figura, amint mindenre elszántan menekül a fekete éjszakában egy ellenséges országból.

A harmadik napon már nem tudta, hol van, merre jár és hová tart. Fel-alá járkált. Tengerészsapkája megvédte a naptól, és csak bámulta a tenger nyugtalan felszínét.

Hajók, fekete árnyékok suhantak tova a horizonton. A szigetek csak ködfoltoknak látszottak a messzi, messzi távolban. A közeli világ a kék és az arany színeiben játszott, és a csendet csak a vitorlásnak ütköző hullámfodrok zaja törte meg.

A nyolcadik napon vihar tört ki, és ezt az első vihart sikerült baj nélkül átvészelnie. Meregette a vizet, amíg a hajó száraz nem lett, s utána huszonnégy órát aludt.

Három nappal később, szürkületkor újabb vihar támadt.

Hevesen, vadul tajtékzott a víz és kavargott a levegő, habzó fekete víztömegek zúdultak a küszködő vitorlásra, amelyet elsodort alóla a hullámzás. Vadul csapkodott a karjaival, s az életéért küzdve és kapaszkodva hatalmasakat nyelt a dühöngő vízből.

Éjjel érte el a szigetet, ahol a hullámok kivetették a partra, a félhold alakú öblöcske gyenge védelmébe. Felmászott a homokos parton odáig, ahol már nem érték el a hullámok, és elaludt.

Magasan állt már a nap, amikor felébredt, és sajgón égett hátul a nyaka. Tengerészsapkáját és mindkét cipőjét elvesztette. Valahogyan talpra állt, és elindult a sziget belseje felé, a csenevész fák irányába, csak el, el a tűző napról.

Élt. Talált bogyókat, gyökereket, ehető növényeket, és lassan megtanulta, hogyan cserkészheti be a faágak között tollászkodó madarakat, miképpen kábíthatja el őket kődobással. Egy valamiben szerencséje volt. Még a vihar kitörése előtt, vízhatlan csomagolásban betett egy levél gyufát a zsebébe. Ágakból és fakéregből kis kunyhót épített. Kapart egy sekély gödröt, abban tüzet rakott, és táplálta éjjel-nappal, hogy ki ne aludjon. Összesen nyolc szál gyufája volt.

Élt. Az első napokon, az első néhány héten elfoglalta magát.

Órákon át bámult ki a tengerre, várva a megmentőket. Barangolt a szigeten, és végül a part minden négyzetcentiméterét, valamennyi ágát-bokrát megismerte.

A megmentők azonban nem jöttek, ő pedig hamarosan éppen olyan jól ismerte a szigetet, mint valaha az autóbuszvonalakat.

Rajzolni kezdett a homokba, férfi és női profilokat, meg a madarak képét, amelyek kifeszített szárnyakkal és rikoltozva szálltak a feje felett. Torpedóst játszott saját magával, de sosem nyert. Nem volt papírja és ceruzája, de hozzáfogott a könyvéhez, kalandjai leírásához, amely majd a kishivatalnoknál nagyobb embert csinál belőle. Gondosan építette fel a könyvet, jól megtanult minden egyes elkészült mondatot, lassan és pontosan építgetve őket, csiszolgatta a szavakat, véglegesítette a bekezdéseket. Végre szabad volt, önálló egyéniség és személyiség. Rótta a szigetet, és hangosan szavalta az elkészült szakaszokat.

Ez nem volt elég, nem is lehetett az soha.

Hónapok teltek el, és egyszer sem látott hajót, repülőgépet vagy emberi arcot. Kószált a szigeten, felmondta könyvének az elkészült fejezeteit, de már ez sem elégítette ki. Egyetlen dolog volt, ami az életét elviselhetőbbé tette, és végül az is eljött.

Megőrült.

Lassan, folyamatosan tette. Első lépésként Hallgatót kívánt magának. Minden külső vonás, sőt kor és nem nélkül, egyszerűen csak Hallgatóra volt szüksége. Ahogyan barangolt a szigeten, és felmondta könyvének az elkészült fejezeteit, elhitette magával, hogy valaki ott megy vele a jobbján, hallgatja őt, mosolyog, bólogat és megtapsolja fogalmazványa kitűnőségét. Örül Jim Kilbride-nak, aki már nem az egyszerű kistisztviselő többé.

Már-már csaknem elhitte, hogy a Hallgató igazán létezik.

Időnként hirtelen megállt, jobbfelé fordult, meg akart magyarázni egy olyan részletet, amelyet homályosnak vélt, és meglepődött, de csak egy pillanatra, hogy senki sincs ott. Aztán már emlékezett, nevetett a saját bolondosságán, és tovább beszélve folytatta a sétáját.

A Hallgató fokozatosan testet öltött. Előbb lassan nővé vált, azután már fiatal nővé, aki figyelmesen és megértően hallgatja a mondanivalóját. Még nem volt megjelenése, meghatározott hajszíne, arca és hangja, de már nevet adott neki, és Doreennek hívta. Doreen Palmernek, ami annak a soha nem látott nőnek volt a neve, akivel mindig szeretett volna találkozni.

Egyre gyorsabban kialakult a külseje. Egyik nap észrevette, hogy mézszínű, szőke haja van, eléggé hosszú, és a homlokáról kecsesen hátrafelé hullámosodik, ha szellő suhan át a szigeten a tenger felől. Rájött, hogy kék, kerek, intelligens, az óceánénál is nagyobb mélységeket feltáró szeme van. Mintegy tíz centiméterrel alacsonyabb nála, olyan 160 körüli, érzéki, de nem túlságosan telt az alakja, fehér ruhát visel és pántos szandált. Tudta, hogy szereti őt, mert ő bátor, erős és érdekes.

De még nem volt teljesen őrült, még nem. Addig a napig nem, amíg meg nem hallotta a hangját is.

Gyönyörű hang volt, tiszta, telt és simogató. „Egy férfi egyedül csak félember” – mondta magának. „Nem vagy egyedül” – válaszolta rá a lány.

Őrültségének első nászútján vidám és édes volt az élet. Újra és újra elismételte neki könyvének kész fejezeteit, és ő időről-időre félbeszakította, hogy megmondja, milyen nagyszerű az egész, felemelje a fejét és megcsókolja, miközben mézszínű haja a vállaira omlik; vagy hogy megsimogassa a kezét és megmondja neki, hogy szereti. Sohasem beszéltek régi életükről, az izzólámpákkal megvilágított hivatalról, a szabályos és merev főkönyvekről.

Együtt sétáltak, megmutatta neki a szigetet, minden homokszemet és faágat, minden bokrot és madarat. Megmutatta neki, hogyan vadászott madarakra, és hogyan tartotta égve a tüzet, mert hogy csak nyolc szál gyufája volt. És amikor ritkán viharok érkeztek, a lány odabújt hozzá az általa épített kunyhóban, míg a vihar dühödten végigsöpört a szigeten; szőke haja az arcához ért, lehelete Melegítette a nyakát, és egymást szorosan átkarolva élték át az ítéletidőt. Szemüket a libegő-lobogó tűzre meresztették, remélve, reménykedve, hogy nem oltja el a szél.

Kétszer eloltotta, és neki értékes gyufaszálakat kellett elhasználnia, hogy újra meggyújthassa. De mindkét alkalommal biztosították egymást arról, hogy legközelebb jobban védik a tüzet, és nem hagyják kialudni.

Egy nap, amikor Jim felidézte neki könyvének utolsó elkészült fejezetét, a lány ezt mondta: – Már hosszú ideje nem írtál semmi újat. Azóta, hogy idejöttem.

Jim megállt, gondolatsora megszakadt, s ráébredt, hogy igaz, amit hallott.

– Még ma elkezdem a következő fejezetet – mondta.

– Szeretlek – hangzott a lány válasza.

Ám úgy látszott, nem képes nekifogni az új fejezet megírásának, de tulajdonképpen nem is akarózott hozzákezdenie. Csak azokat a részeket szerette felmondani, amelyek már készen voltak.

A lány viszont kitartott az új fejezet követelése mellett, és emiatt Doreen csatlakozása óta első alkalommal otthagyta őt. Félrevonult a sziget túlsó oldalára, ott üldögélt az óceánra kibámulva.

A lány egy idő múlva utánajött és bocsánatot kért tőle.

Könyörgött neki, hogy mondja el újra a könyv korábbi fejezeteit, mire végül a karjába vette, és megbocsátott neki.

A lány azonban újra meg újra előjött a témával, mindig erélyesebben követelőzve, amíg csak rá nem dörrent: „ne nyaggass már!” Erre persze sírva fakadt.

Megállapította, hogy egymás idegeire mennek, és egyre világosabbá vált számára: Doreen ugyanúgy kezd viselkedni, mint az anyja, az egyetlen nő, akit valaha is közelebbről ismert. Mindig megadóan tűrte, hogy az anyja egy percre se hagyja magára, hogy egyedül, békében elfoglalhassa magát a gondolataival. Nyűgölődő volt a lány is, igen, éppúgy, mint az anyja, folyton követelve tőle, hogy legyenek ambíciói, és kezdjen újra dolgozni a könyvén. Úgy érezte, mintha Doreen is azt akarná, hogy legyen ő csak egy kistisztviselő.

Hevesen vitatkoztak, és ő egy nap megütötte a lányt, amit sohasem mert volna megtenni az anyjával. Doreen megdöbbentnek látszott, aztán sírt, és amikor ő mentegetőzve csókolgatta az arcát, amely magán viselte a tenyerének vörös foltként égő nyomát, és végigszántott ujjaival a puha haján, a lány megadó hangon megbocsátott neki.

A dolgok azonban már soha többé nem lettek ugyanolyanok, mint régen. A lány mind zsémbesebb és zsémbesebb lett, egyre követelőzőbbé vált, ugyanúgy, mint az anyja, az anyjának sokkal fiatalabb hasonmásaként. Különösen a nézése keményedett meg.

Úgy tűnt neki. hogy a szemei sem olyan kékek már, a hangja pedig magasabb és élesebb lett.

