Nyikolaj Nyikolajevics Noszov

Nemtudomka Napvárosban

MÓRA KIADÓ – KÁRPÁTI KIADÓ BUDAPEST – UZSGOROD, 1975
A FORDÍTÁS AZ ALÁBBI KIADÁS ALAPJÁN KÉSZÜLT
HИKOJIAЙ– HИKOJIAEBИЧ– HOCOB
HE3HAЙKA B COJIHEЧHOM ГOPOДE
ДETГИ3, 1958
FORDÍTOTTA F. KEMÉNY MÁRTA
HEINZELMANN EMMA RAJZAIVAL
MÁSODIK KIADÁS
Megjelent a Móra Könyvkiadó (Budapest) 5 a Kárpáti Könyvkiadó (Uzsgorod, Ukrán SZSZK) közös gondozásában
Hét éven felülieknek
A kiadásért felel a Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó igazgatója
Felelős szerkesztő: Bodó Klára • Műszaki vezető: Gonda Pál
Képszerkesztő: Lengyel János • Műszaki szerkesztő: Huschit Katalin
29 800 példány, 24,5 (A/5) ív. MSZ 5601-59
lF2226-e – 7678

TARTALOM

Első fejezet: Nemtudomka álmodozik 
Második fejezet: Nemtudomka jót cselekszik 
Harmadik fejezet: Nemtudomka álma valóra válik 
Negyedik fejezet: Nemtudomka és Pöttyömpötty találkozik Lucskos Loncsossal 
Ötödik fejezet: Nemtudomka, Pöttyömpötty és Lucskos Loncsos útnak indul 
Hatodik fejezet: A kalandok 
Hetedik fejezet: A kaland folytatása
Nyolcadik fejezet: Cirkulás és Planétás
Kilencedik fejezet: Sugaracska
Tizedik fejezet: Nemtudomka, Pöttyömpötty és loncsos megérkezik Napvárosba
Tizenegyedik fejezet: Mire leszállt a nap
Tizenkettedik fejezet: Nemtudomka a lelkiismeretével beszélget
Tizenharmadik fejezet: Lapocska és Betűcske
Tizennegyedik fejezet: Nemtudomka újságot olvas, és így megtudja, hol keresse Lapocskát
Tizenötödik fejezet: Az állatkertben
Tizenhatodik fejezet: Hogyan találkozott Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos Pegazussal, és mi lett a találkozás következménye
Tizenhetedik fejezet: Találkozás Köbössel
Tizennyolcadik fejezet: Az Építészeti Bizottság
Tizenkilencedik fejezet: A színházban
Huszadik fejezet: Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos találkozása Szegecs mérnökkel
Huszonegyedik fejezet: Nemtudomka és útitársai látogatása a ruhagyárban
Huszonkettedik fejezet: Füttyös rendőr kalandjai
Huszonharmadik fejezet: Nemtudomka lelkiismerete ismét megszólal
Huszonnegyedik fejezet: Nemtudomkát elfogja a sakkszenvedély
Huszonötödik fejezet: Füttyös megkerül
Huszonhatodik fejezet: Fontos események
Huszonhetedik fejezet: A széltolók hatalmában
Huszonnyolcadik fejezet: Kecskési professzor felfedezése 
Huszonkilencedik fejezet: Találkozás a régi barátokkal
Harmincadik fejezet: Nemtudomka elveszíti a varázspálcát
Harmincegyedik fejezet: Találkozás a varázslóval
Harminckettedik fejezet: Kesztyűs nap
Harmincharmadik fejezet: Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos naptestvérekké lesznek

Első fejezet
NEMTUDOMKA ÁLMODOZIK

Néhány olvasóm már bizonyára ismeri Nemtudomka csodálatos kalandjai című könyvemet. Egy mesebeli országról szól ez a kis regény, ahol legénykék és leánykák, azaz pinduri kisfiúk és kislányok, vagy ahogy másképp hívták őket: picurkák éltek. Ilyen picurka kisfiú volt Nemtudomka is. Virágvárosban, a Harangvirág utcában lakott barátaival, Tudomkával, Fürgével, Sedrével, Fúróval és Faragóval, a szerelőkkel, Hangásszal, a muzsikussal, Palettával, a festőművésszel, Pirula doktorral, az orvossal, és sok más picurkával együtt. Arról szólt a könyv, hogy Nemtudomka és társai útnak indultak egy léggömbön, eljutottak Lombvárosba, jártak Sárkányvárban, no meg arról, hogy mit tapasztaltak, és mit tanultak. Amikor a picurkák útjukról hazatértek, Tudomka és társai munkához láttak: hidat vertek az Uborka-folyón, nádszálakból vízvezetéket építettek, és olyan szökőkutakat készítettek, amilyeneket Lombvárosban láttak. A picurkák jól elvégezték ezt a munkát, utána pedig a város utcáiba bevezették a villanyvilágítást, felszerelték a telefont, hogy hazulról is beszélgethessenek egymással; Fúró és Faragó pedig Tudomka irányításával televíziós készüléket szerelt össze, hogy otthonról nézhessék a mozit meg a színházi előadásokat.
Azt már mindenki jól tudja, hogy Nemtudomka az utazás végére alaposan megokosodott, írni-olvasni tanult, elolvasta elejétől végig az egész nyelvtant és majdnem az egész számtant, példákat oldott meg, és még a fizika tanulmányozásához is hozzá akart látni, amit egyébként tréfásan fizimiskának hívott, de valamilyen okból kifolyólag mégiscsak elment a kedve a fizikatanulástól. Ilyesmi gyakran előfordul a picurkák országában. Egyik-másik picurka égre-földre esküdözik, hogy megteszi ezt vagy azt, hegyeket mozgat meg, és fejtetőre állítja őket; aztán dolgozik is néhány napig teljes erejéből, ez igaz, de később megint csak rájön egy cseppet a lustaság.
Persze senki sem állítja, hogy Nemtudomka javíthatatlan semmittevő lett volna. Egyszerűen szólva, nem járt mindig a leghelyesebb úton. Mikor már kellően megtanult olvasni, naphosszat elüldögélt könyvei mellett, de egyáltalában nem azt olvasta, amit kellett volna, hanem azt, ami érdekesebb volt; elsősorban meséket. Nemtudomka elolvasott egy csomó mesét, munkájával mit sem törődött, és ahogy mondani szokás, belefeledkezett ábrándos gondolataiba. Egy Pöttyömpötty nevű kislánnyal barátkozott össze, aki szintén híres volt arról, hogy végtelenül szereti a meséket. Kerestek maguknak egy kis zugot, itt aztán kettesben elábrándoztak a különböző csodákról: a varázssüvegről, repülőszőnyegről, mérföldjáró csizmáról, ezüsttálon aranyalmáról, varázspálcáról, jó és rossz tündérekről, félelmetes boszorkányokról és jóságos varázslókról. Mást se tettek, mint különböző meséket mondtak el egymásnak, de a legkedvesebb szórakozásuk mégiscsak az volt, amikor arról vitatkoztak, hogy mi jobb: a varázssüveg vagy a repülőszőnyeg, a csodafurulya vagy a mérföldjáró csizma? És akkora hévvel vitatkoztak, hogy a végén néha még össze is verekedtek.
Egyszer két napig megállás nélkül vitatkoztak, és Nemtudomka végül is bebizonyította Pöttyömpöttynek, hogy a varázspálca a legeslegjobb, mert akinek varázspálcája van, megszerezhet mindent, amit kíván. Csak suhintania kell a varázspálcával, és kimondani: „Varázssüveget vagy mérföldjáró csizmát akarok” – és már előtte is terem minden.
Ez a legfontosabb, mondta Nemtudomka, mert akinek van varázspálcája, minden nehézség nélkül megtanulhat mindent, azaz még tanulnia sem kell, csak suhint egyet a varázspálcával, és kimondja: „Tudni akarom a számtant vagy a franciát”– és nyomban tudni fogja a számtant, és megszólal franciául.
Ez után a beszélgetés után Nemtudomka úgy járt-kelt, mint akit megbabonáztak. Gyakran előfordult, hogy éjszaka felugrott az ágyában, mormolt magában valamit, és hadonászott. Azt képzelte, hogy a varázspálcával hadonászik. Pirula doktor észrevette, hogy valami nincs rendjén Nemtudomkával, és kijelentette, hogyha nem hagyja abba ezeket az éjszakai mutatványokat, akkor spárgával oda kell kötözni az ágyhoz, és ricinust kap éjszakára. Nemtudomka megijedt a ricinustól, és ettől fogva nyugodtabban viselkedett.
Nemtudomka egyszer a folyóparton találkozott Pöttyömpöttyel. Leültek egy nagy zöld uborkára. Nagyon sok uborka termett errefelé. A napocska már jó magasra hágott, és alaposan melegített, de Nemtudomkának és Pöttyömpöttynek nem volt melege, mert az uborka, amelyen úgy foglaltak helyet, mint valami kis padon, meglehetősen hűvös volt; felülről pedig széles uborkalevelek borultak föléjük, mint hatalmas zöld ernyők, és megvédték őket a naptól. Halk szellő susogott a fűszálak között, enyhe fodrokat borzolt a folyóvíz színén, amely ragyogva csillogott a napfényben. Ezer meg ezer villózó pont verődött vissza a víz színéről, táncot járt az uborkaleveleken, és valami titokzatos fénnyel világította meg őket alulról. Ettől úgy tetszett, mintha a levelek alatt, ahol Nemtudomka és Pöttyömpötty ültek, a levegő is reszketne, mintha töméntelen, láthatatlan szárnyacska repdesne, és az egész valahogy szokatlannak, varázslatosnak tűnt. De Nemtudomka és Pöttyömpötty semmi varázslatosat sem vettek észre maguk körül, mert ők már túlságosan megszokták ezt a képet, meg aztán mindegyik a maga gondolatával volt elfoglalva. A picurka lány nagyon szeretett volna egy kicsit mesékről beszélgetni, de Nemtudomka valamilyen oknál fogva makacsul hallgatott, és az arca olyan kesernyés és haragos volt, hogy a kislány meg se merte szólítani.
Végül Pöttyömpötty mégse bírta tovább a hallgatást, és megkérdezte:
– Mondd, Nemtudomka, mi a csuda ütött ma beléd? Miért vagy ilyen unalmas?
– Semmiféle csuda nem ütött ma belém – felelte Nemtudomka. – Unalmas meg azért vagyok, mert unatkozom.
– Ez aztán a magyarázat! – mosolygott Pöttyömpötty. – Unalmas, mert unatkozik. Légy szíves, magyarázd meg értelmesebben.
– Hát értsd meg – kezdte Nemtudomka, és széttárta a karját –, hogy nálunk itt a városban valahogy semmi sincs úgy, ahogy lenni kéne. Értsd meg, hogy nem történik semmiféle csoda, nincs semmiféle varázslat... Nem úgy, mint a régi jó időkben! Akkor lépten-nyomon varázslókba, tündérekbe vagy legalábbis bűvészekbe ütközhettél. Nem ok nélkül szólnak erről a mesék.
– Persze hogy nem ok nélkül – hagyta helyben Pöttyömpötty.
– De nemcsak a régi időkben voltak varázslók. Most is vannak, csakhogy nem mindenki találkozhat velük.
– És ki az, aki találkozhat velük? Talán te? – kérdezte gúnyosan Nemtudomka.
– Ugyan! Mit képzelsz? – legyintett Pöttyömpötty. – Hiszen tudod te nagyon jól, milyen gyáva vagyok én. Ó, ha most összetalálkoznék egy varázslóval, rémületemben biztosan meg se tudnék mukkanni. De te biztosan tudnál beszélni a varázslóval, mert te nagyon bátor vagy.
– Persze hogy bátor vagyok – helyeselt Nemtudomka –, de valahogy mind ez ideig még egyetlen varázsló sem került az utamba.
– Ez azért van, mert maga a bátorság még nem elég – mondta Pöttyömpötty. – Olvastam egy mesében, hogy három jó cselekedetet kell egymás után véghezvinni. Akkor megjelenik előtted a varázsló, és teljesíti minden kívánságodat, bármit kérsz is tőle.
– Még varázspálcát is ad?
– Még azt is.
– Nahát! – csodálkozott Nemtudomka. – És a te véleményed szerint mi számít jótettnek? Például ha reggel felkelek, és hideg vízben, szappannal megmosakszom, ez jó cselekedet lesz?
– Természetesen – mondta Pöttyömpötty. – Meg aztán ha valaki nehéz helyzetbe kerül, és te segítesz neki, ha valakit megbántanak, és te megvéded, ez mind jó cselekedet. Sőt ha valaki segít neked, és te szépen megköszönöd, akkor is jót cselekszel, mert az ember legyen mindig hálás és udvarias.
– Mit akarsz, szerintem ez nem nehéz – mondta Nemtudomka.
– Tévedsz, ez nagyon nehéz – ellenkezett a kislány –, mert három jótettet kell egymás után végrehajtanod, de ha közben csak egyetlenegyszer is rosszat teszel, akkor vége mindennek, és az egészet elölről kezdheted. Ezenkívül a jótett csak akkor lesz igazán jó, ha önzetlenül viszed véghez, és nem gondolsz arra, hogy magad húzz hasznot belőle.
– Hát persze, persze – helyeselt Nemtudomka. – Miféle jótett is az, amit az ember a haszon kedvéért hajt végre! Tehát akkor ma még pihenek egyet, és holnap elkezdem a jótevést, és ha mindez igaz, akkor rövidesen a kezünkben lesz a varázspálca!

Második fejezet
NEMTUDOMKA JÓT CSELEKSZIK

Másnap Nemtudomka jó korán ébredt, és megkezdte a jó cselekedeteket. Először is, ahogy illik, megmosakodott hideg vízben, a szappant se sajnálta, és szépen fogat mosott.
„Lám, már meg is van az első jótett” mondta magában. Megtörülközött, és a tükör előtt buzgón megfésülködött.
Fürge észrevette, hogy Nemtudomka a tükör előtt forgolódik, és megszólalt:
– Jól van, jól! El kell ismernem, nagyon szép vagy!
– Bizony, nálad szebb! – felelte Nemtudomka.
– Persze. Ilyen szép fizimiskát, mint amilyen a tiéd. keresni kellene!
– Mit mondtál? Kinek van fizimiskája? Nekem? – dühödött meg Nemtudomka, és a törülközővel Fürge hátára csapott egyet.
Fürge csak legyintett, és egykettőre eliszkolt Nemtudomka elől.
– Te szerencsétlen Fürge! – kiáltott utána Nemtudomka. – Most miattad oda a jótett!
A jótett valóban oda lett, mivel megdühödött Fürgére, és a törülközővel ráhúzott a hátára. Persze ezzel rosszat tett, és most kezdhette elölről.
Kisvártatva megnyugodott, és azon kezdte törni a fejét, miféle jót tehetne, de valahogy semmi okos sem jutott az eszébe. Így aztán reggeli előtt nem is gondolt ki semmit, de evés után már jobban forgott az agya. Észrevette, hogy Pirula doktor valami gyógyszert morzsol egy dörzscsészében, hogy orvosságot készítsen. Nemtudomka megszólalt:
– Te mindig csak dolgozol, Pirula, másoknak segítesz, de neked senki sem akar segíteni. Gyere, majd én kavarom helyetted az orvosságot.
– Parancsolj – egyezett bele Pirula. Nagyon szép, hogy segíteni akarsz. Mindenkinek segíteni kell a másikat.
Odaadta Nemtudomkának a dörzscsészét, és Nemtudomka keverni kezdte a port, Pirula pedig pirulákat formázott belőle. Nemtudomka úgy belemerült a keverésbe, hogy a kelleténél jobban szétdörzsölte.
„Annyi baj legyen – gondolta. – Ez nem változtat a lényegen. Azért mégiscsak jót tettem.”
Valóban a lehető legjobban végződött volna minden, ha Cukros és Puffancs nem látták volna meg Nemtudomkát munka közben.
– No nézd csak – mondta Puffancs –, úgy látszik, Nemtudomka is elhatározta, hogy doktor lesz. Az lesz ám a jó móka, ha elkezdi gyógyítgatni a picurkákat!
– Dehogyis, biztosan be akar kerülni Pirula kegyeibe, hogy ne kelljen ricinust bevennie – mondta Cukros.
Nemtudomka meghallotta a csúfolódásukat, dühös lett, és a dörzscsészével megfenyegette Cukrost.
– Jobb, ha hallgatsz, Cukros, mert megkapod a magadét ezzel a csészével!
– Megállj! Megállj! – kiáltotta Pirula doktor.
El akarta venni Nemtudomkától a dörzscsészét, de az nem adta, és egymásnak estek. Dulakodás közben Pirula belebotlott az asztalba. Az asztal felborult. A por úgy, ahogy volt, leszóródott a földre, a pirulák szanaszét gurultak. Pirula doktornak csak nagy nehezen sikerült elvennie Nemtudomkától a dörzscsészét. Aztán megszólalt:
– Mars innét, te semmirekellő! Ne merj többé a szemem elé kerülni! Most milyen sok orvosság kárba veszett!
– Te, te utálatos Cukros! – szitkozódott Nemtudomka. – Majd még kapsz tőlem, csak kerülj a kezem közé! Ilyen jótett! És most kútba esett!
Igen, a jótett a kútba esett, és most azért, mert Nemtudomka képtelen volt végigvinni azt, amit elkezdett.
Így ment ez egész nap. Akárhogy törte is magát Nemtudomka, nemhogy három, de még két jó cselekedetre sem futotta a türelméből és igyekezetéből. Ha nagy nehezen tett is valami jót, azon nyomban valami nagy hibát követett el, máskor pedig a jótettből már a legelején ostobaság kerekedett.
Nemtudomka sokáig nem tudott elaludni azon az éjszakán, és egyre törte a fejét, miért éppen így adódtak a dolgok. Lassan aztán megértette, hogy minden balsikere abból ered, hogy nagyon is durva a természete. Ha valaki csak tréfálni mert, vagy valami jámbor megjegyzést tett, Nemtudomka azon nyomban megsértődött, kiabált, sőt verekedni kezdett.
„Na, nem baj – vigasztalta magát Nemtudomka. – Holnapra már udvarias leszek, és akkor majd minden rendjén megy.”
Másnap reggelre Nemtudomka mintha újjászületett volna. Nagyon udvarias és finom modorú lett. Ha kéréssel fordult valakihez, feltétlenül így szólította meg: „Legyen szíves”, holott ezt a szót azelőtt még soha senki sem hallotta tőle. Ezenkívül igyekezett szíves lenni, kedvében járni mindenkinek. Amikor észrevette, hogy Sedre sehol sem találja a sapkáját, ő is felkutatta érte az egész szobát, míg végül az ágy alatt meg is találta. Ezután bocsánatot kért Pirulától az előző napi dolgokért, és megkérte, hogy újból keverhesse a porokat. Pirula doktor nem engedélyezte a porkeverést, de felkérte Nemtudomkát, hogy szedjen neki gyöngyvirágot, mert orvosságot akar készíteni. Nemtudomka nagy igyekezettel teljesítette a megbízatást. Aztán bezsírozta Golyóbis vadász új vadászcsizmáját, majd nekiállt kiseperni a szobákat, pedig aznap nem is ő volt a soros. Egyszóval egy csomó jó cselekedetet hajtott végre, és egyre várta, hogy egyszer csak megjelenik előtte a jóságos varázsló, és átadja neki a varázspálcát. De elmúlt a nap, és a varázsló mégse jelent meg.
Nemtudomka rettenetesen megharagudott.
– Mit hazudoztál nekem a varázslóról? – kérdezte másnap Pöttyömpöttytől, amikor találkozott vele. – Úgy törtem magam, mint egy jó bolond, egy csomó jót tettem, és még csak a színét sem láttam semmiféle varázslónak!
– Igazán nem hazudtam mentegetőzött Pöttyömpötty. – Nagyon jól emlékszem rá, hogy egy mesében olvastam erről.
– Akkor miért nem jött elő a varázsló? – támadt rá Nemtudomka.
Pöttyömpötty a vállát vonogatta.
– A varázsló majd tudni fogja, mikor kell megjelennie. Talán nem is hajtottál végre három jótettet, csak kevesebbet.
– Három jótett! Három jótett! – fintorgott megvetően Nemtudomka. – Nem három volt, hanem huszonhárom, bizony, annyi!
Most Pöttyömpötty szólalt meg:
– Akkor talán nem egymás után következtek, hanem felváltva, hol jót tettél, hol rosszat.
– Hol jót, hol rosszat! – utánozta Nemtudomka, és olyan arcot vágott, hogy Pöttyömpötty rémületében hátrahőkölt. – Ha tudni akarod, tegnap egész nap udvarias voltam, semmi rosszat nem tettem, nem káromkodtam, nem verekedtem, és ha mondtam is valamit, az legfeljebb „bocsánat”, „köszönöm szépen”, „kérem szépen” volt.
– Valahogy ma nem hallom tőled ugyanezeket a szavakat – rázta a fejét Pöttyömpötty.
– Hát én nem is máról, hanem tegnapról beszéltem.
Nemtudomka és a kislány törték a fejüket, hogy miért nem jelent meg a varázsló, de semmit sem tudtak kitalálni. Végül Pöttyömpötty megkérdezte:
– Talán nem önzetlenül tettél jót, hanem azért, mert előnyhöz akartál jutni?
Nemtudomka fortyogott:
– Mi az, hogy nem önzetlenül? Mit jártatod itt a szádat? Segítettem Sedrének a sapkáját megkeresni. Talán az enyém az a sapka, mi? Pirulának gyöngyvirágot szedtem. Mi hasznom van nekem a gyöngyvirágból?
– Akkor miért szedted a gyöngyvirágot?
– Mintha nem értenéd! Hisz magad mondtad: ha háromszor jót cselekszem, akkor megkapom a varázspálcát.
– Tehát az egészet azért tetted, hogy megkapd a varázspálcát.
– Természetesen!
– Látod, látod, mégis azt mondod, hogy önzetlenül cselekedtél.
– Szerinted miért kellett mindezt tennem, ha nem a varázspálca kedvéért?
– Hát egyszerűen a magad jószántából.
– Miféle jó szándék kell ide?
– Ejnye, ejnye! – mondta gúnyosan mosolyogva Pöttyömpötty. – Úgy látszik, te csak akkor vagy képes a jóra, ha tudod, hogy megjutalmaznak érte varázspálcával vagy valami mással. Tudom én jól, hogy vannak nálunk olyan legénykék, akik csakis azért akarnak udvariasak lenni, mert megmagyarázták nekik, hogy udvariassággal és kedveskedéssel esetleg valami előnyhöz juthatnak.
– Hát én nem vagyok ilyen – legyintett Nemtudomka. – Ha tudni akarod, akkor én igazából is tudok udvarias lenni, és minden előny nélkül is tudok jót tenni.
Ezután Nemtudomka elbúcsúzott a barátnőjétől, és hazament. Elhatározta, hogy ezentúl csak a saját jószántából fog jót tenni, és egyáltalán nem is gondol a varázspálcára. De könnyű azt mondani, hogy nem is gondol rá! Valóban, ha nem akarunk valamire gondolni, egész biztos, állandóan azon jár majd az eszünk.
Hazaérve Nemtudomka elkezdett meséket olvasni. Golyóbis vadász épp az ablak mellett tisztította a vadászfegyverét, és így szólt Nemtudomkához:
– Mi az az érdekes, amit olvasol? Jó lenne, ha fennhangon olvasnál.
Nemtudomka éppen ki akarta mondani, hogy: „Ha kedved van hozzá, olvass magad” – de abban a pillanatban eszébe jutott a varázspálca, és arra gondolt, hogy ha teljesíti Golyóbis kérését, az jó cselekedetnek számít.
– Rendben van, hallgasd meg – egyezett bele Nemtudomka, és elkezdett felolvasni a könyvből.
Golyóbis vadász élvezettel hallgatta, most már nem volt olyan unalmas a fegyvertisztítás. A többi picurka is meghallotta, hogy Nemtudomka mesét olvas, ők is odajöttek és hallgatták.
– Derék fiú vagy, Nemtudomka – mondták, mikor vége lett a mesének. – Milyen jó ötlet volt, hogy felolvasol.
Nemtudomka szívesen hallgatta a dicséretet, csak az bántotta, hogy rosszkor gondolt a varázspálcára.
„Ha nem gondoltam volna előbb a pálcára, egyszerűen csak beleegyeztem volna a felolvasásba, akkor jószántamból csináltam volna, de most mégiscsak a haszon miatt olvastam” – gondolta Nemtudomka.
Így volt ez minden alkalommal: Nemtudomka csak akkor tett jót, ha eszébe jutott a varázspálca; ha megfeledkezett róla, akkor csak rosszra volt képes. Persze az igazat megvallva, olykor-olykor mégiscsak sikerült valami egész csöpp jót tennie, amikor eszébe sem jutott, hogy a varázspálca miatt teszi. De ez olyan ritkán fordult elő, hogy szinte említésre sem méltó.
Teltek-múltak a napok, a hetek, a hónapok... Nemtudomka lassanként kiábrándult a varázspálcából. Minél több idő telt el, annál ritkábban gondolt rá, végül is úgy döntött, hogy a varázspálca megszerzése az ő számára elérhetetlen álom, mert sohasem képes jószántából háromszor egymás után jót tenni.
– Tudod – mondta egyszer Pöttyömpöttynek –, azt hiszem, hogy nincs is semmiféle varázspálca a világon, és tehet az ember akármilyen jót is, mi lesz belőle? Csipisz.
Nemtudomka még nevetett is örömében, mert rímelve mondta az utolsó szavakat. Pöttyömpötty is nevetett, aztán megszólalt:
– Akkor miért mondja a mese, hogy három jót kell cselekedni?
– Talán ezt a mesét szándékosan találták ki azért, hogy egyik-másik ostoba picurka megtanuljon jót tenni – mondta Nemtudomka.
– Ez értelmes magyarázat volt – mondta Pöttyömpötty.
– Nagyon értelmes – helyeselt Nemtudomka. – Azért én mégse sajnálom, hogy mindez így történt. Mindenesetre hasznomra vált. Mialatt a jóra törekedtem, megszoktam, hogy minden reggel hideg vízben mosakszom, és most már kedvemet is lelem benne.

Harmadik fejezet 
NEMTUDOMKA ÁLMA VALÓRA VÁLIK

Nemtudomka egyszer otthon üldögélt, és kibámult az ablakon. Csúnya, rossz idő volt. Az ég beborult, reggel óta egyszer sem bukkant elő a napocska, egyre csak ömlött, ömlött az eső. Persze sétálásra gondolni sem lehetett, és ettől Nemtudomkán erőt vett a csüggedés. Jól tudjuk, hogy az időjárás különböző módon hatott Virágváros lakóira. Tudomka például azt mondta, hogy neki édes mindegy, havazik-e, vagy esik az eső, mivel a legvacakabb időjárás sem zavarja az otthonülésben és a munkájában. Pirula doktor azt állította, hogy a rossz időt még jobban szereti, mint a jót, mert a rossz idő megedzi a picurkák szervezetét, és ezáltal kevesebbet fognak betegeskedni. Rozmaring költő azt mondta, hogy számára a legnagyobb gyönyörűség, ha szakadó esőben felmászik a padlásra, leheveredik a száraz falevelekre, és hallgatja, hogyan koppannak az esőcseppek a háztetőn.
– Zeng-zúg a vihar mondta Rozmaring. Az utcára még kikukkantani is borzasztó, a padláson pedig kellemes meleg van. Csodálatos illatot árasztanak a száraz falevelek, eső dobol a tetőn... Az ember lelke örvendezik tőle, jól érzem magam, és verset szeretnék írni!
De a legtöbb picurka nem kedvelte az esőt. Sőt volt egy Pirinyó nevű kislány, aki rögtön elsírta magát, amint megeredt az eső. Amikor megkérdezték tőle, miért sír, így válaszolt:
– Nem tudom. Én mindig sírok, amikor esik.
Nemtudomka persze nem volt ilyen gyenge idegzetű, mint ez a síró-pityogó Pirinyó, de rossz időben az ő kedve is elromlott. Most is így történt. Bánatosan nézte a ferdén csapódó esőt, az ablak alatt az udvaron ázó ibolyákat és Gömböc kutyát, aki most is ott ült megláncolva a ház előtt, de most már bekotródott a házikójába, és az orra hegyét kidugva a kutyaól nyílásán, kifelé bámészkodott.
„Szegény Gömböc! – gondolta Nemtudomka. – Egész nap láncra verve üldögél, és még csak ki se szaladgálhatja kedve szerint magát, most meg az eső miatt kénytelen a szűk kutyaólban üldögélni. Ha eláll az eső, el kell engednem, hadd sétáljon egy kicsit.”
Az eső meg egyre esett, és Nemtudomka már-már úgy érezte, hogy nem is fog elállni soha, örökkön-örökké szakadni fog, a napocska is elbújt mindörökre, és soha többé nem kukkant ki a felhők mögül.
„Akkor mi lesz velünk? – gondolta Nemtudomka. – Hiszen a víz eláztatja a földet. Akkora latyak lesz, hogy sem lábbal, sem kocsival nem tudunk keresztülgázolni rajta. Az utcákat elönti majd a sár. A sárba belesüllyednek a házak, a virágok és a fák, aztán elsüllyednek majd a picurkák is. Ó, borzalom!”
Mialatt Nemtudomka elképzelte ezeket a rémségeket, és arra gondolt, milyen nehéz lesz az élet abban a latyakbirodalomban, az eső lassan elállt, a szél elkergette a felhőket, és végül kisütött a napocska. Kiderült az ég. Hirtelen világos lett. A fűszálakon, virágszirmokon remegtek, villogtak, ezüstösen csillogtak a hatalmas esőcseppek, amelyek még nem száradtak fel. Mintha körös-körül minden megifjult, örvendezett és mosolygott volna.
Nemtudomka végül felocsúdott ábrándjaiból.
– Napocska! – kiáltotta, amikor meglátta, hogy fényesen süt a nap. – Napocska! Napocska!
És kiszaladt az udvarra.
A többi picurka is kifutott Nemtudomka után. Ugrándoztak, énekeltek, fogócskáztak. Még Tudomka is, aki azt mondta, neki édes mindegy, hogy felhő vagy nap van-e az égen, ott ugrált örömében az udvar közepén.
Nemtudomka pedig abban a szempillantásban megfeledkezett az esőről is meg a latyakról is. Úgy érezte, hogy most már soha nem jön felhő az égre, és örökkön-örökké sütni fog a napocska.
Még Gömböcről is megfeledkezett, de aztán eszébe jutott, és szabadon engedte; Gömböc ugrándozni kezdett az udvarban. Ugatott örömében, és a fogával odakapott a picurkák lábához, de nem úgy, hogy fájjon, mert ő soha nem harapta meg a barátait, csak az idegeneket. Ilyen volt a természete.
Mikor a picurkák jól kimulatták magukat, ismét munkához láttak, de olyanok is akadtak, akik kimentek az erdőbe gombát szedni, mert eső után általában sok a gomba.
Nemtudomka nem ment ki az erdőbe, hanem leült egy kispadra a lugas mellé, és olvasott. Eközben Gömböc, aki most oda mehetett, amerre a kedve tartotta, talált egy kis nyílást a kerítésen, kimászott rajta, és mivel meglátott egy járókelőt, akinek bot volt a kezében, elhatározta, hogy megharapja. Mint ismeretes, a kutya ki nem állhatja, ha valakinek bot van a kezében. Nemtudomka úgy belemerült az olvasásba, hogy nem is hallotta meg az utcáról jövő kutyaugatást. De Gömböc nemsokára még sokkal hangosabban ugatott. Nemtudomka felugrott a könyve mellől, és akkor eszébe jutott, hogy elfelejtette Gömböcöt újra megláncolni. Kirohant a kapun,– meglátta Gömböcöt. Dühösen ugatott egy arra menő emberre, hátulról akart a közelébe kerülni, és szeretett volna a lábába harapni. A jövevény egy helyben forgolódott, és a botjával igyekezett Gömböcöt távol tartani magától.
– Takarodj, Gömböc! Befelé! – kiáltott rá rémülten Nemtudomka.
De amikor látta, hogy Gömböc nem engedelmeskedik, odarohant, elkapta a nyakörvénél fogva, és félrehúzta.
– Ó, te kígyófajzat! Hiába beszél neked az ember, te nem fogadsz szót!
Nemtudomka szokás szerint már magasba lendítette a karját, hogy ráüssön Gömböcre, de amikor észrevette, hogy a szegény kis kutya félénken hunyorgat, megsajnálta, és ahelyett, hogy megverte volna, behuzigálta az udvarra. Megláncolta, aztán újból kiszaladt a kapun, meg akarta tudni, nem harapta-e meg a kutya az idegent.
A jövevény szemmel láthatóan nagyon elfáradt a Gömböccel vívott harcban, ezért leült a kiskapu melletti padra, ott pihent. Nemtudomka csak most nézte meg alaposan. Szép, sötétkék anyagból készült, hosszú köpenyt viselt. A köpeny aranycsillagokkal és ezüst félholdakkal volt kihímezve. A fején fekete sapka volt ugyanilyen díszítéssel, a lábán fölfelé kunkorodó orrú vörös papucs. Nem hasonlított Virágváros lakosaira, mert hosszú fehér bajsza és hosszú, szinte térdig érő fehér szakálla majdnem befedte egész arcát, akár Télapóét. Virágvárosban senkinek sem volt ilyen szakálla, mivel Virágváros minden lakója szakálltalan volt.
– Nem harapta meg a kutya? – érdeklődött figyelmesen Nemtudomka, és kíváncsian nézte a fura öregembert.
– Jó kis kutya – mondta a szakállas. – Egész rendes kis állat, és elég fürge. Hm! Hm!
Az öreg térdei közé tette a botot, mindkét kezével rátámaszkodott, és fürkészve nézegette Nemtudomkát, aki szintén leült a pad szélére.
– Ez Golyóbis vadászkutyája, Gömböcnek hívják – mondta Nemtudomka. – Golyóbis velejár vadászni. Szabad idejében megláncolva üldögél Gömböc, nehogy megharapjon valakit. Magát nem harapta meg?
– Nem harapott meg, galambocskám. Majdnem megharapott, de aztán mégse.
– Ez nincs rendjén – mondta Nemtudomka. – Szóval nem az nincs rendjén, hogy nem harapta meg, hanem az, hogy biztosan megijesztette magát. Én tehetek mindenről. Eloldottam a láncát, aztán elfelejtettem újból megláncolni. Kérem, bocsásson meg!
– Jól van, megbocsátok – mondta a szakállas. – Látom, derék legényke vagy.
– Dehogyis, csak szeretnék jó lenni. Azaz régebben szerettem volna. Még jókat is cselekedtem, de most már abbahagytam.
Nemtudomka legyintett, és most már a jövevény vörös papucsát szemlélgette. Meglátta, hogy a papucs csillagos félhold formájú csattal záródik.
– Most miért hagytad abba? – kérdezte az aggastyán.
– Mert ostobaság az egész.
– Mi az ostobaság – a jótett?
– Dehogy, a varázslók… Tessék mondani: ezek a csatok aranyozottak, vagy pedig egyszerűen aranyból vannak?
– Egyszerűen aranyból vannak… Mondd, miért gondolod, hogy a varázsló ostobaság?
Nemtudomka most elmesélte álmodozásait a varázspálcáról, és hogy Pöttyömpötty azt mondta neki, hogy jó cselekedeteket kell véghezvinnie, és neki semmi sem sikerült, mert csak a varázspálca kedvéért tudott jót tenni, nem pedig önzetlenül.
– Az előbb, ugye, azt mondtad, hogy szabadon engedted Gömböcöt; talán ezt is a varázspálcáért tetted?– kérdezte az öregember.
– Ugyan! – legyintett Nemtudomka. – Akkor el is felejtettem a varázspálcát. Csak sajnáltam Gömböcöt, hogy mindig láncra van kötve.
– Tehát jó szándékból tetted? 
– Természetesen.
– Látod, ez már jó cselekedet.
– Bámulatos! – kiáltotta Nemtudomka, és örömében még el is nevette magát. – Észre sem vettem, hogy jót cselekedtem!
– Aztán még valami jót tettél – mondta az öregember.
– Azt meg mikor?
– Amikor megvédelmeztél a kutyától. Talán ez rossz tett volt? Vagy talán a varázspálca miatt tetted?
– Dehogy! Eszembe se jutott a varázspálca.
– Látod, látod! – örvendezett az öreg. – Aztán harmadszor is jót tettél, amikor kijöttél megtudakolni, nem harapott-e meg a kutya, és bocsánatot kértél. Rendjén van ez így, mert mindig figyelmesnek kell lennünk egymáshoz.
– Csodák csodája! – nevetett Nemtudomka. – Három jótett, és egyik a másik után! Soha életemben még nem láttam ennyi csodát. Most már egy csöppet se csodálkoznék, ha ma találkoznék a varázslóval.
– Ne is csodálkozz! Már találkoztál is vele.
Nemtudomka gyanakodva nézett a kis öregre.
– Talán csak nem azt akarja mondani, hogy maga egy igazi varázsló?
– De igen, igazán varázsló vagyok.
Nemtudomka úgy rámeresztette szemét az öregemberre, ahogy csak bírta, és egyre azt akarta kivenni, nem nevet-e, de az öreg szakálla olyan sűrűn fedte az arcát, hogy sehogy sem lehetett mosolyt felfedezni rajta.
– Most biztosan kinevet – mondta bizalmatlanul Nemtudomka.
– Dehogy nevetlek. Három jót tettél, és most. kérhetsz tőlem, amit akarsz... Nos, mit szeretnél a legjobban: varázssüveget vagy mérföldjáró csizmát? Vagy talán repülőszőnyeget?
– Van repülőszőnyege?
– Hát persze! Szőnyegem is van. Mindenem van.
Az öreg összesodort szőnyeget húzott elő köpenye bő ujjából, gyorsan kibontotta, és leterítette a földre Nemtudomka elé.
– Itt a mérföldjáró csizma, ez meg a varázssüveg. . .
Ezekkel a szavakkal már ki is húzta a köpenye másik ujjából a sapkát meg a csizmát is, és lerakta őket egymás mellé a szőnyegre. Majd ugyanilyen módon előkerült a csodafurulya, a terüljasztalkám és még sok más különféle titokzatos dolog.
Nemtudomka lassan-lassan meggyőződött arról, hogy egy igazi-valódi varázsló áll előtte, és megkérdezte tőle:
– És varázspálcája is van?
– Már miért ne volna? Varázspálcám is van. Tessék, parancsolj! A varázsló kihúzott a zsebéből egy vörösesbarna, rövid pálcát, és odanyújtotta Nemtudomkának. Nemtudomka elvette.
– És igazi? – kérdezte, mert még mindig nem akarta elhinni, hogy álma valóra vált.
– A legvalódibb varázspálca, most már ne kételkedj – bizonygatta a varázsló. – Ha nem teszel rosszat, minden kívánságod teljesülni fog, csak suhintanod kell a pálcával. De ha háromszor rosszat teszel, a varázspálca azonnal elveszíti varázserejét. Nemtudomkának örömében elállt a lélegzete, és a szíve majd kiugrott a melléből.
– Akkor most futok, és megmondom Pöttyömpöttynek, hogy már van varázspálcánk! Hisz ő tanított rá, hogyan szerezhetem meg – mondta Nemtudomka.
– Fuss, csak fuss – felelte a varázsló –, örüljön Pöttyömpötty is! Hisz tudom, hogy már régóta álmodozik a varázspálcáról.
A varázsló megsimogatta Nemtudomka fejét, és Nemtudomka most végre széles, barátságos mosolyt pillantott meg az öreg arcán.
– Tehát a viszontlátásra! – mondta Nemtudomka.
– Sok szerencsét! – felelte mosolyogva a varázsló.
Nemtudomka magához szorította a varázspálcát, elrohant, és hogy a legrövidebb úton jusson el Pöttyömpötty házához, befordult a mellékutcába. Ekkor döbbent rá, hogy elfelejtette megköszönni a varázslónak a csodálatos ajándékot, és hanyatt-homlok rohant vissza. Ahogy kikanyarodott a mellékutcából, hát látja, hogy az egész utca üres. A varázsló nem volt sem a padon, sem sehol a közelben. Eltűnt, mintha a föld nyelte volna el.