ő pedig töprengett, titkolózott, megtartotta magának a gondolatait, sokszor órákon át nem szólva hozzá. Ha a lány félbeszakította a gondolatait – akár úgy, hogy gyengéden megérintette a kezét, de gyakrabban azáltal, hogy felpanaszolta neki, miért nem dolgozik a könyvén – akkor úgy nézett rá, mint egy betolakodóra, egy idegenre. Keserűen ráripakodott: hagyja magára, maradjon távol tőle, hagyja békén őt. A lány azonban nem akart elmenni mellőle.

Nem emlékezett rá pontosan, hogy mikor merült fel benne először a gyilkosság gondolata, de amint felmerült, úgy meg is maradt. Próbálta elhessegetni magától, meggyőzni saját magát arról, hogy ő nem afféle személy, aki gyilkosságot követne el. Könyvelő volt, kicsi és szelíd, csendes férfi, nyugodt és passzív ember.

De nem volt az, többé már nem. Kalandor volt már, tengerjáró, a Csendes-óceán középén lakó, minden, műfénnyel megvilágított irodában gürcölő szegény és szánalmas könyvelő által irigyelt valaki. Tudta most már, hogy képes a gyilkosságra is.

Éjjel-nappal gondolkodott, gyenge tüze előtt ülve, a lángokba bámulva, Doreen halálára gondolva. Doreen nem látott az agyába, nem sejthette, milyen veszélyes dolgot művel, amikor folytatja a nyaggatást, a könyv továbbírását követelve. A lány rászokott a tűz figyelésére, és sokszor rászólt, hogy ne hagyja elaludni a tüzet, mint két alkalommal már megtette. Jim dühöngött a vád gonoszságán és igazságtalanságán. A viharok oltották el a tüzet, nem ő. Doreen azonban vitatkozott vele mondván, hogy a vihar nem oltotta volna el, ha ő jobban vigyázott volna rá.

Végül nem bírta tovább. Korábbi, boldogabb napjaikban gyakran mentek együtt úszni, bár mindig a part közelében maradtak, félve a cápáktól és egyéb veszélyes állatoktól, amelyek kijjebb, a mélyvízben élnek. Már hosszú ideje nem úszkáltak együtt, és egy nap csak úgy mellékesen, nagy ravaszul azt javasolta, hogy újítsák fel ezt a szokásukat.

Doreen azonnal beleegyezett. Együtt levetkőztek, beszaladtak a vízbe és nevetve locsolták egymást, mintha még mindig szerelmesek lennének, s gyönyörűséget szereznének egymásnak. Lenyomta őt a víz alá, ahogyan a régi napokban tette, és ő nevetve, prüszkölve bukkant fel. Újra lenyomta, de ezúttal lent is tartotta. A lány megértette a szándékát, és ő érezte, hogy karjának az izmai megfeszülnek, küszködik, de ő szörnyű erővel víz alatt tartotta.

Érezte, hogy mind gyengébb és gyengébb a kapálózása, míg végül elernyed. Ekkor elengedte, és figyelte, ahogy az apály meg az áramlatok hullámai kisodorják a tengerre. Mézszőke haja a vízre terül, kék szemei csukva vannak, és a teste ernyedten lebeg.

Reszketve és kimerülten botorkált vissza a partra, ahol lerogyott a homokra.

Másnap jelentkeztek a lelkiismeret-furdalás első jelei. Visszatért hozzá a hangja, az arca és az együtt töltött boldog napok emléke.

Rágódott a vitáik minden apró részletén, és most már világosan látta azt is, hogy nem mindig volt igaza. Visszagondolva rájött, hol bánt vele igaztalanul, s mikor gondolt egyedül csak saját magára. A lány csak azt akarta, hogy a saját kedvéért fejezze be a könyvet. Hirtelen haragú volt vele és durva, az ő hibájából mérgesedtek el a veszekedések, és gyűlölték meg egymást.

Visszagondolt rá, hogy milyen szívesen, mennyire boldogan egyezett bele a közös úszásba, és tudta, hogy azt a kibékülés jelének vette.

Ahogy ezek a gondolatok felmerültek benne, szörnyű gyötrelmet és lelkiismeret-furdalást érzett. Doreen volt az egyetlen nő, aki valaha is viszonozta a szerelmét, aki többet látott benne, mint a csendes irodában dossziék fölé görnyedő kishivatalnokot. És ő elpusztította. Suttogta a nevét, de már nem volt ott, mert meghalt és ő ölte meg. Elterült a homokon és sírt.

A következő hetekben bár továbbra is hiányzott neki, lassan beletörődött a veszteségbe. Úgy érezte, hogy drámai és nagyon fontos valami hatolt be az életébe, örökre megváltoztatva azt. A gyilkosság gyötörte a lelkiismeretét, de ez édes gyötrelem volt.

Öt hónappal később megmentették. Testes szürke gőzösről egy kis csónak jött a szigetre. Ügyetlenül mászott be hozzájuk, de a tengerészek segítettek neki. A hajón enni kapott, és helyet, ahol alhatott, s amikor felfrissült, a kapitány elé vitték őt.

Kistermetű, szürke férfi volt a kapitány, fakult öltözékben. Intett neki, hogy foglaljon helyet az asztala mellett álló széken, majd feltette neki a kérdéseit.

– Milyen soká volt ezen a szigeten?

– Nem tudom.

– Egyedül volt? – kérdezte nyugodtan a kapitány. – Egész idő alatt?

– Nem – válaszolta. – Egy nő is volt velem, Doreen Palmer.

A kapitány meglepődött. – Hol van most? – kérdezte.

– Meghalt – felelte Jim, és sírva fakadt. Napvilágra került az egész történet. – Veszekedtünk, egymás idegeire mentünk, és én meggyilkoltam. Belefojtottam a vízbe, és az ár kisodorta a testét a tengerre.

A kapitány rámeredt, nem tudva, mit tegyen. Végül elhatározta, hogy átadja a férfit a hatóságoknak, mihelyt elérik Seattle-t.

A Seattle-i rendőrség először meghallgatta a kapitány beszámolóját, utána kikérdezte Jim Kilbride-t, aki azonnal beismerte a gyilkosságot, mondván, hogy a lelkiismerete azóta sem hagyja nyugodni. Logikusan beszélt és válaszolt a kérdéseikre, elmondta a szigeten töltött életének és bűnének a részleteit, s eszükbe sem jutott, hogy őrülttel van dolguk. A gyorsíró legépelte a vallomását, ő pedig aláírta.

Régi, hivatalbeli barátai meglátogatták a börtönben, és érdeklődéssel néztek rá. Soha nem ismerték őt, legalábbis nem igazán. Jim mosolygott, és elfogadta bámulatukat.

Tisztességes tárgyaláson, védőügyvéd közreműködése mellett bűnösnek találták előre megfontolt gyilkosság elkövetésében. Senki sem tudta elképzelni, hogy valaha jelentéktelen kistisztviselő volt.

Gázkamrában végrehajtandó halálbüntetésre ítélték, és az ítéletet végrehajtották.

A bosszú marása

JAMES MCKIMMEY, JR.

Erwin – az apja sohasem hívta volna így, megboldogult anyjának választása volt a név – a kőfejtő felől lassan áthaladt a mezőn, felemelve a fahasábokat az ott álló rakásból, amit még nem hordtak be a ház közelében lévő szerszámkamrába.

Nyár közepe volt, de csípős és hűvös volt a levegő ezen a kaliforniai reggelen. Erwin azt kívánta; bár kölcsönvette volna apja a kisteherautót, hogy őneki ne kelljen most fél mérföldön át kézben cipelnie a fát. Apja azonban nem vette kölcsön, de elvárta, hogy égjen a tűz, amikor felkel ezen a vasárnap reggelen. Így tehát Erwin, ez a magas és sovány fiú, a viseltes és piszkos farmerjében, apja dzsekijében elcammogott a kis öregedő, fagerendás házikó félé.

Fémkeretes szemüvege bepárásodott a megerőltetéstől.

Lassan, de egyenletes tempóban gyalogolt, kikerülve a vöröses színű, hármaslevelű, mérgező tölgyek csoportjait, mert fehér bőre nagyon hajlamos volt a kiütésekre. Odafigyelt a fűcsomókra is, amelyekben csörgőkígyók rejtőzhettek. Erwin a következő augusztusban érte meg tizenkettedik születésnapját, de kiismerte magát a tanya környékén, amelyen az apja munkásként dolgozott.

És ugyanígy kiismerte magát ott Bolo. Erre gondolva Erwin torka újra és újra összeszorult, még homályosabb lett a szemüvege, amint a szemei felforrósodtak. Bolo több mint négy éve volt meg neki, és állandó társak voltak.

A fiú elment a szivattyúkamra mellett, figyelmesen hallgatva a szivattyú belsejéből hallatszó ritmusos csikorgást. Tegnap javította meg az ékszíjat, amely még mindig tartott. Valójában kellett volna már egy új ékszíj, de apja nem akarta megvenni. Erwinre bízta, hogy működőképesen tartsa a régit. Ha viszont nem működött, akkor jött a pofon és a káromkodások özöne… Erwin bevitte a fát, lerakta a tűzhely mellé a nagy konyhában.

Igen régi volt a ház. Tanyai munkások és családjaik egész sorának szolgált szállásul immár közel ötven éve. Mégis szép rendesen nézett ki, amíg élt Erwin anyja. Meleg volt, tiszta és frissen sült kenyérillatú. Most minden más volt, a szagokat is beleértve. Olcsó bortól bűzlött annak ellenére, hogy Erwin már kidobta az üres üvegeket.

A fiú régi újságpapírt rakott a kályhába, azután gyújtóst s végül nagyobb fadarabokat. Éppen meggyújtotta a papírt, amikor az apja előjött a hálószobából, vörös karikás szemekkel, fekete borostával a képén, és ugyanazt a ruhát viselve, amelyben előző délután befejezte a munkát. A borszag erősebb lett.

– Éppen ideje – mondta az apja, nehézkesen és bizonytalanul menve a mosogató felé. – Akkor fogsz felkelni, amikor elvárják tőled, és időben fogod elvégezni a mindennapi házimunkádat – folytatta, és ezzel megtöltött egy poharat a csapból, mohón megitta a vizet, majd még egyet. Az apja nagydarab, csapott vállú, sötét, napégette arcú ember volt.

– Korán keltem – mondta Emin.

Apja ivott még egy pohár vizet.

– Azonnal felkeltem, amint megvirradt – folytatta Erwin –, hogy el tudjam temetni Bolót.

Apja végül megfordult, és megvetéssel, a fájó feje meg a kielégíthetetlen szomjúsága okozta ésszerűtlen haraggal nézett rá.

– Nem vagy elég fürge a házimunkában, amit el kell végezned – mondta.

Erwin a szemüvegén át lenézett a kezére.

– Miért kellett megölnöd?

Az apja töprengve összehúzta sűrű szemöldökét.

– Hogy miért akartam megölni azt a haszontalan kutyát? Miért ne akartam volna… – hagyta abba hirtelen, kissé felnézve, és Erwin arra gondolt, hogy most emlékszik rá, hogyan rugdosta a kutyát újra és újra, amíg csak… – Még mindig nem tudom – mondta Erwin –, miért kellett megtenned?

Az apja rámeredt egy pillanatra, aztán elfordult és vizet locsolt az arcára a csapból. Nem válaszolt. Erwin tudta, hogy nem fog válaszolni. Ha valami nem tetszett neki, akkor nem beszélt róla, soha. Pont olyan volt, mint azután, hogy az édesanyja… Erwin összeszorította keskeny száját, ahogy az emlékezés bizonytalan árnyai visszatértek. Három éve halt meg az anyja, és azok az emlékek kitartóan visszatértek: az az éjszaka, apjának egyre erősödő, haragos és fenyegető hangja, meg ő, ahogy mindinkább összekucorodott a tornácon lévő ágyában, szorosan magához ölelve Bolót. Nagy távolságot tettek meg aznap Bolóval, és nagyon elfáradt. A fenyegető hang közönségesre váltott, és dulakodás zaja hallatszott, de Erwin már régebben is látta az apját részegen botladozni. Mindezek ellenére elaludt, és álomba sodródott.

Azután eljött a reggel, és az apja hajnalban bejött a házba szürke arccal, vörös karikákkal a szeme körül. Azonnal telefonált, anélkül, hogy Erwinnek megmondta volna, mi történt. Erwin utána arra gondolt, hogy mennyire akarta a mama ezt a telefont, és milyen boldog volt vele, és most ugyanezt a telefont használta az apja, hogy bejelentse: anyja a kőbánya alján fekszik, holtan.

Megpróbált később beszélni az apjával, s megkérdezni tőle, hogy miért volt fent az anyja olyan szokatlan időben, miért járt a kőfejtő mellett, ahol ráomlott a megcsúszó szikla és csaknem maga alá temette – miért, amikor jóformán soha nem ment arra. Az apja azonban gyorsan elhallgattatta, és soha többé nem beszélt róla.

Az egyenruhás férfiak ugyanezeket a kérdéseket tették fel az apjának, hogy az ő anyja hogyan került oda, de minden, amit az apja újra meg újra elismételt nekik, az ennyi volt: „Nem tudom, jó asszony volt, jó asszony”… Erwin csodálkozott is rajta, hogy miként gondolhatja ezt komolyan, mikor ő látta az apját izzadtságszagúan, bortól bűzlő lehelettel, amint durva, goromba volt hozzá, undorító… Erwin kiverte a fejéből ezeket a gondolatokat. Kicsit kihúzta keskeny vállait. Az apja megfordult, újabb pohár vízzel a kezében.

– Jobb lesz, ha ellenőrzöd a szivattyú ékszíját. Nem akarom, hogy újra elromoljon! És ne piszkáld a kocsit, hallod?

A szivattyú leállása és ezzel a ház vízellátásának a megszűnése már csaknem mániává fajult az apjánál, ami új haragot szült, új dühöngés szikráját képezte. Erwin megnézte a tüzet a kályhában, és fél szemhunyásnyi szünet után ismét arra gondolt, hogy milyen is volt az élet valamikor.

Üres hely jelezte, hol állt a telefon, és újra eszébe jutott, hogy mennyire örült az anyja, amikor felszerelték a készüléket. „Négy mérföldre vagyunk itt kint mindenkitől, megnyugtat és biztonságérzetet ad…” A telefon már nem volt ott a helyén. Az apja nem vesztegette rá a pénzt.

– Siess – mondta megint vizet kortyolva. Erwin kivette az ócska fogót a konyhaszekrény fiókjából, a farzsebébe dugta és kiment.

Nem tartott egyenesen a szivattyúház felé, mert ezen a reggelen ébredezőben volt benne az ellenállás vihara. Ehelyett átvágott a földúton, elment a poros, 1950-es sedan mellett, és végighúzta ujjait a motorház tetején. Erwin szerette a műszaki dolgokat, és ha apja nem volt a közelben, akkor felemelte a motorház fedelét és átnézte a gépet, hol meglazítva, hol meghúzva egy-egy csavart. Máskor kivette a gyertyákat, megtisztogatta és visszahelyezte őket. Szeretett volna magának is összebütykölni mechanikai dolgokat, de sem anyagai, sem szerszámai nem voltak, leszámítva a fogót.

Elballagott a szerszámkamra mögé – igazából nem is volt az szerszámkamra, csak annak hívták – egy gereblye, egy ásó és egy rozsdás fűrész volt minden felszerelése. A kamra mögött vagy negyven méterre megállt, és letérdelt egy friss földhalom mellé. Egy nagy követ tett oda, ahol Bolo feje nyugodott a földhalom alatt, és most gyengéden végigsimított a kövön, miközben megint égni kezdett a szeme, és a szemüvege ismét bepárásodott.

Bolo nem volt teljesen fajtiszta vizsla, de leginkább vizslához hasonlított, még ha nagyobb és az orra hosszabb volt is. Nagyon gyorsan tudott futni, és ugyanolyan jó szimata volt, mint akármelyik vadászkutyának. Erwinnek nem volt puskája, bár ezer nyulat is lőhetett volna, és azokat mind Bolo hajtotta fel. Mr. Kindler, akié a birtok volt, s négy mérföldnyire egy nagy házban lakott, azt mondta, hogy nem látott Bolónál jobb vadászkutyát életében. Négyszer magával is vitte vadászni, és minden alkalommal lőtt is egy-egy nyulat.

Erwin szemüvege eddigre teljesen párás lett, és forrón peregtek le a könnyek az arcán. Továbbra is arra gondolt, hogy milyen volt Bolo, amikor futott elnyújtott hátsó lábaival, olyan gyorsan, mint a szélvész. Most el akarta felejteni, hogyan nyüszített Bolo, amikor az első rúgás érte… Erwin vakon állt fel, hosszú ideig néni látott semmit.

Mire igazán rájött, hogy sír, elővette piszkos zsebkendőjét, megtörölte a szemét, és újra feltette a szemüvegét.

Visszament a szivattyúházhoz, a szerszámkamra mellett elhaladva. A szivattyú most csendes volt, és Erwin remélte, hogy azért, mert a hálózat tele van vízzel, és nem azért, mert újra elromlott. Nem tudta, hogy képes lesz-e ismét megjavítani, annyira elhasználódott már az ékszíj.

Kinyitotta a viharvert, szürke építmény ajtaját, amelyben a szivattyút elhelyezték, és benézett. Sáros volt belül az elcsorgó víztől és dohos szag áradt belőle. Amennyire láthatta, nem volt semmi baja az ékszíjnak, csak éppen elég víz volt a vezetékekben… Azután Erwin látott valami mást is. A szeme kissé kitágult, hirtelen hátralépett, de halkan és óvatosan. Bebámult még egy pillanatig, azután megfordult, és sietve, részben futva visszatért a házhoz.

Egyszercsak megállt. Hirtelen torpant meg, és izgalom lángolt az arcán. Hosszú ideig elgondolkodva állt ott. Anyja mindig is mondogatta, hogy Erwinnek jó, gyorsan vágó esze van. Amíg az apjának sohasem tetszett a fiú vékony testalkata, a mama mindig azt hozta fel védelmében, hogy Erwint nem lehet megelőzni a gyors gondolkodásban.

Erwin megfordult, a kocsihoz sietett. Előbb a ház felé vetett egy pillantást, azután felnyitotta a motorháztetőt, és elővette a fogót.

Gyorsan dolgozott, azután visszacsukta a tetőt, majd a szerszámkamrába ment gereblyéért.

Magával vitte a gereblyét a szivattyúházhoz, útközben többször is visszanézve a házra. Odaérve bement a szivattyúkamrába. A szivattyú megint működésben volt. Erwin megfordította a gereblyét, és a nyelével előre lassan, óvatosan bedugta, amíg elérte a kapcsolókart a falon. Lenyomta a kart, és a szivattyú megállt.

Erwin hátralépett, kihúzta a gereblyenyelet, azután gyorsan visszafelé vette az útját a szerszámkamrába. Ott az ajtó mögött a sötétben várt. Várt reménykedve.

Egyik perc múlt a másik után, mire az apja sötéten és dühösen kirohant a házból.

– Megint leállt a szivattyú! – kiáltotta. – Hallod? Csináld meg!

Erwin nem mozdult. Nem is válaszolt.

Ott állt az apja, szikrázó szemekkel körülnézett az udvaron, azután kiment az útra, és dühösen morogva elsietett a szivattyúházhoz. Odaérve berúgta az ajtaját, és gyorsan belépett rajta. Erwin feszülten várt. Lüktetett a vér a szemében és a fülében.

Egy pillanattal később ordítás harsant fel. Az apja előrohant a szivattyúházból, szemei tágra nyíltak a hitetlenkedő megdöbbenéstől. Egyik kezével a jobb lábát markolva állt egy másodpercig, akkor perdült egyet, megbotlott, majd elesett.

Aztán felugrott és kiabálva, átkozódva futni kezdett a ház felé.

A háztól vagy tíz méterre megállt, megfordult, és a karjaival vadul hadonászva kiabálta: – Erwin! Erwin!… Erwin még sohasem hallotta, hogy az apja a nevén szólította volna. Az ő neve „kölyök”, esetleg valami átokszó volt, vagy semmi.

A fiút érdekelte volna, hogyan néz ki most, amikor „Erwin”-nek szólítja, de nem válaszolt. Nem mozdult. Várt.

Várt, az apja meg egyszerre a kocsihoz szaladt, beült, és indítani próbált.