Negyedik fejezet
NEMTUDOMKA ÉS PÖTTYÖMPÖTTY TALÁLKOZIK LUCSKOS LONCSOSSAL

Nemtudomka látta, hogy most már úgysem tehet semmit, és ezt a bosszantó balfogást sehogy sem hozhatja helyre, fogta hát magát, és visszaindult a barátnőjéhez. Most azonban már nem sietett, sőt időnként meg-megállt az utca közepén, bosszúsan forgatta a fejét, a tarkóját vakargatta, mormogott valamit, és valahogy különös módon krákogott, utána pedig folytatta útját.
Pöttyömpötty az utcán játszott, nem messze a lakásától, és amikor meglátta a közeledő Nemtudomkát, elébe szaladt.
– Isten hozott, Nemtudomka! – kiáltotta örömmel.
Nemtudomka megállt, nem is köszönt vissza Pöttyömpöttynek, csak komoran megszólalt:
– Most már nem is vagyok Nemtudomka, csak egy közönséges hosszú fülű szamár.
– Mi történt? – nyugtalankodott Pöttyömpötty.
– Hát az történt, hogy kaptam egy pálcát a varázslótól, és még azt sem mondtam neki, köszönöm; na tessék!
– Miféle pálcát? – csodálkozott Pöttyömpötty.
– Mifélét, mifélét! Mintha nem tudnád, milyen pálcák vannak! Varázspálcát!
– Úgy látszik, elment az eszed, Nemtudomka. Kitaláltál valamilyen varázspálcát!
– Semmit sem találtam ki. Itt van. Látod?
És Nemtudomka megmutatta a kislánynak a pálcát, melyet a markában szorongatott.
– Mi ez? Egy közönséges pálca – mondta értetlenül Pöttyömpötty.
– „Közönséges pálca” – utánozta Nemtudomka. – Inkább ne szólj semmit, ha nem érted, miről van szó! Magától a varázslótól kaptam.
– Milyen varázslótól?
– Milyen varázslótól, milyen varázslótól! Mintha nem tudnád, milyenek a varázslók!
– Persze hogy nem tudom – vonogatta a vállát Pöttyömpötty. – Képzeld, még egyetlenegyszer sem láttam eleven varázslót.
– Hát olyan... olyan szakállas, és csillagok meg félholdak vannak rajta... Gömböc ugatott, és én háromszor tettem jót, érted?
– A világon semmit sem értek! Jobb, ha szép sorjában elmondasz mindent.
Nemtudomka most már elmondott mindent, ami történt. Pöttyömpötty végighallgatta, és így szólt:
– Talán valaki csúfot űzött belőled? Szántszándékkal varázslónak öltözött.
– És honnan van a varázspálca, ha nem varázsló volt?
– Biztos vagy benne, hogy ez a pálca valóban varázslatos? Kipróbáltad?
– Nem, még nem, de ki lehet próbálni.
– Akkor mit állsz ott, és mit töröd a fejed? Suhints egyet a pálcával, kívánj valamit! Ha a kívánság teljesül, akkor igazi varázspálca.
– És ha nem teljesül? – kérdezte Nemtudomka.
– Hát ha nem teljesül, az annyit jelent, hogy egyszerű fapálca és kész! Hogy magadtól nem tudtál rájönni! – mondta ingerülten Pöttyömpötty.
A kislány izgatott volt, mert minél előbb szerette volna megtudni, varázserejű-e a pálca vagy sem, és haragudott Nemtudomkára, mert mostanáig nem jutott eszébe, hogy kipróbálja.
– Jó, rendben van – mondta Nemtudomka. – Most kipróbáljuk. Mit akarjunk?
– Hát mit szeretnél? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Én magam sem tudom, mit szeretnék. Most úgy érzem, semmit sem szeretnék.
– Látod, milyen vagy! – mérgelődött Pöttyömpötty. – Gondold ki. A fagylaltot szereted?
– A fagylaltot, kérlek, szeretem – helyeselt Nemtudomka. – Akkor most kérünk fagylaltot.
Megsuhintotta a varázspálcát, és így szólt:
– Azt akarjuk, hogy kapjunk két adag fagylaltot!
– Tölcsérben – tette hozzá Pöttyömpötty.
Nemtudomka előrenyújtotta a kezét, és még a szemét is lehunyta.
– És ha nem terem itt semmiféle fagylalt? – jutott eszébe, de abban a pillanatban már érezte, hogy valami kemény és hideg tárgy került a kezébe.
Nemtudomka rögtön felnyitotta a szemét, és látta, hogy a kezében van egy tölcsér fagylalt. Még a száját is eltátotta a csodálkozástól, és felfelé bámult, mintha azt akarná megtudni, honnan esett le a fagylalt. Miután a magasban nem vett észre semmi gyanúsat, lassan odafordult Pöttyömpöttyhöz, előrenyújtott kezében a fagylaltot szorongatva, mintha attól félne, hogy a fagylalt eltűnik vagy felrepül. Pöttyömpötty is ott állt, kezében fagylalttal, és boldogan mosolygott.
– E-bö-bö-bö... – mormogta Nemtudomka, és az ujjával a fagylaltot mutogatta.
Szeretett volna mondani valamit, de izgalmában egyetlen értelmes szó se jött ki a száján.
– Mi az a „bö-bö-bö”? – kérdezte Pöttyömpötty.
Nemtudomka csak intett a kezével, és elkezdte szopogatni a fagylaltot. Pöttyömpötty követte Nemtudomka példáját. Mikor elfogyott a fagylalt, a kislány megszólalt:
– Kitűnő fagylalt, ugye?
– Csodálatos! – hagyta rá Nemtudomka. – Kérjünk talán még két adagot?
– Ide vele! – egyezett bele a kislány. 
Nemtudomka megsuhintotta a botot, és megszólalt:
– Még egy adag fagylaltot akarunk!
Csendes csattanás, zizegés a levegőben, s Nemtudomka és barátnője kezében ismét ott volt egy adag fagylalt. Nemtudomkának most megint elállt a szava egy kis időre, de sokkal gyorsabban tért magához, mint előzőleg, és miután megette a fagylaltot, megkérdezte:
– Próbáljuk meg még egyszer?
– Kérlek, lehet még egy kisadagot – mondta Pöttyömpötty.
– Eh, mit vacakoljunk itt, egy „kisadagot”! – Meglendítette pálcáját, és így szólt: – Azt akarjuk, hogy egy láda fagylaltot kapjunk!
Hopp! Egy nagy kék láda ütődött a földhöz, olyan, mint amilyenben a fagylaltárusok hordják a fagylaltot. Nemtudomka felnyitotta a ládát, amely csak úgy füstölt a hidegtől, kivett belőle két adag fagylaltot, s aztán becsukta, rátelepedett, mint valami kispadra, elkezdte falni a fagylaltot, amely sokkal keményebb és hidegebb volt, mint az előbbiek.
– Ez aztán fagylalt! – dicsérte Nemtudomka. – Az embernek még a foga is beletörik!
– Érdekes, csak fagylaltot tud szerezni ez a pálca, vagy még valami mást is? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Te kis csodapók! – mondta Nemtudomka. – Ez igazi varázspálca, és mindent tud. Akarsz varázssüveget? Megszerzi. Akarsz repülőszőnyeget? Megszerzi a repülőszőnyeget.
– Hát akkor kérjünk tőle egy repülőszőnyeget, és induljunk rajta útnak – ajánlotta Pöttyömpötty.
Nemtudomka nagyon szeretett volna minél előbb útra kelni, de eszébe jutott, milyen borzalmas volt a repülés a léggömbön, amelyet Tudomka szerkesztett.
Így szólt:
– A repülőszőnyegen nem valami kényelmes az utazás, mert ha fent repül az ember, lent nem lát semmit.
– Akkor ki kell találni valami mást – mondta Pöttyömpötty. – Olvastam valahol, hogy vannak bizonyos vonatok... Csak ülsz, nem kell tenned semmit, mert a mozdony magától gurul a síneken.
– Ezt tudom. Tudomka mesélt nekünk a vasútról. Látott is vonatot, amikor Napvárosba utazott könyvekért. De a vasút is veszedelmes dolog, előfordul, hogy kisiklik.
Nemtudomka ekkor meglátta Fúrót és Faragót, akik új autójukon mentek az utcán. Négyszemélyes volt ez az autó, nyitott tetejű, olyan, mint a régebbi, melyet Nemtudomka összetört, amikor az az ötlete támadt, hogy autózik egyet. De ez az autó abban különbözött az előbbitől, hogy sokkal szebb volt, a motorja sokkal erősebb, mivel nem egyszerű szódavíz, hanem melegített szódavíz hajtotta.
Amikor Fúró és Faragó meglátták Nemtudomkát és Pöttyömpöttyöt, integettek nekik. Nemtudomka odakiáltott, hogy van varázspálcája, de az autó úgy zörgött, hogy Fúró és Faragó nem hallották meg, és nagy port verve gépkocsijukkal, eltűntek az utca végén.
– Látod, ezen kelünk útra! – kiáltott fel Nemtudomka.
– Autón? – találgatta Pöttyömpötty.
– Természetesen!
– És azt elfelejtetted, hogy zuhantál le az autóval a hegyről? Kis híja, hogy agyon nem ütötted magad, és tönkretetted a gépet is!
– Ejnye, te csodabogár! Hiszen akkor még nem tudtam vezetni.
– Miért, most már tudsz? Megtanultál?
– Most már tanulnom sem kell. Azt mondom a pálcának, érteni akarok a vezetéshez, és már tudok is.
– Akkor minden rendben – mondta Pöttyömpötty. – Szóval gépkocsin megyünk. Ez valóban érdekesebb.
Nemtudomka meglendítette a varázspálcát, és így szólt:
– Azt akarjuk, hogy olyan autónk legyen, mint Fúrónak meg Faragónak, és tudjak vezetni.
Az utca végén azon nyomban feltűnt egy gépkocsi, és gyorsan odagördült Nemtudomkához és Pöttyömpöttyhöz. Nemtudomka még azt hitte, hogy újból Fúró és Faragó jön feléje. De amikor megállt az autó, észrevette, hogy a kormánykerék mellett nem ül senki.
– Ez igen! – kiáltotta, amikor alaposan szemügyre vette az autót.
Még a kocsi alá is benézett, mert arra gondolt, hogy a vezető szándékosan elbújt az aljában, hogy őt bolonddá tegye. De senkit sem talált és megszólalt:
– No, hát ezen nincs mit csodálkozni. A varázslat mégiscsak varázslat!
Eközben kinyitotta a gépkocsi ajtaját, feltette a hátsó ülésre a fagylaltos ládát, ő maga pedig előreült a kormánykerék mellé. Pöttyömpötty Nemtudomka mellett foglalt helyet. Nemtudomka már be akarta kapcsolni a motort, de Pöttyömpötty hirtelen észrevette, hogy egy legényke közeledik feléjük.
– Megállj, hé! – mondta Nemtudomkának. – El ne gázoljuk...
Nemtudomka megvárta, míg a legényke közelebb ér hozzájuk, akkor látta, hogy nem más, mint a közismert Lucskos Loncsos.
Ez a Lucskos Loncsos rendszerint szürke nadrágban és ugyanolyan szürke színű kiskabátban járt, a fején pedig szürke, hímzett tatársipakot viselt. Loncsos véleménye szerint a szürke anyag a legjobb a világon, mert nem mocskolódik olyan gyorsan. Ez persze ostobaság, és nem is igaz. A szürke anyag is ugyanúgy mocskolódik, mint a többi, legfeljebb kevésbé látszik meg rajta.
Okvetlenül meg kell említenünk, hogy Lucskos meglehetősen fura kis legényke volt. Két elvhez tartotta magát: sohasem mosakodni, és soha semmin sem csodálkozni. Az első elvéhez sokkal nehezebben tudott hű maradni, mint a másodikhoz, ugyanis a vele egy házban lakó picurkák mindig kényszerítették, hogy ebéd előtt mosakodjon meg. Ha pedig mégis ellenkezni mert, egyszerűen nem engedték asztalhoz ülni. Ily módon mégis kellett mosakodnia, de ez nem jelentett sokat, mivel Lucskosnak megvolt az a képessége, hogy gyorsan összemaszatolódjék. Előfordult, hogy éppen csak megmosakodott, az arcán már újból ott éktelenkedtek a sárpöttyök, -foltok és -csíkok, arca gyorsan elvesztette természetes színét, és olyan lett, mintha összefröcskölték volna. Ezért is nevezték el Lucskosnak. Lucskosnak is hívták volna élete végéig, ha nem történik valami, ami abban az időben esett meg, amikor Cirkli, a híres utazó ellátogatott Virágvárosba.
Cirkli világjáró szintén említésre méltó személyiség, akiről egyet-mást el kell mondanunk. Nagyon vékony és hosszú picurka volt: hosszú keze, hosszú lába, hosszú feje, hosszú orra. A nadrágja kockás volt, és szintén hosszú. Ez a Cirkli Görbeborsán lakott. Ebben a városban soha senki sem járt gyalog, csak kerékpáron. Cirkli is állandóan kerékpáron járt. Micsoda szenvedélyes biciklista volt az a Cirkli! Nem volt neki elég, hogy csak a saját városában száguldozzon, ezért elhatározta, hogy beutazza a világ valamennyi városát, melyben picurkák laknak.
Miután megérkezett Virágvárosba, mindenhová behajtott kerékpárján, mindenüvé bedugta hosszú orrát, és mindenkivel ismeretséget kötött. Nemsokára már az égvilágon mindenkit ismert, csak Lucskost nem, akit a picurkák szándékosan elrejtettek, mert attól tartottak, hogy szégyent hoz rájuk. Többen úgy vélték, hogy ha Cirkli meglátja Lucskos sáros képét, azt hiheti, hogy Virágvárosban minden picurka ilyen maszatos. Ezért mindenki azon igyekezett, hogy Lucskos ne kerüljön Cirkli szeme elé. 
Általában minden a legnagyobb rendben ment egész addig, amíg el nem jött Cirkli elindulásának napja. Az utazás napján valahogy enyhült Lucskos körül az ellenőrzés, és épp abban a pillanatban lépett ki az utcára, amikor a város lakói Cirklit búcsúztatták. Cirkli meglátta a tömegben az ismeretlen ábrázatú picurkát, kissé csodálkozott azon, hogy nem ismeri, és már-már meg akarta kérdezni: „Ki ez a mocskos képű köztetek?” De mivel Cirkli igen jól nevelt picurka volt, és nem használhatott ilyen csúnya szavakat, mint „mocskos”, így sokkal udvariasabb formában érdeklődött:
– Ki ez a loncsos itt köztetek?
Mindnyájan megfordultak, és meglátták Lucskost, akinek valóban tarkállott az arca a sártól, mert aznap reggel még nem mosakodott. Mindenkinek nagyon tetszett ez a szó, és ettől kezdve Lucskos Loncsosnak nevezték el. Magának Lucskosnak is tetszett, ha így szólították, mert valahogy díszesebben és szebben hangzott, mint egyszerűen Lucskos.

Ötödik fejezet
NEMTUDOMKA, PÖTTYÖMPÖTTY ÉS LUCSKOS LONCSOS ÚTNAK INDUL

– Hé, Loncsos, adj’ isten! – kiáltotta Nemtudomka, amikor Lucskos egész közel ért hozzá. – Ide nézz, már autónk van!
– Micsoda csoda! A Fúró meg a Faragó autója még szebb, mint a tiétek – felelte Lucskos.
Megállt, kezét szürke nadrágja zsebébe dugta, és nézegetni kezdte az autó első kerekeit.
– Tudd meg, hogy nem igaz – mondta Pöttyömpötty. – Ez az autó ugyanolyan, mint Fúróé és Faragóé. És ezenkívül Nemtudomkának varázspálcája van.
– Nagy eset, no nézd csak! – vágott oda Loncsos. – Ha akarnám, még száz varázspálcám is lenne.
– Akkor miért nincs? – érdeklődött Nemtudomka.
– Mert nem akarom.
Nemtudomka látta, hogy semmire sem megy vele, hát így szólt:
– Útnak indulunk. Akarsz velünk tartani?
– Rendben van – egyezett bele Loncsos. – Hagyom magam rábeszélni.
Kinyitotta a kocsi ajtaját, beszállt, és parádésan helyet foglalt a hátsó ülésen.
– Indíthatok? – kérdezte Nemtudomka.
– Indíts, indíts! – szólt vissza Pöttyömpötty.
– Igen, indíts, csak ki ne lódíts a kocsiból, nehogy végünk legyen – tette hozzá Loncsos.
Nemtudomka megfordította a slusszkulcsot, és lábával lenyomta az indítópedált. Az önindító felberregett, mintha vas csikorogna, és a motor működni kezdett. Nemtudomka hagyta, hogy a motor bemelegedjék, aztán meghúzta a kapcsolót, bekapcsolta a sebességváltót, és elengedve a kapcsolókart, gázt adott. A gépkocsi elindult.
Nemtudomka nyugodtan forgatta a kormánykereket, hol első, hol második sebességre kapcsolt, gázt adott, majd levette a gázt, hol gyorsabban, hol lassabban hajtotta az autót. Bár ő maga sem értette, mire szolgál egyik vagy másik kallantyú, miért nyomódik le egyik vagy másik pedál, de minden alkalommal azt tette, amit kellett, és egyetlenegyszer sem vétette el. Mindez azzal magyarázható, hogy a varázspálca révén pillanatok alatt megtanult autót vezetni, és úgy vezetett, mint egy jó sofőr, aki még arra sem gondol, hogy mit kell megforgatni, és mire kell rálépni, mindent gépiesen végez.
Végiggördültek az utcán, és Nemtudomka szándékosan megnyomta a jelzőgombot, hangosan dudált, hogy magára vonja a lakosok figyelmét. Szerette volna, ha mindenki látja, milyen bátran ül a kormánykerék mellett, és egy cseppet sem fél. De Virágváros lakosai azt gondolták, hogy Fúró és Faragó autózik, így aztán rá se hederítettek Nemtudomkára.
Mialatt a gépkocsi a várost járta, Pöttyömpötty beszélgetésbe elegyedett Lucskossal:
– Úgy látom, Loncsos, ma még nem mosakodtál.
– Igenis, mosakodtam!
– Akkor miért vagy ilyen maszatos?
– Azt hiszem, újra összefröcsköltem magam.
– Mosakodj meg még egyszer, mert ilyen maszatos picurkát nem vihetünk magunkkal az útra.
– Mi az, hogy „nem vihetünk”? Ti beszéltetek rá az utazásra, és most egyszerre: „nem vihetünk”! – háborodott fel Loncsos.
Nemtudomka ezalatt kivezette a kocsit a városból, elérte az Uborka-folyót, és felkanyarodott a hídra. A híd végénél Pöttyömpötty így szólt:
– Ide figyelj! Most állítsd meg a kocsit. Loncsos megmosakszik a folyóban.
Nemtudomka lehajtott a partra, és megállította az autót.
– Tiltakozom! – kelt ki magából Loncsos. – Olyan szabály nincs, hogy napjában kétszer kelljen mosakodni!
– Hátha nem akarsz, akkor nincs más hátra, maradj itt. Nélküled megyünk – mondta szigorúan Nemtudomka.
– Mi az, hogy nélkülem? Hogyan, szerintetek majd gyalog fogok hazakutyagolni? Akkor vigyetek vissza oda, ahol felvettetek.
– Hát jó, ördög vigye, jöjjön mocskosan! – mondta Nemtudomka. – Majd visszamegyünk miatta, még mit nem!
– De ha utazásunk során idegen városba jutunk, lássa meg mindenki, hogy ilyen maszatmiskát hoztunk magunkkal? Mi pirulhatunk miatta – mondta Pöttyömpötty.
– Ez igaz – helyeselt Nemtudomka. – Mégis meg kell mosakodnod, Loncsos. Gyertek, barátocskáim, mosakodjunk meg mind a hárman; rendben?
Amikor Loncsos meghallotta, hogy nemcsak neki egyedül kell megmosdania, megnyugodott, és azt kérdezte:
– Hol a szappan? Nincs szappan, se törülköző.
– Ne nyugtalankodj – felelte Nemtudomka. – Lesz minden.
Megsuhintotta a varázspálcát, és azon nyomban ott is termett három szappan és három törülköző. Loncsos már-már csodálkozni akart, de eszébe jutott az elve: soha semmin nem csodálkozni, hát szó nélkül elindult a folyó felé.
Néhány perc múlva mindhárman szép tiszták voltak, és ott suhantak autójukon az erdőben. Pöttyömpötty most is elöl, Nemtudomka mellett ült, Loncsos pedig hátul, a kék láda mellett. Kanyargós és hepehupás volt az út. Egyes helyeken vastag fagyökerek álltak ki a földből, néhol kátyúkra és gödrökre bukkantak. Ilyen helyeken Nemtudomka jó előre csökkentette a sebességet, hogy ne nagyon rázzon a kocsi. Pöttyömpötty minduntalan hátrafordult, és mosolyogva nézegette Loncsost. Tetszett neki, hogy ilyen tiszta, rózsás képű lett.
– Látod, most jó – mondta. – Hiszen magadnak is kellemesebb, ha megmosakszol.
Loncsos dühösen elfordult, és még csak rá se akart nézni Pöttyömpöttyre.
– Na, most már eleget durcáskodtál, ez udvariatlanság – mondta Pöttyömpötty. – Ott melletted a kék ládában fagylalt van.
– Á, szóval ez fagylalt?! – örvendezett Loncsos. – Én meg egyre nézem, mi lehet ebben a ládában.
Három adag fagylaltot vett ki a ládából. Mindhárman elkezdtek nyalogatni. Nemtudomkának egyszerre két dolga volt: fagylaltozni és autót vezetni. Egyik kezével a kormánykereket fogta, a másikban tartotta a fagylaltot, s nagy ügybuzgalommal nyalogatta. Nemtudomka élvezte a fagylaltot, nem vette észre az úton levő gödröt, és nem volt ideje lassítani. A kocsi akkorát zökkent, hogy Loncsost egész feldobta, és az véletlenül egyszerre lenyelte az egész adag fagylaltot. Csak a tölcsér maradt a kezében.
– Egy kicsit lassabban, barátocskám! – mondta Nemtudomkának. – Miattad lenyeltem az egész adag fagylaltot.
– Annyi baj legyen! – felelte Nemtudomka. – Vehetsz magadnak másik adaggal.
– Akkor jól van – nyugodott meg Loncsos, és újabb adag fagylaltot vett ki a ládából.
Pöttyömpötty megszólalt:
– Jobb, ha te nem eszel fagylaltot, Nemtudomka. Elvonja a figyelmedet, és baj történhet velünk.
– De akkor te se egyél – felelte Nemtudomka –, mert az is elvonja a figyelmemet.
– Jól van, nem eszem – egyezett bele Pöttyömpötty.
– De én eszem, mert én hátul ülök, és senkinek sem vonom el a figyelmét – mondta Loncsos.
Nem sokkal ezután kiértek az erdőből, és mezők között robogott az autó. Az út felfelé vitt, és utasaink már-már úgy érezték, hogy egész a Föld szélére érkeztek, mivel a hegy mögött az égbolton kívül már semmit sem láttak.
– Más irányba kellene mennünk, mert ezen a részen már véget ér a Föld – mondta Nemtudomka.
– Igen – hagyta rá Loncsos. – Erre valahogy nem számítottunk. Mindenesetre lassíts, különben nem tudsz majd fékezni, és lebukfencezünk. De legjobb, ha visszafordulsz, legyünk csak minél távolabb a bajtól.
– Nem – tiltakozott Nemtudomka. – Már régóta szeretném megnézni, mi kezdődik ott, ahol a Föld véget ér.
Mialatt beszélgettek, felértek az emelkedőn, és utazóink ismét messze elláthattak. Hatalmas völgy terült el a mélyben, jobbra zöld pázsittal és sűrű cserjéssel benőtt dombok emelkedtek. Távolban erdő feketéllett. Az egész völgyet aranyló pitypang és kék búzavirág tarkította... Különösen sok volt a fehér virág, amelyet picurkáéknál „nyírfakásának” hívtak. Olyan sok „kása” fehérlett a földön, hogy úgy látszott, mintha helyenként hó borította volna. Utasainknak ennyi szépség láttán szinte elállt örömükben a lélegzetük.
– Úgy látszik, itt még nem ér véget a Föld – állapította meg Nemtudomka.
– Igen – kapott a szón Loncsos. – A Föld nagyobbnak bizonyult, mint amekkorának mi gondoltuk. Ily módon fontos tudományos felfedezést tettünk, és ebből az alkalomból megehetünk még egy adag fagylaltot.
Kimondta, és már nyúlt is a kék ládába, kivett belőle egy újabb adag fagylaltot, és buzgón falni kezdte.
Lefelé vitt az út, és a gép gyorsította az iramot. Rövidesen újabb emelkedő következett, utasaink megint úgy érezték, hogy a Föld szélén vannak, de amint véget ért az emelkedő, újabb szép kilátás tárult elébük. Így ismétlődött ez jó néhányszor.
– Azt mondják, a Föld végtelen, és bármerre is megy az ember, sehol se jut el a szélére – mondta Pöttyömpötty.
– Azt hiszem, ez nem így van – felelte Nemtudomka. – Mi, picurkák, nagyon kicsinyek vagyunk, és nem tudjuk áttekinteni a nagy tárgyakat, ezért is tűnnek a mi szemünkben végtelennek.
– Én is így gondolom – kapott a szón Loncsos. – Szerintem mindennek van vége. Itt van például ez a láda. Sok fagylalt volt benne, de az a gyanúm, hogy annak is hamarosan vége lesz.
Utasaink ilyen szépen elbeszélgettek, közben pedig egyre messzebb jutottak, szinte észre sem vették, hogy egy útkereszteződéshez értek. Nemtudomka leállította a gépkocsit, hogy kiderítsék, milyen irányban menjenek tovább: előre, jobbra vagy balra.
Az útkereszteződésnél egy oszlop állt, és három nyíl volt rárajzolva három felirattal. Az előrenéző nyílon ez állt: Kővár. A bal felé néző nyílon ezt olvashatták: Földvár. És végül a jobb felé néző nyílon a Napváros felirat volt látható.
– Hát ez világos – mondta Nemtudomka. – Kővár olyan város, amelyet kőből építettek. Földvárat földből, ebben a városban miden ház földből készült.
– És Napváros meg szerinted azt jelenti, hogy napból készült, ugye? – kérdezte gúnyolódva Loncsos.
– Meglehet, – felelte Nemtudomka.
– Lehetetlen, mert a nap nagyon forró, és nem lehet belőle házat építeni – szólt közbe Pöttyömpötty.
– Menjünk el oda, és akkor meglátjuk – ajánlotta Nemtudomka.
– Jobb, ha előbb Kővárra megyünk – ajánlotta Pöttyömpötty.
– Nagyon érdekesek lehetnek a kőházak.
– Én meg a földházakat szeretném látni. Érdekes lehet, hogyan élnek a földházakban a picurkák – mondta Loncsos.
– Nincs abban semmi érdekes. Napvárosba megyünk, és kész – szakította félbe Nemtudomka.
– Mi az, hogy „kész”? Mit parancsolgatsz itt?! – háborgott Loncsos. – Együtt jöttünk, tehát együtt is kell döntenünk.
Elkezdtek együtt dönteni, de mégsem tudtak dűlőre jutni. Végül Pöttyömpötty ezt ajánlotta:
– Jobb, ha nem vitázunk tovább, hanem várunk. Majd valamilyen véletlen megmutatja, merre menjünk.
Nemtudomka és Loncsos nem vitatkozott tovább. Közben balról egy gépkocsi tűnt fel az úton. Elhúzott utasaink mellett, és abban az irányban tűnt el, amerre a Napváros feliratú nyíl mutatott.
– Látjátok – szólalt meg Nemtudomka –, ez a véletlen azt mutatja, hogy mi is menjünk Napvárosba. De azért ne bánkódjatok. Először elmegyünk Napvárosba, aztán betérhetünk Kővárra és Földvárra is.
E szavak után Nemtudomka újból bekapcsolta a motort, a kormányt jobbra fordította, és a gép száguldva elindult.

Hatodik fejezet 
A KALANDOK KEZDETE

A kanyar után sokkal simább és szélesebb lett az út. Meglátszott, hogy itt nagyobb a gépkocsiforgalom. Nemsokára egy autó jött szembe utasainkkal. Olyan gyorsan száguldott, hogy még csak meg se nézhették alaposabban. Egy idő múlva újabb autó érte őket utol, és Nemtudomka látta, hogy valami ismeretlen típus: hosszúkás, világoszöld, alacsony kocsi, lámpái csillogtak. A vezető kihajolt a kocsiból, és kíváncsian szemlélte Nemtudomka autóját, aztán rákapcsolt, és gyorsan eltűnt a messzeségben
Dombok között kanyargott az út, hol erdőn, hol mezőn vitt keresztül. Utasaink váratlanul egy folyónál találták magukat. Előttük a víz csillogott, fölötte pedig egy híd kötötte össze az egyik partot a másikkal. A folyó közepén, orrával a hullámokat szelve, hajó úszott. Nagy kéménye volt, és a kéményből füstfelhő szállt fel.
– Nézzétek, gőzhajó! – kiáltott fel Pöttyömpötty, és tapsolt örömében.
Még soha életében nem látott valódi gőzhajót, mert Virágvároson kívül még sehol sem járt, és az Uborka-folyón nem közlekedtek gőzhajók. Pöttyömpötty mégis azonnal kitalálta, hogy ez gőzhajó, mert képeskönyvekben már sokszor látott ilyent.
– Álljunk meg és nézzük – ajánlotta Nemtudomka.
Amikor felértek a híd közepére, Nemtudomka megállította az autót. Mind a hárman kiszálltak belőle, felkönyököltek a híd korlátjára, és nézték a hajót. A gőzhajó fedélzetén rengeteg picurka utazott. Egyesek a hajópárkány menti padokon ültek, és a szép partban gyönyörködtek, mások beszélgettek, sőt vitatkoztak valamiről, és voltak olyanok, akik föl-alá járkáltak. Olyanok is voltak, akik békésen szunyókáltak az összehajtható párnás karosszékekben. Ezekben a karosszékekben nagyon kényelmes ülés esett, mert még a lábat is fel lehetett rakni rá.
Amikor a hajó elhaladt a híd alatt, Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos nagyon jól láthatta a fedélzet minden egyes utasát.
A hajókéményből kitóduló füst hirtelen elborította a hidat. Nemtudomka krákogott, nehezen kapott levegőt a füst miatt, mégis átszaladt a híd másik oldalára, hogy a hajó után nézzen.
Pöttyömpötty és Loncsos követte. Mire a füst eloszlott, a gőzhajó már messze járt.
Utasaink egy perc múlva ismét bent ültek a kocsiban, és továbbindultak. Nemtudomka esze azonban még mindig a gőzhajón járt, és egyre csodálkozott.
– Lám, milyen a gőzhajó! Sose hittem volna, hogy ekkora óriás úszni tud a vízen.
Pöttyömpötty is csodálkozott. Eleinte Loncsos is akart csodálkozni, de később eszébe jutott az elve: soha semmin sem csodálkozni – és így szólt:
– Micsoda csoda: egy gőzhajó! Egyszerűen nagy csónak.
– Jó, hogy nem azt mondod: egyszerűen egy nagy teknő! – mordult rá Nemtudomka.
– Miért teknő? Ha teknő lenne, azt mondtam volna, hogy teknő, de én azt mondom, hogy csónak.
– Ide figyelj, Loncsos, jobb, ha nem bosszantasz tovább! A vezetőt nem szabad idegesíteni, ha a kormány mellett ül, mert valami baj történhet.
– Szóval akkor hazugságra adjam a fejem, ha te a kormány mellett ülsz?!
– Miféle hazugságra? Mintha én arra tanítanálak, hogy hazudj! – heveskedett Nemtudomka. – Ide figyelj, Pöttyömpötty, mondd meg neki, hogy nem állok jót magamért!
– Ugyan, hallgass már, Loncsos – szólt rá a kislány. – Minden csekélységen vitatkozol!
– Szép kis csekélység: teknőnek mondja a gőzhajót! – dohogott Nemtudomka.
– Azt mondtam, csónak, és nem teknő – vágott vissza Loncsos.
– Kérlek, Loncsos, hagyd már abba! Egyél inkább fagylaltot! – biztatta Pöttyömpötty.
Loncsost újból lefoglalta a fagylalt, és egy időre elhallgatott.
A gépkocsi most is, mint az előbb, szántóföldeken és réteken vitt keresztül. Egyre újabb vidékek tárultak utasaink szeme elé. Egy idő múlva feltűnt előttük a vasút, távírópóznákkal szegélyezve, a távírópóznák között villanyhuzal feszült. A távolban mozdony pöfögött, vagonsort húzott maga után.
– Oda nézzetek, vonat! Vonat! – kiáltotta lelkendezve Pöttyömpötty.
A picurka lány most látott először vonatot, de a képek alapján ezt is felismerte, akár a gőzhajót.
– Nézzétek, valóban vonat! – csodálkozott Nemtudomka.
Loncsos, aki most is elhatározta, hogy nem csodálkozik, így szólt: – Micsoda csoda: vonat! Kerekekre raktak kis házikókat, bemásztak a házikókba, és örvendeznek, a mozdony meg húzza őket.
– Figyeld meg, Pöttyömpötty, miket beszél ez itt! Már megint az idegeimre mászik!– kiáltotta Nemtudomka.
Loncsos megvetően fintorgott.
– No nézd csak, milyen érzékenyek az „idegei”!
– Vigyázz, mert mindjárt kapsz egyet! – dühöngött Nemtudomka.
– Hallgass már, hallgass! Mi az, hogy „kapsz egyet”? – háborgott Pöttyömpötty.
– De ő meg miért mondja rám, hogy érzékenyek az idegeim?
– Te pedig ne mondd, Loncsos, hogy érzékenyek az idegei – mondta Pöttyömpötty. – Ez nem szép.
– Mi nem szép?– ellenkezett Loncsos.
– Majd ha kaptál egyet, akkor megtudod, mi nem szép! – mormogta Nemtudomka. – Nem állok jót magamért!
Az országutat, melyen az autó haladt, vasút keresztezte, és Nemtudomka a vita hevében túl későn vette észre, hogy ha átmegy a síneken, egyenest a mozdony alá kerülhet. Elhatározta, gyorsabban hajt, hogy előbb átjusson a vágányokon, mint a mozdony. Odaért az útkereszteződéshez, de minél közelebb került a sínekhez, annál tisztábban látta, hogy a mozdonnyal egy időben ér oda a vasúti átjáróhoz. Amikor Nemtudomka látta, hogy a mozdony már egész közel van, és egyenest a kerekei közé jutnak, görcsösen belekapaszkodott a kormánykerékbe, és felkiáltott:
– Na tessék! Hiszen megmondtam, hogy baj lesz!
Pöttyömpötty látta, hogy a mozdony egyenest rájuk ront, rémületében hétrét görnyedt, és kezét a szeme elé kapta. Loncsos talpra ugrott, és nem tudva, mitévő legyen, fogta magát, és öklével rávágott Nemtudomka feje búbjára, majd így kiáltott:
– Megállj, te szerencsétlen! Mit csinálsz?
Nemtudomka látta, hogy fékezni már késő, a mozdony előtt már úgysem tud átugrani, a kormánykereket hozta működésbe. Abban a pillanatban, amikor már elkerülhetetlennek látszott az összeütközés, jobbra fordította a kormányt, és a kocsi felszaladt a vasúti pályatestre, egyenest a mozdony elé. Az autó ott ugrált a talpfák között, mögötte pedig, nagyokat fújtatva, mint egy hatalmas, vad szörnyeteg, száguldott a mozdony. Loncsos, aki hátul ült, érezte, ahogy a mozdonyból kiáramló meleg megcsapja. Mellette, az ülésen, táncolt a fagylaltos láda. Loncsos attól félt, hogy a fagylalt ki talál esni a kocsiból, ezért fél kezével a ládát tartotta, a másikkal pedig belekapaszkodott az ülés hátába.
– Édes kis Nemtudomkám, gázt bele! – könyörgött remegő, rémült hangon Loncsos. – Becsületszavamra többé sosem vitatkozom veled!
Nemtudomka nyomta a gázpedált, ahogy csak bírta, de a sebességet már nem tudta fokozni. Az útról lefordulni sem tudott, mert meredek töltésen vezetett a vasútvonal.
Miután Pöttyömpötty érezte, hogy nem mentek neki a mozdonynak, felnyitotta a szemét, megfordult, és látta, hogy a mozdony ott rohan a nyomukban. A mozdonyon csak most vették észre az autót. Pöttyömpötty meglátta, hogy a mozdony ablakából kinéz egy picurka mozdonyvezető, s még a száját is eltátotta, amikor észrevette az előtte futó kis gépkocsit. Rémületében elvesztette a fejét, megrántott egy kallantyút, és elkezdett szirénázni, aztán kinyitotta a szelepet, és a vonat kerekei közül minden irányban kiömlött a gőz. Loncsos megijedt, hogy leforrázza a gőz, fogta hát magát, elbújt az ülés alá. A mozdonyvezető, miután kiengedte a gőzt, meghúzta a féket. A mozdony kissé lassított. Az autó a régi sebességgel száguldott tovább, és így előnyhöz jutott. A mozdony és az autó közötti távolság egyre nőtt, de Nemtudomka erről mit sem tudott. Amikor látta, hogy a vasúti töltés már nem olyan meredek, mint az imént volt, elfordította a kormányt, és a kocsi lerohant a töltésről. Zsombékos helyre szaladt rá, és olyan hirtelen állt meg, hogy Pöttyömpötty és Nemtudomka majdnem betörték a fejüket, Loncsos pedig, a tehetetlenségi erőnél fogva, kirepült a kocsiból a kék ládával együtt. Fejjel lefelé repült, keresztül az autón, elterült a földön, és ott feküdt mozdulatlanul. Eközben a vonat is megállt. Az utasok kiugráltak a kocsikból, kérdezgették egymástól, mi történt, de senki sem tudott semmit. Voltak, akik leszaladtak a töltésről, odamentek Nemtudomkához és társaihoz. Amikor látták, hogy Loncsos mozdulatlan, mindenki körülvette. Valaki azt javasolta, hogy hideg vízzel locsolják meg az arcát – attól magához tér. De Loncsos már a hideg víz említésére is talpon termett, eszelősen körülnézett, és dadogva megkérdezte:
– É-és hol a fa-fa-fagylalt?
– A fa-fa-fagylalt itt van – dadogta Pöttyömpötty, mivel az átélt izgalmak miatt ő sem tudott rendesen beszélni.
– A-a-akkor nyugodt vagyok – mondta Loncsos.
Visszatért a frissessége, felemelte a földről a ládát, és visszatette az ülésre. Közben a mozdonyról leszállt a fűtő.
– Mindenki jól van? – kiáltotta már messziről. – Senki sem sebesült meg?
– Senki – felelte Nemtudomka. – Minden rendben.
– Akkor jól van, mert a mozdonyvezető halálra rémült, amikor meglátta, hogy ott ugrálnak a mozdony előtt. Még most se tért magához – mondta a fűtő.
– Maguk hova utaznak? – érdeklődött Nemtudomka.
– Napvárosba megy a vonat – felelte a fűtő.
– Mi is Napvárosba tartunk – örvendezett Nemtudomka.
– Akkor menjenek az országúton – mondta szigorúan a fűtő. – Ki megy gépkocsival a vasúti pályán?
– Igen, igen, hisz mi is az országúton mentünk, de Loncsos azt mondta... Azaz először a gőzhajót néztük... tudja, olyan nagy gőzhajót...
Nemtudomka részletesen mesébe kezdett a gőzhajóról meg arról, hogyan veszett össze Loncsossal, de ekkor éleset fütyült a mozdony.
– Elnézést kérek – szakította félbe Nemtudomkát a fűtő –, el kell most mennünk, mert a vonat nem késhet. Egy más alkalommal szívesen végighallgatom a mondókáját.
Ezzel már rohant is vissza a mozdonyhoz, amely már gőzt eregetett. Az utasok is visszaszaladtak a vagonjaikba. De Nemtudomka a fűtő után kiáltotta:
– Ide figyeljen, miféle más alkalommal? Talán más alkalommal már nem is találkozunk.
De senki sem hallgatott rá. A vonat elindult, és néhány picurkának menet közben kellett felugrania.
– Na tessék! – kiáltott fel sértődötten Nemtudomka. – Nem várhattak volna még egy csöppet? Hisz a legérdekesebbet még el sem mondtam!

Hetedik fejezet 
A KALAND FOLYTATÁSA

Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos visszamentek az országútra, ott folytatták útjukat. Loncsos most is hátul ült, és nagyban kínálgatta magát fagylalttal. Azt mondta, hogy erősen felindult, amikor kirepült a kocsiból, és a fagylalt megnyugtatóan hat rá. Pöttyömpötty egyre csak azt hajtogatta, hogy mennyire megrémült a mozdonytól, Nemtudomka pedig lelkesen mesélte el, milyen lélekjelenlét kellett ahhoz, hogy a legutolsó pillanatban elfordítsa az autót, és így elkerülje az összeütközést.
– Látom, hogy egyenest a mozdony alá repülünk – mesélte. – A sebességet már nem lehetett fokozni, fékezésre meg nem volt idő. Na, gondolom, most aztán befellegzett nekünk... És hirtelen valami a fejembe csapódott: le kell kanyarodni...
– Én csaptam a fejedre – szólt közbe Loncsos. – Értsd meg, hogy megrémültem...
– Értsd meg, hogy megint kezdesz dühíteni! – haragudott meg Nemtudomka.
– Jó, jó, hallgatok! Most már tudom, hogy a vezetőt nem szabad bosszantani, ha a kormány mellett ül.
Közben újabb autó érte utol utasainkat. Ez a kocsi világossárga volt. Két picurka ült benne. A vezető szándékosan lelassított, hogy megnézze Nemtudomka kocsiját. A mellette ülő picurka alaposan végignézte Loncsost, és mosolyogva így szólt:
– Nem ártana, galambocskám, ha egy kicsit megmosakodnál.
Mindketten hahotázni kezdtek, utána a vezető gázt adott, és a gép elszáguldott.
Nemtudomka és Pöttyömpötty hátrafordultak, és látták, hogy Loncsos nyakán, homlokán, orrán, sőt még a fülén is piszokfoltok és -csíkok díszelegnek.
– Mi van veled? – csodálkozott Nemtudomka. – Hisz nem is olyan régen mosakodtál.
– Hogyhogy nem is olyan régen? Nagyon is régen – felelte Loncsos.
– De hát együtt mosakodtunk veled – mondta Pöttyömpötty. – Mi miért vagyunk tiszták?
– Ezt jól megmondtad! – csúfolódott Loncsos. – Ti elöl ültök, én meg hátul. Minden por rám száll.
– Ha mi ülünk elöl, akkor miránk kell több pornak szállnia – mondta Nemtudomka.
– Akkor nem tudom, mi lehet az oka – legyintett Loncsos.
Persze tényleg mindennek a por volt az oka. Akkor nemigen tapad az ember arcához, ha az nem ragadós, de Loncsos arca ragadós volt, mert állandóan fagylaltot majszolt, az elolvadt a kezében, elkenődött az arcán, az orrán, még a fülén is, mindenütt nedves csíkokat hagyott maga után. Ezekre a csíkokra könnyen ráragadt az út pora. A csíkok lassan-lassan összekeveredtek a rárakódott porral, és ily módon Loncsos arca csupa sár lett.
– Újból meg kell mosakodnod, Loncsos, ahogy találunk egy tavat vagy folyót – mondta Pöttyömpötty. – Igazán nem fontos, hogy mindenki rajtunk nevessen!
– De ki jogosította fel őket, hogy nevessenek rajtunk? – háborgott Loncsos. – Bárcsak érnénk utol őket, majd megmutatnám nekik, hogy kin nevessenek! Csak az a kár, hogy olyan lassan cammogunk, mint a teknősbéka.
– Ki a teknősbéka? Mi vagyunk a teknősbékák? – sértődött meg Nemtudomka.
– Természetesen – felelte Loncsos. – Próbáld hát meg, érd utol a sárga autót. Látod, milyen messze száguld.
A sárga autó valóban olyan messze volt, hogy csak kis pontnak látszott.
– Semmiség – szólt Nemtudomka. – Mindjárt utolérjük.
Elkezdte rángatni a kallantyúkat, nyomkodta a gombokat, pedálokat, a gép gyorsabban ment, de mégse tudta utolérni az elöl száguldó sárga autót.
– Ugyan, hogy is versenyezhetnél velük? – sustorgott Nemtudomka fülébe Loncsos. – Nem olyan szerkezet ez!
– Nem baj! – mondta Nemtudomka. – Majd meglátod!
– Jobb, ha abbahagyod, Nemtudomka, mert majd újra karambolozunk – szólt közbe Pöttyömpötty.
– Nyugodj meg, nincs itt szó semmiféle karambolról.
Nemtudomka fokozta a sebességet. Ez nem segített. De ekkor lefelé vitt az út. A sárga kocsi vezetője kissé fékezett, nehogy a kocsi túlságosan nagy iramot vegyen. Nemtudomka meg épp ellenkezőleg, kiengedte a féket, és gépe egyre gyorsabban száguldott lefelé. Előttük a hegy lábánál egy folyó tűnt fel. Fahíd vezetett át rajta. Olyan keskeny volt, hogy egyszerre csak két kocsi fért el egymás mellett. Ezenkívül ki tudja, miért, egy teherautó állt a híd közepén. De Nemtudomka rá se hederített, és fennhéjázva odaszólt Loncsosnak:
– Mindjárt utolérem!
– Csak érd utol, csak érd! Majd akkor megmondom, melyikünknek kell mosakodni! – mondta Loncsos.
A sárga autó vezetője fékezve jött le a hegyről, ráhajtott a hídra, és megállt a teherautó mellett, hogy megkérdezze a vezetőtől, miért állt meg, és nincs-e segítségre szüksége.
Nemtudomka kocsija teljes sebességgel száguldott le a hegyről, rá a hídra. Nemtudomka abban a pillanatban vette észre, hogy a két gépkocsi elállta az utat. Most már nem kerülhette ki őket, mert a híd korlátai ezt megakadályozták. A rémülettől Nemtudomka hátát elöntötte a hideg veríték. Egy pillanat alatt ezerféle dolog jutott az eszébe, és bizony siralmasan végződhetett volna minden, ha hirtelen nem gondol a varázspálcára. És abban a pillanatban, amikor már ott voltak a teherautó mellett, és Pöttyömpötty a rettenetes ütést várta, újból a szeme elé emelte a kezét, Nemtudomka megragadta a varázspálcát, suhintott egyet, és gyorsan kimondta: – Azt akarom, hogy átugorjunk a két kocsi fölött!
Az autó azonnal felugrott, méghozzá olyan magasra, hogy Nemtudomkának elállt a lélegzete. Lenézett, és ezt gondolta:
„Na, most lezuhanunk innen a magasból! Talán még a csontjainkat se lehet összeszedni!”
És újból meglendítette a pálcáját.
– Azt akarom, hogy úgy repüljünk, mint a repülőgép!
Azonnal kis szárnyak kerültek az autóra, és egyre magasabbra szállva ott repültek a föld felett. De hátulról kiáltás hallatszott. Nemtudomka körülnézett, és meglátta, hogy Loncsos kifordult a kocsiból, és ott kapálózik mögöttük a levegőben, kezével az ülés hátába kapaszkodva. Nemtudomka a foga közé vette a varázspálcát, átmászott az első ülésen, gallérjánál fogva elkapta Loncsost, és vissza akarta húzni a kocsiba. De erre már nem tellett az erejéből, mert a fél kezével Loncsost kellett húznia, a másikkal meg kapaszkodni kellett a kocsi karosszériájába. Látta, hogy Loncsost már elhagyja az ereje, és azt akarta mondani Pöttyömpöttynek: „Vedd ki a számból a pálcát, és mondd neki, hogy a gép szálljon le.” De mivel a foga között volt a varázspálca, így hangzott, amit mondott: Fedd ki a fámból a fálfát, éf-éf-éf... Persze Pöttyömpötty semmit sem értett belőle, és megkérdezte:
– Mi az?
– Fefics fá, fe fifiló!
Nemtudomka olyan haragosan villogtatta rá a szemét, hogy Pöttyömpötty nyomban megértette, hogy ez nem jelenthet mást, csak ezt: „Segíts már, te víziló!” Gyorsan átmászott a hátsó ülésre, és segített Nemtudomkának visszahúzni Loncsost a kocsiba. Loncsos úgy megrémült, hogy egy időre leragadt a nyelve. Nemtudomka ismét odaült a kormány mellé, és ahogy kinézett, hát látta ám, hogy rettenetes magasan szállnak. Lent keskeny szalagként kanyargott az út, amelyen az imént mentek. Érezte, hogy már-már eláll a lélegzete a szemébe csapódó széltől, meglendítette varázspálcáját, és így szólt:
– Azt akarom, hogy visszaszálljunk a földre... Hé, hé! Csak ne ilyen gyorsan! – kiáltotta, amikor érezte, hogy a gép zuhan lefelé, mintha légzsákba esett volna.
A gép könnyedén ereszkedett lefelé. Egy ideig az út fölött haladt, egyre lejjebb szállva; végre a kerekek földet értek, de olyan finoman, hogy az utasok még a legcsekélyebb lökést sem érezték. A gép szárnyai eltűntek. Loncsos kicsit jobban érezte magát, és újból elkezdett fagylaltozni. Nemsokára újabb gépkocsi érte utol utasainkat. A vezető odairányította kocsiját a Nemtudomkáé mellé, és beszédbe elegyedett vele.
– Milyen konstrukciójú ez a kocsi? – érdeklődött.
– Fúró-Faragó konstrukciójú – felelte Nemtudomka.
– És mi hajtja, kátrány vagy nyersolaj?
– Szörpös szódavíz. Tudja, a vízből kiválik a gáz, bekerül a hengerbe, és meglöki a dugattyút, amely áttétel révén forgatja a kerekeket. A szörp pedig a kenésre való – magyarázta Nemtudomka.
– Igen-igen, éreztem én, ahogy hátulról jöttem, mintha szörpszag lenne, csak nem tudtam, mire magyarázzam. Most már értem!
– A maga kocsija is szódavízzel megy? – kérdezte Nemtudomka.
– Nem, az enyém szesszel. Tudja a hengerbe beszívódik a szeszpára, és elektromos szikra gyújtja meg. Az égés közben kitágul, és meglöki a dugattyút, a dugattyú pedig forgatja a kerekeket. Hogy nagyobb legyen a teljesítőképessége, több henger van a gépben. Az én kocsim például négyhengeres, de vannak nyolchengeres kocsik is. Benzin is hajthatja a gépet, de a benzinből nem valami kellemes illat árad. A szesz nem hagy szagot maga után. Olyan gépek is vannak, amelyeket nyersolaj hajt, de hát azok... fu-u! Ne is beszéljünk róla!
A sofőr még fintorgott is hozzá. És a fejét csóválta.
– És még messze van ide Napváros? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Napváros? Nem, most már nincs messze.
– És miért hívják Napvárosnak? Talán ott napból vannak a házak? – kérdezte Nemtudomka.
– Dehogy – mosolygott a sofőr. – Azért nevezték el Napvárosnak, mert ott mindig szép idő van, és mindig süt a nap.
– És felhő sose szokott lenni? – csodálkozott Nemtudomka.
– Már miért ne szokott volna? Szokott – felelte a sofőr. – De a mi tudósaink feltaláltak egy olyan port, hogy amikor megjelennek a felhők, behintik őket ezzel a porral, és a felhők azonnal eltűnnek. Vegyészet az egész, barátocskám!
– Hogyan hintik be porral a felhőket?
– Hát felszállnak repülőgéppel, és beszórják őket.
– De hiszen felhő nélkül eső sem lesz – mondta Pöttyömpötty.
– Esőcsinálásra van egy másik por – szólalt meg a sofőr. – Egy kicsit elszórnak belőle, és nyomban esni kezd. Csakhogy az esőt ott rendezzük, ahol szükség van rá, kertekben, veteményesekben. A városban is csinálunk esőt, csakhogy nem napközben, hanem éjszaka, hogy senkit ne zavarjon. Ha pedig az utcai virágokat akarjuk megöntözni, úgy egyszerűen gumitömlőből öntözünk.
– Úgy látom, Napvárosban okos picurkák laknak jelentette ki Nemtudomka.
– Ó, Napvárosban olyan okos mindenki, hogy azt ésszel már föl sem lehet érni.
– És maga is Napvárosban lakik? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Igen, én is ott lakom – mondta a vezető.
E kijelentés után a vezető eszébe jutott, mit is mondott az előbb, alaposan végiggondolta, és egyszerre megértette, hogy mikor Napváros lakosait dicsérte, köztük saját magát is feldicsérte. Zavarba jött a beképzeltségétől, elvörösödött, mint a hónapos retek, és hogy zavarát leplezze, így szólt:
– Most már mennem kell! A viszontlátásra!
Lenyomta a pedált, és gyorsan előrehajtott.
– Lehetséges, hogy derék legényke ez a picurka, de az is meglehet, hogy egyszerűen felvág – jelentette ki Nemtudomka. – Nemigen akarom elhinni, amit a porokról fecsegett.
Pöttyömpötty meg így szólt:
– A végén elpirult, ez annyit jelent, hogy még van lelkiismerete. És ha egyszer még van lelkiismerete, akkor még megjavulhat.

Nyolcadik fejezet
CIRKULÁS ÉS PLANÉTÁS

Ismét fölfelé vitt az út, és amikor vége lett az emelkedőnek, olyan kép tárult utasaink szeme elé, amilyent azelőtt még sohasem láttak. Azt gondolhatta volna az ember, hogy egy óriás behatolt egy textilgyárba, és sok ezer tekercs tarka anyagot végighengergetett a földön. A legtávolabbi dombokat mintha apró, fekete, fehér, sárga, zöld és piros pettyes kartoncsíkok borították volna; közelebb borsópettyes csíkok húzódtak. Ezek a csíkok szorosan egymáshoz simultak, és beborították az egész földet. Még közelebb nagy, színes körök borították a földet, melyekből különösen a sárga és a piros körök tűntek szembe, és csillogtak-villogtak a zöld mező között.
– Mintha valaki körzővel berajzolta és kiszínezte volna a földet – szólalt meg Pöttyömpötty.
– Ugyan kinek lett volna rá szüksége, hogy körzővel berajzolja a földet? – kérdezte Nemtudomka. – Majd ha közelebb érünk, akkor megtudjuk, mi az.
Minél lejjebb ereszkedett a gépkocsi a hegyről, annál kevésbé látszottak a körök, és aztán egészen eltűntek. Olyan egyenes lett az út, amelyen a gépkocsi haladt, mint egy erdei ösvény. Az út mindkét oldalán mákültetvény húzódott. Olyannak látszott az egész, mintha erdőben járnánk, csakhogy itt a fatörzsek helyett hosszú, zöld virágszálak emelkedtek, tetejükön csak úgy ragyogtak a napfényben a mák vörös virágai. Ezután sárgarépa-, földieper-  és sárga pitypangültetvények között vitt a gépkocsi útja. Majd ismét mákültetvények kezdődtek.
– Úgy látszik, valamiféle mákfalók laknak errefelé – mondta Loncsos.
– Miféle mákfalók? – kérdezte Nemtudomka.
– Hát akik szeretik a mákot. Biztos ők ültettek itt mindent, a mákot is meg a répát is.
– Ki fog beültetni ekkora óriás területet? Ennek a termését életed végéig sem tudnád elfogyasztani.
A gépkocsi rövidesen kiért a mákültetvények közül, és utasaink az országút közelében valami furcsa gépezetet pillantottak meg, amely némileg hóekére, némileg meg traktorra emlékeztetett. Ez a hóekeforma gép szép lassan körbejárt, és füvet kaszált. Nemtudomka még a gépkocsit is megállította, hogy megnézze, hogyan működik a masina.
Közelebb érve, utasaink észrevették, hogy a gép elülső részén volt egy szerkezet, amely hajnyíró gépre emlékeztetett. Ez a kis gép szüntelenül nyírta a füvet, amely azon nyomban kés alá került. Ez a kés megállás nélkül apró darabkákra vágta fel a füvet; a fű ezután egy futószalagra került, amely felszállította, és bedobta két fogazott dob közé. A dobok gyorsan forogtak, és fogaikkal szinte megrágták a füvet. Az ily módon megrágott fű eltűnt a szerkezet belsejében.
A gép mögött felszántott föld húzódott, ennek folytán feltehető, hogy a gépezet belsejében eke működött, de ez kívülről nem látszott. Hátul mechanikus gereblyék voltak a gépre erősítve, amelyek, mint egy borona, elsimították a felszántott földet. A gép oldalán felirat látszott: Cirkulás.
A legcsodálatosabb az volt, hogy senki sem vezette a gépet. A kormánykerék mellett üres volt a hely. Nemtudomka és társai körbejárták, minden oldalról alaposan megszemlélték a gépet, de sehol senki, élőlénynek még a nyomát sem lelték rajta.
– Hát ez igen! – kiáltott fel Loncsos.
Már-már csodálkozni akart, de idejében észbe kapott és elhallgatott.
Pöttyömpötty, akit nemigen érdekeltek a gépek, kijelentette, hogy ideje továbbindulni. De Nemtudomka mindenáron meg akarta tudni, miről van itt szó. Amikor jobban körülnézett, észrevette, hogy a szántóföldön egy oszlop áll, amelyre drótkötél csavarodik. A kötél vége a gép oldalához volt kapcsolva, ily módon a gép mintegy pórázon, körbe-körbe járt. A kötél lassan-lassan letekeredett, és hosszabb lett, aminek következtében a gép egyre nagyobb köröket írt le.
– Ó, most már látom, miről van itt szó! – örvendezett Nemtudomka. – Gyerünk, nézzük meg, mi lesz, ha az egész kötél lecsavarodik!
Nem is kellett sokáig várniuk. A gép leírta az utolsó, a legnagyobb kört, magától megállt, és dudálni kezdett: „Tü-ü! Tü-ü! Tü-ü!”
A dudálásra mintegy válaszként valahonnan messziről füttyszó hallatszott. A dudálás megszűnt. Egy perc múlva utasaink zakatolást hallottak, és észrevették, hogy egy picurka közeledik valami furcsa hernyótalpas motorkerékpáron. A picurka leugrott a motorkerékpárról, udvariasan köszöntötte utasainkat, és megkérdezte:
– Önöket bizonyára az érdekli, hogy dolgozik Cirkulás.
– Mi ez, kaszálógép vagy micsoda? – kérdezte Nemtudomka.
– Nem, ez egy úgynevezett univerzális körkörös, magánjáró ültetőkombájn – mondta a picurka. – Ez a kombájn füvet kaszál, aztán ekével fölszántja a földet, a belsejében levő mechanikus vetőgép segítségével veti a magot, és végül boronál. De ez még nem minden. Önök bizonyára észrevették, hogy a lekaszált fű a kombájn belsejébe kerül. Ott szétmorzsolódik, szétzúzódik, összekeveredik műtrágyával, és azonnal belekerül a földbe, ennek következtében úgynevezett kombinált trágya keletkezik, amely igen jót tesz a növényeknek. A trágyával együtt a szántásnál fejtrágyázás is történik. Ez elősegíti a növények gyorsabb fejlődését, és ezáltal a föld kétszer-háromszor, sőt még négyszer is terem minden évben. Elfelejtettem megmondani, hogy a gép elejében, épp a nyírószerkezet mögött van egy porszívó. Ennek az a hivatása, hogy fölszippantsa a föld porával együtt az ott lévő gyomnövények magvait. A gyommagokat két kis malomkő morzsolja szét, és ezért nem veszélyesek a vetésre. Ily módon a kombájn nemcsak szánt, vet és boronál, hanem megjavítja a földet, trágyázza, és a gyomnövények ellen is harcol. Ezért is hívják univerzálisnak, általánosnak.
– És miért van az oszlophoz kötve? – kérdezte Nemtudomka.
– Azért, hogy vezető nélkül is dolgozhasson – válaszolta a picurka. – Az oszlopra csavart kötél egy kormányszerkezethez van kapcsolva. A feszítőhuzaltól függően a kormánykerék oly módon állítódik, hogy a gép kisebb vagy nagyobb köröket ír le. Amint a kötél teljes egészében lecsavarodott, a gép automatikusan megáll, és dudálni kezd. Amikor a gépész meghallja a dudálást, odamegy a kombájnhoz, és átviszi egy másik földdarabra.
Ahogy a picurka gépész ezt elmondta, kikapcsolta a drótkötelet, beszállt, leült a kormány mellé, és egy másik oszlophoz vezette a kombájnt. Itt a drótkötelet hozzákapcsolta a kombájnhoz, leszállt a gépről, és kétszer belefújt a sípjába. A kombájn felbúgott, és megkezdte körútját az oszlop körül, és közben felszántotta a földet.
– Hát ez érdekes! – kiáltott fel Nemtudomka. – A gép talán megérti a füttyöt? Honnan tudja, hogy mennie kell, amikor maga fütyül neki?
– A gép persze semmit sem ért – magyarázta a gépész. – De ha maga tanult fizikát, úgy tudnia kell, hogy a hang a levegő rezgésének segítségével terjed. A kombájn gépezetében van egy műszer, amely elektromos energiává változtatja a levegőben levő hangrezgéseket, és az elektromos energia segítségével már bekapcsolhatjuk a kombájn egyik-másik szerkezetét. Így például egy sípjel segítségével bekapcsolódik a fék, két sípjel segítségével pedig a motor. Három sípjel bekapcsolja a balfordulat szerkezetét, négy a jobbot...
Ezalatt valahonnan messziről dudaszó hallatszott: „Tü-ü! Tü-ü! Tü-ü!”
– Ó – szólalt meg a gépész –, Planétás befejezte a munkát! Sietnem kell. Nem akarják megnézni Planétást? Nincs messze, egy perc alatt ott vagyunk.
Mind a hárman beleegyeztek, és már fel akartak ülni a gépkocsira, de a picurka azt mondta, jobb, ha mindannyian az ő motorkerékpárján mennek. Utasaink legnagyobb csodálatára a motorkerékpárnak olyan hosszú ülése volt, hogy mind a négyen elfértek rajta. Elöl ült a vezető, mögötte Nemtudomka, aztán Pöttyömpötty, és végül leghátul Loncsos.
A picurka bekapcsolta a motort, és a gép olyan sebességgel gördült tova a földön, hogy mindnyájuknak elállt a lélegzete. Valóban egy vagy másfél perc alatt a másik kombájnnál termettek, amely befejezve a föld körkörös megművelését, egy helyben állt. A gépész a füttyszó segítségével egy másik oszlophoz vezette és elindította. A kombájn oldalán szép betűkkel ez volt felírva: Planétás.
– Ez más szerkezetű gép? – kérdezte Nemtudomka.
– Nem, ez ugyanaz a szerkezet – felelte a vezető.
– Akkor azt miért hívják Cirkulásnak, ezt meg Planétásnak?
– Nálunk minden gépnek van neve, mert ez sokkal szebb, mint ha különböző számokat írnánk a gépekre.
– Ön egyszerre két gépen dolgozik? És a motorkerékpárján ide-oda járkál Cirkulástól Planétásig? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Nem. Tíz gép tartozik hozzám: Excentrikus, Koncentrikus, Körbejáró, Cirkulás, Csigabiga, Daráló, Tárcsa, Bolygó, Útitárs és Planétás.
– És hozzájut, hogy mind a tízet ellenőrizze? – csodálkozott Pöttyömpötty.
– Ez egy csöppet sem nehéz. Még arra is jut időm, hogy olvassak, vagy egyszerűen napozzak. De ha őszinte akarok lenni, meg kell mondanom, hogy ezek a gépek már elavultak, és egy csomó hibájuk van.
– Miféle hibájuk? – érdeklődött Nemtudomka.
– Először nagyon kicsi a hatósugaruk, mert az irányítás a drótkötél segítségével történik. A drótkötelet pedig nem lehet a végtelenbe kinyújtani. Ezért a gépet gyakran kell egyik helyről a másikra vinni, és csak kis földdarabot tud megművelni. Ez a módszer pedig nem elég termelékeny.
– Talán drótkötél nélkül is lehetne boldogulni? – kérdezte Nemtudomka.
– Természetesen. A legújabb gépeknél a drótkötél helyett rádiómágneses kapcsolást alkalmaznak. A mező közepén felállítanak egy erős rádiómágnest, azaz olyan mágnest, amely igen nagy távolságban is hat. Ugyanilyen rádiómágnessel, de kisebb méretűvel van felszerelve a kombájn kormányszerkezete is. Minél közelebb van egymáshoz a két mágnes, annál erősebb a vonzás, és annál nagyobbat fordul a kormánykerék. Minél távolabb vannak egymástól a mágnesek, annál kisebb a vonzáskapcsolat, és annál kisebb a kormánykerék forgási szöge. Ily módon a kombájn először kisebb köröket ír le a központi rádiómágnes körül, de minden fordulónál egyre nagyobbak lesznek a körök, és egész a végtelenig nyúlhatnak. Ha akarják, bemutathatom önöknek, hogyan működik egy ilyen rádiókombájn.
– És messze van? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Dehogy, egész közel. Csak arra a kis dombra kell felmennünk. Onnan mindent láthatunk.
Örömmel beleegyeztek mind a hárman, felültek a hernyótalpas motorkerékpárra, és elindultak.

Kilencedik fejezet 
SUGARACSKA

A hernyótalpas motorkerékpár abban különbözik a közönséges motorkerékpártól, hogy mozgása nem a kerekek forgása révén jön létre, hanem hernyótalp segítségével, olyanformán, ahogy a hernyótalpas traktor mozog. A traktortól eltérően, melynek két hernyótalpa van, a motorkerékpárnak mindössze egy van, ezért menet közben feltétlenül egyensúlyozni kell, mint a kétkerekes motorkerékpárnál. Ugyanakkor, míg a traktor lánctalpa fémből készül, a motorkerékpárnál gumiból készült hernyótalpakat használnak. Ezáltal a mozgás könnyed, a sebessége nagy, és minden terepen használható. A hernyótalpas motorkerékpár a legrosszabb úton is keresztülmegy, sőt még ott is, ahol nincs semmilyen út.
Miután új ismerősük minderről beszámolt utasainknak, megtudta, hogy Napvárosba mennek. Nagyon megörült, és azt mondta, hogy ő is Napvárosban lakik, és Kalácsosnak hívják.
Utasaink elbeszélgettek Kalácsossal, így gyorsan odaértek a dombhoz, és elindultak fölfelé. Olyan meredek volt az emelkedő, hogy a hátsó ülésen ülő Loncsos kezdett lejjebb csúszni. Végül azt érezte, hogy már nincs min ülnie, és ekkor felkiáltott:
– Hé, hé! Megálljatok! Azt hiszem, mindjárt le fogok esni...
Még ki se mondta, amikor már le is esett. Nem mentek fel a domb tetejére, mert Kalácsos megállította a gépet, és Loncsos segítségére sietett. Nemtudomka és Pöttyömpötty utána rohantak. Amikor meglátták, hogy Loncsos ép és egészséges, mindannyian megörültek, és Kalácsos megszólalt:
– Még egy nagy előnye van a hernyótalpas motorkerékpárnak, mégpedig az, hogy mivel nincs kereke, az ülés alacsonyabb, és esés közben az ember nem üti meg magát olyan erősen, mint ha közönséges motorkerékpárról esne le.
Utasaink most ismét egy magaslaton voltak, és onnan újból láthatták a köröket, amelyeket előzőleg nézegettek.
– Ah – kiáltott fel Pöttyömpötty, és még tapsolt is hozzá –, kitaláltam! A körök, ott lent a földön, azok a szántóföldek, amelyeket az előbb láttunk.
– Pontosan így van – erősítette meg Kalácsos. – A fekete körök, amelyeket ott jobbra látnak, a most felszántott földek. Azokon még nem nőtt semmi. Ott, ahol már kikelt a vetés, zöldek a körök. A vörös körök a mákföldek. A sárga körök a virágzó pitypangot mutatják.
– És a fehérek? – kérdezte Pöttyömpötty.
– A fehérek is pitypangok, de érettek, már bolyhos a fejük.
– És minek ültetnek pitypangot? Talán azt is megeszik? – kérdezte csodálkozva Pöttyömpötty.
– Nem, természetesen nem eszik meg, de a pitypang gyökeréből gumit nyernek, a szárából pedig különböző műanyagot és műrostot a szövetgyártáshoz, a magjából pedig olajt préselnek.
– Tessék nekem valamit megmondani – kérte Loncsos Kalácsost –, kissé érthetetlennek találok valamit: azt értem, hogy a színes körök szántóföldek, melyeken... tegyük fel, mák vagy pitypang terem, de ott a távolban az egész föld olyan, mintha pöttyös lenne; az micsoda?
– Amit ön borsónyi pöttyökkel lát behintve, azok ugyanolyan kerek szántóföldek, csak nagyon messze vannak tőlünk, és ezért látszanak kicsinek.
– Hát ez világos – mondta Loncsos. – De ott messzebb mintha egész kis darabok pontocskákkal, tűpettyekkel lennének teleszórva...
– Azok is kerek földdarabok, de még messzebb vannak tőlünk, és ezért látszanak olyan piciknek.
– Vajon hány géppel tudnak fölszántani ennyi földet? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Tízzel – felelte Kalácsos.
– Tíz géppel? – csodálkozott Nemtudomka. – Szinte lehetetlen!
– Biztosíthatom önt, hogy így van – mondta Kalácsos. – Az egész földet, amit itt körös-körül lát, az a tíz gép művelte meg, amelyik énhozzám tartozik: Körbejáró, Útitárs, Planétás... no meg a többiek.
– Hát akkor itt biztosan ezer földdarab van!
– Dehogy ezer, sokkal több. Tessék, számolja: egy gép egy óra alatt szánt föl egy kerek földdarabot. Ha napi tíz órát dolgozik, úgy tíz földdarabot fog fölszántani. Mind a tíz gép dolgozik, tehát egy nap alatt száz földdarabot szánt föl. Tíz nap alatt tízszer annyit, tehát ezret. Mivelhogy egy évben átlag háromszor aratunk, a szántás időszaka körülbelül száz napot vesz igénybe. Következésképpen száz nap alatt még tízszer annyit, azaz tízezer földdarabot munkál meg.
– Tízezer földdarabot! – kiáltott fel Nemtudomka. – Hiszen ez több, mint amennyi csillag van az égen! És ezt mind maga végzi egyedül?
– Nem, nem vagyok egyedül. Öten vagyunk. Mindjárt megláthatják, hogyan működik egy még sokkal csodálatosabb gép – mondta Kalácsos.
Utasaink ismét felültek a hernyótalpas motorkerékpárra, és egy perc alatt felreppentek a domb tetejére. Innen széles völgy tárult a szemük elé. Erről már nem látták külön-külön a virágos, borsópettyes, tűpettyes köröket. Az egész völgy egyetlen óriás kör volt, amely a domb lábánál kezdődött, és távol az erdő szélénél ért véget. Az a kör olyannak látszott, mintha különböző gyűrűkből állna, és a Szaturnusz bolygóhoz hasonlított, ahogy a csillagászati könyvekben rajzolják. A kör közepén kerek fehér épület állt, körülötte széles, fekete gyűrű. A fekete gyűrűt egy aranysárga övezte, aztán egy még sokkal szélesebb gyűrű következett: egy zöld színű, és végül a szélén még egy, valamennyi között a legnagyobb; ez fekete volt.
– Ezt az egész földdarabot egy sugárirányítású kombájn szántotta fel – szólalt meg Kalácsos. – Ez a kombájn búzát vet. Tavasszal kezdi el a földmunkát, ott középen a fehér épület körül. Lassanként egyre szélesebb köröket ír le. Néhány nap múlva a földdarab közepén már kikel a vetés, aztán kalászba szökken a búza, majd érni kezd, miközben a kombájn egyre csak szánt, csak szánt. Most már a középen egy aratókombájn kezdi meg a munkát. Az is körkörösen jár, és learatja a búzát érési sorrend szerint. Látják a fekete földgyűrűt a fehér épület körül? Ott már learatták a búzát. A sárga gyűrű a megérett búzát, a zöld pedig a még éretlen búzát jelzi. A külső, fekete gyűrűt már felszántották, de a vetés még nem kelt ki rajta.
– És mi az a fehér épület ott a középen? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Az az elevátor és a malom. Oda öntik be a gabonát, megőrlik, és ott tárolják. Az elevátor tetejére rádiómágnest helyeztek. Nézzék csak azt a kis bástyát, olyan, mint egy világítótorony!
– És hol van a sugárirányítású kombájn? – kérdezte Nemtudomka.
– Ott balra, a földek szélén, ott van a rádiókombájn. Innen nem jól látszik, de mindjárt közelebb hajtunk.
Most újból felültek a motorkerékpárra, leereszkedtek a völgybe, és a felszántott föld szélén hajtva elérték a kombájnt, amely külsőre olyan volt, mint egy páncélborítású autóbusz, négyszögletes tölcsérekkel a tetején. Ennek az autóbusznak sem ablaka, sem ajtaja, sem kereke nem volt, és még hozzá félig-meddig belesüppedt a földbe. A gép elülső részén széles nyílás tátongott, az oldalán kés volt, amely olyan tempóban hasította a földet, ahogy a kombájn előrehaladt. Két vasfal, akár a hóekén, állandóan összekaparta a fölvágott földet a fűvel együtt, és belökte a nyílásba. A nyílás fölött egy felirat volt látható: Sugaracska.
– Ezt nézzék meg alaposan szólalt meg Kalácsos. – Láthatják, hogy a föld eltűnik a kombájn belsejében, és többé nem is látszik.
– Pontosan így van, mást már nem is láthatunk – erősítette meg Loncsos.
– Vajon mi történik a belsejében? – kérdezte Kalácsos, és mindjárt meg is adta rá a feleletet: – A föld belül szétporlódik, összekeveredik a trágyával és a vetőmaggal. Már ennek előtte ugyanott megsemmisülnek a gyomnövénymagvak és a kártékony rovarok lárvái.
– És hogyan semmisülnek meg? – kérdezte Nemtudomka.
– A lárvák ultrahang hatására semmisülnek meg, a gyomnövények magvai pedig egyszerűen megsülnek, és ezáltal elvesztik csírázóképességüket. Most hátulról is nézzék meg a gépet. Itt is ugyanolyan széles nyílást láthatnak. Ezen szóródik ki a szétporlasztott föld, amelybe, mint ahogy már mondtam, belekeveredett a vetőmag és a trágya. Ily módon, amerre a kombájn elhalad, felszántott és bevetett föld marad utána. A gép szüntelen dolgozik; nappal és éjszaka, esőben, forróságban és hidegben, ami természetesen igen kifizetődő.
– Tehát ez a gép minden felügyelet nélkül dolgozik? – kérdezte Nemtudomka.
– Dehogy. A Sugaracska munkáját is kell ellenőrizni, de ezt távolról végzik – mondta Kalácsos. – Nézzék csak meg azt a tükrös gömböt, amely az elejére van felszerelve. Ez a televíziós leadó gömb alakú ernyője. Visszatükröződik benne maga a kombájn és minden, ami körülötte történik. Ez a visszatükröződés televíziós leadó segítségével kerül tovább a sugárhajtású kombájnok központi állomására. A központban dolgozó gépész egy televíziós vevőkészülék gömb alakú ernyőjén látja a kombájnt és mindazt, ami körülötte történik. Rádiójelzések segítségével megállíthatja a gépet, újból elindíthatja, jobbra vagy balra fordíthatja, ha hirtelen valamilyen akadályt kell a gépnek kikerülnie.
– És miért székel a gépész a központi állomáson? Itt talán nem ülhetne? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Ha a gépész csak egy gépet kezelne, akkor lehetne itt is, de tizenhat kombájnt irányít, amelyek Napváros körül különböző szántóföldeken dolgoznak. A központi állomáson tizenhat ilyen gömb alakú televíziós készülék van felállítva, és a gépész egyidejűleg figyeli mind a tizenhat kombájn munkáját.
És hol van a központi állomás? – kérdezte Pöttyömpötty.
– A központi állomás Napvárosban van, a Nyugat utcában.
– Nagyon érdekes! – mosolygott a kislány. – Tehát ezzel a kombájnnal úgy művelhetik meg a földet, hogy a várost el sem hagyják.
– Igen – erősítette meg Kalácsos. – És azt se felejtsék el, hogy nem egy, hanem tizenhat kombájn dolgozik, tizenhat különböző helyen, amelyek messze vannak egymástól.
– Érdekelne: vajon mit lát a gépész a gömb alakú ernyőn ott az állomáson? – kérdezte Nemtudomka.
– Ugyanazt, mint amit mi látunk ezen a tükrös gömbön. Nézzék csak, a gömbön visszatükröződik a gép elülső része a szerkezettel együtt, előtte és körülötte az egész föld, az egész ég és maguk is – meg én is. Mindezt a gépész is látja, miközben ott ül az állomáson. Nézze csak, mindjárt jelzést adok a gépésznek, hogy állítsa meg a kombájnt.
Kalácsos megállt a kombájn előtt, és felemelte a kezét. A kombájn abban a percben megállt, a motorzúgás elcsendesedett, és mintha egy hordó belsejéből jönne a hang, valaki hangosan megkérdezte:
– Mi történt?
– Nem történt semmi! – kiáltotta Kalácsos. – Ellenőrizni akartam, működik-e az adó.
– A televíziós adó jól működik – felelte a hang.
– Folytassák a munkát – mondta Kalácsos, és oldalt lépett. 
A motor újból felberregett, és a gép továbbindult.
– Milyen érdekes! – szólalt meg Pöttyömpötty. – Tehát ez a gép nemcsak lát, hanem még hall és beszél is.
– Nem a gép beszél és hall, hanem a gépész – felelte Kalácsos. – A gépre hangszóró és mikrofon van felszerelve. A mikrofonon keresztül adják le a rádiójeleket az állomásra, az állomásról pedig ide. Ha a gépész bekapcsolja a rádiót, hallja, miről beszélünk itt, mi pedig a hangszórón keresztül meghalljuk, amit ő beszél.
– Nincs ebben semmi csodálatos – szólalt meg Loncsos. – Olyan, mint a telefon.
– És milyen üzemanyaggal dolgoznak ezek a kombájnok, szesszel vagy talán atomenergiával? – kérdezte Nemtudomka.
– Sem szesszel, sem pedig atomenergiával, hanem rádiómágneses energiával – felelte Kalácsos.
– Hát az meg miféle energia?
– Az elektromos energiához hasonlít, csakhogy az elektromosság vezetéken keresztül terjed, a rádiómágneses energia pedig egyenest a levegőn keresztül.
– És van még egy kérdés, ami érdekelne – mondta Nemtudomka. – Ön azt mondja, hogy a központi állomáson a gépész mindent lát, ami ezen a tükrös gömbön visszatükröződik, és hogy én is visszatükröződöm; tehát akkor engem is lát?
– Természetesen – erősítette meg Kalácsos.
Nemtudomka azon törte a fejét, mi lenne akkor, ha fogná magát, és kiöltené a nyelvét a gépészre. Hiszen a gépész olyan messze van,
hogy semmit sem tehetne. Nemtudomka közelebb ment a gömbhöz, kiválasztotta azt a pillanatot, amikor senki sem nézett rá, kiöltötte a nyelvét, meg még egy fintort is vágott hozzá.
– Pfuj, nem szégyelli magát, nyelvet öltögetni! – dördült rá egy hang a hangszóróból.
Nemtudomka elszégyellte magát. Heherészett, hogy elrejtse zavarát, és ezt dörmögte:
– Csak arról akartam meggyőződni, lát-e a gépész, de kiderült, hogy lát.
– Lát bizony lát, most már nem kell kételkedned – mondta Loncsos. – Én csak egyet nem értek: azt értem, hogy milyen ez a rádiómágneses energia, és hogyan irányítják távolról a gépet, és hogy a gépész mindent lát és hall, amit akar. Még azt is megértem, hogyan porlódik szét a föld a kombájnban, hogyan keveredik össze a magokkal, de hogy honnan kerülnek a magok a kombájnba, meg még a trágya is, azt ésszel sehogy fel nem foghatom!
– Pedig ennek nagyon egyszerű a magyarázata – mosolygott Kalácsos. – Teherautókon naponta kétszer szállítják a magot és a trágyát, és beszórják a kombájn felső részén levő nyílásba.
– Hát akkor igazán nincs min csodálkozni! – kiáltott fel Loncsos. – Mert ha nem szórnának vetőmagot a kombájnba, és a vetőmag azért csak egyre szóródna, azon volna mit csodálkozni!
A kombájn megtekintése ezzel véget is ért, és utasaink elindultak visszafelé. Kalácsos most csigavonalban vezette föl a dombra motorkerékpárját, nehogy az emelkedőnél Loncsos újra lezuhanjon.