Az indító erősen berregett. Újra és újra felberregett.

A kocsi azonban nem indult be. Apja megint üvöltött, az arca sápadt volt a pániktól és a félelemtől. A fiút meglepte apjának viselkedése. Csak megvadult, de kísérletet sem tett rá, hogy X alakban bevágja a marás helyét a lábán, és kiszívja a mérget.

Minden, amit tett, az egyedül annyi volt, hogy berregtette az indítót, és folyton csak azt kiabálta, hogy „Erwin! Erwin!”.

A fiú nem érzékelte, mennyi ideig várt a szerszámkamrában.

Mindenesetre jó sokáig. Nem berregett már az indító, amikor kilépett a napfényre. Apja sem kiabált többé. Nagyon csendes volt a környék, amikor odasétált a kocsihoz, kikerülte apja mozdulatlan testét, és újra felnyitotta a motorház fedelét. Visszahelyezte a gyújtógyertyákat és becsavarta őket a fogóval, majd nekivágott a központi házhoz vezető négy mérföldes gyalogútnak, hogy bejelentse: apját megmarta egy csörgőkígyó. Bár megszokta már az egyedüllétet, most mégis nagyon magányosnak érezte magát.

Bárcsak vele lenne Bolo, és erős, kurta lábaival ott futna előtte!

Erwin szemüvege ismét elhomályosult, mégis jobban érezte már magát. Lényegesen jobban.

Flora és faunája

C. B. GILFORD

– Ma meg kell ölni.

Flora gyászos hangon mondta ki az ítéletet. Kövér, fakó pongyolába burkolt teste remegett a felgyülemlett szomorúságtól.

Könnyáztatta, puha és tésztaszínű arcáról az elkeseredés maszkját lehetett volna megmintázni.

– Szegény Rani! Ó, Howard, meg kell, hogy öljem – mondta, és rábámult.

– Te ölöd meg, Flora?

– Gondolod, megengedném, hogy más tegye? – pislogott.

– Nem tudom. Nem hittem, hogy képes vagy rá, Flora. Már a megölésére, úgy gondolom.

– De Rani nagyon szenved, Howard, így nem lesz gyilkosság, hanem egy gyógyíthatatlan beteg kegyelemből történő elaltatása.

– Persze, hogy az – nézett rá a feleségére.

Flora kezei erősen remegtek. – Jobb lesz, ha rám hagyod, Flora.

– Nem! – tett egy lépést dühösen feléje, ő pedig hátrahőkölt, félve tőle, mint mindig.

Igen, félt tőle. Az ilyen pillanatokban, mint ezek is voltak, ezt be kellett ismernie. Félt egy nőtől, a saját feleségétől. Mindig is így volt. Nincs mentség, ez van – fél tőle.

– Jó, Flora. Csak megpróbáltam segíteni.

– Ne merj hozzányúlni Ranihoz! Ne gyere a közelébe!

– Jó, nem fogok.

Nem azért nem nyúlt volna Ranihoz, mert félt Florától. Gyűlölte Ranit, gyűlölte hideg szenvedéllyel, mint Flora minden kreatúráját, és Florát magát is; félelem és gyűlölet együtt volt benne.

– Hogyan fogod megölni, Flora? – kérdezte, nem tudva legyűrni kíváncsiságát.

5 Szójáték. Flora: növényvilág, fauna: állatvilág. – Ford.

– Már megvan hozzá a méreg.

– Neked méreg van a birtokodban?

Pecsétes, kopott szvettere zsebébe nyúlt és kihúzott onnan egy kis üveget. Színtelen folyadékkal volt tele.

– Mr. Grotweiler adta, Dr. Mason receptjére. Nincs íze és semmi szaga sincs. Csaknem azonnal hat és nagyon kicsi fájdalommal jár.

Egy csepp is megteszi.

– De hiszen neked egy egész üveggel van belőle!

– Szükség esetére.

Valószínűleg akkor kezdett csírázni elméjében a gondolat, az első villanás, amikor látta, hogy milyen könnyen véghezvihető. Csak szándék volt, határozatlan, kialakulatlan, de növekedő.

– Csak belekeverem Rani valamelyik ételébe – mondta Flora – és észre sem fogja venni a különbséget.

Borzalommal az arcán, Flora hirtelen elhallgatott.

– Ó, azt hiszed, Rani meghallotta? Nem akarom, hogy tudja.

Annyival könnyebb lenne neki, ha nem tudna róla előre!

Fakókék szeme forgott, amikor egy oldalpillantást vetett Rani felé. A hatalmas szürke kandúr a szófa vörös bársony párnájának a közepén, kinyújtózkodva feküdt. Szürke macskaszőr borította a vörös párna legnagyobb részét. A szófa Ranié volt, és egyedül csak az övé. A macska szeme félig lehunyva. Kétséges volt, hogy hallotta-e Florát.

– Szegény jószág. Nézz rá. Olyan bátor. Egyáltalán nem panaszkodik.

Nem, a bestia nem panaszkodott. Beteg volt, talán az utolsókat rúgta, Howardnak be kellett látnia. Általában peckesen járkált keresztül-kasul a házon, uralkodott mindenkin, úgyhogy tényleg beteg lehet. Hála Istennek, megszabadulunk tőle.

– Menj ki, Howard. Egyedül akarok lenni Ranival az utolsó perceiben.

Elhagyta a nappalit és halk kattanással becsukta maga mögött a kettős ajtót. Egy pillanatra megállt, próbált gondolkodni.

Szárnyak csapkodása riasztotta fel és egy zöld-sárga meteor villant az arca mellett.

– Hagyd abba! – sziszegte a fogai között, elég halkan ahhoz, hogy Flora ne hallja meg. – Te nyomorult tollzsák!

Pericles, a papagáj, az egyik lámpaernyőre telepedett és gúnyosan nézett rá. A zuhanóbombázás kedvenc szokása volt, mert – bár ezerszer csinálta már – soha nem szűnt meglepni Howardot, és mindig remegősre késztette. Most a papagáj arrogánsan ült ott, tudván, hogy áldozata nem bosszulhatja meg.

– Meg tudnálak ölni!

Nem, nem tudta volna. Csak semmitmondó, üres fenyegetés volt. Ha megölhette volna Periclest, rég megtette volna. Mind megölte volna őket, ennek a nevetséges menazsériának valamennyi teremtményét.

Ki kellett mennie. Az évek során felgyülemlett, erős állatszag megfulladással fenyegette. Minden felületen, vastagon feküdt a levedlett szőr és elhullott toll, amely lassan elporlott és levegőbe került. A legrosszabb mégis a Jelenlét volt, az állandó, rábámuló, őt figyelő Jelenlét.

A fal mentén helyezték el az akváriumokat. Lakói abbahagyták lusta, céltalan úszkálásukat és azok is bámultak rá, buta halszemeikkel. A minden ablak előtt levő ketrecből szárnyas jószágok gyöngyszemei szemlélték. Pillanatnyilag abbahagyták csivitelésüket, csak azért, hogy rábámuljanak, rá, a tehetetlen Ellenségre, mintha csak ő lenne ketrecben és nem ők. Tudták, hogy nem mehet a közelükbe. Flora nem engedné meg neki.

Ami a szabadon kószáló állatokat illeti, azok csak ültek a hátsó lábaikon és szintén bámulták, a macskák, a kutyák; Frici, a zajos kis tacskó; Pickles, a dühös természetű terrier; és legrosszabb valamennyi között, az undorító pincsi, Fan Tan.

– Gyűlöllek benneteket – vetette oda nekik, amint a bejárati ajtó felé tartott.

Fan Tan volt, mint rendesen, aki az érzelmeket tettekre váltotta.

Howard hallotta maga mögött az apró lábak sietős topogását.

Szégyenszemre futni kezdett, de nem elég gyorsan. A kis vörösbarna eb utolérte, lendülő bokájára vetette magát és tűhegyes fogait a menekülő húsába mélyesztette.

Howard okosabb volt annál, hogysem kiabált volna. Néhány lépést magával vonszolta a kutyát, mire sikerült leráznia és közéjük csukta a rácsajtót. Futva átvágott a megereszkedett verandán, lerohant a lépcsőn, át a gazos udvaron, és nem állt meg lélegzetet venni sem, míg el nem érte búvóhelyét. Azt a lerobbant épületet, amely az ültetvény jobb napjaiban istállóul szolgált.

Az állatok kiüldözték az embert a házból. Most az ember foglalta el az állatok lakóhelyét.

Howard ivott egy kis rumot az istállóban elrejtett üvegből, és eltűnődött jelenlegi helyzetén.

Miért vette feleségül Florát? Vagy egyszerűen Flora vette férjül őt? Valamikor a szertartás folyamán igent kellett mondania, de vajon mire mondta ki azt az igent?

Nem volt különösebben jó parti, és mielőtt Flora megjelent volna, elég sok nő elutasította. Egy állatorvos segédje volt, azt lehet mondani, hogy érdekelték az állatok. Ez „valami közöset” jelentett közte és Flora között. Így tehát elvette feleségül. Nagyon szegény volt, Flora pedig mondhatni gazdag, legalábbis bizonyos mértékig.

Az övé volt ez a darab föld, amit ültetvénynek nevezett, rajta a nagy ház, és volt pénze is, kötvényekbe fektetve, valamint az apjától örökölt dolgok. Elég volt arra, hogy éljen belőle és a biztonság kedvéért különböző városok, különböző bankjaiban volt elhelyezve a vagyona.

– Neked és nekem – mondta Flora – jó életünk lesz együtt.

Segíthetsz nekem a kedvenceim gondozásában.

Látta a kedvencek gyűjteményét és… nos, feladata nem fog nagyon különbözni attól, amit eddig is csinált. Az egyetlen baj az volt, hogy igazából nem szerette az állatokat. Nem volt nagyon sikeres az állatorvos segítőjeként sem. Állás volt. Az árokásónak sem kell szeretnie az árokásást. Így társul vette Florát, legalábbis jog szerint. Gyakorlatilag azonban Flora az állatkertjének a társa maradt.

Howardot egyszerűen teljes idejű asszisztensnek alkalmazta; ugyanaz a munka, új munkáltató.