Tizedik fejezet
NEMTUDOMKA, PÖTTYÖMPÖTTY ÉS LONCSOS MEGÉRKEZIK NAPVÁROSBA

Néhány perc múlva Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos már a saját kocsijukban ültek, és miután elbúcsúztak Kalácsostól, új kalandoknak néztek elébe. Nemsokára véget értek a kerek mezők, és épületek tűntek fel az út két oldalán. Kicsik voltak ezek a házak, olyan emeletnyi magasak, de nagyon szépek. Tetejük meredeken szökkent a magasba, falaikat világosra festették, verandák, teraszok és balkonok ékesítették őket, és a tetőkön cikornyás tornyok díszelegtek. A házak udvarán lugasok álltak, és sok-sok virág tarkállott.
Minél tovább értek utasaink, annál sűrűbben álltak a házak. Az országút észrevétlenül széles, városi utcává változott. A két oldalán álló házak mind magasabbak és magasabbak voltak. Egyre több picurkát lehetett látni a járdákon és egyre több gépkocsit az úttesteken. Később már szüntelen áradatban gördültek az utcán a gépkocsik, összetorlódtak, és az útkereszteződéseknél meg-megálltak. Voltak itt olyan gépkocsik, amilyeneket Nemtudomka és útitársai már láttak, de olyanok is voltak, amilyenekkel most találkoztak először. Különösen sok volt az olyan gépkocsi, amely külsőre fából készült játék lovacskára emlékeztetett. Ezek az autólovacskák görgőben végződő négy lábon jártak. Lovagló ülésben ültek rajtuk, a kengyelbe dugták a lábukat, és a fülükbe kapaszkodtak.
A ló szeme helyén két lámpa, azaz a fényszóró volt, a szája helyén pedig a duda, hogy megriasszák vele az elbámészkodó gyalogosokat. Ezeken az autólovacskákon egyesével és kettesével utaztak – az egyik utas elöl ült, a másik hátul, de voltak négyülésesek is, azaz olyanok, amelyeknél egymás mellé állítottak két lovat, és párosával összekapcsolták őket.
Az autólovacskákon kívül még úgynevezett spiráljárású gépkocsik is voltak. Ezeknél a gépeknél egy csavar vagy spirál helyettesítette a kereket, olyan, mint amilyen a húsdarálóban van. Amikor a csavar forog, a gépkocsi előrehalad. Ezek a gépkocsik elég nehézkesek, mivel a spirál forgása oldalra viszi őket. Egyébként azok a spiráljárók már jobbak, amelyeken két spirál van, és ezek különböző irányban forognak. Ennek következtében a gép nem farol oldalra, ezenkívül sokkal használhatóbb a fordulóknál, mivel elegendő lefékezni azon az oldalon a spirált, amerre fordulni akarnak, míg az egyspirálos gépeken nincs oldalfék, és hogy fordulni tudjanak vele, a földre tett lábbal kell fékezni, és ezáltal gyorsan elkopik a cipő. 
Ezenkívül voltak még úgynevezett lökhajtásos görgős kürtőjárók. Ez a gép négy görgőn járó, hosszú kürtő. A kürtőt megtöltik lökhajtásos üzemanyaggal. Az üzemanyag belül elég, és a felmelegedett gázok a kürtő alsó felén kitódulnak, minek következtében a kürtő a görgőkön előrehalad. A kürtőjáró a hátul levő kormány segítségével fordul. A hátsó részből kiáramló forró gáz nekiütődik a kormánykerék lapos részének, és a kürtőjáró a kellő irányba fordul. Ezek a kürtőjárók nyári utazásra nemigen alkalmasak, mert a kürtő tetején kell ülni, amely a gyors mozgás következtében erősen felmelegszik; viszont télen ez a gép egyszerűen nélkülözhetetlen, mert az aljában levő görgő helyett szántalpakat szerelnek rá, és a kürtőjáró olyan szédítő sebességet ér el, hogy még kisebb szakadékok felett is átrepül; és még hozzá olyan, mintha jó meleg kályhán ülne az ember, ami különösen kellemes nagy hidegben.
A fent leírt gépeken kívül voltak még hernyótalpas kerékpárok, motorkerékpárok és még más gépek is, melyek részben kerekeken, részben hernyótalpon haladtak. Nemtudomkát rettenetesen érdekelték a különböző gépek és szerkezetek, és most azt sem tudta, merre nézzen. Emiatt majdnem összeütközött egy szembejövő gépkocsival. Ekkor így szólt:
– Jobb, ha egy kicsit gyalog megyünk, mert különben nem látunk semmit...
A járda mellé hajtott, és megállította a gépkocsit. Barátaink kiszálltak a kocsiból, és jobbra-balra nézegetve sétáltak az utcán. Bizony, volt mit nézniük. Az utca két oldalán gyönyörű, emeletes házak álltak. A házak falát cikornyás minták díszítették, fent a tetők alatt pedig világos festékkel készített, hatalmas képek pompáztak. Sok házon kőből faragott különböző állatfigurák álltak. Ugyanilyen alakok voltak lent is, a házak bejáratánál. A járdákon nagy tömeg legényke és leányka sétált. Nevetés és tréfaszó harsant mindenütt. Valahonnan zene hallatszott.
Néhány lépéssel arrébb utasaink megláttak egy eléggé szokatlan külsejű házat. A ház emeletei lépcsőzetesen helyezkedtek egymásra, szóval úgy, hogy az első emelet lakói a földszintiek háztetején járhattak, a második emelet lakói szabadon járhattak-kelhettek az első emeleti tetőn és így tovább.
Ebben a házban lift helyett mozgólépcső működött; a mozgólépcsőn fel lehetett jutni a legfelső emeletre. A ház másik oldalán volt egy csúszda formájú lejárat, amelyen kis szőnyegen ülve le lehetett csúszni. Ezek a kis szőnyegek elég szép számmal hevertek a mozgólépcső mellett. Aki felment a mozgólépcsőn, fogott egy kis szőnyeget, hogy amikor le akar jönni, lecsúszhasson rajta.
Utasaink sokáig elnézték, hogyan mennek fel a mozgólépcsőn a ház hazatérő lakói, és hogyan ereszkednek le a szőnyegen azok, akik elmennek hazulról.
– Mit gondolsz, Loncsos, mi jobb: fölfelé menni a mozgólépcsőn, vagy lecsúszni a szőnyegen? – kérdezte Nemtudomka.
– Ki kell próbálni mind a kettőt, és akkor majd eldönthetjük – mondta Loncsos.
– Hát ezt jól kitaláltad! – örvendezett Nemtudomka. – Próbáljuk ki.
– És nem kell félni? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Nincs mit félni! Mások is mennek rajta. Na, fogjátok a szőnyegeket!
Mindenki vett egy-egy szőnyeget. Nemtudomka elsőként ugrott rá a mozgólépcső egyik fokára, utána Loncsos, majd végül Pöttyömpötty következett. Egy perc múlva már fent is voltak, és ügyesen leugrottak a mozgólépcsőről, aztán elindultak az utolsó emelet sima tetején a lejárathoz.
– Na, el innét! Én csúszók le először – szólt oda Nemtudomka Loncsosnak, és odament a csúszdához.
– Miért mennél te először? – csodálkozott Loncsos. – Ki találta ki a csúszkálást? Én találtam ki, és én csúszok először.
Loncsos ellökte Nemtudomkát, gyorsan ráhelyezte a csúszdára a szőnyeget, és már rá akart ülni, de a kis szőnyeg hirtelen kicsúszott alóla. Loncsos el akarta kapni, de egyensúlyát elvesztette, fejjel lefelé ráesett a csúszdára, és hason fekve a szőnyeg után csúszott. Még a lélegzete is elállt rémületében. Egy másodperc alatt már lenn is volt, kiröpült a járdára, és nagy porfelhőt vert fel.
– Na tessék! – mormogta, amikor talpra állt. – Repülést hajtottam végre a világűrbe!
– Nos, jó volt a lecsúszás? – kiáltotta fentről Nemtudomka.
– Nagyszerű volt! – felelte Loncsos, miközben a port köpdöste. – Most próbáld ki te!
Nemtudomka a csúszda aljára fektette a kis szőnyeget, óvatosan ráült és elindult. A menet nem volt egyenletes. Hol erősödött, hol pedig csökkent a csúszda lejtése. Ilyenkor lejtéscsökkenés volt tapasztalható minden emeletnél, hogy kényelmesebben be lehessen szállni. Amint a lejtés erősödött, Nemtudomka szörnyű sebességgel száguldott lefelé. Rémületében a csúszda falához kapkodott. Emiatt a szőnyeg kicsúszott alóla, és magától lecsúszott, Nemtudomka pedig nadrágféken követte a szőnyeget.
Pöttyömpötty csúszása volt a legsikerültebb. Ügyesen ráült a szőnyeg közepére, és ahogy csúszott lefelé, nem fogta meg a csúszda falát. Nála úgy ment minden, hogy ennél jobban nem is mehetett volna.
Utasaink elhatározták, hogy egyszer majd még eljönnek ide, és valamivel többet csúszkálnak, aztán továbbindultak.
Meg kell mondanunk, hogy Napvárosban az utcák sokkal szélesebbek, mint a többi picurkák lakta városban, különösen a járdák. Minden házban volt étterem. Az asztalok nemcsak az étterem belsejében álltak, hanem kívül, a járdán is. Az asztalok mellett mindenütt picurkákat lehetett látni. Egyesek teát, kávét vagy limonádét ittak; mások újságot olvastak, képes folyóiratokat nézegettek; volt, aki játszott, az egyik lottózott, a másik dominózott, a harmadik libuskázott, vagy valami mást játszott. Különösen sok volt a sakkozó; mindenütt meg lehetett őket találni, ahol lehetőség nyílt a sakktábla kiterítésére. Az utca közepén is bigéztek, bújócskát, fogócskát, ugróiskolást, szembekötősdit és más ugrálós játékokat játszottak.
Minden étteremben volt egy tároló, ahol az asztali játékokat tartották. Ezenkívül sok házban volt kölcsönző, ahol kerékpárt, teniszütőt, futballt és kézilabdát, kuglit, pingpongütőt meg ezerféle más tárgyat kölcsönöztek. Amerre csak ment az ember, mindenütt lehetett játékosokat látni: tereken, pályákon, udvarokon. Bár őszintén szólva, meg kell mondanunk, hogy Napvárosban nem voltak udvarok, jobban mondva voltak, de nem volt köztük sem rács, sem kerítés; sohasem csukták be a kapukat, mert nem is volt semmilyen kapu sem. Ha itt-ott voltak is alacsony sövények, ezeket csak a növényvédelem kedvéért emelték, nem pedig azért, hogy valakinek útját állják.
Mivel sehol sem volt kerítés, ezáltal kitűnő lehetőség nyílt arra, hogy teniszpályákat, futóösvényeket, úszómedencéket, futball-, kézilabda-, röplabda-, krikett- és métapályákat építsenek. A picurkák szabadon átmehettek a saját udvarukról a máséba, játszhattak a szomszédokkal, ami nagyban elősegítette az edzést és az izmok fejlődését.
Utasainknak az tetszett a legjobban, hogy majdnem minden házban volt színház vagy mozi. Különösen sok volt a bábszínház. Majd minden lépésnél feliratok díszelegtek: Nagy Bábszínház, Kis Bábszínház, Marionettszínház, Bábkomédia, Vidám Paprika Jancsi és így tovább. Hogy a nézők nyáron ne szenvedjenek a melegtől, két oldalra nyíló színpadokat építettek kettős függönnyel. A színpad egyik oldala a nézőtérre nyílott, a másik oldala – az utcára. Ily módon télen a teremből, nyáron pedig egyenest az utcáról vagy az udvarról lehetett látni az előadást. Csak a másik oldalára kellett átfordítani a díszleteket, ki kellett hordani a székeket a teremből, és felállítani őket a szabad levegőn.
Nemtudomka tágra nyílt szemmel nézte, ami körülötte történt.
Úgy bámult, hogy beleütközött a járókelőkbe, ettől aztán nagyon dühös lett. Akikkel összeütközött, rendszerint bocsánatot kértek tőle, de Nemtudomka, ahelyett hogy az „elnézést kérek”-re azt felelte volna, hogy „nem tesz semmit”, dühösen így szólt:
– Ördögbe veled, te!
– Ez nem szép tőled – mondta neki Pöttyömpötty. – Ha bocsánatot kérnek tőled, akkor azt kell mondanod: „nem tesz semmit”.
– Még mit nem! – szólt rá Nemtudomka. – Ha mindenkinek azt mondanám, „nem tesz semmit”, akkor a végén majd meglátod, mit tesznek velem.
Eközben egy magas házhoz értek, amelynek erkélyeit kötélhágcsó kötötte össze egymással. Ilyen hágcsók feszültek az alsó és a felső emeletek ablakai között is. Ezek a hágcsók meg olyan külsőt kölcsönöztek a háznak, mintha kifutásra váró vitorlás hajó lenne. Tűzoltók laktak ebben a házban, és állandóan gyakorlatoztak, fel és lemászkáltak a köteleken és hágcsókon.
Nemtudomka alaposan megnézte ezt a furcsa házat, és mivel a ház magas volt, Nemtudomkának túl magasra kellett tartania a fejét. Ettől aztán lerepült a kalapja. Lehajolt, hogy felvegye, de hirtelen valami előre nem látható esemény történt. Éppen akkor ment arra egy Lapocska nevű legényke, és menet közben könyvet olvasott. A könyv címe: A híres-nevezetes kis Jáska liba csodálatos kalandjai. Lapocska az olyan könyvmolyok közé tartozott, akik minden körülmények között képesek olvasni: otthon, az utcán, reggelinél, ebédnél, világosban és sötétben, ülve, állva, sőt sétálva is.
Lapocska belemerült a könyvébe, és nem vette észre, hogy Nemtudomka lehajolt a kalapjáért; belebotlott Nemtudomkába, és elesett. Esés közben Nemtudomkát is ellökte, és erősen megrúgta a fejét.
– Na tessék, már kezdenek a fejemre lépni! – kiáltott fel Nemtudomka. – Ó, te szamár!
– Ki a szamár? Én vagyok a szamár? – kérdezte Lapocska, ahogy felkelt a földről.
– Ki lenne más? Talán én?! – kiabált tovább Nemtudomka.
– Nem tudok önnel egyetérteni – udvariaskodott Lapocska. – A szamár négylábú állat, és hosszú füle van...
– Maga is egy négylábú állat!
– Nem igaz, ön a négylábú állat!
– Én négylábú állat? – dühöngött Nemtudomka. – Majd mindjárt megmutatom én magának, kettőnk közül melyik a négylábú állat!
– Na mutassa! Mutassa!
– Meg is mutatom!
– Hazudik! Nem mutat meg semmit!
– Hogy én hazudok! – kiáltotta Nemtudomka, és csak úgy fulladozott a dühtől. Azon nyomban suhintott varázspálcájával, és így szólt: – Azt akarom, hogy ez itt, ez a picurka szamárrá változzék!
– Még mit... – kezdte Lapocska.
Azt akarta mondani, hogy „még mit nem kívánnál”, de ennél a szónál egyszerre szamárrá változott, csóválta a farkát, ellépkedett, a patái csak úgy csattogtak a járdán. A könyv, melyet leejtett, ott maradt a járda közepén. Ebben az időben nem járt arra senki, és így senki sem látta ezt a szokatlan eseményt. Pöttyömpötty és Loncsos nem vették észre, hogy Nemtudomka elbámészkodott a kötélhágcsós ház előtt, és előrementek. Mire Nemtudomka utolérte őket, ott álltak egy nagy épület előtt. Az épület falán óriás felirat látszott: Mályvácska Szálloda.
– Itt meg is szállunk – jelentette ki Pöttyömpötty. – Az utazók mindig szállodában szállnak meg.
A három kis barát elindult a szálloda bejárata felé.

Tizenegyedik fejezet 
MIRE LESZÁLLT A NAP

Utasaink a szálloda bejáratához érve, félreálltak az útból, mivel váratlanul kitárult az ajtó, mintha valaki belülről kinyitotta volna. Amikor látták, hogy senki sem jön ki a házból, Nemtudomka és társai bementek az épületbe; az ajtó azon nyomban becsapódott mögöttük. Barátaink rémülten nézegettek jobbra-balra. Jobbra széles lépcső vezetett felfelé, balra pedig egy asztalka és néhány karosszék állt. Szemben velük, a falban fekete ajtó sötétlett. Ezen a fekete ajtón hirtelen fehér televíziós ernyő villant fel. Egy leányka feje tűnt fel a képernyőn. Kerek, pirospozsgás arca és szőke haja volt. Frizuráját két nagy fekete szalag ékesítette. A füléhez fejhallgató simult. Az asztalon mikrofon állt. A lányka barátságosan mosolygott, és így szólt:
– Szíveskedjenek közelebb fáradni!
Nemtudomka és társai bátortalanul közelebb léptek.
– A mi szállodánkban óhajtanak megszállni? – kérdezte a leányka, és zavarban levő barátaink feleletét be sem várva, így folytatta:
– A negyedik emeleten vannak szabad szobáink. Kérem, lépjenek be ezen az ajtón, és menjenek fel a liften. 
A leányka még egyszer rájuk mosolygott, és eltűnt a képernyőről. A fekete ajtó, amelyen a képernyő látszott, most kitárult. Pöttyömpötty, Nemtudomka és Loncsos beléptek az ajtón, és egy liftben találták magukat. Az ajtó nyomban becsapódott, és a lift már szállt is felfelé. A negyedik emeleten megállt, és az ajtó ismét kinyílt. Utasaink kiléptek egy folyosóra, és a falon ismét feltűnt a televíziós ernyő, rajta az előbbi leányka mosolygós arca.
– A 96-os szoba az önöké, ott van a folyosó végén jobbra – mondta a leányka. – De előbb szíveskedjenek mindhárman beírni a nevüket abba a füzetbe, amely ott fekszik önök előtt az asztalon. 
Nemtudomka felnyitotta az asztalon heverő füzetet, elolvasta az utolsó oldalon levő neveket, aztán fogta a tollát, és a lehető legkomolyabb képet vágva beírta: „Nemtudássy Nemtudy Nemtudomka autós utazó”. Loncsos szinte horkantott a gyönyörűségtől, amikor meglátta ezt az aláírást, aztán gondolkodott egy kicsit, megvakarta az orra hegyét, majd felvette a tollat az asztalról, és gondosan belerajzolta a füzetbe: „Lucskossy Loncsossay külföldi vendég”. Egyedül Pöttyömpötty írta be a nevét minden cifraság nélkül.
E művelet befejezése után barátaink elindultak a folyosón a számtalan sok ajtó előtt. Amikor meglátták a 96-os számú ajtót, Pöttyömpötty megszólalt:
– Kilencvenhatos szoba. Ez a mienk.
Nemtudomka kinyitotta az ajtót, és beléptek egy tágas előszobába. A szemben levő falon újból feltűnt a képernyő, és ugyanaz a mosolygós leányka jelent meg rajta.
– Lám, már otthon is vannak– szólalt meg a leányka. – Valószínűleg pihenni óhajtanak az út fáradalmai után. A balra nyíló ajtó a szobákba vezet. Fáradjanak be, és minden további nélkül helyezkedjenek el. A kalapot felakaszthatják itt az előszobában levő fogasra vagy a szekrénybe, amely ott áll önök előtt. Ez egy tökéletesített szekrényporszívó. Kitisztítja a ruhát, és automatikusan kiszívja belőle a port. A jobb oldali ajtó a fürdőszobába vezet. Óhajt talán valamelyikük zuhanyozni vagy fürdeni vagy egyszerűen mosakodni? – kérdezte, és mosolyogva ránézett Loncsosra.
– Majd megfontoljuk az ön javaslatát – felelte Loncsos.
– Kérem, csak fontolják meg alaposan! Van még valami kérdésük?
– Nekem van – mondta Loncsos. – Ön kicsoda, hol ül, és hogy hívják?
– Én vagyok a szálloda ügyeletes igazgatója, az igazgatói szobában ülök, és Liliomnak hívnak.
– Engem pedig Loncsos, azaz... phű!... Lucskossy Loncsossaynak hívnak; no tessék!
– Nekem is van egy kérdésem – szólalt meg Nemtudomka. – Hogyan kapcsolják be a szekrényporszívót?
– Egyáltalán nem kell bekapcsolni. Csak beteszi a holmiját a szekrénybe, bezárja az ajtót, és a porszívó szerkezet automatikusan bekapcsolódik. Van még valami kérdésük?
– Egyelőre nincs több – felelte Nemtudomka.
Liliom bólintott Nemtudomkának és Pöttyömpöttynek, aztán tekintete átsiklott Loncsosra, és széles mosollyal az arcán eltűnt a képernyőről.
– Érdekes, miért mosolyog állandóan? – kérdezte Loncsos. – Amint rám néz, abban a pillanatban már mosolyog.
– Világos, hogy miért – válaszolta Pöttyömpötty. – Amint meglátja, milyen szép tiszta vagy, már nem is tudja visszatartani a nevetését.
Nemtudomka eközben érdeklődve vizsgálgatta a szekrényporszívó berendezését. Kinyitotta az ajtaját, belenézett, és látta, hogy a szekrény alja, a falak és a teteje tele van apró kis lyukakkal, és olyan, mint a lépes méz viasza. Nemtudomka betette a szekrénybe a varázspálcáját, felakasztotta a kalapját egy kampóra, azután becsukta az ajtót, és hallgatózni kezdett. A szekrényből tompa zúgás hallatszott, mint a méhkasból. Nemtudomka kinyitotta az ajtót – a zúgás megszűnt; bezárta – a zúgás újból hallatszott.
– Hát Loncsos, most kitapasztaljuk, mi van itt – mondta Nemtudomka. – Én bemászom a szekrénybe, te pedig zárd rám az ajtaját. Szeretném megnézni, hogyan működik.
Nemtudomka kinyitotta a szekrényajtót, bemászott, Loncsos pedig rácsapta az ajtót. Nemtudomka zúgást hallott ott bent a sötétben, és érezte, hogy egyszerre szél zúdul rá. A szél egyre erősebb és erősebb lett. Egy perc múlva Nemtudomka már nem tudott megállni a lábán. A szél ellökte, és odaszorította a szekrény falához. Hirtelen irányt változtatott, és másik oldalról fújt. Nemtudomkát most a szemben levő falhoz lökte. Ezután alulról fújt a szél. Nemtudomka nadrágját és ingét úgy felfújta, mintha felpumpálták volna, a haja pedig égnek állt, és úgy érezte, mindjárt felrepül a magasba, akár egy léggömb. Hogy lent tudjon maradni, Nemtudomka leült a földre, és belülről gyorsan kinyitotta az ajtót.
– Nos, hogy sikerült a tapasztalatszerzés? – kérdezte Loncsos, amikor meglátta, hogy Nemtudomka négykézláb mászik ki a szekrényből.
– Tökéletesen sikerült – válaszolta Nemtudomka. – Nagyon érdekes kísérlet volt! Próbáld ki magad, ha akarod.
– És nem nagyon borzalmas ott benn a szekrényben? – kérdezte aggódva Loncsos.
– Semmi borzalom! Csupán egy kicsit kiszívja belőled a port, ennyi az egész.
– Hogyhogy?
– Hát úgy, mintha léggömbön repülnél. Nagyon mulatságos! Mássz csak be a szekrénybe, majd meglátod! Na gyerünk, ne félj!
Minden további vita nélkül belökte Loncsost a szekrénybe, és rázárta az ajtót.
Néhány percig mosolyogva hallgatta a zúgást és a tompa huppanásokat, amelyek kiszűrődtek a szekrényből. Végül kinyílt az ajtó, és Loncsos kizuhant belőle.
– Nagyon érdekes! – mondta, s fölállt a földről. – Nos, Pöttyömpötty, most rajtad a sor.
– Még mit ki nem találnál! – szólt vissza Pöttyömpötty. – Törődöm is én az ilyen szamársággal!
– Márpedig ezt ne mondd! Ez nem is olyan szamárság! Komoly dolog.
De Pöttyömpötty így szólt:
– Gyertek, jobb lesz, ha megnézzük a szobákat.
Kinyitotta az ajtót, és utasaink beléptek egy fényes, sárga parkettás, tágas szobába. A szoba közepén kerek asztal, a fal mellett tálaló, zöld anyaggal bevont nagy heverő, két puha karosszék és néhány szék állt. Az ablaknál kisebb asztal sakktáblával, dámajátékkal és „libuska” játékkal. A szoba egyik sarkában rádió, a másikban pedig televíziós készülék volt.
A helyiségtől jobbra kétágyas szoba nyílt; balra pedig még egy egyágyas szoba.
– Ez lesz az én szobám – szólalt meg Pöttyömpötty. – A tietek pedig a kétágyas lesz.
– A középső lesz a közös szoba – mondta Loncsos. Itt rádiózunk, nézzük a televíziót, meg majd elüldögélünk, és különböző kérdéseken vitatkozunk. Először is azt javaslom, vitassuk meg az ebéd kérdését...
– Az ebéd miatt nem kell nyugtalankodnod – mondta Pöttyömpötty. – Akinek varázspálcája van, annak lesz ebédje is meg vacsorája is. De legelőször meg kell fürdened.
– Miért kellene megfürdenem, ha már alaposan kiszívták belőlem a port? – ellenkezett Loncsos.
– Ha ki is szívták belőled a port, azért még nem lettél tisztább. Egy világért se ülök le egy asztalhoz ilyen maszatos fickóval! Vagy mész és megfürdesz, vagy nem ebédelsz!
Loncsosnak meg kellett adnia magát. Bement a fürdőszobába, és elhatározta, hogy csak az arcát mossa meg, de Pöttyömpöttynek azt mondja, hogy megfürdött. Odaérve a mosdóhoz, tanulmányozni kezdte a szerkezetét. A kézmosó fölött egy műanyag tábla volt, amely a vezérlőasztal szerepét töltötte be. A vezérlőasztal közepén kerek tükör látszott. A tükör alatt rajzokkal díszített gombok sorakoztak. A gombok alatt néhány szárny formájú fogantyú állt ki a táblából. A vezérlőasztal felső részén, a tükör fölött egy hangtölcsér formájú, széles, hajlított cső állt ki. A tölcsér fölött fülkés henger tapadt a táblára. És még följebb, egész a mennyezet alatt még egy hajlított cső állt ki a táblából, amely úgy végződött, mint az öntözőkanna rózsája. A tükör mindkét oldalán néhány kihúzható fiók volt. Loncsos kihúzta azt a fiókot, amelyre szappan volt rajzolva, és látta, hogy a fiókban egy darab szappan van. Belenézett a fogkefét ábrázoló fiókba, és meglátta, hogy fogkefe van benne. A fogkrémes rajzú fiókban egy tubus fogkrémet talált.
– Nincs ezen mit csodálkozni: ami rá van rajzolva, az van a fiókban – mondta Loncsos, és most a tükör alatt levő gombokat nézegette.
Az egyik gomb alatt tölcsér formájú cső rajza látszott. Loncsos megnyomta a gombot, és fölül a kiálló tölcsér kissé lekonyult, és meleg levegő áramlott belőle.
– Aha! – értette meg a dolgot Loncsos. – Ez biztos olyan cső, amellyel mosás után a hajat szokták megszárítani.
Megnyomott egy másik gombot, amely alatt valamiféle edénymosó kefe volt rajzolva, abban a pillanatban egy tüskés henger ért a fejéhez, forogni kezdett, és Loncsos haját kefélte. Loncsos szinte leült a rémülettől, de amikor látta, hogy a henger nyugodtan forog, bátorságra kapott, fejét a henger alá tette, és így szólt:
– Semmi borzalom! Egyszerű automata kefe, hajkefélés céljából.
Amikor befejezte a kefélkezést, megnyomta azt a gombot, amelyre kölnivizes üveg volt rajzolva; a tükör mellett lévő porlasztó nyílásán sugárban szóródott Loncsos szeme közé a kölnivíz. Loncsosnak még arra sem volt ideje, hogy behunyja a szemét, így a kölni éktelenül csípte. Az öklével törölgette a szemét, és elmaszatolta az arcán végigcsorgó könnyeket, de aztán így szólt:
– Ebben sincs semmi csodálatos! Ha kölni van rárajzolva, akkor kölnivel kell locsolkodni. Például ha kölni lenne rárajzolva, és mondjuk, tiszta víz vagy például tinta szóródna, azon volna mit csodálkozni!
Ezután a csap felett levő fogantyúk tanulmányozására tért át. Ezeken már teljesen érthetetlen rajzok voltak. Az egyiken egy teljesen csupasz, piros picurka volt látható. A másik alatt ugyanilyen picurka volt, de kék színű. A harmadik fogantyú alatt egy piros kéz, a negyedik alatt ugyanolyan kéz, de az meg kék volt. Loncsos semmit sem értett ezekből a jelekből, fordított egyet a keze ügyébe kerülő első fogantyún, és abban a pillanatban nagy zajjal víz zúdult rá. Loncsos azt hitte, hogy újból kölnivíz szóródik, és szándékosan lehunyta a szemét. Lassan megértette, hogy most nem kölniről van szó, és amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy a zuhanyozóból ömlik a víz. Már csodálkozni akart, de kellő időben észhez tért, és így szólt:
– Nyugalom! Még korai lenne csodálkozni. Úgy látszik, egyszerűen a zuhany alá kerültem.
A hideg zuhany alatt ázni, méghozzá felöltözve, nem volt túlságosan kellemes. Loncsos el akarta állítani a vizet, de elfelejtette, melyik fogantyút fordította el, és csavargatni kezdte hol az egyiket, hol a másikat. Ahelyett hogy elállította volna a hideg vizet, kinyitotta a meleget. A felülről jövő zuhogás egyre erősebb és sokkal melegebb lett. Amikor végre elállította a zuhanyt, tetőtől talpig csuromvíz lett.
– Nos, fürödtél? – kérdezte
Nemtudomka, amikor meglátta, hogy Loncsos visszajött a szobába.
– Fürödtem – felelte Loncsos, anélkül hogy részletekbe bocsátkozott volna.
Pöttyömpötty csak most vette észre: Loncsosról csurog a víz.
– Mi az, ruhában fürödtél? – kiáltotta Pöttyömpötty.
– Hát hogy fürödtem volna másképp? Olyan ravasz szerkezet van bent, hogy akár akarod, akár nem, ruhástul megfürdet.
– Miféle ravasz szerkezet? – érdeklődött Nemtudomka.
– Menj csak be, majd megtudod – felelte Loncsos.
Nemtudomka bement a fürdőszobába, és egy perc múlva ő is tetőtől talpig vizesen jött ki, méghozzá füstölgött is, mivel ő mindjárt a forró vizet kapcsolta be.
– Mennyi bajom van veletek! – kiáltott fel Pöttyömpötty.
Bement a fürdőszobába, tanulmányozni kezdte a fogantyúkat, Nemtudomka és Loncsos ott álltak mögötte, és figyelték.
– Na, próbáld meg, találd ki: miért van az egyik fogantyú mellett egy egész picurka, a másik mellett meg csak egy levágott kéz? – kérdezte Nemtudomka.
– Hát ez világos – mondta Pöttyömpötty. – Ha elfordítod azt a fogantyút, amelyiken a kéz van, akkor a kézmosóból jön a víz, ha meg azt fordítod el, amelyiken az egész picurka van, akkor a zuhanyozóból ömlik rád a víz.
– Helyes! – kapott a szón Loncsos. – Egyszerű itt minden. De miért piros az egyik, és miért kék a másik?
– Azt már tudom – mondta Nemtudomka. – Kinyitod a piros rajzú fogantyút, a víz mindjárt leforráz, és te piros leszel a forró víztől; ha meg a kék rajzú csapot nyitod ki, azon hideg víz jön, és magad is elkékülsz a hidegtől.
– Nos, miután már mindent tudtok, engedjetek vizet a kádba, és fürödjetek meg– mondta Pöttyömpötty.
Miután Nemtudomka és Loncsos megmosdottak, átadták Pöttyömpöttynek a fürdőszobát, és aztán mind a hárman asztalhoz ültek. Nemtudomka suhintott a varázspálcával, és így szólt:
– Terülj, asztalkám!
Az asztalon nyomban megjelent a varázsabrosz. Magától kinyílt... és mi minden volt rajta! Azt ehettek, amit akartak, és annyit, amennyi csak kellett – az asztalról nem fogyott az étel. Nemtudomka és Loncsos takaróba csavarva ültek az asztalnál, mivel Pöttyömpötty kimosta a ruhájukat, és kiakasztotta őket száradni. Loncsos főleg az édességre vetette magát, és csak azt sajnálta, hogy a cukorkákat nem tudta zsebre vágni. Aztán mégis sikerült neki egy egész halom cukorkát az ágyában, a párnák alá elrejteni.
Végül jóllaktak mind a hárman, és felálltak az asztaltól. A varázsabrosz összecsavarodott, és eltűnt az étellel együtt, úgyhogy le sem kellett szedni az asztalt. Pöttyömpötty kinézett az ablakon, és csodálkozva látta, hogy ott kint már sötét van. Ekkor azt mondta, hogy ideje lefeküdni, és elment a szobájába. Nemtudomka és Loncsos is bementek a szobájukba, eloltották a villanyt, és lefeküdtek. Loncsos még sokáig majszolta a cukorkát, a papírokat pedig a földre szórta. Végül cukorkával a szájában aludt el. De Nemtudomka sokáig nem tudott elaludni, egyre csak arra gondolt, mi minden történt vele reggel óta. Úgy tetszett neki, hogy nem is aznap és nem is az előtte való nap jöttek el Virágvárosból, hanem réges-régen... van annak már egy hónapja is. És ebben nem volt semmi csodálatraméltó, mivelhogy a picurkák igen apró emberkék, és a kicsiknek sokkal lassabban telik az idő, mint a nagyobbaknak.

Tizenkettedik fejezet
NEMTUDOMKA A LELKIISMERETÉVEL BESZÉLGET

Nemtudomka szeme lassan-lassan megszokta a szoba sötétjét. A tárgyak kusza vonalai kirajzolódtak körülötte. A falon már meglátta a széles fekete keretben függő képet. A kép Nemtudomka ágyával volt szemben.
Az ágy fejénél egy kis szekrény állt, amelyről Nemtudomka azt hitte, hogy közönséges éjjeliszekrény. Most észrevette, hogy az éjjeliszekrény egyáltalán nem volt közönséges. Ajtó helyett sima fala volt, tele apró, fehér gombokkal. Minden gomb mellett felirat. Csupa mesecím: Piroska és a farkas, Hüvelyk Matyi, Aranykakas, Csizmás Kandúr. Az éjjeliszekrény tetején tükör állt.
„Hát ez meg mi? – kérdezte magában Nemtudomka. – Talán ha lenyomok egy gombot, a kis szekrényből meséskönyv ugrik elő? Bizony, nem is lenne rossz elalvás előtt mesét olvasni.”
Nem sokáig gondolkozott, megnyomta a keze ügyébe kerülő első gombot. A kis szekrényből azonban nem ugrott elő semmilyen mesekönyv, ahelyett szép zene hallatszott, és egy jóságos, kedves hang lassan mesélni kezdett:
„Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy kislány, Aljonuska, meg az öccse, Ivanuska. Egy alkalommal útnak indult a két testvér...”
„Á! – találta ki Nemtudomka. – Szóval ez egy egyszerű mesélőgép. És méghozzá mennyivel jobb, mint olvasni. Az ember fekszik, és hallgatja, amíg el nem alszik.”
Közben az éjjeliszekrényen álló tükör kivilágosodott, és zöld rét látszott rajta. A réten út vezetett, az úton pedig a kéz a kézben Aljonuska meg az öccse, Ivanuska lépdelt.
Nemtudomka oldalt fordult, hogy jobban láthasson, a hang pedig folytatta:
„Ment, ment Ivanuska meg a nővére, Aljonuska, egyszer csak megláttak egy tavat, a tó körül tehéncsorda legel. »Inni akarok« – mondja Ivanuska. »Ne igyál, öcsikém, mert kisborjúvá változol« – szól vissza Aljonuska.”
Nemtudomka hallgatta, hallgatta, de mégse hallgatta végig az egész mesét. Nagyon tetszett neki, csak nagyon megsajnálta szegény Ivanuskát, aki kisborjúvá változott. Ez eszébe juttatta azt a picurkát, akivel aznap találkozott az utcán, és akit szamárrá változtatott. Nemtudomka már majdnem egészen megfeledkezett róla, de most egyre csak őrá gondolt. Eszébe jutott, hogy amikor a szamárrá változott picurka patás lábával elkocogott a járdán, visszafordította hosszú fülű fejét, és bánattal teli szemével mintha szemrehányóan nézett volna Nemtudomkára.
Már régen véget ért a mese, de Nemtudomka csak ott forgolódott az ágyában, és szomorúan sóhajtozott. Gondolatban önmagával beszélgetett, és úgy tetszett neki, hogy valami belsejében lakó hang beszélget vele.
„Hiszen ő tehet róla – mentegetőzött Nemtudomka. – Hiszen ő lökött meg engem! Talán bizony én köteles vagyok hallgatni?”
„No nézd csak, hogy teszi magát! Még meg se szabad lökni! – szólt vissza a hang. – Hát ha meglöktek, lökted volna te is vissza!”
„Lökted volna!– mormogta Nemtudomka.– Szóval verekedjek? Verekedni nem szép dolog!”
„No nézd csak! »Nem szép dolog!« – utánozta a hang. – És amit te tettél, az szép dolog? És ha valaki téged változtatna szamárrá?”
„Hát mit lökdösődik?”– makacskodott tovább Nemtudomka.
„Mindig ugyanazt hajtogatod: »Lökdösődik, lökdösődik!« Hiszen jól tudod, hogy véletlen volt.”
„Én nem tudok semmit!”
„Tudod, igenis, tudod! Előttem hiába titkolódzol, barátocskám!”
„De hát ki vagy te, hogy semmit se lehet eltitkolni előtted?” – fülelt fel Nemtudomka.
„Hogy kicsoda? – kérdezte vissza szemrehányóan a hang. – Talán nem ismersz? Hiszen én vagyok a te lelkiismereted.”
„Ó, ó! – kiáltotta Nemtudomka. – Szóval te vagy az? Hát akkor maradj nyugton, és hallgass! Hiszen senki sem látott semmit, és senki sem szól érte egy árva szót sem.”
„Szóval félsz, hogy valaki megszid csúf viselkedésedért? És tőlem egy csöppet sem félsz? Mindhiába, most elkezdelek gyötörni, úgyhogy nem lesz öröm az életed. Majd meglátod, hogy könnyebb lenne, ha valaki tudná, mit tettél, és megbüntetne érte. Kelj fel most azonnal, és mondj el mindent Loncsosnak!”
„Ide figyelj – szólalt meg Nemtudomka. – Hol voltál mostanáig? Előbb miért nem beszéltél? A többi picurkánál a lelkiismeret az lelkiismeret. Az enyém meg olyan, mint valami viperafajzat! Valahol elrejtőzik, ül és hallgat... Megvárja, amíg valami helytelent cselekszem, és aztán gyötör.”
A lelkiismeret mentegetőzni kezdett:
„Nem én tehetek róla, mint ahogy te hiszed. Az egész baj abból ered, hogy nagyon is kicsiny vagyok, fejletlen, és a hangom még túl gyenge. Különben is mindenütt gyakran nagy a lárma. Különösen nappal. Zörögnek a gépkocsik, az autóbuszok, mindenünnen beszélgetés vagy zene hallatszik. Ezért éjszaka szívesebben beszélgetek veled, amikor mindenütt csend van, és senki sem nyomja el a hangomat.”
„Most már látom, mitől félsz! – örvendezett Nemtudomka. – Majd mindjárt elnémítalak!”
Megnyomott újból egy gombot a kisasztalon, és mesét hallgatott Sügér sógorról. Lelkiismeret egy percre elhallgatott, de Nemtudomka rövidesen ismét meghallotta a szavát:
„Lám, te itt fekszel a takaró alatt, a puha ágyban, melegben, szépen, kényelmesen. És tudod, mit csinál most a szamárrá változott picurka? Bizonyára ott hever az istálló padlóján. Hiszen a szamarak nem alszanak ágyban. De az is lehet, hogy valahol a hideg földön, a szabad ég alatt hánykolódik. Hiszen nincs gazdája, és senki sincs, aki gondozza.”
Nemtudomka bosszúsan krákogott, és nyugtalanul forgolódott az ágyában.
„Lehet, hogy éhes – folytatta a hang. – Hiszen nem tud ennivalót kérni, mivel beszélni se tud. Mi lenne, ha kérned kellene valamit, és egy szót sem tudnál szólni?”
– Miféle ostoba mese! – mormogta Nemtudomka. – Az égvilágon semmit sem tud elnémítani.
Most más gombokat nyomott meg, és más meséket hallgatott, aztán felfedezett egy kis szekrény oldalfalán egy másik gombsort, amely zenélésre szolgált, és Nemtudomka most különböző indulókat, polkákat és keringőket hallgatott. De a hang nem némult el egy pillanatra sem, és egyre hajtogatta a magáét. Nemtudomka ekkor lenyomott egy olyan gombot, amelyre Reggeli torna volt felírva. És az éjszaka kellős közepén kiáltás hangzott:
– Készüljenek fel a reggeli tornához! Nyissák ki az ablakot, szellőztessék ki a helyiséget. Járással kezdjük. Vegyenek jó mély lélegzetet. Há-á-á... Egy, kettő, három, négy!
Nemtudomka mezítláb lépdelt a szobában, aztán áttért az ugrálásra: lábat széjjel, lábat össze, lábat széjjel, lábat össze; majd a törzshajlítás és az ülőgyakorlatok következtek. A zene harsogott, pattogtak a vezényszavak. Nemtudomka buzgón végezte a gyakorlatokat, de a lelkiismerete nem nyugodott, továbbra is így susogott Nemtudomka fülébe:
„Keltsd fel Loncsost! Keltsd fel, keltsd fel!” 
Végül is Nemtudomka nem bírta tovább, odament Loncsos ágyához, és elkezdte rázni a vállát.
– Kelj fel, Loncsos, el kell hogy mondjak neked valamit!
Igen ám, de Loncsos olyan mélyen aludt, hogy még ágyúszóval se lehetett volna felkelteni. Nemtudomkának ekkor eszébe jutott, hogy Loncsos a hideg víztől fél a legjobban a világon. Odament a mosdóhoz, egy kancsóba vizet eresztett, és Loncsos arcába fröccsentett belőle. Loncsos azonnal felriadt, és kiugrott az ágyból.
– Most meg miért büntetsz?! – pityergett Loncsos, és a szemét törölgette. – Hisz ma már mosakodtam.
– Ide figyelj, Loncsos, elmondok neked valamit, csak ígérd meg, hogy Pöttyömpöttynek nem szólsz róla.
– Miért is szólnék?
– Nem, előbb ígérd meg.
– Jó, hát megígérem, csak beszélj már! Szeretnék aludni!
– Értsd meg, Loncsos, én ma egy picurkát szamárrá változtattam.
– Na és mi van ebben olyan különös? – mondta siránkozva Loncsos. – És emiatt kellett engem éjnek idején felkeltened? Hát ha átváltoztattad, átváltoztattad.
– Neki biztosan nem nagy öröm szamárnak lenni!
– Ki tudja, mi neki az öröm? No nézd csak!
– Nem, az valóban nem öröm, Loncsos. Szidj meg érte!
– De miért?
– Hát értsd meg, hogy gyötör a lelkiismeret. Talán könnyítsz rajtam. 
– És hogy szidjalak meg?
– Gondolj ki valamit.
– Nem tudom, mit találjak ki... Értsd meg, hogy egyáltalán nem tudok szitkozódni!
– Mondd azt, hogy esztelen fajankó vagyok.
– Esztelen fajankó – ismételte Loncsos. 
– Mondd: értelmetlen marha.
– Értelmetlen marha!
– Mamlaszpofájú.
– Mamlaszpofájú!
– Hát még mondj valamit...
– Buta szamár!
– Helyes!
– Nos, megkönnyebbültél?
– Nem, értsd meg, nem könnyebbültem meg. Úgy látszik, te valóban nem tudsz szitkozódni. Tudod mit? Jobb, ha alaposan megöklözöl.
– És hol öklözzelek meg, a hátadon vagy talán a kupádon?
– Hát gyere, a hátamon... Így ni, ez jó. Most meg a kupámon... Úgy! Még egyszer... Hó! Üss még, ne félj... Jaj!... Na, elég volt, elég! Hogy belelendültél az öklözésbe! Majd kapsz egyet! Örülsz, hogy verekedhetsz!
– Hisz magad kérted.
– És ha kértem! Mindenben kell tudni mértéket tartani.
Nemtudomka visszamászott az ágyába.
– Megállj csak, majd még megmutatom neked! – fenyegette Loncsost, és sajgó kupáját dörzsölgette. – De most nem akarok kikezdeni veled.
– Hálátlan disznó vagy, ennyi az egész! – kiáltott rá Loncsos.
– No nézd csak! – szólt vissza Nemtudomka. – Épp most mondtad: „Nem tudok szitkozódni”, és mégis azt mondtad, disznó vagyok.
Ezzel abbahagyták a beszélgetést, és mindketten elaludtak.

Tizenharmadik fejezet
LAPOCSKA ÉS BETŰCSKE

Történetünk során már szó esett Lapocskáról, aki nagyon derék kis picurka volt. Napvárosban, a Savanyúcukor utcában lakott. Ugyanebben az utcában, csak éppen egy másik házban lakott egy Betűcske nevű lányka. Lapocska is, Betűcske is arról volt híres, hogy mindkettő nagyon szeretett olvasni. Annyit bújták a könyveket, hogy néha még a színházba, a moziba sem mentek el, nem hallgattak rádiót, nem nézték a televíziót, ehelyett otthon ültek, és valami érdekes könyvet olvastak. Először végigolvasták az otthon fellelhető valamennyi könyvet, aztán barátaiktól és a könyvesboltokban szereztek olvasnivalót, végül beiratkoztak a könyvtárba, mivel ott mindig lehet valami érdekes könyvet szerezni.
Valamikor réges-régen Lapocska és Betűcske még nem ismerték egymást. De amióta mind a ketten beiratkoztak a könyvtárba, ott szoktak találkozni; és hazafelé menet nagy érdeklődéssel beszélgettek az olvasott könyvekről. Gyorsan összebarátkoztak, és Betűcske, aki nagyon talpraesett leányka volt, a következőket találta ki: azt mondta, hogy ő meg Lapocska nem bánnak elég takarékosan az idővel, mert mind a ketten egyszerre mennek a könyvtárba, és ennek következtében kevesebb idejük marad az olvasásra. Sokkal gazdaságosabb volna, ha valamelyikük csak egyedül menne a könyvtárba, és mindkettőjük részére hozna onnan könyvet; és hogy egyikük se sértődjön meg, mehetnek felváltva.
A gondolatot tett követte: mialatt az egyik elment a könyvtárba, a másik otthon ült és olvasott.
Múltak a napok, egyik követte a másikat. Lapocska és Betűcske gyakran találkozott egymással, és egy idő múlva már nem múlhatott el úgy nap, hogy ne beszélgettek volna egy kicsit. Egyszer Betűcske azt mondta Lapocskának, hogy ő nagyon boldog, mivel van egy pajtása, akivel könyvekről beszélgethet. Lapocska pedig azt mondta, hogy ő is nagyon boldog, csakhogy állandóan gyötri egy gondolat, mégpedig az, hogy még nem minden picurka szerette meg az olvasást, még sokan vannak, akik ahelyett, hogy olvasnának, csak a képeket nézegetik a könyvekben, vagy ami még rosszabb, az utcán futballoznak, vagy naphosszat fogócskáznak.
– Sajnálom az ilyen picurkákat – mondta Lapocska. – Ők maguk se tudják, milyen gyönyörűségtől fosztják meg magukat. Ha megszeretnék az olvasást, akkor látnák igazán, milyen érdekes is az.
Betűcske egy pillanatig elgondolkodott, aztán így szólt:
– És mi lenne, Lapocska, ha te meg én rendeznénk egy könyvszínházat?
– Miféle könyvszínházat? – kérdezte értetlenül Lapocska.
– Hát olyan színházat, amelyikben könyvet olvasnak. Nincsenek benne színészek, díszletek, még színpad sincs, érted? Csak közönség van benne, amelyik ül, és hallgatja, ahogy egy-egy érdekes könyvből felolvasást tartanak.
– Hol láttál már ilyen színházat?
– Sehol se láttam. Egyszerűen kitaláltam. Ki fogjuk válogatni a legérdekesebb meséket, elbeszéléseket, és felváltva felolvassuk őket.
Lapocskának nagyon megtetszett Betűcske javaslata, és azon nyomban munkához láttak mind a ketten. Először kiválasztottak néhány elbeszélést a felolvasáshoz. Úgy igyekeztek összeválogatni az elbeszéléseket, hogy az egyik megható, a másik szomorú, a harmadik vidám, a negyedik hátborzongató, az ötödik meg valami másmilyen legyen, egyszóval a legkülönbözőbb ízléseknek is megfeleljen.
Igen megfelelő helyet találtak a színházuk számára. Lapocskáék háza mellett volt egy udvar, nem is udvar – hanem kert; nem is kert – hanem jobban mondva valami kisebbféle park. Ezt a kis parkot rezedával ültették körül, a közepén pedig asztal állt sakkozók és dámázók részére, körös-körül meg padok, hogy le lehessen ülni, és beszívhassák a jó, friss levegőt. A kis park két ház között feküdt, és aki végigment az utcán, látta az asztalt is meg a rezedákat is meg a padokat is.
– Lám, itt rendezhetjük be a könyvszínházunkat – mondta Lapocska és Betűcske.
Az asztalt közelebb húzták az utcához, a hallgatók számára padokat állítottak elébe, a maguk számára pedig két széket hoztak ki a házból. Aztán Lapocska elszaladt a könyvért, Betűcske pedig egy kis bronzharangot hozott.
Este, amikor Napváros valamennyi színházában felberregett a csengő, hogy jelezze a közönségnek az előadás kezdetét, Betűcske is elkezdte rázni a kis harangot, Lapocska pedig így kiabált:
– Ide, ide! Itt nyílik meg az új színház! Nagyon érdekes lesz!
Foglaljátok el az ülőhelyeket!
A picurkák, akik ebben az időben az utcán mentek, meghallották Lapocska kiabálását. Néhányan közülük leültek az asztal melletti padra, és várakoztak. Lapocska látta, hogy már minden pad foglalt, és így szólt:
– Most Betűcske következik. Egy elbeszélést fog felolvasni.
Betűcske olvasni kezdett. Nagyon szépen, érzéssel olvasott, és mindenki nagy figyelemmel hallgatta, de hirtelen az egyik picurka, aki az első padon ült, megvetően elfintorította az orrát, és csalódottan nyafogta:
– Hu-u, hiszen itt egyszerűen könyvből olvasnak fel! Hát ez meg miféle színház?!
– Micsoda litye-lotya maszlag! Nincs ebben semmi érdekes – toldotta meg egy másik picurka.
Mind a ketten felkeltek a helyükről, és elmentek. A többi picurka is követte őket. Rövidesen megszólalt a szomszédos házban levő színház csengője. Sok picurka felugrott a helyéről, és átrohant a színházba. Az lett a vége, hogy minden hallgató szétszéledt, egy legényke kivételével, aki valamilyen oknál fogva elaludt. Lapocska és Betűcske felkeltették, és tovább olvastak neki, de a legényke nem valami nagy figyelemmel hallgatta, állandóan fészkelődött a helyén, akkorákat ásított, mint egy ház, és minduntalan elbóbiskolt. Végül aztán felállt, és ő is elment.
Ily módon az első kísérlet balsikerrel végződött, és másnap megismétlődött ugyanaz a história. Először szép számú közönség jött össze, de amint Lapocska elkezdett olvasni, valamennyien szétszéledtek. Betűcske már-már kétségbeesett, és a mécses is majdnem eltörött, de Lapocska így szólt:
– A színháznak működnie kell, akár van közönség, akár nincs.
Ha senki sem hallgat meg bennünket, akkor egymásnak fogunk felolvasni.
Leültette Betűcskét a padra, ahol a közönségnek kellett volna helyet foglalnia, és folytatta a felolvasást. Egy-két járókelő megállt, hallgatta egy darabig, aztán ment tovább a maga útján. Így ment ez mindaddig, amíg Lapocska mulatságos történeteket nem vett elő. Egy legényke meg egy lányka ment éppen arra az utcán. Egy percre megálltak, hogy egy kicsit hallgassák a felolvasást, aztán bementek a kis parkba, és leültek a padra. Nagyon tetszett nekik Lapocska felolvasása, és hangosakat nevettek rajta. A járókelők meghallották a nevetést, és ők is kíváncsiak lettek, min nevetnek.
– Hé, itt valami érdekeset olvasnak! – mondogatták, és ők is bementek a parkba.
Nemsokára minden pad foglalt volt. A picurkák hallgatták a felolvasást, egyetlen szót se akartak elszalasztani, és majd meghaltak a nevetéstől. Amikor véget ért az egyik mese, Lapocska másikba kezdett, aztán még egyet meg még egyet olvasott fel... A hallgatók közül senki sem ment el, mert mindenki érdekesnek találta a felolvasást, és amikor véget ért az előadás, mindenki hálálkodott Lapocskának és Betűcskének a kapott gyönyörűségekért. Az egyik legkisebb picurka megkérdezte, hogy másnap is tartanak-e felolvasást, és amikor megtudta, hogy igen, akkor azt mondta, hogy másnap is eljön. Aztán a hallgatók hazamentek, elment az a legkisebb picurka. is, de egy perc múlva visszajött, és megkérdezte Lapocskától, hogy másnap is ugyanazokat a meséket olvassák-e fel, mint aznap, vagy újabbakat. Lapocska azt válaszolta, hogy újakat olvasnak. A picurka nagyon örült, és még egyszer megígérte, hogy másnap is eljön, aztán véglegesen eltűnt.
Ettől kezdve Lapocska és Betűcske mindennap felolvasást tartottak a kis parkban. Eleinte rövid elbeszéléseket és meséket olvastak fel, aztán kisebb, de érdekes novellákat kerestek ki, amelyeket egy este fel lehetett olvasni, aztán olvastak már hosszabb elbeszéléseket, sőt regényeket is, melyeknek felolvasása több estén keresztül is eltartott. Napról napra szaporodott a hallgatók száma, úgyhogy végül is még vagy húsz padot kellett kihozni a kis parkba, a felolvasók számára pedig színházi dobogóhoz hasonló emelvényt kellett felállítani. Mire beköszöntött a tél, a könyvszínház számára a kis park végében külön téli helyiséget építettek.
Napváros lakosai nagyon megszerették könyvszínházukat. Sokan közülük önállóan kezdtek könyvet olvasni, és ennek következtében hálásan emlékeztek vissza arra, hogy első ismeretségük a könyvvel a könyvszínházban történt. Lapocska és Betűcske nagyon komolyan vették a dolgukat. Most is, mint régebben, felváltva jártak a könyvtárba, és a legérdekesebb könyveket vették ki. Lapocska azt mondta, hogy régebben nem volt olyan boldog, mint most.
– Amikor egy-egy érdekes könyvet olvastam, mindig nagyon örültem neki, és nagyon szerettem volna valakivel megosztani az örömömet – emlékezett vissza Lapocska. – Szerettem volna felolvasni ezeket a könyveket a többi picurkának, hadd legyen nekik is örömük, de nem mehettem ki az utcára, és nem olvashattam fel minden szembejövőnek! Most azonban, hogy van könyvszínházunk, már felolvashatok mindenkinek, aki akarja hallani. És ez igazán nagy örömet okoz nekem!
Így telt el az idő, és minden ment volna a rendes kerékvágásban, ha nem történik valami borzalmas dolog. Lapocska egyszer elindult a könyvtárba, és Betűcskének azt mondta, hogy visszafelé jövet felmegy hozzá, aztán együtt mehetnek a könyvszínházba. Betűcske várt, amíg gondolta, hogy Lapocskának vissza kell érnie, de Lapocska csak nem jött. Betűcske eleinte azt hitte, hogy Lapocska elidőzött a könyvtárban, és nem is nyugtalankodott, de aztán aggódni kezdett, és elhatározta, hogy kimegy az utcára, és ott várja meg Lapocskát. Elsétált egész a könyvtárig, de még így sem találkozott Lapocskával; és amikor bement a könyvtárba, a könyvtárosnő azt mondta, hogy Lapocska valóban ott járt nemrég, kivett egy könyvet a kis Jáska liba csodálatos kalandjairól, azután elment. Betűcske arra gondolt, hogy Lapocska megfeledkezett arról, hogy felmenjen hozzá. Elment Lapocskához, de a legényke otthon sem volt. Betűcske most meg azt hitte, hogy Lapocska találkozott az utcán valamelyik pajtásával, és felment hozzá. Hazament, és várta, egyre várta Lapocskát, folyton kibámult az ablakon, de Lapocska csak nem jött.
Így telt el a nap, és beköszöntött az este. Betűcske fogta a felolvasásra szánt könyvet, és elindult a könyvszínházba. Még maradt egy reménye, hogy Lapocska is odamegy, de amikor odaért a kis parkba, látta, hogy Lapocska nincs ott. A padok már foglaltak voltak, és a hallgatók türelmetlenül várták a felolvasás kezdetét. Betűcske tudta, hogy nem várathatja tovább a közönséget, ezért kinyitotta a könyvet, és már-már olvasni akart, de izgalmában egyetlen szó sem jött ki a száján. Lapocska minden este itt volt vele ennél az asztalnál, és most egyszerre hiányzott. Betűcskének már semmi kétsége nem volt afelől, hogy valami szerencsétlenség történt. Bánatában összeszorult a szíve, feje tehetetlenül lehanyatlott a könyvre, és csak úgy ömlöttek a szeméből a könnyek.
A picurkák csodálkoztak, amikor látták, hogy Betűcske sír. Körülvették, és egyre azt kérdezték, mi történt. A könnyektől fuldokló Betűcske elmondta, hogy Lapocska elveszett. Mindenki vigasztalta Betűcskét. Egyre mondogatták, hogy majd biztosan előkerül a pajtása. De Betűcske vigasztalhatatlan volt. Azt mondta, hogy Lapocska nagyon szórakozott, és még hozzá az a szokása, hogy járás közben olvas. Amikor visszafelé jött a könyvtárból, és elmerült az olvasásban, nekimehetett egy villanyoszlopnak, és beverhette a homlokát. Az útkereszteződésnél szórakozottságában a piros lámpánál mehetett át, és valami gépkocsi vagy kürtőjáró alá kerülhetett, hiszen ezek a járművek olyan vad iramban száguldanak a városban.
A picurkákat nagyon meghatotta Betűcske bánata, és elhatározták, hogy segítségére lesznek. Egyesek fel akarták keresni valamennyi rendőrőrsöt, a többiek meg a kórházakba akartak elmenni, mert ha az utcán történik valami, akkor a szenvedő fél okvetlenül a kórházba vagy a rendőrségre kerül. Gyorsan végigjárták és végigtelefonálták valamennyi rendőrőrsöt és valamennyi kórházat, de sehol sem találtak rá Lapocskára. A rendőrőrsökön kijelöltek néhány rendőrt Lapocska felkutatására.
A nyomozás egész éjjel tartott, de semmiféle eredményre nem vezetett. Ekkor valakinek eszébe jutott, hogy közzé kellene tenni a történteket a lapokban. És másnap reggel megjelent az újságban Lapocska és Betűcske egész története. Az újságcikk végén felhívás állt, hogy aki tud valamit Lapocska tartózkodási helyéről, közölje a szerkesztőséggel.

Tizennegyedik fejezet
NEMTUDOMKA ÚJSÁGOT OLVAS, ÉS ÍGY MEGTUDJA, HOL KERESSE LAPOCSKÁT

Reggel Nemtudomka valami gyanús zajra ébredt. Félálomban úgy rémlett neki, hogy méhkas zsong a közelében, vagy a szekrényporszívó kezdett el működni. Amikor kinyitotta a szemét, észrevette, hogy lenn a földön, közel az ágyához egy furcsa kis gépezet mászik végig a szobán, egyik faltól a másikig, és állandóan duruzsol. Külsőleg teknősbékára emlékeztetett a kis gép: ugyanolyan félkör alakú felsőrésze és lapos alja volt, mint a teknősbékának. Nemtudomka kiugrott az ágyából, és hétrét görnyedve követte a gépet, szerette volna jó alaposan megnézni. A gép sötétzöldre volt zománcozva, a tetején rengeteg apró lyuk tátongott, mint a habszedő kanálon, alul pedig fényes, nikkelezett csík övezte, melyen sokkal nagyobb, szem formájú nyílások voltak. Az oldalán ezüst betűkkel felirat látszott: Kibernetika.
„Milyen szó lehet ez a »kibernetika«? – kérdezte önmagától Nemtudomka. – Biztosan a gép neve.”
Ezalatt a gép odamászott Loncsos ágyához, amely körül szanaszét hevert a rengeteg cukorkapapír. A gép ide-oda mászkált a papírdarabok között, végül minden papír eltűnt, mintha ott se lett volna. Ezután a gép bemászott az ágy alá, onnan hallatszott a bugása. Loncsos felébredt a zajra, lelógatta a lábát, de amikor megpillantotta az ágy alól kimászó kis masinát, rémülten visszaugrott a takaró alá.
– Mi ez? – kérdezte, és csak úgy remegett a félelemtől.
– Kibernetika – válaszolta Nemtudomka.
– Miféle kibrentika?
– Nem kibrentika, hanem kibernetika; ez egy gép, amely felsepri a padlót.
– Akkor miért mászott az ágy alá?
– Jaj de bolondos vagy, hiszen az ágy alatt is kell seperni.
A gép eközben odakúszott az ajtóhoz, és sípolni kezdett. Az ajtó mintegy varázsszóra kinyílt, és a gép bekúszott a szomszéd szobába. Ott ismét végigment az egész padlón, még az asztal alá is bemászott, úgyhogy a végén egyetlen porszem sem maradt utána.
Közben Pöttyömpötty is fölébredt, és meghallva a lármát, kikukkantott a szobájából.
– Mi van itt nálatok?
– A kibernetika – válaszolta Nemtudomka, miközben a gépre mutatott. – Magától söpri fel a padlót, érted?
– Jaj de csodálatos! – kiáltott fel Pöttyömpötty.
– No nézd, hogy csodálkozik! – legyintett Loncsos. – Az lenne csodálatos, ha a gép bent összemocskolná a padlót. De ha felsöpri, azon nincs semmi csodálkoznivaló.
A gép befejezte a takarítást, odamászott a szoba közepére, egy helyben forgott, mintha körül akart volna nézni, aztán odakúszott a sarokba, és eltűnt egy kis ajtó mögött, amely a padló fölött volt egy falban.
Utasaink megreggeliztek (reggeli előtt természetesen megmosakodtak, fogat mostak és felöltöztek), majd reggeli után elhatározták, hogy sétálnak egyet a városban, hiszen jóformán még nem is látták. Amikor lementek a lépcsőn, és kiléptek a szállodából, észrevették, hogy az utcán már sok a járókelő. Majdnem minden picurka kezében újság volt. Volt, aki padon ülve olvasott, mások pedig a járda közepén álltak és olvastak. Volt olyan, aki járás közben olvasott, azaz lépkedett, miközben egészen belebújt az újságba, és emiatt sok összeütközés történt. De azért senki sem törődött azzal, hogy meglökték, mivel mindenki nagyon belemerült az olvasásba. Akinek még nem volt újságja, hanyatt-homlok rohant a sarki újságosbódéhoz.
– Biztos valami nagyon fontos dologról ír az újság – szólalt meg Pöttyömpötty.
Pöttyömpötty meglátott egy leánykát, aki egy kisszéken helyezkedett el, és nagy érdeklődéssel olvasta az újságot; megkérdezte tőle:
– Lenne szíves megmondani, mi történt? Miért olvas mindenki újságot?
– Lapocska elveszett – válaszolta a leányka.
– Miféle Lapocska?
– Volt egy ilyen nevű legényke.
– És miért veszett el?
– Éppen ez az, amit nem tudok. Mindjárt végigolvasom az újságot, és akkor mindent elmondok magának.
Pöttyömpötty már el akart rohanni az újságosbódéhoz, de közben észrevett egy legénykét, hatalmas paksaméta újsággal a hóna alatt. Gyorsan lépdelt az utcán, és mindenkinek adott egy újságot, aki olvasni akart. Amikor egy vonalba ért Pöttyömpöttyel, neki is a kezébe adott egy újságot.
Pöttyömpötty Nemtudomkával és Loncsossal együtt leült egy padra, és elkezdte felolvasni a Lapocskáról és Betűcskéről szóló cikket, és felolvasta mindazt, amit mi már az előző fejezetben elmondtunk. Amikor Nemtudomka meghallotta, hogy Lapocska szeretett járás közben könyvet olvasni, azon nyomban megértette, hogy ez a Lapocska nem lehet más, mint az a legényke, akivel előző nap találkozott az utcán, és akit szamárrá változtatott. A lelkiismeret újból gyötörni kezdte. De Nemtudomka egy szóval sem említette Pöttyömpöttynek, hogy mire jött rá.
Pöttyömpötty nagyon érzékeny lelkű kislány volt, és ez az egész história úgy elszomorította, hogy még a könnyei is kicsordultak.
– Emlékszel, Nemtudomka, hogy mi is ugyanolyan jó barátok voltunk, mint ez a Lapocska és Betűcske, és mi is meséket olvastunk fel egymásnak? – mondta a kislány. – Mi lenne, ha te is elvesznél közülünk?
– Hogy bőg az ostoba! – szólt rá Loncsos. – Hiszen Nemtudomka még nem veszett el! Itt ül, láthatod!
Nemtudomka közben fogta az újságot, és olvasta. Felfigyelt az egyik hírre.
– Ide hallgassatok, mit írnak itt – mondta, és hangosan felolvasta a hírt:
Tegnap este a Piskóta utcában egy gazdátlan szamarat találtak. Az állat a járdán kóborolt, váratlanul fel-feltűnt a járókelők előtt, és külsejével megrémítette őket. Néha lement a kocsiútra, ahol a robogó gépkocsik veszélyeztették életét. A gazdájának felkutatására irányuló valamennyi kísérlet eredménytelen maradt. A rendőrség munkatársai elfogták a kóbor szamarat, és az állatkertbe szállították.
– Hát elfogták a szamarat, és beszállították az állatkertbe – mondta Pöttyömpötty. – Mi van ebben?
– Hiszen ez. . . – kezdte Nemtudomka.
Azt akarta mondani, hogy ez biztosan az a szamár, amelyikké előző nap ő változtatta át azt a picurkát, de amikor észrevette, hogy majdnem elszólta magát, elhallgatott.
– Mi az a „hiszen ez”? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Hát hiszen ez... hiszen ez... – dadogta zavartan Nemtudomka. – Hiszen ez azt jelenti, hogy Napvárosban állatkert van, és mi elmehetünk, és megnézhetjük az állatokat.
– Helyes! – örvendezett Loncsos. – Már nagyon szerettem volna elmenni az állatkertbe, és megnézni az állatokat.
Meg kell jegyeznünk, hogy a picurkák országában, akárcsak minálunk, különböző állatok vannak: oroszlánok, tigrisek, farkasok, medvék, krokodilok, sőt még elefántok is. Csakhogy ezek az állatok nem olyan nagyok, mint nálunk, hanem egész aprók, egész pindurik. A farkas ott akkora, mint egy egér, a medve, mint egy patkány, a legnagyobb állat, az elefánt, pedig akkora, mint egy kiscica. Mégis ezek a csepp kis állatok szörnyű óriásoknak tűntek a picurkák szemében, akik, mint ez már mindenki előtt ismeretes, csupán hüvelyk nagyságúak voltak. Alacsony termetük ellenére a picurkák nagy bátorságukról híresek. Rettenthetetlen hősiességgel fogták el a vadállatokat, és vitték be az állatkertbe, hogy mindenki elmehessen, és megnézhesse őket.
Amikor Loncsos az állatkertről hallott, rögtön felugrott a padról, hogy minél előbb odainduljon, és így szólt:
– De most mit tegyünk? Hiszen nem tudjuk, hol az állatkert...
– Semmi az egész, mindjárt megtudjuk – mondta Nemtudomka. Odament egy legénykéhez, aki a járdaszélen újságot olvasott, és megkérdezte tőle:
– Legyen szíves megmondani, hol van az állatkert. Meg kell néznünk a szamarat, azazhogy... huh!... nem a szamarat, hanem általában az állatokat.
– Az állatkerthez a kilences autóbusszal mehetnek – felelte a legényke. – A megálló itt van a szálloda mellett.
Nemtudomka megköszönte a felvilágosítást, és utasaink elindultak az autóbuszmegállóhoz. Nem kellett sokáig várniuk, egy-két perc múlva odagördült az autóbusz. Ajtaja vendégszeretően kinyílt, utasaink felszálltak, és az autóbusz tovagördült; olyan könnyedén mozgott, hogy egy cseppet sem rázott. Ez az autóbuszkerekek és a rugózat különös felépítésével magyarázható.
Az autóbusz belső berendezése is igen különös volt. Minden ablak mellett egy kisebb asztal állt, mindkét oldalán két puha heverő, és mindegyik heverőn két utas foglalhatott helyet. Az asztalokon újságok, folyóiratok, valamint sakk- és dámajátéktáblák, lottó, dominó és más asztali játékok hevertek. Az ablakok között szép festmények díszelegtek, a mennyezet alatt színes zászlók lengtek, és ez az egész autóbusznak igen vidám külsőt adott. Az autóbusz elejében televíziós készülék állt, melynek képernyőjén a kívánság szerint filmeket, labdarúgó-mérkőzéseket és más televíziós adásokat láthattak. Végül az autóbusz végében volt egy céllövölde. Leírásunk nem lenne teljes, ha nem említenénk meg, hogy az autóbuszban nem volt kalauz. Helyette hangszóró függött a falon, melyen keresztül hangosan bemondták a megállók nevét.
Amikor Nemtudomka és társai felszálltak az autóbuszra, látták, hogy néhány utas az asztalra hajolva újságot olvas, két leányka lottózik, két másik leányka és két legényke sakkozik. Három leányka előreült, és a televíziós adást nézte. Két legényke felváltva célba lőtt egy légpuskából – ez egyébként senkit sem zavart. Néhány legényke belemerült a vitába, amely a Lapocska eltűnésével kapcsolatos újságcikk alapján keletkezett. Az egyik utas elkezdte mesélni azt az esetet, amely egy ismerősével, egy Csengettyű nevű picurkával történt, aki egyszer éjszaka eltévedt az utcán, és sehogy sem tudta megtalálni a hazavezető utat.
Ez az elbeszélés nagyon érdekelte Nemtudomkát, de mégsem sikerült megtudnia, hogyan végződött Csengettyű története, mivel az autóbusz nemsokára megállt az állatkertnél, és neki le kellett szállnia, anélkül hogy végighallgathatta volna az elbeszélést.