De ez sokkal rosszabb volt, teljes időre szólt. Most az állatokkal evett, aludt és élt. Az volt a legszörnyűbb, hogy elvárták tőle, még szeresse is őket.

Halkan átkozódott és meghúzta a rumosüveget. Azért költözött Flora házába, mert neki nem volt. Nem tetszett neki, de azt gondolta, hogy kicsit kitakaríthatja, és talán fokozatosan megszabadulhat az állatoknak legalább egy részétől. Nem volt ilyen szerencséje. Flora csak gyarapította a gyűjteményét, soha nem vett el belőle. Még a kisfiú is, aki Floridából egy bébialligátort kapott ajándékba, amelyet az anyja nem engedett otthon tartani, elhozta az egyetlen helyre, amiről tudta, hogy nem utasítják vissza. Most az Alice nevű alligátor fent lakott az emeleti fürdőszobában, a ház egyetlen fürdőszobájában. Ha valaki fürödni akart, annak előbb el kellett távolítania, utána pedig visszahelyeznie a közel egyméteres hüllőt.

Howard általában inkább izzadt maradt.

Ami az étkezéseket illeti, azok „családi” események voltak, ahogy Flora emlegette őket. Egy macska, Rani, ha éppen kedve volt hozzá, mindig az ölében ült, leszedegetve Flora tányérjáról azokat a falatokat, amikhez éppen macskakedve szottyant. A kutyák körülöttük tébláboltak, dölyfösen követelőzve. A beszélgetés természetesen az állandó csaholás mellett lehetetlen volt. Fan Tan perverz módon fordította maga felé a figyelmét. Ha túl soká nem vett róla tudomást, a bokájához kapkodott, és ha lehajolt, hogy egy falatot adjon neki, hirtelen vissza kellett húznia az ujjait, különben azokat is bekapta volna.

– ő a te kis kutyusod, Howard – mondta ilyenkor Flora féltékenyen duzzogva.

A ketrecben levő bestiák nem voltak ennyire kellemetlenek, hacsak azért nem, mert Howardnak kellett takarítania a ketreceket.

Undok egy munka volt.

Flora mindig túlságosan elfoglalt volt. Talán éppen azért ment hozzá, hogy legyen valaki, aki ezt a munkát elvégzi. De a megaláztatást mégis Rani koronázta meg. Howard szerette a rumot.

Elviselhetőbbé tette az életét. De Rani, érezve az elrejtett üvegből áradó vonzó illatot, ugyancsak megkedvelte. Flora első reakciója az a határozat volt, hogy rum nem lehet a házban. Amikor aztán Rani vigasztalhatatlanul miákolt érte, meglágyult. Howard megtarthatta az üvegjét, azzal a feltétellel, hogy hellyel-közzel Rani is kap belőle egy-egy szemcseppentőnyit. Ám Rani megrögzött iszákosnak bizonyult. Felkutatta az üveget, nyalogatta a nyakát és a dugót, míg Howard rosszul nem lett tőle, és néha napokig nem ivott, hogy ne kelljen a tisztátlan üveghez érnie. Talán – gondolta bizonyos elégtétellel – Rani végzetes betegsége az alkoholizmus.

Miért is nem ment el már régen? Milliószor feltette magának a kérdést és most újra feltette. Miért hagyta ebbe beugratni magát?

Remény? Annak kellett lennie. Remény és azután puszta állhatatosság. Nem akarta bevallani egy sereg állattól elszenvedett vereségét. És nem akarta engedni, hogy kitúrják az örökségből. Mert örökölni akart, hiszen Flora húsz évvel volt idősebb nála, és előbbutóbb elkaphat valamit azokról a kevéssé higiénikus tányérokról származó bacilusoktól, és akkor ő gazdag lesz! Akkor! Miért nem most?

Howard még egyet kortyolt a rumból, és arra a másik üvegre gondolt, amelyet Flora mutatott neki. Nincs íze… nincs szaga… azonnal hat… már egy csepp is megteszi… és van belőle egy teli üveggel.

Flora átható sikoltására futva tért vissza a házba. A verandán állt, a karjával hadonászott, és még mindig sikoltozott, amikor megérkezett.

– Meghalt! – sírta –, Rani halott.

– Hiszen ezt akartad elérni, nem?

De ilyen egyszerű logikától nem nyugodott meg.

– Nem akart meghalni. Tudta, hogy mit akarok tenni vele, de nem értette meg. Úgy látszott, nem bízik már bennem. Végül, amikor ráébredt arra, hogy mit tettem vele, olyan szemrehányóan nézett rám. Ó, Howard, soha nem felejtem el azt a nézést. Próbáltam megmagyarázni neki, de csak rázta a fejét. Howard, abban a hiszemben halt meg, hogy elárultam.

– Jó, de ezt nem fogadhatjuk el, Flora; vagy igen?

– Az állatok olyan bölcsek, Howard. Tudják, hogy ki a barátjuk.

De a kegyelemhalál túl sok volt ahhoz, hogy Rani megértse.

– Akkor többé nem kell megtenned, Flora. Úgy gondolom, hogy nem neked kell megtenni. Rám bízhatod. Az állatok nem azt érzik velem szemben, mint veled szemben, úgyhogy nem lesz akkora sokk nekik.

Vörös, karikás szemekkel nézett rá: – Lehet, hogy igazad van.

– Persze, hogy igazam van, Flora drágám. Csak add ide az üveget, és ha elérkezik a következő alkalom, majd én… Rábízta az üveget, és ő elrejtette az istállóban. Utána néhány új deszkából apró koporsót készített Raninak. Vidáman dolgozott, és amikor az eredményt bevitte Florához, az gyönyörűnek találta.

Ezután kivitte az ásót a temetőbe, amely az elhanyagolt gyümölcsös és az elöregedett szőlőlugas között volt. A temető valójában az egész ültetvényen az egyetlen rendben tartott földdarab volt. Flora úgy rendelkezett, hogy trágyázni, gyomlálni és nyírni kell a gyepet. Howard tudomása szerint, két kanári, több egér – Rani maga több, mint hetet juttatott ide – és egy majom már itt volt eltemetve. Howard egy szögletes, három láb mély sírt ásott ki, és azután értesítette Florát.

Flora a többi állat közül megpróbált néhányat rávenni a temetésen való részvételre, de Rani nem volt éppen a közösség közszeretetnek örvendő tagja. Pericles és Fan Tan soha nem hagyták el a házat, és erre az eseményre sem tettek kivételt. Pickles, a terrier a hullák iránti természetes kíváncsiságát követve vett részt a szertartáson. Flora két fehér egeret vitt magával, mint egy-egy kitűzőt. Howard egy ideig arra gondolt, hogy talán az egereket is el akarja temetni a koporsóval, mintegy fáraótemetést biztosítva ezzel Raninak. De, ha így is szándékozott tenni, az utolsó pillanatban megkönyörült rajtuk és megkímélte az egereket.

Mindazonáltal hatásos szertartás volt. Howard vitte a koporsót, elhelyezte a sírban és a földet visszalapátolta a tetejére. Ez volt az alkalom arra, hogy Flora hisztériás sírásban törjön ki, a földre vesse magát és megkísérelje újra kikaparni a földet. Végül megelégedett annyival, hogy vadul elszáguldott a szomszédos mezőre, ahonnan egy ölnyi vadvirággal tért vissza, hogy aztán a sírra szórja őket.

Alkonyat lett, mire a sírása alábbhagyott és megengedte, hogy visszavezessék a házba.

– Az embernek folytatnia kell az életét – mondta Howardnak.

– Nem feltétlenül szükséges, Flora – válaszolta hangtalanul. – Nem, ha az élet ennyire fájdalmas. Ezért van a folyadék az üvegben, nem azt mondtad? Hogy a fájdalmat ölje meg. Kevesebbet tegyek meg érted, Flora, mint Raniért?

– Vacsoraidő van – jelentette be reménykedve.

– Ó, nem tudnék enni semmit – mondta Flora rekedten.

– Fenn kell tartanod az erődet, drágám. – Olyan erős volt, mint egy bivaly, amellett bőven volt rajta felesleges háj, de mégis hozzátette: – Más felelősségeid is vannak, emlékezz rá! A többi állat felé, úgy gondolom. Nem engedheted meg magadnak, hogy elhanyagold őket. Rani sem kívánná ezt tőled, biztos vagyok benne.

Ránézett, a szeme vörös és kidülledő, tele könnyel.

– Nagy gombóc van a torkomban, Howard. Egyszerűen nem tudnék nyelni.

E pillanatban el kell fogadnia a kudarcot, de tudta, hogy nem halogathatja a dolgot túl soká. A pontos időzítés lényeges volt a motivációhoz, amit alkalmazni akart.

Flora vigasztalhatatlan volt. Amint búslakodva látták ténferegni a ház körül, az állatok is szomorkodtak. A kalitkákban megszűnt a csivitelés. Fan Tan vakkantásai elmaradtak, összegömbölyödött a párnáján és tág szemekkel figyelte Florát. Pericles szó nélkül ült a rúdján. Áldott csend uralkodott, és Howard csak arra tudott gondolni, hogy többször kellene temetésnek lennie ezen a helyen.

Flora ágyba bújt anélkül, hogy megszegte volna a böjtöt. Órákig hánykolódott, forgolódott, mire végre elaludt. Késő reggel volt már, amikor felébredt.

– Engedd meg, hogy hozzak neked valamit, Flora – ez volt az első dolog, amit mondott neki.

– Néhány aszpirint – mondta neki.

– Narancslével? Szeretnél egy kis narancslét, Flora?

– Megpróbálom leerőltetni.

Kisietett a konyhába, kibontott egy doboz narancslét, jégkockákkal teli pohárba öntötte. Azután rendes adagot beletett Mr. Gotweiler üvegéből, és jól elkeverte. Nem tudta megmondani, természetesen, hogy milyen az íze, de az illata a tiszta narancslé illata volt. Az anyag minőségét illetően meg kellett bíznia Mr. Gotweilerben. Letörölte az ujjlenyomatait a pohárról, papírszalvétába tekerte és bevitte Florának.

– Drága, édes ember vagy, Howard – mondta, és ezek voltak utolsó szavai. Szomjasan megitta a narancslét, láthatólag élvezte az ízét és nem vett benne észre idegen szert. Hátrafeküdt a párnán és nyugalmasan mosolygott. Ez az állapot talán egy percig, vagy még rövidebb ideig tartott, aztán enyhe csodálkozás futott át az arcán.

Tépelődőnek látszott, kérdően nézett Howardra, majd békésen lehunyta a szemét.

– Isten veled, Flora – mondta halkan.

Nem válaszolt.

Ettől kezdve nem vesztegette az időt. Etetési idő volt az állatkertben. Mr. Gotweiler mágikus elixírjét bele kellett keverni a kutyaeledelbe, a macskaeledelbe, az egéreledelbe, a patkányeledelbe, a hörcsög eledelébe, a halak eledelébe és a papagájeledelbe. Mindezt ügyesen és gyorsan csinálta.

– Egyetek jó étvággyal, kedvenceim, – károgta, ahogy szétosztotta az ízesített ínyencfalatokat.

A fürdőszobában Alice, az alligátor egy darabka konzerv bifszteket rágcsált, miközben az elülső nappali szobában a halak a víz teteje felé kapkodtak, hogy a lebegő fehér pelyheket csipegessék.

Ráadásul Howard közvetlenül a vízbe is öntött valamennyi mérget.

A rágcsálók határozottan verekedtek a morzsák fölött, úgyhogy biztosan kapjon belőle mindegyikük. A macskák finnyásan és gőgösen falták a magukét. Frici és Pickles nem okoztak gondot. Fan Tan komor és vonakodó volt, csodálkozott azon, hogy Flora nem kel fel és tiszteli meg őt az etetéssel, de végül is a puszta éhség győzött.

Pericles gyanakodva pislantott az egyik szemével a méreggel átitatott magokra, de messze nem bizonyult olyan bölcsnek, mint azt Flora mindig feltételezte róla. Csipegetett egyszer-kétszer az ételéből és néhány csipet elégnek is bizonyult.

Howard figyelt. Biztos akart lenni benne, hogy mindegyikről gondoskodott. Mindenki el volt látva.

A halak lebegtek a víz színén. A rágcsálók élesen cincogtak, rohangáltak a ketrecükben, aztán egymás után elfeküdtek. A macskák néhányat nyávogtak, felpúposították a hátukat és összeestek. Frici ugatott. Pickles morgott. Fan Tan utoljára vakkantott, aztán lefeküdtek és csendben maradtak. Pericles volt a legszívósabb a csapatban. Ugrált a rúdján, cinikus pillantással figyelte a mészárlást, becsukta az egyik szemét, aztán a másikat, elvesztette az egyensúlyát és előreesett. A karmai mégis kapaszkodtak a gömbölyű rúdba, úgyhogy fejjel lefelé lógott és lassú ingaként lengett. Több, mint egy percig tartott, mire elengedte a rudat és a teste tolltompította puffanással a földre esett.

Howard ellenőrizte a fürdőszobát. Alice a kádban lebegett, hassal fölfelé. Egyedül volt a házban.

Crandall seriff állítólag együttérző volt, de alaposan zavarodott is, ahogy végignézte a halál és nyugalom színterét.

– Te jó ég! – ez volt minden, amit mondani tudott.

– Mind elmentek – mondta Howard könnyezve. – Valamennyi icipici hal a medencékben, minden kis szőrgombóc a ketrecekben.

És Flora… – Azt mondja, hogy ez az üveg nála tele volt méreggel?

– Csak egy csepp kell belőle, tudja, seriff, hogy megállítsa azokat a kis állatszíveket!

– Nos, azt mondja, hogy a macskával kezdődött?

– Igen, seriff. Persze Rani volt a legkedvesebb neki.

Megmutatom magának a friss sírt, ha kívánja és kiásom a koporsót.

– Nem, nem, arra nem lesz szükség, Howard.

– Nos, úgy látszik, nem tudta kitépni magát a bánatból. Rani sírjára vetette magát, virágokat rakott rá. Tudja, milyen volt Flora az állatokkal.

– Igen, azt hiszem a környéken mindenki tudott róla.

– Végül visszacipeltem a házba, de ott már nem tudtam semmit sem mondani, vagy tenni, amivel felvidíthattam volna. Sejtenem kellett volna valamit, azt hiszem.

– Ne hibáztassa magát, Howard. Ez csak egyike volt azoknak a különös dolgoknak, amik megeshetnek az életben.

– Tudja, hogy Flora az állatokat mindig a saját családjának tekintette és mindig együtt akarta tartani a családot. Úgy gondolom, hogy egyszerűen megőrült a fájdalomtól. Először megmérgezte valamennyi állatot. Végül önmagát. Csakhogy együtt tartsa a családot.

Crandall seriff mereven nézett szürkés szemöldöke alól, és megrázta a fejét.

– Hogy történt, hogy magát nem vitte magával a többiekkel együtt, Howard?

Howard megrázta a fejét.

– Nem tudom, seriff. Azt hiszem, ez csak azt mutatja, hol álltam Floránál. ő és a kedvencei valahogy vérrokonságnak számítottak, én pedig csak a házassággal kötődtem hozzájuk.

– Tudom, hogy érez, Howard. Néha a férj kimarad a dolgokból.

Együtt mentek ki a verandára. Szép nap volt, kezdett melegedni.

– Seriff – kérdezte Howard –, fel akarja boncoltatni a testeket, vagy telefonálhatok a temetkezési vállalkozónak?

– Ó, nem hiszem, hogy ok lenne a boncolásra.

– De van itt egy másik dolog is. Mindenki tudja, hogy mi szerepel Flora végrendeletében. Mindig azt akarta, hogy itt temessék el a birtokon, a saját kis temetőjében.

– Amennyire tudom, nincs törvény, ami megtiltaná.

– Az állatokra is vonatkozik.

– Ez ellen sincs törvény.

Crandall seriff, boldogan, hogy elmehet, elhajtott poros kis teherautóján. Nem volt semmi nehézség, egyáltalán semmi.

Howard telefonált Mr. Murdocknak, a temetkezési vállalkozónak és kiadta az utasításait. Sima, egyszerű koporsót Florának és az állatokról majd ő maga gondoskodik. Sírhelyre nem lesz szükség.

Ezzel egy csomó pénzt megtakaríthat. Ez fontos volt. Most már az ő pénzéről volt szó.

Úgy érezte, ünnepelnie kell. Ott volt az üveg rum, amit a nappaliban a könyvek között tartott. Kivitte az üveget a konyhába és töltött magának egy pohárral.

Csak amikor már néhány korty teljesen lecsorgott a torkán, akkor kezdett valami furcsa érzés támadni benne, szédülés, könnyűség, kábulat. Szürke köd lepte be.

Azután a köd a megértés vakító világosságává változott. Rani tudta, hogy Flora mit akar tenni vele, hogy meg akarja mérgezni.

Visszautasította az ételt, a tejet, mígnem Flora a rum iránti végzetes gyengeségével csalta tőrbe. Ott hagyta az üveget a közelében, ahol titokban nyalogathatta a dugót, az üveg nyakát… de ehhez megmérgezte az egész üveg rumot!

– Szegény öreg Howard – mondta Crandall seriff. – Az az utolsó beszélgetés vele! Kirekesztettnek érezte magát. Flora elment és elhagyta. Az állatok mind elmentek. Teljesen egyedül maradt.

Gondolom, nem tudta elviselni a magányosságot. Ezért követte a család többi tagját.

– Értem – mondta Mr. Murdock, a temetkezési vállalkozó.

– Ezért, úgy gondolom, a legjobb, ha valamennyiüket együtt, itt temetjük el a saját kis magántemetőjükben.

– Természetesen. – válaszolta Mr. Murdock.

– Ó, drága, édes Howard – fogadta Flora –, úgy hiányoztál nekünk, bár nem tartott nagyon sokáig.

Zöld-sárga meteor suhant el az arca előtt és a papagáj szárnycsattogása megborzongatta. Víz loccsanását hallotta a fürdőkádban, amit csak egy alligátor farka okozhatott. Halszemek meredtek rá a hatalmas üvegtartályokból. Rágcsálók tucatjai csacsogtak istenhozottat. Macskák osontak el mellette. Egy tacskó és egy terrier vadul morgott felé, és egy apró pincsi kegyetlen, tűszerű fogait mélyesztette a bokájába. És ott volt Rani, az uras kandúr, nyalogatta rumos üvegének a dugóját és nyakát, mámoros megvetéssel mosolyogva.

Howard sikoltott és megfordult, hogy elszaladjon. De nem volt sehol ajtó. Még hangosabban sikoltott. Tudta, hogy kívül emberek vannak, de az ordítozását elnyelte az őt betemető, lehulló földgöröngyök zaja.

Meghosszabbított látogatás

HAL DRESNER

Az anyósom – szerette, ha Harnisch mamának szólítom –, már hetek óta nálunk tartózkodott. Mivel éppen most hozatta el a hajókofferjét, úgy tűnt, még egy darabig maradni akar. Igazából nem bánom. Sőt a világért sem szeretném, ha elmenne. Mégis be kell vallanom, hogy eleinte nem voltam nagyon boldog.

Tény, hogy Harnisch mama jöveteléhez a lehető legrosszabb időpontot választotta. Ugyanaznap délelőtt a kis vállalat, amelynek társtulajdonosa voltam, elvesztette a legnagyobb megrendelését és Herb Baloff, a partnerem közölte velem, hogy tudomásul veszi a veszteséget, de kilép az üzletből. Túl sokat fektettem már be ahhoz, hogy egyáltalán fontolóra vehessem a kilépést. Hazafelé autózva Herb döntésén rágódtam; mérgesen és letörten érkeztem haza.

Doris a konyhában volt, de én nem törődtem vele, egyenesen a dolgozószobámba mentem, töltöttem magamnak egy jókora adag whiskyt. Ingerülten bekapcsoltam a TV-t, hogy meghallgassam a világ bajait, odamentem a kedvenc karosszékemhez, és benne találtam a szunyókáló Harnisch mamát.

Három évvel ezelőtti esküvőnk óta most láttam először.