Tizenötödik fejezet 
AZ ÁLLATKERTBEN

Virágváros lakóinak eddig még nem sikerült állatkertet berendezniük, ezért Nemtudomka és barátai még soha nem jártak állatkertben. Rácsos, nagy, komor vasládáknak képzelték az állatok ketreceit; a valóságban ezek igen vonzó külsejű, csinos házikók voltak, zöld pázsit és virágok között. A háztetők a legkülönbözőbb színekben tarkállottak. Minden egyes házikó elülső fala rácsból volt, ezért a bennük ülő állatokat jól lehetett látni. A ketreceken kívül az állatkertben voltak kis tavak és medencék, melyekben különböző vízimadarak és más víziállatok éltek, például a fókák és a vízilovak. A madarak tágas dróthálóval borított röpködőkben éltek. És az olyan madarak, mint a páva, pulyka, amelyek sem úszni, sem repülni nem tudnak, a szabadban sétáltak, ott, ahol kedvük tartotta. Az állatkert közepén sziklákból összerakott mesterséges hegy állt, ezen mászkáltak a hegyi kecskék és bárányok.
Az állatkertbe érve Nemtudomkának majd kiesett a szeme, úgy bámulta az állatokat, szerette volna megtalálni köztük Lapocskát, akit ő változtatott szamárrá. Szerette volna a lehető leggyorsabban visszaváltoztatni picurkává, mivel a lelkiismerete állandóan gyötörte, egy percre sem hagyott nyugtot neki. Pöttyömpötty is nagy érdeklődéssel nézte az állatokat, és nem győzött csodálkozni. Pöttyömpöttynek nagyon jó szíve volt. Éppen ezért minden alkalommal szomorúan sóhajtott, és így szólt:
– Ó, ti szegénykék! Miért zártak benneteket ketrecbe? Hisz biztosan sétálni szeretnétek...
Loncsos azonban szokása szerint semmin sem csodálkozott, és csak azon igyekezett, hogy minél távolabb legyen a ketrecektől. Amikor meglátta a farkast, így szólt:
– No hiszen, farkas! Egyszerűen egy nagy kutya.
Amikor meglátta a tigrist, így szólt:
– Egyszerűen egy nagy macska. Nem kell félni tőle.
– Akkor menj hozzá közelebb, ha nem kell félni tőle – mondta Nemtudomka.
– De közelről rosszul látok. Távollátó vagyok.
A tigrisketrec közelében egy szörpösbódé állt. A bódéban nem volt kiszolgáló, de ha valaki inni akart, odament, megnyomott egy gombot, és a szörp automatikusan beleömlött a pohárba. Amikor Loncsos ezt észrevette, kijelentette, hogy nagyon melege van, és ő is szeretne szörpöt inni.
– Jól van, kipróbálhatod – egyezett bele Nemtudomka.
Odament a bódéhoz, és a pulton sorban csapokat láttak, amelyekre gombok voltak erősítve.
– Melyik gombot nyomjam le? – kérdezte értetlenül Loncsos.
– Hát nyomd le azt, amelyikre a cseresznye van rajzolva – tanácsolta Nemtudomka.
Loncsos az ujjával lenyomott egy gombot, amelyre piros cseresznye volt rajzolva. A csap feletti kerek nyílásból azonnal kiugrott egy tiszta pohár, és sisteregve, rózsaszín sugárban csurgott bele a cseresznyeszörp. A pultban azonnal kinyílt egy nyílás, és a pohár leereszkedett.
– Na tessék! – sértődött meg Loncsos. – Akartam inni még egy pohárkával.
– Akkor nyomd meg újra a gombot – tanácsolta Pöttyömpötty.
Loncsos lenyomta azt a gombot, amelyre narancs volt rárajzolva.
A nyíláson újra kiugrott egy tiszta pohár, és narancsszínű sugárban csurgott bele a narancsszörp.
– Hát most akkor lenyomom azt, amelyiken citrom van – mondta.
– Én meg azt, amelyiken áfonya – mondta Nemtudomka.
– Én meg az eprest – mondta Pöttyömpötty.
Mind a hárman nyomkodták a gombokat, és itták a szörpöt. Végül Loncsos, akinek a hasában bugyborékolni kezdett a lehörpölt víz, és a szénsav már az orrába tódult, azt mondta, hogy egyelőre nem kíván többet inni. Erre barátaink továbbindultak. Rövidesen odaértek a majomketrechez, és nézegették a majmokat, ezeket az eleven, ügyes és szórakoztató állatokat. A ketrecükben létrák, póznák, hinták, trapézok voltak. A majmok felmásztak a póznákra, hintáztak, a létrákon ugráltak, ügyesen belekapaszkodtak mind a négy kezükkel, sőt még a farkukkal is. Az egyik majom talált valahol egy kis tükröt, végighordozta az egész ketrecen, egy percre sem engedte el. Minduntalan belenézett a tükörbe, és olyan grimaszokat vágott, hogy meg kellett szakadni a nevetéstől. Nemtudomka hangosan nevetett, amikor ránézett a majomra, és azt mondta, hogy Loncsosra hasonlít.
– Egy cseppet sem hasonlít! – sértődött meg Loncsos. – A majomnak van farka, nekem pedig nincs.
Vitatkozni kezdtek, Loncsos megdühödött.
– Megmondom Pöttyömpöttynek, hogy szamárrá változtattál egy picurkát – mondta.
– Majd kapsz egy „megmondom”-ot! Hiszen megígérted, hogy hallgatsz, te áruló! – sipította Nemtudomka, és felemelt ököllel támadt Loncsosra.
– Csend, csend! Micsoda szégyen! – háborgott Pöttyömpötty. – Legalább a majmok előtt szégyellnétek magatokat! Gyerünk innét!
– Nem megyek! – morogta haragosan Loncsos.
– Mi az, talán egész nap a majmokat fogod nézni? Még az elefántot sem láttuk.
Barátaink elindultak az elefánt felé. Az út mellett észrevettek egy alacsony kerítést, amely mögött fából épített istálló állt. Az istálló mellett egy kis szürke szamarat láttak. Hosszú füle, kicsi, bánatos szeme volt a szamárnak. Szomorúan lecsüggesztette a fejét, és látszott rajta, hogy gondolkozik valamin. Amikor Loncsos meglátta a szamarat, vigyorgott, és a könyökével elkezdte bökdösni Nemtudomkát.
– Nézd, ott a szamarad!
– Ej, hallgass már! – mordult rá Nemtudomka. – Fogd be a szád, értetted?!
– Már megint mit fújtok itt egymásra, mint két gúnár? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Mi nem fújunk – felelte Loncsos. – Csupáncsak azt mondom, hogy ez biztosan az a szamár, amelyikről az újságban írtak.
Utasaink, miután megnézték a szamarat, továbbmentek, és néhány perc múlva már az elefántháznál voltak. Az elefántot elég nehéz volt meglátni, mert a ketrecet óriási tömeg picurka állta körül. Pöttyömpötty azonnal elindult, hogy átfurakodjon a tömegen. Loncsos pedig igyekezett a nyomában haladni.
Nemtudomka, amint észrevette, hogy egyedül maradt, azonnal visszafordult, és odaszaladt a szamárhoz.
A szamár most is a kerítés mögött állt, csak közelebb ment a kiskapuhoz. Nemtudomka jobbra-balra nézegetett, és amikor látta, hogy senki sincs a közelben, a kabátja belsejéből kihúzta a varázspálcát, suhintott egyet, és így szólt:
– Azt akarom, hogy a szamár ismét picurkává változzék.
Még ki sem mondta ezeket a szavakat, amikor látta, hogy a szamár a két hátsó lábára áll, kiegyenesedik... és többé már nem is szamár, hanem egy igazi, valódi legényke. Mandzsettás, rövid, feszes ujjú, kurta, zöld mellényt és zöldessárga, bő nadrágot viselt. A fején világoskék sapka díszelgett, narancsszínű pettyekkel és ugyancsak narancsszínű bojttal a tetején. A sapka alól hosszú tincs merészkedett elő, amely egész a szemöldökéig befedte a homlokát.
A picurka ránézett Nemtudomkára, aztán nagy hozzáértéssel kiköpött a fogai között, hangosan szipákolt, és az öklét végighúzta az orrán. Az ökle nagy volt, az orra pedig kicsi, akkora, mint egy kis gomb, telis-tele szeplővel. Mindezek után a legényke kilökte a lábával az ajtót, és kijött rajta. Itt megállt egy percre, és Nemtudomkához fordult. Apró szeme kihívóan villogott, hosszú felső ajka egész az orráig ért, a szája pedig majdnem a füléig húzódott. A volt szamár, miután ily módon rámosolygott Nemtudomkára, mind a két kezét a nadrágzsebébe dugta, és eltávozott az ösvényen. Nemtudomka sokáig követte a tekintetével. Mintha csak kő esett volna le a szívéről. A lelkiismerete, amely állandóan gyötörte, most elhallgatott, és Nemtudomka boldogan szaladt vissza a barátaihoz.
Mialatt Nemtudomka távol volt, Pöttyömpötty odafurakodott az elefántketrechez, és jó alaposan megnézte az elefántot. Nagyon elcsodálkozott, hogy milyen nagy ez a furcsa állat. De legjobban azon csodálkozott, hogy elöl hosszú ormánya volt az elefántnak, amellyel, mint valami kézzel, fel tudta emelni a legkülönbözőbb tárgyakat. Loncsos azonban nem mert ilyen nagy állat közelébe menni. Egész idő alatt ott forgolódott a tömegben, és az előtte állók háta mögül nézte az elefántot. Ennek következtében nem látott belőle mást, csak a fejét, a kétoldalt lecsüngő füleit. Miután úgy döntött, hogy mindebből tökéletesen eleget látott már, Loncsos kifurakodott a tömegből. Ekkor ért vissza Nemtudomka.
– Nos, láttad az elefántot?– kérdezte Loncsostól.
– Eh, nincs azon semmi csodálnivaló! – legyintett Loncsos. – Mást se mondanak, csak: „Elefánt, Elefánt”! Mi néznivaló van rajta? Csak a füle!
Ekkor vált ki a tömegből Pöttyömpötty.
– Hát te meg hova tűntél, Nemtudomka? Miért nem nézted meg az elefántot?
– Majd fogok én itt füleket nézni! Jobb, ha elmegyünk, és iszunk még egy kis szörpöt.
– Helyes! – örvendezett Loncsos. – Én is szívesen felhajtanék megint egy pohárral.
De Pöttyömpötty nem ment velük.
– Menjetek csak, én majd itt a padon megvárlak benneteket – mondta, és leült az út mentén álló padra.
Nemtudomka és Loncsos visszaindult a szörpös-bódé felé.
– Tudod, Loncsos, azt a szamarat már vissza is változtattam picurkává! – dicsekedett Nemtudomka.
– Áá... – húzta a szót Loncsos – bizony, bizony, én észrevettem, hogy elszaladtál valahova.
Egy perc múlva ismét odaértek a kerítéshez, és Loncsos meglátott egy szamarat, amely bent állt a sövény mellett.
– No nézd meg, hogy visszaváltoztattad! – nevetett Loncsos. – Hiszen ott áll!
– Ki áll ott? – csodálkozott Nemtudomka.
– Hát a te szamarad!
– Ó, hogy az ördög...! – kiáltotta bosszúsan Nemtudomka, mikor meglátta a szamarat, amelyik, mintha mi se történt volna, ránézett, és lustán hunyorgott. – Lehetséges, hogy ismét visszaváltozott szamárrá! Ide hallgass: talán ez nem is az a szamár?
– Tényleg? – értette meg Loncsos. – Lehet, hogy ez másik. Bizonyára az istállóból jött ki.
– Jó, hogy ezt megláttuk – mondta Nemtudomka. – Lehetséges, hogy éppen ez az a szamár, amelyik nekem kell, amelyiket meg már átváltoztattam, nem az igazi volt. .
– Igaz! – vette át a szót Loncsos. – Ez, lehetséges, természetesen az, az pedig nem volt az, de lehet ellenkezőleg, hogy az nem volt az, hanem ez az...
– Megállj, mert már teljesen összezavarodtam ezek között a szamarak között – szakította félbe Nemtudomka. – Jobb, ha ezt is átváltoztatom.
– Helyes – hagyta rá Loncsos, aki nagyon szerette volna látni, hogyan változik át egy szamár picurkává.
Nemtudomka suhintott a varázspálcával, és így szólt:
– Azt akarom, hogy ez a szamár is picurkává változzék!
Nemtudomkának és Loncsosnak még arra sem volt ideje, hogy pislogjon egyet, amikor a szamár helyett egy picurka jelent meg előttük. Ugyanolyan szűk ujjú, kurta mellény volt rajta és ugyanolyan bojtos sapka, mint a másikon, csak a mellénye nem zöld, hanem rikító piros volt; a sapkája se világoskék, hanem sötétkék volt, apró, fehér pettyekkel. Nadrágja ugyanolyan rikító zöldessárga volt. Az arca is hasonlított az előbbi picurkáéra: ugyanolyan apró, fekete szeme, homlokába hulló hosszú üstöke volt, rendkívül vastag felső ajka és apró, szeplős orra. A különbség csak abban rejlett, hogy az első picurkának csak az orra volt szeplős, ennek pedig az orrán és az orra körül az arcán is szeplők virultak.
Értetlenül nézett körül a picurka, szeplős orrával fintorgott, és a fejét rázva, tüsszögő, nyerítő hangot adott ki. Rá se nézett Nemtudomkára és Loncsosra, odament a kerítéshez, kimászott rajta, és eltűnt.
Amikor Loncsos látta ezt a csodálatos átváltozást, szinte megállt az esze, elnémult, és amikor a picurka már eltűnt a kerítésen túl, csak akkor kérdezte meg: – Az?
– Mi az, hogy: az?– értetlenkedett Nemtudomka.
– Hát az a picurka volt, akit szamárrá változtattál?
– Ördög tudja! – mondta Nemtudomka, és széttárta a karját. – Én már elfelejtettem, hogy az milyen volt, de jól van, a kettő közül valamelyik csak az... megállj, hát az meg ott kicsoda?! – kiáltott fel hirtelen.
– Nagy ég! Még egy szamár! – jajdult fel Loncsos, amikor meglátott egy nagy fülű fejet, amely kibújt az istálló nyitott ajtaján.
– Még nem elég a sok bajból! – kiáltott fel Nemtudomka. – Még egyet át kell változtatnom...
– Megállj csak! – mondta Loncsos. – Azt hiszem, ez nem szamár, hanem ló.
– Ugyan! A ló sokkal nagyobb.
– Igaz – egyezett bele Loncsos. – Egyrészt olyan, mintha ló volna, másrészt olyan, mint egy szamár. Lehet, hogy egyszerűen csak nagy szamár, ennyi az egész.
– Ej, nincs nekem arra időm, hogy vesződjek velük! – mondta Nemtudomka. – Átváltoztatom és punktum. Egy picurkával több lesz.
Mialatt beszélgettek, a szamár kijött az istállóból, és egyenest feléjük tartott. Nemtudomka sebtében suhintott a pálcával a szamár orra előtt.
– Azt akarom, hogy ez a szamár is picurkává változzék!
Kimondta, hunyorított egyet, és amikor kinyitotta a szemét, a szamár már nem volt ott, hanem egy picurka állt a helyén. Ugyanolyan volt, mint a két előbbi, csupán kissé magasabb, ugyanolyan vastag ajka volt, és a szeplők nemcsak az orrán és az orra körül, hanem az egész arcán, sőt még a kezén is díszelegtek. Odament a kerítéshez, farkasszemet nézett Nemtudomkával, és szigorúan megkérdezte:
– Hol van Makrancás és Pegazus?
– Miféle Makrancás és Pegazus?– rémült meg Nemtudomka.
– Hát a szamarak. Talán nem láttad, hogy két szamár volt itt?
– Nem láttam – hazudta zavartan Nemtudomka.
– Mit hazudsz?! Talán akarsz egyet a pofádba?
– Mi az, hogy a pofádba? – értetlenkedett Nemtudomka.
– Hát ez az!
A picurka átnyújtotta szeplős kezét a kerítésen, és egy akkora fricskát adott Nemtudomkának, hogy az majdnem leesett a lábáról.
– Szóval így! – kiáltotta Nemtudomka, és dühében csak úgy kapkodta a levegőt. – Szóval verekedni akarsz? Hát majd én!... Majd én!...
– Mit mondtál?! – kiáltotta a picurka. – Majd mindjárt leszámolok veled!
És azon nyomban átmászott a kerítésen. De Nemtudomka nem várta be a leszámolást, gyorsan eliszkolt. Loncsos utána iramodott. A meteorok gyorsaságával száguldottak el az állatketrecek előtt, nyomukban hangosan szuszogva és hangosan trappolva, mint a ló, futott az újonnan megjelent picurka. Ki tudja, mivel végződött volna ez a hajsza, ha a picurka bele nem botlik egy gyökérbe, és el nem terül az út közepén. Amikor felállt a földről, látta, hogy Nemtudomka és Loncsos már messze jár, és nem tudja utolérni őket.
– Majd én megmutatom! – kiáltotta. – Majd még találkozunk! Majd én megtáncoltatlak!
Súlyos öklével megfenyegette Nemtudomkát, aztán mind a két kezét beledugta zöldessárga, bő nadrágja zsebébe, és ellépkedett. Amikor Nemtudomka és Loncsos látták, hogy elmúlt a veszély, mind a ketten visszamentek Pöttyömpöttyhöz.
– Hol mászkáltok? – kérdezte haragosan a leányka. – Már keresésetekre akartam indulni.
– Egy eszeveszett szamár vett üldözőbe bennünket – mondta Nemtudomka.
– Miféle eszeveszett szamár?
– Majd később elmondom.
– Miféle beszéd az, hogy „majd később”?! Azonnal mondd el!
Nemtudomkának be kellett vallania, hogy ő változtatta Lapocskát szamárrá, és mindent el kellett mondania, ami történt.
– Látod, Nemtudomka, milyen gonosz vagy! – mondta Pöttyömpötty, amikor végighallgatta a történetet.– Talán azért adták neked a varázspálcát, hogy szamárrá változtasd a picurkákat?
– Nem vagyok gonosz, Pöttyömpötty. Egész idő alatt gyötrődtem e miatt a Lapocska miatt, és Betűcske miatt is. Agyonmardosott a lelkiismeret. Becsületszavamra! És te se haragudj! Hiszen jól végződött minden, és Lapocska most már valószínűleg visszatér Betűcskéhez.
– Még jó, hogy elolvastuk az újságban, hol keressük Lapocskát – mondta Pöttyömpötty.

Tizenhatodik fejezet
HOGYAN TALÁLKOZOTT NEMTUDOMKA, PÖTTYÖMPÖTTY ÉS LONCSOS PEGAZUSSAL, ÉS MI LETT A TALÁLKOZÁS KÖVETKEZMÉNYE

Utasaink a nap hátralevő részét az állatkertben töltötték, mert még sok olyan állat volt, amelyet nem láttak. Csak este tértek vissza a szállodába, megvacsoráztak, és aludni tértek. Nemtudomkát most már nem gyötörte a lelkiismeret, és nagyon gyorsan elaludt.
Egyébként nem aludt volna el olyan gyorsan, ha valaki elmondja neki, hogy Lapocska nem volt a picurkává változtatott szamarak között. Hiba csúszott az újságba, és ahelyett, hogy azt írták volna, hogy a talált szamarat elvitték a cirkuszba, tévesen azt írták, hogy elvitték az állatkertbe. Ezért maradt Lapocska továbbra is a cirkuszban, és az állatkertben levő három szamár helyett megjelent három picurka. Az elsőt Pegazusnak, a másodikat Makrancásnak, a harmadikat Kaligulának hívták. Bár Kaligulát az állatkertben közönséges szamárnak tartották, a valóságban nem szamár, hanem öszvér volt. Mint ismeretes, az öszvér a ló és a szamár között levő állat, azaz valamivel kisebb a lónál, és egy icipicit nagyobb a szamárnál. Amíg Makrancásból és Pegazusból egy-egy rendes növésű picurka lett, addig Kaligula elég magas lett. Kilenc és fél hüvelyk magas volt. A picurkák országában használatos hüvelyk egy és egynegyed centiméter hosszú. Ha az egy és egynegyed centimétert kilenc és félszer vesszük, ebből mindenki megtudhatja, mekkora volt ez a Kaligula.
Mind a hárman, Pegazus és Makrancás is meg Kaligula is, csodálkoztak a velük történt változáson. A legfurcsábbnak azt találták, hogy két lábon járnak, nem pedig négyen, mint azelőtt, és hogy valahogy hirtelen megtanultak beszélni. De különösen azon csodálkoztak, hogy paták helyett a kezükön most ujjak vannak. Ezt valahogy nagyon mulatságosnak találták. Ha valamelyikük ránézett a kezére vagy csak az ujjára, abban a pillanatban már rázta is a nevetés.
De sem Kaligula, sem Makrancás, sem Pegazus nem tudta megmagyarázni, mi van ezen nevetnivaló. Egyébként olyan picurka lett mindegyikből, aki a dolgokon nem szeret elgondolkodni, és nyomban azt teszi, ami éppen eszébe jut. A továbbiakban olvasóink maguk is meggyőződhetnek erről, mivel a jövőben még találkozni fognak velük.
Másnap reggel Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos ébredés után azon törte a fejét, merre induljanak sétára, és ne menjenek-e el ismét az állatkertbe, de Pöttyömpötty azt mondta, hogy jobb, ha egyszerűen járkálnak az utcán, és megnézik a várost, hisz lényegében egész addig még nem is látták.
Megreggeliztek, lementek a lépcsőn, kiléptek a szálloda kapuján, és ott voltak az utcán. A sok-sok járókelő már elözönlötte a széles járdát. A friss reggeli szellő virágillatot hozott, a járdák mentén ugyanis rengeteg virág nyílt. A napocska épp most ért a háztetők fölé, és rásütött a gyalogosok vállára, hátára, arcára, homlokára, orrára meg a fülére. Ezért mindenki elégedett és vidám arcot vágott.
A járda szélén Nemtudomka és társai megpillantottak egy fehér kötényes, fénylő fekete gumicsizmás picurkát. Üstökinek hívták a picurkát, gumicső volt a kezében, ezzel öntözte a virágokat. A vízsugár nagy erővel tört elő a csőből; a picurka ügyesen irányította a sugarat a virágokra, vigyázott, hogy egy csöpp se fröcskölődjék a járókelőkre.
Utasaink megálltak a közelben, és akaratlanul is gyönyörködtek a picurka munkájában. Ezalatt a távolban feltűnt még egy picurka. Szűk ujjú, kurta, zöld mellényt viselt, zöldessárga nadrágot és sötétkék sapkát, narancsszínű bojttal. Nemtudomka nyomban felismerte benne azt a szamarat, akit előző nap picurkává változtatott. Valóban Pegazus volt. Reggeltől fogva a városban lófrált, bámészkodott mindenfelé, és nem tudta, mit csináljon. Amikor meglátta az öntöző picurkát, ő is megállt és megbámulta. Hirtelen valahogy nagy kedve kerekedett, hogy gumicsővel vizet fröcsköljön, és így szólt:
– Hé, add ide kicsit, hadd fogjam azt a csövet! Én is szeretnék egy kicsit virágot öntözni.
Üstöki udvariasan mosolygott, átnyújtotta neki a gumicső végét, és így szólt:
– Parancsoljon!
Pegazus megörült, a fémcsövet a két keze közé vette, és a vízsugarat a virágokra irányította.
– Emelje egy kicsit magasabbra a sugarat, hogy felülről érje a víz a virágokat – tanácsolta Üstöki. – Ha közvetlen közelről éri a sugár, megárthat a növényeknek.
Pegazus engedelmesen magasabbra irányította a sugarat.
– Lám, most jól van! – dicsérte Üstöki. – Látom, hogy önben van tehetség a virágöntözéshez. Most dolgozzon itt egy kicsit, én egy percre hazaszaladok. Persze, ha nem esik nehezére – tette hozzá.
– Dehogy, dehogy! Ugyan! Nem esik nehezemre – felelte Pegazus.
Üstöki elment, és Pegazus teljesen önállóan folytatta a virágöntözést. A víz nyomásától a cső remegett a kezében. Pegazusnak úgy rémlett, mintha a cső élne, és nagyon büszke volt, hogy ilyen fontos munkát végez. Egyszerre meglátta az elöl álló Nemtudomkát, Pöttyömpöttyöt és Loncsost, és vad ötlete támadt:
„Hűha, mi lenne, ha lelocsolnám őket?”
Még végig se gondolhatta az egészet, amikor a keze magamagától Nemtudomkára irányította a vízsugarat, és tetőtől talpig lelocsolta.
– Hé! – kiáltott rá Nemtudomka. – Miért locsolsz le?!
Pegazus úgy tett, mintha nem hallotta volna Nemtudomka szavait, és másfelé irányította a vízsugarat, aztán, mintegy véletlenül, ismét Nemtudomkára zúdította. Nemtudomka haragjában majdnem a levegőbe ugrott, és már rohant volna, hogy megbüntesse a támadót, de Pöttyömpötty megragadta a karját, és így szólt:
– Gyerünk innét! Még csak az kéne, hogy verekedésbe keveredjél!
Mind a hárman megfordultak, és már el akartak menni, amikor Pegazus egyenest Pöttyömpötty nyaka közé zúdította a vízsugarat.
– Jaj! – visította Pöttyömpötty, amikor érezte, hogy a jeges víz a nyakába ömlik, és végigfolyik a hátán.
– Mit, még Pöttyömpöttyöt is lelocsoltad?! – kiáltotta dühöngve Nemtudomka. – Megállj, most megkapod!
Odarohant Pegazushoz, és ki akarta kapni a csövet a kezéből, de Pegazus elfordította, és a víz most a járda felé ömlött, és lespriccelte a járókelőket. Nemtudomka meg akarta kaparintani a cső végét, és oldalra került, de Pegazus hátat fordított neki, és a lábával akarta ellökni.
– Mit, még rugdosol is?! – mormogta Nemtudomka.
Végül elkapta a cső végét, és ki akarta csavarni Pegazus kezéből, de az nem adta. A víz sustorogva csapódott ki a cső végén, és nagy erővel zuhogott hol egyik, hol a másik irányba. A járókelők a hideg víz elől menekülve elszaladtak, de a járda szélétől egy bizonyos távolságra kétoldalt összeverődtek, és sehogy se tudták felfogni, miért locsolják őket vízzel. Néhányan rákiáltottak Nemtudomkára és Pegazusra, hogy már hagyják abba a rakoncátlankodást. Pöttyömpötty is kiabált, de Nemtudomka és Pegazus mit sem törődtek a kiáltással, és tovább rángatták egymás kezéből a csövet.
– El kellene venni tőlük az öntözőgumit – mondta valaki.
– Helyes! – kiáltották a tömegből. – Együttes erővel támadjuk meg őket, és vegyük el a csövet, akkor nem tudnak itt locsolkodni.
Nyomban akadt parancsnok. Egy Durbincs nevű picurka volt az. Világosbarna sportöltönyt és széles karimájú kalapot viselt.
– Hát akkor, barátaim, utáá-nam! – kiáltotta Durbincs, és előrerohant.
Pegazus ezt meglátta, és egyenest Durbincs arcába irányította a vízsugarat. Durbincs kalapja leröpült a fejéről, és tovagördült az utcán.
– Megállj! Megállj! – kiáltotta Durbincs, és a kalapja után rohant.
Közben Nemtudomka nagy ügyesen kikapta Pegazus kezéből az öntözőcsövet. De Pegazus nem vesztetted a fejét, belekapaszkodott a cső végébe, és olyan erővel szorította, hogy az levált a gumiról. Nemtudomka fejbe akarta verni Pegazust a csővel, amelyből tovább csurgott a víz, de közben a minden oldalról odatóduló picurkák karon ragadták. Pegazus látva, hogy ilyen rosszul alakul a dolog, nem sokáig teketóriázott, ledobta a cső végét a földre, és gyorsan szedte a sátorfáját.
Nemtudomka körül egy perc alatt nagy tömeg gyűlt össze. A picurkák elözönlötték az egész járdát, még az úttestet is. A gépkocsiforgalom megszűnt, és torlódás keletkezett az utcán. Nem tudni, honnan, előkerült egy rendőr, és így kiáltott:
– Félre innét! Kérem, távozzon mindenki! Akadályozzák a közlekedést!
– De ez itt lelocsolt bennünket! – kiáltotta Durbincs, és az ujjával Nemtudomkára mutatott.
– Én nem locsoltam! – kiáltotta Nemtudomka. – Engem locsoltak!
– Nézzen csak rám! – kiáltotta Durbincs. – Őt locsolták le! Haha!
Az események színhelyére mindenfelől újabb és újabb picurkák érkeztek. A tömeg egyre nőtt. A gépkocsik az utcakereszteződésnél összetorlódtak. Szegény rendőr a fejéhez kapkodott.
– Távozzanak, kérem szépen! – kiáltotta a rendőr.
De senki sem akart távozni. Azok, akik látták az egész eseményt, azért nem mentek el, mert szerettek volna elmondani mindent azoknak, akik nem látták; azok pedig, akik nem látták, azért nem mentek el, mert feltétlenül szerették volna megnézni Nemtudomkát. A rendőrnek eszébe jutott, hogy addig senki se megy el, amíg Nemtudomka ott lesz az utcán, és ezért elhatározta, hogy beviszi a rendőrségre.
A rendőr karon fogta Nemtudomkát, odavezette az utca sarkán álló gépkocsihoz. Pöttyömpötty és Loncsos meglátták, hogy a rendőr beülteti Nemtudomkát az autóba, odarohantak hozzá, és így kiáltottak:
– Vigyen el minket is! Vigyen el minket is!
De a gépkocsi már megindult és eltávozott. Pöttyömpötty és Loncsos inuk szakadtából rohantak utána, de hol volt az már! Úgyse érhették utol! A távolság gyorsan nőtt közöttük. Szerencsére a rendőrség nem volt messze. A gépkocsi befordult a sarkon túl, és egy-két perc múlva megállt egy kis földszintes ház előtt. A háznak kerek, kupolaszerű, ezüstre festett teteje volt, csak úgy csillogott a napfényben. Pöttyömpötty még meglátta, hogy a rendőr és Nemtudomka kiszállt a gépkocsiból, és elindult a ház felé.
Nemtudomka a rendőr kíséretében belépett az ajtón, és egy világos, tágas szobában találta magát. Ott meglátott még egy rendőrt, aki kerek forgószéken ült egy vezérlőasztal előtt. A vezérlőasztalon különböző bekapcsolók, átkapcsolok, késeskapcsolók, mikrofonok, telefonok és hangszórók voltak. A vezérlőasztal fölött négy sorban ötvenkét gömb alakú televíziós képernyő állt. A képernyőkön, mint valami gömbtükrön, visszatükröződött ötvenkét városi útkereszteződés, a házakkal, mozgó gépkocsikkal, gyalogosokkal és mindazzal együtt, ami az utcán előfordulhat. A szoba közepén függött még egy ugyanilyen gömb alakú képernyő, de az nagyobb volt.
Mind a két rendőr – az is, aki bevitte Nemtudomkát, és az is, aki a vezérlőasztalnál ült – ugyanúgy volt felöltözve, mint az összes többi picurka, de hogy látni lehessen, hogy ők rendőrök, akiknek mindenki köteles engedelmeskedni, csillogó rézsisakot viseltek, olyant, mint a tűzoltók. Aki a vezérlőasztalnál ült, alacsony és kövérkés volt. Silbaknak hívták. Az a hosszú és vékony pedig, aki Nemtudomkát behozta, Füttyös névre hallgatott.
A Silbak nevű rendőr meglátta, hogy Füttyös behozta Nemtudomkát, és így szólt:
– Á, itt az öntözőember! Mi az, barátocskám, mi jutott az eszébe, hogy vízzel akarta elárasztani az utcát?
– Én nem árasztottam el – suttogta zavartan Nemtudomka.
– Hogyhogy nem árasztotta el? – csodálkozott Silbak rendőr. – Hiszen láttuk! Itt a rendőrségen mi mindent látunk. Tessék, fáradjon közelebb.
Füttyös rendőr enyhén hátba lökte Nemtudomkát, hogy menjen közelebb a gömb alakú képernyőkkel felszerelt asztalhoz.
– Pontosan ötvenkét útkereszteződés tartozik a mi őrsünk felügyelete alá – mondta Silbak. – Csak rá kell néznünk erre az ötvenkét gömbre, és meglátunk mindent, ami bármelyik utcában történik. Ha a kis gömbökön nem látjuk elég jól az apró részleteket, be tudjuk kapcsolni a nagyobb gömböt.
Ezzel Silbak fordított egyet a bekapcsolón. Abban a pillanatban a szoba közepén függő gömbtükör titokzatos kékes fénnyel kigyulladt, és megjelent rajta egy útkereszteződés, az úttest közepén álló gépkocsikkal együtt.
– Nézzen ide: a Püspökkenyér és a Lepény utca sarkán torlódás van. Megállt az egész közlekedés! – mondta szemrehányóan Silbak, és kezével a gömbre mutatott.
Most egy másik kapcsolót fordított el, és a képernyőn egy másik útkereszteződés tűnt fel.
– Az Édes tér és a Kotlett utca sarkán is torlódás van – mondta Silbak. – Most sokáig várhatunk, amíg újra megindul a forgalom. Hiszen minden gépkocsinak el kell mennie valahová. Ezek miatt a fennakadások miatt megszakad a város normális élete.
Közben Füttyös rendőr ránézett az egyik gömb alakú kis képernyőre, és így szólt:
– Hiszen a Keleti utcában még nem oszlott szét a tömeg.
– Mindjárt bekapcsoljuk a Keleti utcát – mondta Silbak.
Elfordított még egy kapcsolót, és a nagy gömbön megjelent a Keleti utca képe, épp azon a helyen, ahol Nemtudomka összeverekedett Pegazussal a locsolótömlő miatt. A képernyőhöz közelebb lépve, Nemtudomka nagy tömeget látott, amely elárasztotta az egész utcát. A tömeg élén Durbincs állt, és mindenkinek elmondta, mi történt ott.
– Micsoda közönség lakik ebben a városban! – mondta Silbak, és a homlokát ráncolta. – Még most is tolonganak. Még egyszer ki kell menned, Füttyös, és kérd meg őket, hogy távozzanak. Menjenek, beszélgessenek más helyen, de nincs értelme, hogy csoportosuljanak. Attól megakad a forgalom.
– Máris teljesítem – egyezett bele Füttyös.
Bevezette Nemtudomkát a szomszéd szobába, melynek közepén egy asztal és néhány szék állt. Így szólt Nemtudomkához:
– Legyen szíves, kérem, várjon rám itt egy-két percig. Nemsokára visszajövök.
Füttyös rendőr becsukta maga után az ajtót, és eltávozott, de Silbak rendőr tovább figyelte mind az ötvenkét gömböt az útkereszteződések képével. A nagy képernyőn meglátta, hogy az események színhelyére érkező Füttyösnek sikerült rábeszélni a picurkákat, és a tömeg lassan ritkulni kezdett.
Füttyös az eredményes munka után beült a gépkocsiba, és elindult visszafelé.
– Most mit tegyünk a letartóztatottal? – kérdezte, amikor visszaért a rendőrségre.
– Magam sem tudom... – vonogatta a vállát Silbak.
– Én se tudom – mondta Füttyös. – Már mióta a rendőrségen dolgozom, de még egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy a járókelők lelocsolták volna egymást. Azt hiszem, rövid kis fejmosást kell tartanunk, aztán engedjük minél előbb haza, nehogy megsértődjön...
– Én is rettenetesen félek, hogy megsértődhet. Kérlek, Füttyös, engedd el. Valahogy finoman add tudtára, hogy nem szép dolog vízzel locsolkodni, és szép udvariasan kérj tőle bocsánatot azért, mert letartóztattuk. Mondd meg neki, hogy azért volt erre feltétlenül szükség, hogy a tömeg minél előbb szétszéledjen, és helyreálljon a közlekedés rendje.
– Rendben van – egyezett bele Füttyös.
– Egyébként vezesd csak ide, én is bocsánatot kérek tőle, mivelhogy túl szigorúan beszélgettem vele.
Egyeseknek furcsának, sőt valószerűtlennek tetszhet az ilyen beszélgetés rendőrök között. Mindenki megérti, hogy minden rendőr, ha a lehető legenyhébben is, de valahogy mégis megbüntette volna a letartóztatott rendbontót, és semmiképpen sem kért volna tőle bocsánatot. De gondoljunk arra, hogy Napvárosban minden a maga rendje és módja szerint történt. Egyszer régen Napvárosban, akárcsak a többi városban, az történt, hogy néhány picurka rosszul viselkedett. Verekedtek egymással, kövekkel, sárral dobálóztak, lelocsolták egymást vízzel, sőt néhányan idegen holmihoz nyúltak, és általában bántották egymást. E rendbontók elleni harcra alakult a rendőrség, amelynek jogában állt a bűnösök megbüntetése. Ha valaki ingerkedett, a nyelvét öltögette, megszegte a közlekedési szabályokat, nem ott ment a gépkocsival, ahol kell, vízzel locsolkodott, köpködött, vagy a kutyákat ingerelte, a rendőr köteles volt megrovásban részesíteni, és öttől tizenöt percig tartó büntetőprédikációt tartani. Minél nagyobb volt a bűn, annál hosszabb volt a prédikáció. A súlyosabb bűnökért súlyosabb büntetés járt. Például öklözésért – mell-, hát-, oldalöklözésért huszonnégy órás letartóztatás járt; pofozásért meg fejbe verésért kétszer huszonnégy órás letartóztatás; kővel való dobálásért vagy bottal való verekedésért háromszor huszonnégy órás letartóztatás járt. Ha az ütés következtében kék folt, horzsolás vagy karmolás keletkezett, akkor már ötnapi, ha pedig vér is folyt, úgy tíznapi bezárás járt. Ha valaki eltulajdonította a másét, ezért járt a legsúlyosabb büntetés: tizenöt nap.
Sokan persze azt gondolhatják, hogy tizenöt napi lezárás túl rövid idő olyan nagy bűnre, mint a lopás, de a kis picurkák számára, akik fölött sokkal lassabban múlott az idő, mint mifölöttünk, ez meglehetősen hosszú idő volt. Mindenesetre teljesen elegendő ahhoz, hogy megbánást érezzenek.
Meg kell mondanunk, hogy a rendbontók elleni harc effajta módszerei egész addig nem jártak jelentős eredménnyel, amíg a picurkák meg nem okosodtak. De idővel olyan okosak lettek, hogy többé senki sem verekedett a másikkal, senki se ütött meg senkit, nem sértett meg senkit, és nem vette el a másét. Lassan mindenki megértette, hogy úgy kell viselkedni a másikkal szemben, mint ahogy azt magunkkal szemben megkívánjuk. A rendbontók száma egyre csökkent, és a rendőrök lassan-lassan el is felejtették, hogy volt idő, amikor olyan szörnyű büntetéseket kellett alkalmazniuk, mint amilyen a letartóztatás. A „letartóztatás” szót teljesen elfelejtették, és ma már azt sem tudják, mit jelent.
A múlt időkből fennmaradó büntetések közül egyedül a büntető-prédikáció maradt meg, azaz azok az intelmek, amelyeket a rendőrök tartanak az utcai közlekedési szabályok megszegőinek, főleg a gépkocsivezetőknek. Rövidebben szólva: a rendőrségnek csak az maradt a feladata, hogy szabályozza a gépkocsi-közlekedést, átvezesse az utcán azokat a lánykákat és legényeket, akik féltek átmenni az úttesten, és megmutassa, hogyan jutnak el oda, ahova menniük kell. A dolgok ilyen állásával a rendőrök nagyon elégedettek voltak, mert lényegesen kisebb gondot kellett fordítaniuk a picurkák nevelésére, és ez nagyon jó volt így, mivel az utcai forgalom szabályozásának feladata napról napra bonyolultabb lett a gépkocsi-közlekedés igen nagymérvű megnövekedése miatt.