Amennyire tudtam, nagyon jól megvolt Phillel, a sógorommal és feleségével, Barbarával, úgyhogy hirtelen megjelenése a dolgozószobámban meglepett. Kritikusan néztem rá. Nem festett éppen úgy, mint egy anyák napi képeslap megtestesítője, inkább olyan volt, mint egy mókus. Az arcát ráncok hálózták be; orra nyomott és kerek; haja szürkéskéken fehér és szoros parókaszerűen dauerbe göndörített. Azért nem vettem észre, mert olyan kicsi volt, hogy a feje nem látszott a fotel támlája mögül.

A TV-híradó hangja felébresztette és meglepve, tompa szürke szemekkel nézett rám.

– Oh, Louis – mondta repedtfazékhangján.

– Hello, Harnisch mama – mondtam. Odanyújtotta az arcát, én végigsúroltam a magaméval, és éreztem nehéz Édes Ibolya parfümjét.

– Az egész utat megtetted Philtől és Barbarától idáig, hogy velünk töltsd a napot? – kérdeztem reménykedve.

– Szent Isten, dehogy! Hiszen ők több mint háromszáz mérföldre laknak innen. Hét teljes órát töltöttem az autóbuszon – simított végig formátlan ruháján. – Doris meghívott, hogy látogassam meg egy időre – mosolygott – Barbara, szegény kis báránykám beteg. Tudod, sose volt igazán erős alkatú lány. Mondtam is Philipnek már tizenkét évvel ezelőtt is, de nem hallgatott rám. Különben sem éreztem magam soha igazán otthon náluk. Szörnyű, hogy ezt kell mondanom a saját fiam házáról, de így igaz. Philip nagyon megváltozott az elmúlt néhány évben, igazán. És Barbara, nos attól félek, Barbara mindig idegen volt számomra. Sokszor úgy érzem, hogy te és Doris vagytok az igazi gyermekeim – mosolygott melegen.

Fagyosan visszamosolyogtam, felemeltem a poharamat, azután eszembe jutott a jó nevelésem és megkérdeztem: – Hozhatok valamit inni?

– Oh nem! És nagyon remélem, hogy te sem iszol alkoholt – tekintett rosszallóan a whiskymre – szeretném, ha nem innál, Louis.

Az alkohol az ördög kotyvaléka. Szegény Albertemnek csaknem a halála volt.

– Csak egyet iszom, vacsora előtt – mosolyogtam szaporán kortyolva.

Doris jött be.

– Szervusz! – mondta. – Nem kedves, hogy anya egy időre meglátogat minket? Attól félek, elfelejtettem említeni, hogy meghívtam.

– Azt hiszem, tényleg elfelejtetted – válaszoltam.

Vacsoránál a fő téma Harnisch mama egészsége volt.

– Az orvos szerint nincs semmi bajom – vallotta be –, de én érzem azt, amit érzek. A májammal van baj, biztos vagyok benne.

Így sómentes diétát írattam elő vele, és az csodákat tett. Most már látni sem bírom a sót az asztalon.

Éppen nyúltam a sótartóért, hogy megszórjam a salátámat, amikor Harnisch mama elkapta előlem és a zsebébe süllyesztette.

– Nem – mondta határozottan – most az egyszer próbáld ki só nélkül. Sokkal jobbat tesz így neked.

Megpróbáltam só nélkül, és nem ízlett.

– Meg fogod szokni – biztosított Harnisch mama – és sokkal jobban is érzed majd magad.

Egyáltalán nem éreztem jobban magam vacsora után. Herb elhatározása az üzlet eladásáról nyomasztott, és néhány pohár ital mellett akartam lazítani, valami ellenlépést kitalálni. Mire Doris és én végeztünk az asztal leszedésével és visszamentem a dolgozószobámba, Harnisch mama körmönfontan a bárszekrény elé húzta a kedvenc karosszékemet, és nézte A nagymama tudja a legjobban című TV-műsort.

– Tudom, mit gondolsz Louis – mondta ravaszul –, de csak próbáld kibírni nélküle. Tudod, senki nem ért meg magas kort azért, mert minden percben ivott egy pohárral.

Morcosan biccentettem és beültem Doris egyik hajlított kínzószékébe és elővettem a szivaromat.

– Nna, ezt aztán rögtön tedd el – parancsolta Harnisch mama –, ez a legártalmasabb számodra, én pedig ki nem állhatom a szagát.

Ha ég egy bárhol a házban, a tüdőmet kaparja, és csak köhögök, köhögök; úgyhogy csak tedd el szépen.

Félretettem a szivart és kényelmetlenül fészkelődve tűnődtem egy félóráig. Utána kimásztam a fonott székből, hogy a kedvenc westernem csatornájára váltsak át.

– Ne csináld – tiltakozott Harnisch mama – most megy a „Találkozz a sztárokkal” és azt soha nem mulasztom el. Ma este Gilbert X. Everestet látogatják meg. Persze ti, gyerekek már biztos nem emlékeztek rá, de mikor én kislány voltam… Gilbert X. Everestnél tett látogatásunkat követte az „Amatőr idő” és Harnisch mama még két kedvenc drámája. Ezután már fáradtnak érezte magát, s miután a dolgozószobámban aludt, szétnyitottam neki a heverőt, Dorisszal együtt jóéjszakát kívántunk és elvonultunk a saját hálószobánkba.

– Rendben – mondtam Dorisnak – meddig?

Megvonta a vállát, amint szedegette a hajából a hajtűket.

– Ma délután kinyitottam az ajtót és ott állt. Igazán nincs hova mennie, Lou. Abból, amit mondott nekem világos, hogy Barbara nagyon visszataszító volt vele. Ez az igazi oka annak, hogy eljött.

– Barbarának néha meglepően jók az érzékei – mondtam. – Ugye nem tudod véletlenül, hogy pontosan mit tett és mi az, ami az anyádat csomagolásra és távozásra késztette?

Doris pillantása sokatmondó volt.

– Csak jót akar, Lou. És tényleg kedvel téged. Százszor is elmondta nekem. Néhány nap múlva megnyugszik, meglátod.

Mint az gyakran megesik, Dorisnak nem volt igaza. Amikor a következő este hazaértem, Harnisch mama sajátkezűleg főzött vacsorája várt az asztalon. Úgy nézett ki, mint a sült moha, és az íze is olyan volt.

– Padlizsán – magyarázta Harnisch mama. – Nagyon jót tesz.

Van egy receptkönyvem, aminek alapján ezer ételt készíthetsz hús és fűszer nélkül. Ez közel három évi vacsora – mosolygott. – Biztos vagyok benne, hogy sok százat találunk benne, ami ízleni fog neked, Louis.

– Ebben a percben éppen egy csésze kávét szeretnék – mondtam.

– Anya pont most mondta, hogy a tea mennyivel jobbat, tesz neked, mint a kávé – mondta Doris. – Arra gondoltam, hogy kipróbálhatnánk egy ideig.

Elkapta a tekintetemet, és hozzátette: – Ez biztos, hogy nem árt meg.

– Különleges, diétás tea – informált Harnisch mama –, Indiából.

Először is nagyon keserű az íze, de amint megszokta az ember, többé nem is akar mást inni.

Igaza volt. Kortyoltam egyet, és ellöktem a csészét. Felállva Dorishoz fordultam.

– Már csaknem hét óra és Bowmannék hét harmincra várnak, nem?

– Lemondtam – válaszolta Doris.

– Oh – háborodtam fel.

Tele volt a kezem tányérokkal, de a szememmel jeleztem Dorisnak, hogy kövessen a konyhába. Amint becsukódott mögöttünk az ajtó, nyugodt hangon megkérdeztem: – Miért mondtad le a bridzs-játszmánkat?

– Hát csak nem mehetünk el és hagyhatjuk anyát egyedül?

– Akkor hívjuk át Bowmannékat ide!

– Hogy míg mi játszunk, anya csak üljön mellettünk, és kirekesztettnek érezze magát? Igazán, Lou!

– Kárpótolni fogjuk érte.

Doris rázta a fejét.

– Jó, akkor küldjük el moziba – nyúltam a kalapomért –, veszek neki egy zacskó sótlan pattogatott kukoricát is.

Doris folytatta a fejrázást.

– Nem szereti a mozit. Azt mondja, a tömeg megfélemlíti… Később, az este folyamán felfedeztem, hogy Harnisch mama a cukorkát sem szereti.

A következő napi vacsora főtt fejes saláta, sajt és metélőhagyma volt. Megittuk indiai teánkat a dolgozószobámban, miközben megnéztük Austin Weem „Kerinő Órá”-ját, még két esti szappanoperát és egy speciális show-t az idősek problémáiról, amelyet Harnisch mama a világért sem mulasztott volna el.

– Ennek véget kell vetni – mondtam Dorisnak, mikor ágyba kerültünk – különösen a vacsoráknak. Távol kell tartanod őt a konyhától.

– Egész nap nincs mit csinálnia a főzésen és a televíziónézésen kívül. Mit vársz tőlem, mit csináljak vele?

– Miért nem mutatod be néhány idősebb embernek a környéken.

Alapíthatnának egy alkoholellenes ligát.

– Délután átvittem Mrs. Fabellhez és Mrs. Zworkinhoz, de úgy gondolom, nem látták nagyon szívesen anyát.

– Ezt meg tudom érteni.

– Ne légy közönséges, Lou!

Ha egyébként minden jól ment volna, talán nem lettem volna „közönséges”. Az első hét után találtam kárpótlást az otthoni hiányokra. Kétszer annyit dohányoztam az irodában, a zsebemben állandóan volt egy zacskó cukorka. Dorisnak azt mondtam, hogy későig kell dolgoznom, így tisztességes vacsorát ehettem. Teljesen ragyogva térhettem haza, miután a bárban megnéztem kedvenc westernemet. De az üzlet továbbra is rosszul állt. Herb eladási szándéka egyre határozottabb lett, és azzal a törekvéssel, hogy megváltoztassam a véleményét, áthívtam vacsorára és egy barátságos beszélgetésre.

Természetesen Dorist előre felkészítettem, és igazi ételeket tálaltunk, az előtte kínált igazi italok után, és mindezt igazi kávé követte. Harnisch mama komoran ült az asztal végén, mint egy apró rongyhalom, és vészjóslóan nézett ránk.