Tizenhetedik fejezet 
TALÁLKOZÁS KÖBÖSSEL

Miközben Füttyös és Silbak rendőr egymással beszélgetett, Nemtudomka ott ült az üres szobában. Nagyon megijedt, amikor ide került. Az volt az első gondolata, hogy elmenekül. Megpróbálta kinyitni az ajtót, de az zárva volt; megpróbálta kinyitni az ablakot, de az sem nyílt ki. Akkor elhatározta, hogy kitöri az ablakot, és elkezdte az öklével verni; de az üveg olyan vastag és erős volt, hogy nem tört el.
Nemtudomka alaposan kifáradt, és leült az ablakpárkányra. Az ablakból az udvarnak csak egy kis darabkáját és a szomszéd ház sima szürke falát láthatta. Nemtudomka nézte a falat, nézte, és elunta magát. Még soha életében nem volt bezárva. Mindig azt tehette, amit akart, oda mehetett, ahova akart, mindig barátok voltak körülötte, akikkel elbeszélgethetett, nevetgélhetett és tréfálhatott; most pedig teljesen egyedül volt. Valahogy nagy sírhatnékja támadt, és szemében már gyülekeztek is a könnyek, de ekkor meglátta, hogy az udvaron feltűnik Pöttyömpötty és Loncsos. Félénken nézegettek jobbra-balra, aztán észrevették Nemtudomkát az ablakban, és valamit kiabáltak neki. Nemtudomka úgy fülelt, ahogy csak bírt, de egy szót sem hallott, mivel az üveg nagyon vastag volt, és nem engedte át a hangokat. Pöttyömpötty a kezével integetett Nemtudomkának, és az ujjaival adott le bizonyos jeleket, de Nemtudomka feleletül csak a fejét rázta, mutatva, hogy semmit sem ért. Pöttyömpötty ekkor felemelt egy pálcát, és azzal integetett neki.
„Mivel integet az ott? – kérdezte önmagától értetlenül Nemtudomka. – Nézd, az ostoba! Felemelt a földről valami pálcát, és azzal hadonászik.”
Ebben a pillanatban Nemtudomka hirtelen a homlokára csapott, és így kiáltott:
– Ó, én szamár! Teljesen elfelejtettem, hogy van varázspálcám!
Gyorsan benyúlt a blúzába, hogy elővegye a varázspálcát, de ekkor kinyílt az ajtó, és belépett Füttyös rendőr. Kezet nyújtott Nemtudomkának, és mondani akart valamit. Nemtudomka rémülten félreugrott, gyorsan megragadta a pálcát, meglóbálta, és így kiáltott:
– Azt akarom, hogy a rendőrség falai leomoljanak, és én sértetlenül kijussak a szabadba!
Körös-körül recsegett-ropogott, dübörgött minden. A szoba falai váratlanul leomlottak, a mennyezet levált, füstoszlopok emelkedtek a magasba. Felülről egy kődarab Nemtudomkára pottyant. A rendőr sisakjára viszont rázuhant egy nagy tégla, úgyhogy az elesett. Nemtudomka nem habozott sokáig, kiugrott az udvarra. Pöttyömpötty és Loncsos karon ragadták, és futva kivonszolták a kapuhoz. Füttyös rendőr nagy nehezen kikecmergett a romok alól. A sisakja lerepült a fejéről, de ezzel mit sem törődött, és rohant a szökevények után.
Szaladt, és hangosan szuszogott. A tégla ütésétől nagyon fájt a feje, meg szédült is. Ettől nem egyenesen, hanem cikcakkban szaladt. Mikor már nagyon zúgott a feje, Füttyös lemondott Nemtudomkáról, és abbahagyta az üldözést.
Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos egy darabig futott, anélkül hogy visszanézett volna. De aztán látták, hogy senki se kergeti őket, és rendes léptekkel mentek tovább. Pöttyömpötty szidni kezdte Nemtudomkát.
– Szép kis utas vagy! – mondta szemrehányóan. – Hát minek jöttünk ide? Azért, hogy verekedjünk, és vízzel locsoljuk a járókelőket? Elindultunk várost nézni, és a gumicső miatt összeverekedtél valakivel!
– Ne haragudj, Pöttyömpötty! – mondta Nemtudomka. – Többé nem teszem. Most megnézzük a várost, mint az igazi utazók.
Barátaink mentek az utcán, és nézegették a kirakatokat. A sarkon megpillantottak egy szörpösbódét, ugyanolyant, mint amilyent már láttak az állatkertben. Amikor meglátták a pultot a csapokkal és a gombokkal, Loncsos így szólt:
– Nem ártana ez után a futás után egy kis szörpöt inni.
Barátaink odamentek a bódéhoz, egymás után nyomogatták a különböző gombokat, és itták a különböző szörpökkel kevert szódavizet. Loncsos hat vagy hét pohárral ivott, de mégse akart eljönni a bódétól, bár már nem tudott volna egy kortyot sem lenyelni. Nemtudomka meglátott a bódé közelében egy padot, és így szólt:
– Gyertek, üljünk le és pihenjünk; ha majd valamelyikünk szomjas lesz, megint odaszaladhat a bódéhoz.
Mind a hárman leültek a padra. A túlsó soron egy négyemeletes ház állt előttük. A tető alatt, a fal egész hosszában egy festmény függött, Piroskát és a farkast ábrázolta, amint az erdőben találkoztak egymással. Pöttyömpötty abban a pillanatban hozzáfogott Piroska és a farkas meséjéhez. Nagyon érdekes volt ez, mert egyszerre lehetett a mesét hallgatni és a képet nézni. Nemtudomka és Loncsos mégse hallgatták elég figyelmesen, percenként a bódéhoz futottak, hogy szörpöt igyanak. Pöttyömpöttyöt ez persze nagyon bántotta, mert az a legcsúnyább, ha valakit mesélés közben állandóan félbeszakítanak.
Aztán mégiscsak vége lett a mesének, bár minden megszakítással együtt mindössze fél óráig tartott. Nemtudomka felugrott, hogy újból a bódéhoz fusson, de imbolyogni kezdett, Pöttyömpötty és Loncsos utána kapott a kezével.
– Mi van veled? – kérdezte rémülten Pöttyömpötty.
– Szédülök! – nyögte Nemtudomka, és majd elesett.
Pöttyömpötty és Loncsos megragadták a hóna alatt, és visszaültették a padra.
– Biztosan túl sok szörpöt ittál – mondta Loncsos.
– Hogy érzed magad? – nyugtalankodott Pöttyömpötty.
– Most már jobban vagyok egy kicsit, de az előbb úgy éreztem, hogy forog a ház.
– Melyik ház?
– Hát az ott szemben.
Pöttyömpötty és Loncsos ránéztek a házra, és ők is megkapaszkodtak egymásban. Úgy rémlett nekik, hogy a ház eddig a homlokzatával nézett feléjük, most oldalt fordult. A kép most már oldalról látszott, és nehezen lehetett kivenni rajta Piroskát és a farkast. Loncsosnak még a feje is reszketett a meglepetéstől, és lerogyott a padra Nemtudomka mellé. Ekkor egy bennszülött napvárosi picurka lépett oda hozzájuk, és megkérdezte:
– Mi történt önökkel?
– Szédülünk. Valahogy úgy rémlik mindhármunknak, hogy forog a ház – felelte Pöttyömpötty.
– Önök talán nem idevalósiak? – kérdezte a picurka, és leült melléjük a padra.
– Idegenből jöttünk – vallotta be Pöttyömpötty. – Honnan találta ki?
– Könnyű volt kitalálni, mert aki itt lakik, az mindenki tudja, hogy ez a ház valóban forog.
– Hogyhogy forog?! – kiáltott fel egyszerre Nemtudomka és Loncsos.
– A legegyszerűbb módon. Igaz, nem forog olyan gyorsan, hogy az első pillantásra észre lehetne venni, de ha jó alaposan megnézzük, akkor lehet látni a forgást.
Utasaink kissé magukhoz tértek, újból ránéztek a házra, és látták, hogy az már teljesen elfordult. A Piroskáról szóló képek már egyáltalán nem látszottak.
– Jaj, de csodálatos! – kiáltott fel Loncsos. – Azazhogy... phű... mit is beszélek! Nincs ezen semmi csodálkoznivaló, persze hogy nincs. A legegyszerűbb keringő ház.
– Dehogy keringő, forgó – javította ki a picurka.
– Én mégse tudom megérteni, hogyan forog – mondta Nemtudomka.
– Én elég könnyen meg tudom magyarázni, mert magam is építész vagyok, és tudom, hogyan készül az ilyesmi – mondta a picurka.
– Mondja el, kérem, ez nagyon érdekes – kérte Pöttyömpötty.
– Látták-e már önök valaha, hogyan mozdítanak el a helyükről nagy, emeletes házakat? kezdte az építész, és amikor megtudta, hogy utasaink még sohasem láttak ilyent, így folytatta:
– A ház alapzata alá síneket helyeznek, és mintha kerekeken állna a ház, tovagurítják. Forgó házat még könnyebb építeni, mert már építés közben alászerelik a kör alakú síneket. A ház forgásához sokkal kisebb villanymotorra van szükség, mint a házak elmozdításához.
– Ez érthető – mondta Nemtudomka. – De mire jó, hogy a ház forog? Talán az nem jó, ha egy ház nyugodtan áll egy helyben?
– Persze nem rossz – mondta az építész. – De a forgó háznak van némi előnye. Mint ismeretes, a rendes házaknál az ablakok a világ négy tája felé néznek: északra, délre, keletre és nyugatra. A délre néző ablakokon egész nap besüt a nap, de az északi fekvésű szobák ablakán sosem kukkant be. Ilyen szobákban nem valami kellemes az élet, mert mindenki szeretné látni a napocskát. Ezt a hiányosságot teljesen kiküszöbölték a forgó házaknál. Az önök előtt álló ház egy óra alatt tesz egy teljes fordulatot, és így óránként minden ablakon besüt a nap, bármilyen irányba is néznek. Ilyenformán a forgó házakban minden lakás világos és derűs.
– Azt hiszem, most már kezdem érteni a dolgot – mondta Nemtudomka. – Érdekelne, kinek az ötlete volt a forgóház építése.
– A forgó ház első tervét Korongos építész készítette el. Ez néhány évvel ezelőtt történt. Azóta sok építész használta fel Korongos ötletét, és már elég szép számmal vannak nálunk ilyen épületek. Vannak házak, amelyek nem egy, hanem két, három, sőt négy óra alatt teszik meg a fordulatot. Ha óhajtják, tehetünk egy kis sétát, és akkor megismerhetik a város építészetét.
– Rendkívül érdekes! – kiáltott fel Pöttyömpötty. – De nem esik önnek nehezére?
– Miért esne nehezére? – mondta Loncsos. – Hiszen nem fát kell vágnia!
– Jobb lenne, ha hallgatnál, Loncsos, ha nem tudsz udvariasan beszélgetni – szólt rá Pöttyömpötty.
– Loncsosnak igaza van – mondta jólelkűen az építész picurka. – Ez valóban nem favágás, egyébként nagyon is szívesen elégítem ki a tudni vágyó utazók kíváncsiságát. Köbösnek hívnak. Köbös építész vagyok.
– Engem pedig Nemtudomkának, őt pedig Pöttyömpöttynek – mondta Nemtudomka.
– Hát akkor már ismerjük egymást! – kezdte Köbös, és kezet fogott új ismerőseivel. – Nagyon örvendek! És most kérem, kövessenek.
Köbös megindult az utcán. Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos a nyomában siettek. Köbös először még egy lépcsőzetesen épített házat mutatott új ismerőseinek. Azt mondta, hogy az ilyen házakat fokos házaknak hívják. Ebben a házban nem volt mozgólépcső, de mozgó futószalagpálya volt felszerelve, mint egy szállítószalag, amelyre a lakók ráültek, és fel- vagy leszállította őket. Ezután megnézték a torony típusú, kerek, forgó házakkal beépített utcát. A tornyokból spirálvonalú, sima csúszdák ereszkedtek le, s kis szőnyegekre ülve le lehetett csúszni rajtuk. A következő utcában két nagyon szép házat mutatott Köbös az utazóknak. Az egyik ház egymásra rakott kőből készült félgömbökből állt. Minden félgömbbe félkör alakú ablakok és ajtók voltak vágva. Képzeljük el, hogy ebben a házban a szobák is majdnem félkör alakúak voltak. A másik házat mintha sok-sok egymásra rakott hordóból építették volna. Minden egyes hordó mintegy emeletnyi magas volt, és a földszinten is meg az emeleten is ablakok voltak benne. Köbös szerint mind a két házat azok számára építették, akik kerek szobákban szeretnek lakni.
Utasaink befordultak a sarkon, és máris a Muzsika utcában voltak, ahol minden ház valamilyen hangszer formájára épült. Az egyik ház olyan volt, mint egy pianínó, a másik olyan, mint egy zongora, a harmadik hárfához hasonlított, a negyedik harmonikához, az ötödik dobhoz. Csak az egyik sarokház hasonlított egy agyagfazékhoz. A következő utcában utasaink valami egész különleges formájú házat pillantottak meg. Nem a földön állt, hanem a levegőben lógott, egy óriás léggömbhöz kapcsolva.
– Talán még akad olyan picurka is, aki ebben a lebegő házban óhajt lakni? – csodálkozott Pöttyömpötty.
– Se szeri, se száma az ilyeneknek! – mondta Köbös. – Annyi a jelentkező, hogy elhatároztuk, építünk még ilyen házakat. A lakók szeretik, ha nap mint nap nehézségeket kell leküzdeniük: felmászni a drótlépcsőkön, ejtőernyővel leugrani, vagy drótkötélen csúszva leereszkedni.
– Én se igen tudnék ellenállni egy ilyen háznak – mondta Nemtudomka.
– Most egy kis türelmet kérek, és akkor bemutatom önöknek a régi építészetet – mondta Köbös. – Mindjárt odaérünk, az úgynevezett építészeti védett területre.
Utasaink végigmentek az egyik kis utcán, és oszlopos házakkal beépített városnegyedbe értek. Voltak itt egyenes, ferde, csavart, sodort, spirális, hajlott, lapos, dimbes-dombos meg palacsinta formájú oszlopok, meg még olyanok, amilyenekre nem találni kifejezést. A házak párkányzata is egyenes, ferde, töredezett és cikcakkos volt. Voltak házak, amelyeken nem lent voltak az oszlopok, ahogy az lenni szokott, hanem fent a tetőn; másoknál lent voltak az oszlopok, de maguk a házak fenn álltak az oszlopok tetején. Olyan házak is voltak, amelyeken az oszlopok a párkányokra akaszkodtak, és ott lebegtek a járókelők feje fölött. Volt egy ház, amelyiknek alul volt a párkánya, az oszlopai pedig fejjel lefelé álltak, ezenkívül még oldalra is dőltek. Olyan ház is volt, amelyiknek egyenesen álltak az oszlopai, de maga a ház ferde volt, mintha rá akarna esni a járókelők fejére. Még olyan ház is volt, amelyiknek az oszlopai egyik oldalra dőltek, maga a ház pedig a másik oldalra dőlt, úgyhogy ha ránézett az ember, olyan érzése támadt, mintha az egész nyomban össze akarna omlani, és darabokra menne szét.
– Nézzék ezeket az összevissza házakat – mondta Köbös. – Egy időben az volt a divat nálunk, hogy olyan házakért lelkesedtek, amelyek semmire sem hasonlítanak. Elkövették ezeket a borzalmakat, és most még rájuk nézni is szégyen! Itt van például egy ház, amely olyan, mintha egy földöntúli erő lelapította és félredöntötte volna. Összevissza van rajta minden: az ablakok, az ajtók, a falak és a mennyezet is. Próbálják ki, lakjanak csak egy hétig egy ilyen épületben, és meglátják, milyen gyorsan megváltozik az egész lényük. Mérgesek, komorak, ingerlékenyek lesznek. Egész idő alatt úgy fogják érezni, mintha valami borzalmas rossznak kellene történnie. És mindez abból ered, hogy szobájuk meggörbült, fala mintha állandó leomlással fenyegetne, és sehogy se tudnának szabadulni attól a gondolattól, hogy elkerülhetetlen a baj. Szerencsére ezekben a ferde falú házakban már nem lakik senki. Egy időben le akarták bontani őket, de aztán elhatározták, hogy intő példának meghagyják, hogy többé senkinek se jusson eszébe ilyen oktalan házakat építeni.
– És ez segített? – kérdezte Nemtudomka.
– Segített – mondta Köbös. – De nem sokáig. Néhány építész nem tudott azonnal megválni a régi szokásoktól. Nem bizony, s egyikük-másikuk fogja magát, és olyan házat épít, hogy ha valaki megáll előtte, csodálkozva széttárja a karját. De később Dinnyés, a neves építész olyan nagyszerű módszert talált, amellyel minden hókuszpókusz nélkül nagyon szép házakat lehet építeni. Ezenkívül még sokféle új építőanyagot talált fel, mint például az egyszerűsített, préselt habgumit, amelyből összerakható, hordozható házakat lehet építeni; vízhatlan kartont, amelynek nem árt sem a hideg, sem a meleg, sem az eső, sem a szél; szintetikus plasztilint domborműdíszítéshez; és építésre alkalmas műanyag habot, amely vízben nem ég, és tűzben nem süllyed el, azazhogy... phű... tűzben nem ég, vízben nem süllyed; azonkívül színes, csillogó borsóhab anyagot, amely közönséges borsóhüvelyből készül, ennek sem árt meg semmi, szinte súlya sincs, és ugyanakkor olyan kemény, mint az acél. Mindjárt bemutatom önöknek a Dinnyés építész tervei alapján műanyag habból épült házat. Nincs messze innen, ott van az Alkotás utcában.
Köbös ismét ott lépdelt a többiek előtt. El kell mondanunk, hogy Napvárosban minden egyes utcasarkon gombnyomásra működő szörpös bódék álltak. Nemtudomka és Loncsos kötelességüknek tartották, hogy minden bódé előtt megálljanak, és igyanak egy-egy pohár szörpöt. Ez szórakoztatta őket, és így nem találták olyan unalmasnak az építészettel való ismerkedést. Köbös váratlanul megállt, az órájára pillantott, tenyerével a homlokára csapott és felkiáltott:
– Nagy ég! Teljesen kiment a fejemből! Hiszen az Építészeti Bizottság ülésére kell mennem. A forgó házak építésének kérdéséről döntenek. Nem akarnak velem jönni? Aztán folytatom beszámolómat az építészetről, és együtt megnézzük Dinnyés házait.
– Én beleegyezem – mondta Nemtudomka. – Még sohasem sikerült eljutnom az Építészeti Bizottság ülésére.
– Én is szívesen elmegyek – jelentette ki Pöttyömpötty.
– Hát akkor én is szívesen – kapott a szón Loncsos. – Természetesen csak akkor, ha nem esik önnek nehezére – tette hozzá.
– Ó, egy cseppet sem esik nehezemre – mondta mosolyogva Köbös. – Hiszen nem favágásról van szó!

Tizennyolcadik fejezet 
AZ ÉPÍTÉSZETI BIZOTTSÁG

Nemtudomka már régen észrevette, hogy Napvárosban szinte minden utcasarkon fehér-fekete csíkozású, alacsony faoszlopok álltak. A csíkozásuk miatt már jó messziről meg lehetett látni őket.
Amikor utasaink egy ilyen oszlophoz értek, Köbös megállt, megnyomott egy gombot az oszlop tetején.
– Mire jó ez a gomb? – kérdezte Nemtudomka.
– Taxit hívni – magyarázta Köbös. – Ha taxira lesz szükségük, menjenek oda egy ilyen oszlophoz, nyomják meg rajta a gombot. Egy perc alatt már jön is a kocsi.
Valóban, még egy perc sem telt bele, amikor az utca végén már fel is tűnt egy gépkocsi. Ugyanolyan fekete-fehér csíkok voltak rajta, mint az oszlopon. Gyorsan közeledett az autó, aztán megállt a járda szélén, és az ajtajai kinyíltak.
– Hol a vezető? – kérdezte értetlenül Nemtudomka, amikor látta, hogy a kormánykerék mellett nem ül senki.
– Nincs szükség vezetőre – felelte Köbös. – Ez egy gombnyomásra járó automata gépkocsi. Amint látják, vezető helyett gombok vannak a különböző utcák és megállók neveivel. Megnyomják azt a gombot, amelyik kell, és a gépkocsi oda viszi önöket, ahova kell.
Mindnyájan beültek a gépkocsiba. Köbös így szólt:
– Most lenyomom az Építészeti Bizottság feliratú gombot, és...
Lenyomott egy gombot a kapcsolótáblán, és... a gépkocsi megindult.
– Megálljon, mit csinál?! – kiáltotta Loncsos, és Köbös kezéhez kapott. – És ha valakinek nekimegy ez a gép?
– Senkinek se mehet neki a gép, mert biztosítóberendezés van benne, melynek segítségével kiküszöbölődik minden gázolás és összeütközés lehetősége – magyarázta Köbös. – Figyeljék csak az elöl elhelyezett két nagy tölcsért. Az egyik állandóan ultrahangjelzéseket küld előre. Ha elöl feltűnik bármilyen akadály, az ultrahangjelzések azonnal működni kezdenek, azaz mintegy visszapattannak róla, és átterjednek a másik tölcsérre. Itt az ultrahang-energia átalakul elektromos energiává, az elektromos energia bekapcsolja a féket vagy a kormányt. Ha nem nagy az akadály, a gépkocsi kikerüli, mivel a kormány kapcsolódik be; ha az akadály nagy, a gépkocsi megáll, mert a fék kapcsolódik be. Ugyanilyen tölcsérek vannak a gépkocsi hátulján, oldalán, hogy az ultrahangjelzések minden irányban kiterjedhessenek...
– És milyenek azok az ultrahangjelzések? – érdeklődött Nemtudomka.
– Hát hogy is mondjam csak... azok olyan nagyon vékony kis hangocskák, amelyeket mi nem is hallhatunk, de mégis rendelkeznek energiával, akárcsak a hallható hangok.
Eközben a gépkocsi egy útkereszteződéshez ért, és megállt a közlekedési lámpánál.
– Egy olyan optikai szerkezet is van a gépkocsiban, amelyik a piros lámpánál bekapcsolja a féket – magyarázta Köbös.
A gépkocsi valóban addig állt a közlekedési lámpa előtt, amíg ki nem gyulladt a zöld fény.
– Nincs is ebben semmi csodálatos – jelentette ki Loncsos. – Csak az a csodálatos, hogyan tudja a gép, merre kell mennie.
– Kétségtelen, hogy a gép nem tudhat semmit – magyarázta Köbös. – Mégis, miután lenyomták a gombot, oda viszi önöket, ahova kell, mivel a szerkezetben van egy úgynevezett elektronikus emlékező-berendezés. Azért hívják emlékező-berendezésnek, mert segítségével a gép mintegy emlékezetébe vési a megteendő utat. Minden új gépkocsi fel van szerelve ezzel a berendezéssel, először vezetővel megy, mintha tanfolyamra járna. Az ilyen tanulóutak elején a vezető rendszerint lenyomja az egyik gombot egy bizonyos utca feliratával, aztán elvezeti a kocsit abba az utcába; aztán egy másik gombot nyom le, melyen egy másik utca neve áll, és elvezeti a kocsit a másik utcába. A gépkocsi kormányszerkezete össze van kapcsolva az emlékező elektronikus berendezéssel, ezért amikor a következő alkalommal lenyomják a gombot, az elektronikus berendezés már magától a megadott útirányba viszi a kocsit, és az autó minden vezető nélkül közlekedhet.
– Hát ha ez így van, akkor valóban nincs mit csodálkozni rajta – mondta Loncsos. – Ha nem volna rajta semmi berendezés, és a gép magától vinne bennünket oda, ahová kell, azon volna mit csodálkozni.
– Érdekes, és hogy van berendezve ez az elektronikus szerkezet? – kérdezte Nemtudomka. – Talán elektromos lámpákkal működik, vagy valami mással?
– Nem lámpákkal, hanem félvezetőkkel – mondta Köbös. – De részletesen nem tudom elmondani, mert jómagam sem igen értek hozzá.
– És minek akkor a gépnek a kormánykerék, ha önmagától odamegy, ahova kell? – kérdezte Loncsos.
– Arra kell, ha valaki messze akar utazni. A gombnyomásra működő gép nem tud kimenni a városon túl, mert túlságosan bonyolult emlékező-berendezésre lenne hozzá szükség. De bárki odaülhet a kormány mellé, és egyedül is elvezetheti a kocsit. Amint kézbe fogja a kormányt, az emlékező-berendezés automatikusan kikapcsolódik, és a gép ugyanúgy működik, mint bármelyik más gépkocsi.
A gép nemsokára befordult a sarkon, és megállt egy szép háromemeletes épülettel szemben. Ezen a házon különféle stílusú volt minden: a falak, az erkélyek, az oszlopok, az ajtók és az ablakok: kör alakúak és félkör alakúak, háromszögletesek és négyszögletesek, téglalap és négyzet, rombusz és ovális alakúak. Körbe kellett járni a házat, és mindjárt látni lehetett, milyen ablakok, ajtók, erkélyek, oszlopok és más építészeti részletek fordulnak elő. A ház tetején rengeteg kis torony állt, melyek csúcsban vagy csúcs nélkül végződtek. Egymáshoz tapadtak, mint a galócagombák a fatörzshöz. Olyannak látszott az egész, mintha egy tornyos városka állna a háztetején. Ha valaki új házat épített, és tornyokkal akarta kidíszíteni a tetejét, csak el kellett idejönnie, és ki kellett választania azt a toronyfajtát, amelyik a legjobban tetszett neki.
A ház előtti tágas tér zsúfolásig megtelt különböző rendszerű gépkocsikkal és motorkerékpárokkal, és közvetlenül a bejárat közelében rengeteg kerékpár volt felhalmozva.
– Úgy látszik, már mindenki itt van, és elkéstünk egy kicsit. De annyi baj legyen! – mondta Köbös.
Utasaink kiszálltak a gépkocsiból, és Köbös vezetésével elindultak a ház felé. Felmentek a széles lépcsőkön, és az ajtón át egy nagy, világos terembe léptek, amely tele volt picurkákkal. A picurkák székeken ültek, mintha színházban lettek volna. Elöl az asztalnál ült az elnök, tőle jobbra dobogó. A dobogó mögött egy fekete ruhás picurka állt, és előadást tartott. Előtte a dobogón nagy halom tekercsbe hajtott tervrajz volt. A picurka szétnyitotta a tervrajzokat, és bemutatta őket a hallgatóknak. Egyre-másra elfelejtette, mit kell mondania, és percenként belekukkantott az előtte levő füzetbe, amelyben minden le volt írva. Emellett rosszul látott, és mindig fel kellett tennie a szemüvegét, amelyet minden alkalommal eltett valahova, így aztán sokáig kotorászott a zsebében, és sehogy se volt képes a szemüvegét megtalálni.
– Az ott Korongos – közölte suttogva Köbös a kísérőivel. – Már elkezdte a beszámolót, de nem baj. Figyelmesen hallgatjuk, és akkor mindent megértünk.
Az utolsó sorok egyikében Köbös kikeresett három szabad széket, leültette rájuk Nemtudomkát, Pöttyömpöttyöt és Loncsost, ő maga pedig egy másik sorban foglalt helyet.
Nemtudomka és Pöttyömpötty nagy buzgón hallgatták az előadást, mégsem érthettek belőle semmit, mert Korongos túl tudományos nyelven adott elő. Loncsos is szeretett volna valamicskét megérteni az előadásból, és olyan rettenetesen megfeszítette az agyát, hogy egy perc múlva már oldalra billent a feje, és elaludt. Pöttyömpötty egyre lökdöste Loncsost; az fel is ébredt, de egy perc múlva már a másik oldalára billent a feje, és ismét álomba merült. Nemtudomka tiszta erejéből dörzsölte a szemét, és érezte, hogy őt is visszatarthatatlanul elnyomja az álom.
Szerencsére Korongos nemsokára befejezte az előadást, és az elnök megszólalt:
– Tehát most vitassuk meg, lehet-e forgó házakat építeni vagy sem.
Most egy másik picurka lépett az asztalhoz sötétkék-fehér csíkos öltönyben, ugyanolyan csíkos nyakkendővel. Ezt mondta:
– Korongos nagyon jó előadást tartott. Forgó házak építése, mint ahogy azt a tapasztalat is bebizonyította, lehetséges, ezt senki sem vitatja. De szükség van-e ilyen házak építésére, ez itt a kérdés. A legnagyobb baj abban rejlik, hogy a forgó házakban lakó picurkák helyes szemlélete az őket körülvevő világról megromlik. Jól tudom, mit beszélek, mert magam is forgó házban lakom. Figyeljék meg, kérem, mi történik: napjában tízszer-tizenkétszer megjelenik lakásom ablakában a nap, és ugyanannyiszor el is tűnik. Amint megjelenik a nap, már-már úgy érzem, hogy reggel van; de amint eltűnik a nap, úgy rémlik, itt az este, és eljött a lefekvés ideje. Délre már nem tudom, hogy aznap ma van-e vagy tegnap vagy talán holnap, estére pedig úgy tűnik, hogy nem egy, hanem legalább tizenkét nap múlt el. Lassan már azt gondolom, hogy egy napban nem huszonnégy óra van, mint azelőtt szokott lenni, hanem mindössze egy, ezért állandóan sietek, és semmit sem tudok elvégezni. Úgy rémlik, hogy a nap nem lassan jár az égen, hanem olyan gyorsan repül, mint egy légy.
Mindenki nevetett. Egy fehér ruhás lányka lépett most az asztalhoz, és így szólt:
– Ez még nem is olyan borzalmas, mert ön olyan házban lakik, amelyik jobbról balra forog; ezért amikor kinéz az ablakon, ön úgy látja, hogy a nap balról jobbra halad az égen, azaz keletről nyugat felé, annak rendje és módja szerint. De van egy barátnőm, akinek az az érzése, hogy a nap összevissza jár, mert az ő háza nem úgy forog, mint az öné, hanem ellenkező irányban. Ő, azaz az én barátnőm, már nem is tudja, mi van előbb: reggel vagy este, már azt sem tudja, hol van nyugat, és hol kelet. Összekavarodott minden a fejében, és az utóbbi időben már azt sem tudja megkülönböztetni, melyik a jobb és melyik a bal keze.
Ismét nevetett mindenki, közben pedig még egy építész lépett az asztal elé. Sovány volt és alacsony, a feje olyan, mint az uborka; a szavak úgy pattogtak a szájából, mint gyorsan pergő borsószemek. A „z” és „sz” betűk helyett mindig „f”-et mondott, a „p” helyett szintén „f”-et.
– Femmifég az egéf! – mondta. – A Naf nem légy, éf röfülni fem tud az égen. A tudomány megállafítáfa ferint a Naf egy helyben áll, éf a Föld forog. Mi if forgunk a Földdel együtt, efért úgy tetfik, hogy a Naf jár az égen. De ef csak úgy tetfik, mégfe mindegy, hogyan jár; gyorfan vagy laffan, balról jobbra, vagy jobbról balra, nyugatról keletre, vagy keletről nyugatra.
Most újabb szónok lépett az asztalhoz, és így kiáltott:
– Hogyhogy mindegy? Lásson mindenki úgy mindent, ahogy van, és nem úgy, ahogy nincs! Még csak az hiányzik, hogy ne tudjuk megkülönböztetni, merre van jobb, és merre van bal! És mi lesz, ha mindenki hátrafelé megy előre?
– Hát az még messze van! – kiáltotta közbe valaki.
Éles vita kerekedett. Nemtudomka szerette volna megtudni, milyen döntésre jutnak az építészek. Még az álom is kiment a szeméből. De Loncsos olyan mélyen aludt, hogy Pöttyömpötty nem volt képes felkelteni. Akkor elhatározta, hogy békében hagyja; és eleinte minden a legnagyobb rendben ment, de aztán Loncsos le akart esni a székről, és Pöttyömpöttynek erősen kellett tartani a gallérjánál fogva, hogy le ne zuhanjon a földre. Később még rosszabbra fordult a dolog, mert Loncsos hangos horkolásba kezdett, és akárhogy is lökdöste Nemtudomka, nem akart nyugton maradni. Azzal ért véget a dolog, hogy Nemtudomka és Pöttyömpötty karon fogták, és odavonszolták a kijárathoz. Loncsos nagy nehezen lépegetett ugyan, de a feje úgy ringott jobbról balra, mint a búzakalász vihar idején.
– No nézd csak, hogy elaludt! – mondta Nemtudomka. – Annyi baj legyen, majd mindjárt kihúzzuk az utcára. Talán a friss levegőn magához tér.