– Mi lenne, ha elküldenénk Paulingot és én venném át a teljes eladást? – ajánlottam Herbnek egy pohár konyak mellett. – Ez hajlandóvá tenne arra, hogy maradj?

– Lényegesen több munkát jelentene neked – mondta. Ez volt érdeklődésének első jele, és siettem erőltetni a dolgot.

– Nem bánnám. Azt is megtenném… – Nagyon kegyetlen dolog valakit elbocsátani – mondta hirtelen Harnisch mama. – Azt mondtad, hogy nem az ő hibája volt, hogy rosszul mennek a dolgok az üzletben. Ha olyasmiért küldesz el embert, amit nem követett el, az puszta kegyetlenség.

– Nem szeretnék kegyetlen lenni – próbáltam elütni a dolgot – de első az üzlet. Biztos vagyok benne, hogy az a férfi ezt megértené… – Herbhez fordultam. – A külön munka egyáltalán nem zavar. Megtehetném… – Az én Albertem csak ötvenhét éves volt, amikor felmondtak neki – vetette közbe Harnisch mama – harminckét évig dolgozott a cégnél, és minden ok nélkül elküldték. Csak annyit mondtak neki, hogy túl öreg.

– De én biztos vagyok benne, hogy az az ember talál másik állást – mondtam – csak negyven éves és nagyon tehetséges… Figyelj, Herb, megoszthatnánk a területet, és Moresfield és én… – Borzasztó dolog öregnek lenni – mondta Harnisch mama Herbnek –, csak azt kívánom, hogy maga soha ne tapasztalja meg, hogy milyen az, amikor csak üldögél az ember, nincs semmi tennivalója és várja, hogy meghaljon.

– Igen, asszonyom – válaszolta Herb, és láttam rajta, hogy már türelmetlen.

– Menjünk a dolgozószobámba – szólítottam fel.

– Albert jó munkaerő volt – közölte Harnisch mama, és megmarkolta Herb karját. – Az idősebb emberek a legjobb munkaerők. Ezt már bebizonyították. Emlékszem még, milyen boldog volt Albert, amikor megkapta azt az állást. Alig voltunk néhány éves házasok és… – Bocsássanak meg – állt fel Herb –, de későre jár. Igazán nagyon kellemes este volt egy magamfajta agglegény számára, Doris.

– Ne menj még el, Herb! Hallgasd meg ezt a javaslatot!

– Majd holnap beszélünk róla – mondta. – Jó éjszakát, Doris. És még egyszer köszönöm. Jó éjszakát, Mrs. Harnisch.

Az ajtónál elkaptam a karját. – Nézd, Herb, ne hagyd, hogy az öreglány felborítsa a dolgokat. Kidolgoztam az egész ügyet és… – Majd holnap beszélünk róla, Lou. Most tényleg fáradt vagyok.

Dorisnak köszönd meg még egyszer helyettem, jó? – És már el is ment.

– Milyen kedves ember – mondta Harnisch mama, amikor visszamentem az ebédlőbe.

–ő is odavolt érted – jegyeztem meg.

– Azt hiszem, kedves dolog, ha egy üzlettársat meghívunk vacsorára és… – …és hallgatnia kell egy öregasszony fecsegését a férjéről – fejeztem be.

– Lou! – szólt rám Doris.

– Egyszer, kivételesen, miért nem tudtad befogni a szádat? – kérdeztem Harnisch mamától. – Nincs annyi eszed, hogy belásd, mennyire zavarsz bennünket?

– Lou!

De én akkor már egy heti nyomás alatt voltam, és nem volt, ami megállíthatott volna. Szemébe vágtam Harnisch mamának, hogy milyen alkalmatlan a látogatása, a tapintatlanságát, vacsoráinak szörnyű voltát, hülye ízlését a televízió műsorokat illetően. A sértések csak úgy ömlöttek belőlem, mint a láva a tűzhányóból. Az arckifejezése a hitetlenkedőből fájdalmasra váltott, végül szörnyülködővé vált, majd elfordult, és zokogva kiszaladt a szobából.

Ezután a házirendben enyhe átrendeződés következett be. Doris erősködésére Harnisch mama megkapta a bocsánatkérést, de ezzel együtt járt a Louis G. Westermere-féle Háztartás Átrendezési Terv megvalósítása is. A terv tízpontos programja ugyanolyan gondosan volt részletezve, mint bármi, amit Wilson valaha is fogalmazott.

Doris újra visszakerült főszakácsi posztjára; az indiai tea visszakerült a dobozába; só, bors és egyéb fűszerek újra megjelentek az asztalon; a szabaddá tett italszekrény újra megtelt üvegekkel; a cukorka kikerült a zsebemből és csaknem állandóan égett a szivarom; néztem a kedvenc western adásomat, és vendégül láttuk kártyapartner barátainkat.

A kompromisszum egyetlen területe a kedvenc karosszékem volt. Úgy látszott, Harnisch mama napközben nem tud lemondani róla, de amint hallotta, hogy hazajöttem, bekuporodott a heverő távoli sarkába, és ott durcásan üldögélt. Természetesen voltak rendszeres, csaknem óránként ismételgetett ígéretek, hogy el fog menni; de amennyire én tudtam, semmiféle konkrét utazási előkészület nem történt, és amint arra Doris állandóan emlékeztetett, valóban nem volt más hely, ahová mehetett volna.

Amíg nem került az utamba, nem törődtem vele, marad-e még egy darabig vagy nem, és nem is lett volna semmi baj, ha Herb nem lett volna olyan rendíthetetlen. De az érveim hatástalanoknak bizonyultak nála, és egyik pénteken este felhívott azzal, hogy egy másik vállalattól jó állásajánlatot kapott, amit másnap el akar fogadni.

– Adj nekem még egy lehetőséget a véleményed megváltoztatására – kértem. – Ma este hazahoztam magammal az egész könyvelést, és újra átnézek mindent. Holnap, így vagy úgy, végleges elhatározásra juthatunk.

Vonakodva ugyan, de beleegyezett, és én az éjszaka nagy részét végigdolgoztam, és kibogarásztam minden lehetőséget, amivel a vállalatot víz fölött lehetne tartani.

Reggel az ajtócsengő ébresztett fel. Herb volt. Emlékeztem rá, hogy Doris vásárolni ment, Harnisch mama pedig nem volt a látóhatáron. Így bementünk a nappaliba, és elkezdtünk beszélgetni.

Herbnek kínos, nekem kétségbeesett beszélgetés volt. Öt évig voltunk társak és további tíz éven keresztül közeli barátok, úgyhogy egyikünk sem akarta a másikat megbántani. Mint egy varieté szereplői, felváltva álltunk fel, sétáltunk fel-alá a kandalló előtt, megpróbáltuk megértetni a másikkal álláspontunkat.

– Nem fog menni, Lou – mondta végül. – Nem érzem jól magam, hogy így hagyjalak itt, de ha okos vagy, te is kilépsz ebből az üzletből. Éppen csak az van, hogy nem sikerült, és egyet tehetünk: elkönyveljük a veszteséget, mielőtt túlságosan nagy lesz.

Újra megkíséreltem megértetni vele, hogy számomra a kis veszteség is túl nagy, és teljesen csődbe juttat.

– Sajnálom – mondta komolyan és az órájára nézve folytatta. – Már csaknem dél van. Egykor találkozóm van, és nem akarok róla elkésni. Hívj fel a következő héten, és megbeszéljük az ügyvéddel való találkozást.

Elindult az ajtó felé, de én felugrottam és mindkét kezemmel megragadtam.

– Várj még egy percig, Herb. Figyelj, van egy új ötletem.

– Sajnálom, Lou, de ez nem megy – próbálta lefejteni a kezemet, de én kétségbeesetten kapaszkodtam belé.

– Várj egy percig! Figyelj! – toltam vissza a széke felé, de a szőnyeg megcsúszott a lába alatt és ő hanyatt esett, a fejét belevágta a kandalló párkányába.

– Herb!

De amint rémülten bámulva térdeltem mellette, tudtam, hogy meghalt.

– Herb! – kiáltottam és megráztam. – Herb! Felelj!

De persze nem tudott felelni. És akkor megszólalt egy hang: – Megölted.

Harnisch mama volt. A nappalit és a dolgozószobát összekötő folyosón állt, parókaszerű frizurája kócos, és a szeme még dagadt a karosszékben való szundikálástól.

– Láttam mindent – mondta nagyon lassan. – Te nem láttál engem, de én végignéztem mindent. Nem is tudtad, hogy itt vagyok, de én láttam. Meglökted és nekiverted a fejét a kandallónak. Meg fogom mondani a rendőrségnek.

– Te megőrültél! Baleset volt! Megcsúszott és… Elhallgattam, mert Harnisch mama mosolygott. Mosolygott egy nem kívánatos öregasszony rettentő, ravasz mosolyával, akinek éppen sikerült élete alkonyának kényelmét biztosítania.

– Nekem hisznek, nem neked – mondta bólogatva. – Hinni fognak nekem!

Felfogtam, hogy talán így van, és soha nem lenne bátorságom megkockáztatni, hogy így van-e. Ezt Harnisch mama is látta; a mosolya kiszélesedett és szürke szemei csillagként ragyogtak. De számomra úgy tűnt, mintha a csillagok kialudtak volna, az én apró csillagaim – ital, szivar, tisztességes étel sóval-borssal, bridzs, cukorka, western – mind kihunyt és feledésbe merült.

Miután felhívtam a rendőrséget, Harnisch mama kedvesen bevezetett a dolgozószobámba, és megengedte, hogy megosszam vele a „Királynő egy délutánja” című kedvenc TV-programját.

Table of Contents

ELŐSZÓ

A bébi

JONATHAN CRAIG

Ne élj koporsóban

HELEN NIELSEN

Mutasson rá arra az emberre

DUANE DECKER

Gazemberek, táskák és Selma

MICHAEL BRETT

Nem éppen szerelem

FLETCHER FLORA

A seriff odacsap

ED LACY

Egy ember a lakatlan szigeten

DONALD E.WESTLAKE

A bosszú marása

JAMES MCKIMMEY, JR.

Flora és faunája

C. B. GILFORD

Meghosszabbított látogatás

HAL DRESNER