Tizenkilencedik fejezet 
A SZÍNHÁZBAN

Az utcára érve, Nemtudomka és Pöttyömpötty odavonszolták Loncsost a ház mellett fekvő kis kertbe. A kert közepén szökőkút állt, a szökőkút körül asztalok és székek. Biztos azért rakták ide őket, hogy az ülések közötti szünetekben az építészek elüldögélhessenek rajtuk, és szívhassák a friss levegőt.
Nemtudomka és Pöttyömpötty odavonszolták Loncsost a szökőkúthoz, és vizet fröcsköltek az arcába. Loncsos nyomban magához tért álmából, és megszólalt:
– Mi az? Miért kell mosakodni? Ebédelünk?
– Nagyon helyes! Mosakodj meg, és ebédelünk – mondta Nemtudomka, és elővette varázspálcáját.
Mind a hárman megmosakodtak a szökőkút vizében, asztalhoz ültek, s az a varázspálca intésére megtelt jobbnál jobb ételekkel.
Ebéd után utasaink vissza akartak menni az Építészeti Bizottság ülésére, de ekkor zene csendült az utcában. Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos kiszaladtak a kertből. Két picurkát pillantottak meg, akik mentek az utcán, és valami szokatlan hangszeren játszottak. Az egyiknek olyan kishordóféle lógott a vállán átvetett szíjon, a hordó mindkét feneke tele volt szórva fehér gombokkal. A picurka ujjaival lenyomkodta a gombokat, amitől a hordó pontosan olyan hangokat adott, mint a harmonika. A másik zenész kis billentyűs kürtöt tartott a kezében. Ujjait rászorította a billentyűkre, és a kis kürt szinte magától megszólalt. Tisztán, lágyan csengett, mint a tilinkó, és olyan vidám dallamot hallatott, hogy az ember akármeddig is elhallgatta volna.
Mindhárman – Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos is – egy szót sem szólva egymáshoz, elindultak a zenészek nyomában. A zenészek pedig ott lépdeltek az utcán, és játszottak. Amikor eljátszották az egyik dalt, mindjárt belekezdtek a másikba. A járókelők barátságosan nézték őket, és utat engedtek nekik. Látszott, hogy Napvárosban a picurkák szeretik a szép zenét, és élvezettel hallgatják.
Egy idő múlva a zenészek megálltak, és az, amelyiknek a hordó volt a nyakában, megszólalt:
– Megállj, barátocskám! Csökkent a nyomás, fel kell pumpálnom a hordót.
Kerékpárpumpát vett elő a zsebéből, a hordóhoz illesztette, és elkezdte pumpálni. Nemtudomka szerette volna megtudni, miféle hangszer ez, és megkérdezte:
– Szíveskedjen megmondani, miféle hordó ez, amin játszik.
– Ez nem hordó, hanem légharmonika – mondta a zenész.
– És minek pumpál bele levegőt?
– Hát levegő nélkül hogy működjön? – csodálkozott a zenész. – Levegő nélkül nem működik.
Ott nyomban levette a hordó fenekét, és megmutatta a belsejében levő nyílást, amelyre vékony kis fémlemezek voltak ráerősítve.
– Ide nézzenek: a levegő áthatol ezen a nyíláson, és mozgásba hozza a fémlemezeket, azok pedig hangot adnak. A rendes harmonikánál, hogy levegő menjen bele, állandóan húzogatni kell a fújtatót. Ha légharmonikán játszik az ember, nem kell a fújtatót húzogatni, mivel a levegő már előzőleg betódul egy külön gyűjtőszekrénybe. Látják, itt a gyűjtőszekrény.
– Ez pedig a légfuvola, amely szintén sűrített levegővel működik – mondta a másik zenész, és megmutatta utasainknak a fuvoláját.
– Ha az ember rendes fuvolán játszik, egész idő alatt fújni kell, míg csak meg nem fájdul a feje a sok fújástól. De a légfuvolán játszhatok egész nap, és nem fájdul meg a fejem. Ezelőtt mindenki rendes fuvolán játszott nálunk, de azok most már kimentek a divatból.
A zenészek újból rázendítettek és továbbmentek. Nemtudomka és útitársai is továbbmentek az utcán. Hallgatták a zenét, és figyelték a picurkák utcai életét. Éppen ebédidő volt, és ezért sok legényke és leányka ott ült az asztalnál, és a szabadban ebédelt. Ebéd után többen ott maradtak, nem mentek sehová, sakkoztak, dámáztak, és más asztali játékot játszottak. Mások újságba, folyóiratba mélyedtek, vagy képeskönyveket nézegettek.
El kell mondanunk, hogy Napváros lakosai igen barátkozó természetűek voltak. Ha valaki olvasás közben mulatságos részhez ért, nevetett egyet rajta, és már ment is a többi picurkához; felolvasta, hogy a többiek is nevethessenek. Ha valaki mulatságos képre akadt az újságban, és elnevette magát, akkor a többiek minden elfogódottság nélkül odamentek hozzá, hogy ők is lássák a képet, és ők is nevessenek...
Estére járt az idő. A nap ereje is fogyott, és egyre több legényke és lányka jött ki az utcára. Az ember sűrűbben találkozott zenészekkel. A legénykék főleg légharmonikán, -fuvolán és -trombitán játszottak, a lánykák pedig zenélő tamburinon. A zenélő tamburin szitához hasonló, kerek hangszer. Az egyik feléhez csörgődob van erősítve, a másikra húrok feszülnek, mint a hárfára. Ezenkívül a tamburin oldalán még csengettyűk is vannak, ezek különböző hangon csilingelnek.
Most már minden oldalról zene hallatszott, és ez nagyon kényelmes volt, mert egy helyben lehetett állni, és annyi zenét hallgathatott mindenki, amennyit szíve-lelke megkívánt.
Megálltak egy ház előtt. Díszes függönnyel bevont ív süllyedt a ház falába. Nemtudomka és barátai látták, hogy legénykék székeket hordanak ki az épületből, és a függöny előtt az utcán felállítják őket.
– Mire valók ezek a székek? Mi lesz itt? – érdeklődött Nemtudomka.
– Esztrádszínház – felelte az egyik legényke. – Ülj le arra a székre, majd meglátod.
– Üljünk le? – kérdezte Nemtudomka Pöttyömpöttytől és Loncsostól.
– Üljünk le – mondták azok beleegyezően.
Leültek az első sorban, közvetlenül a függöny elé. A széksorokat lassan megtöltötték a nézők. Már sötétedett az utcán. Megszólalt a csengő. Az ív két szélén kigyulladtak a fényes lámpák, és a kivilágított függöny előtt megjelent egy picurka, gondosan kivasalt, fehér csokornyakkendős, új fekete ruhában. A művészek nagyon szívesen hordanak ilyen nyakkendőt, mert ez megkülönbözteti őket az átlagos, egyszerű picurkáktól. A függöny előtt álló picurkának simára fésült fekete haja volt, amely csak úgy csillogott a ráirányított lámpák fényében.
– Üdvözlöm önöket! – kiáltotta a kis fekete picurka. – Megkezdjük esztrádműsorunkat. Engedjék meg, hogy bemutatkozzam. Én vagyok a konferanszié. A nevem: Hókusz. Én jelentem be önöknek a szereplőket. Most a híres átváltozóművész, Palacsinta következik.
Nemtudomkából és Loncsosból kitört a nevetés, amikor meghallották ezt a mulatságos nevet. Felment a függöny, és a színfalak mögül a színpadra lépett egy fehér ruhás művész, kezében fuvolát tartva. Kövérkés volt és gömbölyű, az arca pirospozsgás és kerek, mint a palacsinta.
– Nézd, igazi palacsinta! – súgta Loncsos Nemtudomka fülébe.
Mind a ketten majd megszakadtak a nevetéstől. Eközben a művész meghajolt a közönség felé, és elkezdett fuvolázni. Nemtudomka és Loncsos abbahagyták a nevetést. Nagyon tetszett nekik Palacsinta játéka, és tiszteletet éreztek iránta.
A zeneszám után Palacsinta lement a színpadról, és még alig tűnt el a színfalak mögött, már jött is egy sötétkék kosztümös színész csillogó réztrombitával a kezében.
– Miért ment el ilyen gyorsan Palacsinta? – kérdezte Nemtudomka.
– De furcsa vagy! – mondta nevetve Pöttyömpötty. – Hiszen ez Palacsinta.
– Ugyan! – legyintett Nemtudomka. – Palacsinta fehér ruhában volt.
– Most pedig átöltözött kékbe – mondta Pöttyömpötty.
– Csipiszt! Ilyen gyorsan nem tudott átöltözni! – vitatkozott tovább Nemtudomka.
Amíg vitatkoztak, a művész trombitán játszott, majd eltűnt a színfalak mögött, de abban a pillanatban visszajött zöld ruhában, kezében harmonikával.
– Hát ez meg kicsoda? – csodálkozott Nemtudomka. – Talán erre is azt mondod, hogy Palacsinta?
– Persze hogy az – erősítette Pöttyömpötty. – Értsd meg, hogy ez olyan színész, aki nagyon gyorsan át tud öltözni. Hallottad, ahogy Hókusz mondta: „átváltozóművész”? Szerinted milyen az az átváltozó?
– Átváltozó? Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy ilyen gyorsan nem lehet átöltözni. Ha csak kabátot kellene váltania, de még nadrágot is kell.
– Akkor ne nézd a nadrágját. Nézd az arcát, és meglátod, hogy ez mégiscsak Palacsinta.
Nemtudomka még figyelmesebben megnézte, és látta, hogy a zöld ruhás művésznek ugyanolyan kerek, pirospozsgás képe van, mint Palacsintának.
– Tényleg Palacsinta! – kiáltott fel Nemtudomka. – Nézd csak, Loncsos, ez Palacsinta!
– Miféle Palacsinta? – csodálkozott Loncsos.
Nemtudomka elmagyarázta Loncsosnak, hogy ez ugyanaz a művész. Loncsos először nem értette, miről van szó, de amikor megértette, hangosan felnevetett. Eközben Palacsinta hol ilyen, hol olyan ruhában jelent meg a színpadon, és különböző hangszereken játszott. Most már nemcsak a ruhája, hanem az arca is megváltozott. Először bajusztalan volt, aztán hosszú bajuszt ragasztott magának, majd fekete szakállt, vörös, göndör parókát tett a fejére. Majd eltűnt a szakálla, feje megkopaszodott, orra megnyúlt, és mulatságosan oldalt görbült. Nemtudomka úgy hahotázott, látva ezeket az átváltozásokat, hogy észre se vette, amikor vége lett az átváltozóművész műsorának, és Hókusz bejelentette a következő számot: Csillagocska művésznő énekszámát.
És a színpadra kilépett Csillagocska énekesnő. Földig érő, hosszú, áttetsző ujjú fehér ruha volt rajta, bolyhos fehér gallérral.
Nemtudomka meglátta az énekesnőt, és hahotázni kezdett.
– A ruhaujja! Nézd a ruhaujját! – súgta oda Loncsosnak. – No nézd csak, női ruhába öltözött át!
– Ki öltözött át női ruhába? – értetlenkedett Loncsos.
– Hát Palacsinta. 
– Ez Palacsinta?
– Ki lenne? Persze hogy Palacsinta.
– Én meg azt hittem, Csillagocska énekesnő.
– Miféle Csillagocska? Hiszen ez az átváltozó!
– Áá... – nyújtotta a szót Loncsos, és hangosan felnevetett. – Egyre nézem, honnan került elő ez az énekesnő! Aztán kiderül, hogy Palacsinta! Ez ám a jó műsor!
Megszólalt a zenekar, és az énekesnő dalolni kezdett. Nemtudomka és Loncsos most is gurultak a nevetéstől. Sehogy sem várták, hogy Palacsintának ilyen hangja legyen. Körülöttük mérges volt mindenki, és kérték őket, ne zajongjanak, de Nemtudomka pukkadozott a nevetéstől, és így szólt Loncsoshoz:
– A csodabogarak! Azt képzelik, hogy igazi énekesnő.
Amikor véget ért az énekszám, mindenki hangosan tapsolt, Nemtudomka pedig torkaszakadtából ezt kiáltotta:
– Bravó, Palacsinta!
– Most már elég volt a butáskodásból! – szólt rá Pöttyömpötty. – Hát nem látod, hogy ez már nem Palacsinta?
– Akkor kicsoda? – csodálkozott Nemtudomka.
– Csillagocska énekesnő. Nem hallottad, amit Hókusz mondott?
– Pfuj! – mondta Nemtudomka, és bosszúsan köpött egyet. – Azt éppen látom, hogy egy cseppet sem hasonlít az arca Palacsintára... Ide hallgass, Loncsos, ez nem Palacsinta.
– Hogyhogy nem Palacsinta? – csodálkozott Loncsos.
– Hát nem Palacsinta, és kész. – Akkor kicsoda?
– Az ördög tudja! Valami Csillagocska nevű énekesnő.
– Na tessék! – mormogta dühösen Loncsos. – Hol Palacsinta, hol nem az. Egész összezavarták a közönséget. Elmegy az ember esze tőlük!
Az énekesnő közben új dalba kezdett, de Nemtudomka már nem hallgatta. Most, hogy már tudta, hogy igazi énekesnő áll előtte, és az átöltözésben nincs semmi bűvészet, már nem is érdekelte az egész. Unalmában forgolódott a helyén, teli szájjal ásítozott; aztán kitalált magának valami szórakozást: mindkét tenyerét a füléhez szorította, aztán elengedte. Ezektől a mozdulatoktól énekszó helyett mintha békabrekegést hallott volna. Az énekesnő nyugtalanul pillantott le rá, mivel Nemtudomka elöl, a legjobban látható helyen ült. Valahogy mégiscsak végigénekelte a dalt, de utána kiment, és nem jött vissza többé. Nemtudomka örvendezett, de ekkor kijött Hókusz, és bejelentette:
– Most pedig Pókusz, a híres énekes következik.
Szép barna öltönyben lépett a színpadra Pókusz énekes. Az oldalzsebéből csipkés zsebkendő széle kandikált elő, és fehér csokornyakkendő volt a nyakán, ugyanolyan, mint Hókusznak volt.
Pókusz udvariasan meghajolt a közönség felé, és kellemes, lágy hangon énekelni kezdett. Lelkesen hallgatta mindenki. És amikor vége lett az énekszámnak, mintha vihar tört volna ki: tapsoltak, a lábukkal dübörögtek, „brávót” kiáltoztak. Pöttyömpötty is teljes erőből tapsolt, és „brávót” kiáltozott. Egész addig lármáztak, amíg az énekes ráadást nem adott.
– Na tessék! – morogta dühösen Nemtudomka. – Tiszta sorscsapás az egész! Az előbb Csillagocska sipákolt, most meg ez a Pókusz keseríti az életemet!
– Milyen furcsa is vagy, Nemtudomka! – mondta Pöttyömpötty. – Mindenkinek tetszik az ének, egyedül csak neked nem.
– Ej! – legyintett Nemtudomka. – Mindenki mutatni akarja, mennyire ért az énekhez, és úgy tesznek, mintha tetszene nekik.
– Ez pedig nem igaz! – szólt vissza Pöttyömpötty. – Én például egy cseppet sem tettetem magam. Igazán nagyon tetszik Pókusz éneke.
– Pókusz, Pókusz! – utánozta Nemtudomka, és fintort vágott hozzá. – Mondd ki egyszerűen, hogy beleszerettél ebbe a Pókuszba!
– Én?! – tört ki Pöttyömpötty.
– Te! – dörmögte komoran Nemtudomka.
– Beleszerettem?!
– Beleszerettél!
– Ó, te...!Ó, te...!
Pöttyömpötty felháborodásában nem talált szavakat, és már lendítette is az öklét, hogy kupán verje Nemtudomkát, de a kellő pillanatban visszatartotta magát, elfordult tőle, és megvetően így szólt:
– Csak merj nekem még egy szót szólni a szerelemről; majd meglátod, mi lesz! Többé szóba sem állok veled, tudd meg!
Közben folytatódott a hangverseny. Pókusz után bűvészek, akrobaták, táncosok, bohócok szerepeltek. Csupa vidám műsorszám, de Pöttyömpötty még csak el se mosolyodott, miközben nézte őket. Nagyon megharagudott Nemtudomkára. Nézze meg az ember! Hogy merte azt mondani, hogy ő szerelmes valakibe?! Elromlott a hangulata, és a művészek műsorszámai már nem szereztek neki gyönyörűséget. Nemtudomka és Loncsos azért akkorákat nevettek, hogy majd leestek a székről, azaz az előadás végén le is estek, Loncsos még be is verte a fejét a szék lábába, és a feje búbján dudor keletkezett.
Véget ért az előadás, és néhány perc múlva utasaink már száguldottak is a gombnyomásos autón vissza a szállodába. Éjszaka még egyszer sem mentek végig a városon, ezért most nem tudták levenni a szemüket arról a csodálatos látványról, amely eléjük tárult. Az éjszakai égbolt feketedett felettük, de körülöttük olyan világos volt, mint nappal. Először úgy tetszett nekik, hogy valahonnan fentről jön a fény, aztán meg mintha valahonnan alulról áradna. A valóságban mindenünnen dőlt a fény, mert a házak, az újságosbódék, a szörpösbódék, sőt a járdákon levő kis oszlopok is világító festékkel voltak bevonva.
Napvárosban a falak festésére sárga, világoskék, halványzöld, rózsaszín és úgynevezett testszínű festékeket használtak. A tetőket és a párkányokat, az erkélyeket és az ablakkereteket rubinpiros, smaragdzöld, barna és ibolyaszínűre festették. A házoszlopokat rendszerint fehér, csillámló vagy enyhén sárgás keverékkel vonták be. Nappal semmiben sem különböztek ezek a festékek a rendes, nem világító festékektől, de megvolt az a képességük, hogy elnyeljék a napsugarakat, és felhalmozzák a fényenergiát. Amint leszállt az este, szórni kezdték a különböző színű fénysugarakat. Ezek a sugarak összefolytak, és ennek következtében a befestett falak, oszlopok, párkányok és egyéb tárgyak enyhe, nyugodt, a szemnek kellemes fényt árasztottak, és lámpára egyáltalán nem volt szükség.
Napvárosban nemcsak az épületeket festették be világító színekkel, hanem még a kocsiúton haladó számtalan gépkocsit és autóbuszt is. Ha ehhez még hozzáfűzzük, hogy a házak falán levő képeket is világító festékkel festették, akkor könnyű elképzelni, milyen csodálatos látványt nyújtott Napváros éjnek idején.

Huszadik fejezet
NEMTUDOMKA, PÖTTYÖMPÖTTY ÉS LONCSOS TALÁLKOZÁSA SZEGECS MÉRNÖKKEL

Másnap reggel Pöttyömpötty ébredt fel legelőször. Nemtudomka és Loncsos még aludt, mikor Pöttyömpötty leszaladt az utcára újságért, és visszafelé jövet olvasni kezdett. Eleinte nyugodtan olvasott, de aztán rémület ült az arcára. Beszaladt a szobába, ahol Nemtudomka és Loncsos még aludtak, és odakiáltott nekik:
– Gyorsan felkelni! Rólunk írnak az újságban!
– Mit beszélsz? – csodálkozott az ébredező Nemtudomka. – Hiszen úgy rémlik, még nem tettünk semmi jót.
– Itt sem írnak semmi jót! Tessék, olvasd!
Nemtudomka fogta az újságot, és olvasni kezdett. Az újságban ez állt:
A Keleti utcában, nem messze a Lekvár utca sarkától, két ismeretlen járókelő megkaparintotta a virágok öntözésére szánt gumicsövet, és ahelyett, hogy annak rendje és módja szerint felhasználták volna virágöntözésre, a járókelőket fröcskölték le vele. Az események színhelyére siető Füttyös rendőr letartóztatta az egyik rendbontót, és a rendőrőrsre kísérte. Rövidesen ezután a rendőrség épülete beomlott. Összedőltek a falak, és leomlott annak a szobának a mennyezete, melyben Füttyös rendőr és az őrizetbe vett rendbontó tartózkodott. Sem az előbbit, sem pedig az utóbbit nem sikerült megtalálni az összedőlt épület romjai között, és jelen pillanatban is talány, hova tűntek. Az állandó nyomozás ellenére sehol sem volt fellelhető sem Füttyös rendőr, sem pedig a rendbontó, akinek a nevét mindmostanáig homály fedi. A szolgálatot teljesítő Silbak rendőr sem tud semmiféle felvilágosítást adni a beomlás okairól, mivel abban az időpontban másik helyiségben tartózkodott. Minden intézkedés megtörtént az eltűnt rendbontó és Füttyös rendőr felkutatására. A beomlás okaira vonatkozólag a felderítés folyamatban van.
– Látod, kiderítik, hogy a varázspálcáddal idézted elő a beomlást; ezért sajnos nem jár dicséret – mondta Pöttyömpötty Nemtudomkának.
– Tehát hallgatni kell, senkinek sem szabad egy szóval sem elárulnunk, hogy varázspálcám van – válaszolta Nemtudomka.
– De hát a rendőr látta nálad a varázspálcát – mondta Pöttyömpötty.
Kopogtatás hallatszott az ajtón. Nemtudomka azt hitte, hogy érte jön a rendőr, és már el akart bújni előle az asztal alá, de kinyílt az ajtó, és Köbös lépett be rajta.
– Jó napot kívánok, kedves barátaim! – köszönt széles mosollyal az ajkán Köbös. – Hogy örülök, hogy magukra találtam! Hova tűntek el tegnap?
– Nem tűntünk el sehova – válaszolta Nemtudomka. – Loncsos elaludt az ülésen, és kivezettük az utcára, hogy kissé magához térjen.
– Á, szóval ez történt! – kiáltott fel Köbös. – Én meg már megrémültem, és nem tudtam, mit tegyek. Hiszen nem tettem eleget az ígéretemnek, hogy beszámolok az építészetről, és megmutatom Dinnyés házait.
– Ó, nem tesz semmit! – legyintett Nemtudomka.
– Dehogynem! Dehogynem! Nálunk az a szokás, hogy ígéreteinket megtartjuk. Már úgy izgattam magam emiatt, hogy éjjel nem tudtam elaludni. Aztán elhatároztam, hogy reggel mindenáron felkutatom magukat, és csak ezután aludtam el nyugodtan.
– És hogy sikerült felkutatnia bennünket?– érdeklődött Pöttyömpötty.
– Hát annyit tudtam, hogy másik városból érkeztek. Elhatároztam, hogy felhívok minden szállodát, és megkérdezem, nem szállt-e meg náluk Nemtudomka, Loncsos és Pöttyömpötty. És éppen itt mondták, hogy itt lakik Pöttyömpötty.
– Ön nagyon találékony – dicsérte a kislány Köböst.
– Ugyan! – dohogott Loncsos. – Ezt minden szamár kitalálta volna!
– Jó volna, ha te is kitalálnád, hogy kissé udvariasabb légy – szólt Loncsosra Pöttyömpötty.
– Loncsosnak igaza van – nevetett Köbös. – Valóban, erre mindenki rájöhetett volna. De most, azt hiszem, elindulhatunk az Alkotás utcába, és megnézhetjük Dinnyés építész házait.
Mindnyájan kimentek a szobából. A folyosón Loncsos megállította Nemtudomkát, és odasúgta neki:
– Hát ez meg mi? Ma talán nem is reggelizünk?
– Ugyan várj már a reggelivel! – szólt rá haragosan Nemtudomka. – Köbös előtt nem varázsolhatok reggelit! Hiszen senki sem tudhatja, hogy van varázspálcám. Értetted?
Utasaink lementek a lépcsőn, kiléptek a szálloda kapuján, és ott voltak az utcán. Nemtudomka félénken körülnézett. Rettegett, hogy összetalálkozik Füttyös rendőrrel. Amikor látta, hogy a közelben nincs rendőr, megkönnyebbülten felsóhajtott, de ekkor egy autó állt meg a járda mellett, és hirtelen mozdulattal egy picurka ugrott ki belőle, világosszürke, rövidnadrágos sportöltönyben. Csillogó kerek füles sapka volt rajta, rendőrsisakra vagy bukósisakra emlékeztetett, amilyent a motorkerékpárosok viselnek. Nemtudomkának úgy rémlett, hogy rendőr, és rémületében meghűlt benne a vér. A picurka azonban rá se hederített Nemtudomkára, hanem odarohant Köböshöz, és így kiáltott:
– Szervusz, Köbös! Ez aztán a kellemes találkozás! Hahaha! Merre tartasz?
– A, szervusz, barátocskám! – köszönt vissza örömteljesen Köbös. – A barátaimmal sétálok. Az Alkotás utcába akarunk menni. Mutatkozzatok be, kérlek: ez itt Pöttyömpötty, ez itt Nemtudomka, ez pedig Loncsos.
– Nagyon örvendek, hogy megismerkedhetek önökkel! – kiáltotta a picurka, és hangosan felnevetett.
Látszott rajta, hogy valóban nagyon örül az új ismeretségnek. Gyorsan odaugrott Pöttyömpöttyhöz, és úgy megszorította a kezét, hogy szegénykének majd kicsordultak a könnyei. Ugyanilyen hevesen ugrott oda Nemtudomkához és Loncsoshoz, őket is üdvözölte és így szólt:
– Szegecsnek hívnak. Szegecs mérnök vagyok.
Loncsos fintorgott, amikor meghallotta ezt a furcsa nevet.
– Miféle név ez: Szegecs?– csodálkozott Loncsos. – Talán azt akarta mondani: Szegecses?
– Hahaha! – nevetett hangosan, és barátságosan megveregette Loncsos vállát.
– Jobb lenne, ha előbb gondolkodnál, és aztán beszélnél, Loncsos – mondta Pöttyömpötty. – Azt hiszem, te magad is megsértődnél, ha valaki azt állítaná, hogy nem Loncsosnak, hanem Lincsesloncsosnak hívnak.
– Lincsesloncsos! Ilyen név nincs – felelte Loncsos.
– Hát akkor Szegecses sincs – szólt rá szigorúan Pöttyömpötty.
– Dehogyis nincs, ön téved – ellenkezett Szegecs, és tovább nevetett. – Van egy ismerősöm, akit valóban Szegecsesnek hívnak, de az egészen más picurka, egyáltalán nem olyan, mint amilyen én vagyok. Biztosíthatom önöket, hogy a legkülönbözőbb nevek fordulnak elő, és vannak köztük nagyon mulatságosak is. Hahaha! Ami engem illet – fordult oda Loncsoshoz –, az én nevem valóban Szegecs, de ha önnek örömet okoz, hívhat Szegecsesnek is.
– Még mit nem! – háborgott Pöttyömpötty.– Szegecsnek fogja önt hívni, ahogy illik. Nem kell elkényeztetni!
– A barátaim első ízben járnak Napvárosban – mondta Köbös. – Virágvárosból érkeztek.
– Á, szóval így állunk!– kiáltott fel Szegecs.– Tehát önök a mi vendégeink? De miért is álldogálnak itt? Az Alkotás utcába akarnak menni? Üljenek be a kocsiba. Én is elmegyek önökkel, útközben, ha kedvük tartja, benézhetünk a ruhagyárba. Ismerek ott minden mestert.
Szegecs egy ugrással bent termett a kocsiban, és a kormánykerék mellé ült. Áramvonalas volt Szegecs autója, és felülről kissé lelapított tojásra emlékeztetett, amely négy keréken áll, a tompa végével előrenéz, a hegyessel pedig hátra. A karosszéria felső részén két ovális nyílás volt, a nyílásokon belül voltak az ülések a vezető és az utasok számára. Az ülésekre napernyőhöz hasonló kerek tető borult. A kerekek előtt csizmákra emlékeztető lökhárítóféle állt ki.
Szegecs egyszerű gombnyomással kinyitotta a karosszériában levő négy ajtót, és betessékelte barátainkat. Loncsos nem kérette magát sokáig, és előreült a vezető mellé. Pöttyömpötty, Köbös és Nemtudomka hátul helyezkedtek el.
Amint megtörtént az elhelyezkedés, mind a négy ajtó egy pillanat alatt becsapódott. Szegecs lenyomott egy pedált a motor felberregett, és a kocsi olyan erővel iramodott útnak, hogy Loncsos, aki nem várta ezt a lökést, majdnem kirepült a kocsiból. Megkapaszkodott egy fogantyúban, amely a kocsi elejében volt, és rémülten bámult maga elé. A kocsi szédítő sebességgel száguldott, megelőzött minden előtte haladó gépkocsit, sőt egy speciális szerkezet segítségével néhányat még keresztül is ugrott.
Ez az ugrószerkezet nagyon egyszerű volt. A négy kerék mindegyikéhez egy-egy rugós vascsizma volt erősítve. Ezek a rugós csizmák, ha nem voltak bekapcsolva, előrenéző sarkukkal szabadon lengtek, mint a lökhárító, és ez összeütközés esetén csökkentette az ütést. De amint bekapcsolódott az ugrószerkezet, mind a négy rugós csizma a kerekekkel együtt egy fordulatot tett a tengely körül. Eközben a csizmák sarka rászorult a földre, és tovább forogva ellökte magát onnan, s ezáltal a gépet a magasba dobta, az pedig átrepült bármely, útjába kerülő akadályon. Az útkereszteződéseknél levő vörös közlekedési lámpák sem jelentettek a kocsinak akadályt, mivel szabadon átugrott az útkereszteződéseken, átrepült a gyalogosok feje és a közlekedő gépkocsik áradata felett.
Loncsos alaposan elcsodálkozott a kocsi fura ugrásain, és már szerette volna elmondani gondolatait, de idejében erőt vett magán, mert eszébe jutott elve. Mikor azonban mégiscsak sikerült kinyitnia a száját, megkérdezte:
– Kérem, Szegecs, mondja meg nekem: miért hord rövidnadrágot? Talán nincs hosszúnadrágja?
– Rövidnadrágban nincs olyan meleg – felelte Szegecs.
– Akkor miért vett fel füles sapkát? Hisz abban is meleg van.
– Hát látszik, hogy nem ért az autózáshoz. Ez nem füles sapka, hanem sisak. Ezt a sisakot kívülről fémből készült védőkeret borítja, a belsejében pedig vatta van. Ha összeütköznék valakivel, és a sisakban kiesnék az úttestre, semmi baj sem történne a fejemmel; de ha sisak nélkül esnék, akkor... hahaha!
Szegecs még beszélni sem tudott tovább a nevetéstől.
– És véletlenül nincs még egy sisakja? – kérdezte aggódva Loncsos.
– Nincs, nincs még egy sisakom.
Loncsos félénken összekuporodott és hátrapillantott. Már sajnálta, hogy előreült. Úgy érezte, hogy összeütközés esetén hátul veszélytelenebb lenne.
Közben a gépkocsi egy folyóhoz érkezett, de ahelyett, hogy a parton haladt volna, átlendült a védőgáton, és egyenest a vízbe zuhant. Loncsos felüvöltött a rémülettől, kinyitotta az ajtót, és már ki akart ugrani a kocsiból, de Szegecs idejében galléron ragadta.
– Engedjen! Süllyedünk! – ordította Loncsos, és ki akarta szakítani magát Szegecs kezéből.
– Dehogy süllyedünk, csak úszunk – nyugtatta meg Szegecs. – Az ilyen szerkezetű gépkocsik nemcsak szárazföldön mennek, hanem a vízen is úsznak.
– De ha úsznak, akkor el is süllyedhetnek – felelte Loncsos, amikor egy kissé magához tért.
– Ez persze igaz – mondta nevetve Szegecs. – De ne féljen, ebben a kocsiban minden ülés alatt mentőöv van.
Loncsos azon nyomban felemelte az ülést, kivette a mentőövet, és magára húzta.
– Hiszen még nem süllyedünk – mondta Nemtudomka.
– Annyi baj legyen! – felelte Loncsos. – Mikor süllyedni kezdünk, már késő lesz.
– De ez még nem minden – szólalt meg Szegecs. – Az én kocsim nemcsak úszásra alkalmas, de repülni is tud a levegőben.
Amikor ezt kimondta, az ujjával lenyomott egy gombot a kapcsolótáblán. Bugás hallatszott. Nemtudomka és Pöttyömpötty felnéztek, és látták, hogy a kerek tető, melyet először napernyőnek néztek, propellerré alakult, és őrült sebességgel forgott. Közben a gép simán felemelkedett, éles kanyart vett, és tovairamlott a víz felett.
– És ej-tő-tő-ernyő is van az ülés alatt? – kérdezte a rémülettől dadogó Loncsos.
– Nincs semmiféle ejtőernyőnk, mert ejtőernyőre egyáltalán nincs szükség.
– És miért nincs? – kérdezte aggódva Loncsos.
– Mert ha ön kiugrik az ejtőernyővel, az beleakad a propeller szárnyaiba, ami az ejtőernyővel együtt darabokra szabdalja önt. Szerencsétlenség esetén legjobb, ha ejtőernyő nélkül ugranak ki.
– De hiszen ejtőernyő nélkül megütjük magunkat a földön – mondta Loncsos.
– Miért a földön, hiszen a víz felett repülünk, és ha a vízben ütjük meg magunkat, nem fáj.
– Hát akkor nincs semmi baj – mondta Loncsos. – Vízbe esni még nem olyan borzasztó.
– Persze – helyeselt Nemtudomka. – Csak el ne felejts megmosakodni, mikor a vízbe esel. Neked az nem árt.
Mindannyian elnevették magukat, mert valóban ideje lett volna, hogy Loncsos megmosakodjék.
Magasra szállt az autó, és az egész város képe eléjük tárult. Nagyon szép látvány volt. A pikkelyes háztetők csillogtak a napfényben, mint a gyöngyház, és a szivárvány minden színében játszottak.
– Mi az, maguknál hal pikkelyekkel borítják a házak tetejét? – kérdezte Nemtudomka.
– Dehogy – mondta Szegecs. – Amit maguk pikkelynek látnak, nem más, mint napelem, azaz a házak tetején elhelyezett fotóelem. A fűtőelemekben a napenergia elektromos energiává változik, speciális akkumulátorokban összegyűlik, és a lakások világítására és fűtésére szolgál; ezzel működnek a liftek és a mozgólépcsők, forognak a ventillátorok motorjai és így tovább. A felesleges elektromos energiát a gyárakba és az üzemekbe vezetik, valamint a központi erőműbe, ahol rádiómágneses energiává alakítják át, ezt aztán drót nélkül továbbíthatják, ahová akarják.
– És miért a tetőkön állítják fel a napelemeket? – kérdezte Nemtudomka.
– Jobb helyet nem is találhatnak – válaszolta Szegecs. – Először, a tetők mindig üresek, senki sem jár rajtuk, és a hely mégse marad kihasználatlanul; másodszor, a tetőket mindig éri a nap, és rájuk esik a legtöbb napsugár.
Szegecs még egy ideig ott keringett a folyó felett, aztán elhatározta, hogy leszáll. A gép éles zuhanórepüléssel a vízbe huppant, magas vízoszlopot verve. Szegecs néhány kört és cikcakkot írt le kocsijával a vízen, hogy bebizonyítsa a gép lavírozó képességét, majd kivezette a partra. Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos nem tudták, hogy örüljenek-e vagy búsuljanak, mert sehogy sem tudták eldönteni, mi kevésbé veszélyes: Szegecs gépével a földön utazni, a vízben úszni vagy a levegőben repülni.

Huszonegyedik fejezet
NEMTUDOMKA ÉS ÚTITÁRSAI LÁTOGATÁSA A RUHAGYÁRBAN

Szilárd talajra érve, a gépkocsi ismét ott száguldott az utcákon, és néhány perc múlva megállt egy szép, testszínűre festett, kilencemeletes, kerek épület előtt.
– Utánam! – kiáltotta Szegecs. – Megérkeztünk!
Villámgyorsan kiugrott a gépkocsiból, és mint a vihar, rohant a bejárathoz. Mialatt Köbös, Nemtudomka és Pöttyömpötty kimásztak a kocsiból, és segítettek Loncsosnak a mentőövből kikecmeregni, Szegecs már jó néhányszor beugrott a kapun, és ugyanannyiszor vissza is ugrott onnan.
– Mi az, bennrekedtek? – kiáltotta Szegecs, és úgy lóbálta a két kezét, mint a szélmalom. – Utánam!
Utasaink végül is otthagyták a gépkocsit, és elindultak a bejárat felé.
– Bátrabban! – vezényelt Szegecs. – Ha velem vannak, nincs mit félniük. Ismerek én itt minden mestert.
Barátaink beléptek a kapun, és egy nagy kerek teremben találták magukat. A terem padlója csillogó fehér csempével volt kirakva, és ugyanilyen fehér volt a fala és a mennyezet is. Mindenünnen gépek tompa zúgása és a készülő anyagok lágy suhogása hallatszott. E percben egy picurka lépett oda utasainkhoz. Szép tiszta, jól vasalt munkaruhát viselt, nagy fehér gombokkal a mellén és a pocakján. A ruha gallérját kihajtotta, és a gallér alól kilátszott fehér nyakkendője. A picurka kövér volt és zömök, válla viszont keskeny, ezért olyannak látszott, mintha a teste közepén kiszélesedett, fent és lent pedig összement volna; halra vagy orsóra emlékeztetett az alakja.
– Adj’ isten, Kárász! – köszönt Szegecs az orsó formájú picurkának. – Látogatókat hoztam hozzád. Mutasd be, barátocskám, hogyan készülnek nálatok a mi ruháink.
Felelet helyett Kárász nyomban színészi pózba vágta magát, és ökölbe szorított kézzel hadonászva így szavalt:
– Parancsoljanak utánam fáradni! Önöknek, drága barátaim, most feltárom üzemünk valamennyi titkát!
Aztán széles mozdulattal előrenyújtotta a kezét, borzalmas grimaszt vágott, és félelmetes hangon felordított:
– Előre, barátaim, csak semmi kétség és félelem!
Loncsos összerezzent, amikor meghallotta ezt a velőtrázó ordítást, és elbújt Köbös háta mögé.
– Ki ez, őrült? – kérdezte rémülten.
Kárász azonban egyáltalán nem volt őrült. A helyzet ugyanis az volt, hogy Kárász nemcsak művezetőként dolgozott a gyárban, hanem még színész is volt a színházban. Ha egyedül maradt, mindig elmerült valamelyik szerepében, és ha kérdéssel fordultak hozzá, nem tért azonnal magához. Ilyenkor szavalva válaszolt, mert azt képzelte, hogy színpadon van.
Amikor Kárász látta, hogy színészi képessége mekkora hatással van Loncsosra, önelégülten elmosolyodott, és a terem közepére vezette utasainkat, ahol egy magas, csúcsban végződő fémhenger állt. Futtatott acélból volt a henger, és kékes fényben csillogott. Spirális lépcső fogta körül, amely egy kis pihenőtérben végződött. A hengerhez körös-körül vezetékek és fémcsövek kapcsolódtak manométerekkel, termométerekkel, voltmérőkkel és más mérőeszközökkel.
Megálltak a hengernél, és Kárász megszólalt. De most már nem színész módjára, hanem rendes hangján: beszédét ilyen semmitmondó kifejezésekkel cifrázta: „hogy úgy mondjam”, „ha szabad így kifejeznem magam” és „elnézést a kifejezésért”.
– Önök előtt, kedves barátaim, ha szabad magam így kifejeznem, Hengeres mérnök rendszere szerint épült nagy textilkazán áll – kezdte Kárász. – A katlan belsejét, hogy úgy mondjam, nyersanyaggal töltik meg. Nyersanyagul aprított pitypangszár szolgál. A nyersanyag itt, ha szabad így kifejeznem magam, magas hőhatásnak van kitéve, és különböző anyagokkal vegyi reakcióba lép, melynek következtében, elnézést a szóért, folyékony, kocsonyás, ragadós massza keletkezik, melynek az a tulajdonsága, hogy a levegővel való érintkezéskor azonnal megmerevedik. Ez a massza a katlanból a csövekbe kerül, és, elnézést a kifejezésért, a kompresszorok segítségével a csövek végén levő mikroszkopikus nyílásokon keresztül kipréselődik. A mikroszkopikus nyílásokon kijutva, hogy úgy mondjam, a massza megmerevedik, és sok ezer szál vékony fonallá alakul; ez a fonal a katlan körül elhelyezett szövőgépekbe kerül. Maguk is megfigyelhetik, a fonalak a szövőgépben szövetté alakulnak át, amely, ha szabad magam így kifejeznem, megállás nélkül áramlik ki a gépből, utána pedig a sajtolóba kerül. Itt, amint látják, az anyagot darabokra szabják, majd egy speciális anyaggal összeragasztják, és hogy úgy mondjam, kész ingekké formálják. A többi présben, amelyeket körben látnak, szintén alsó-, elnézést a kifejezésért, fehérneműt készítenek különböző nagyságban.
Miután végignézték az egész termelési folyamatot, a fonalgyártástól kezdve a kész ingek dobozolásáig, utasaink felmentek az első emeletre, és látták, hogy ott ugyanolyan módon, mint a földszinten, különböző kiskabátok, zakók és kosztümkabátok készülnek. Csupán annyi volt a különbség, hogy mielőtt a szövőgépbe kerültek volna a szálak, végigmentek a festés folyamatán, azaz végighúzták őket festékoldattal telt edényeken. Kárász elmagyarázta, hogy ha ugyanabból a nyersanyagból is készültek a szálak, mégis más-más anyag lett belőlük. Ez mind a szál vegyi feldolgozási módszerétől, mind pedig a szövőgépek szerkezetétől függött. A gépek nemcsak szövött anyagot, hanem trikotázst, azaz kötött, sodrott és fonott anyagokat is készítettek, valamint nemez- és velúrszerű kötszövött vagy ványolt-sodrott, kombinált anyagokat.
Még egy emelettel feljebb utasaink látták, hogy ott különböző méretű és fazonú nadrágokat gyártanak. A harmadik, negyedik és ötödik emeleten különböző ruhák, szoknyák, blúzok és kiskabátok készültek. A szövőgépekből kikerülő anyag úgynevezett nyomóhengeren futott keresztül, ennek következtében kis figurák, pöttyök, csíkok, virágok és általában a lehető legkülönbözőbb minták keletkeztek rajta.
A hatodik emeleten kamáslikat, harisnyákat, zoknikat, nyakkendőket, szalagot, masnit, zsinórt, övet és ezekhez hasonló apróságokat gyártottak, valamint zsebkendőt; a hetediken fejrevalókat, a nyolcadikon cipőket. Itt használták fel a nemez- és posztóanyagokat, valamint a vastag szálú, többrétű és préselt anyagokat; Napvárosban szerették az ezekből készült cipőket.
A nyolc emeleten Kárászon kívül egyetlen picurkával sem találkoztak utasaink, mivel minden munkafolyamatot, egészen a készáru csomagolásáig, gépek végezték. A kilencedik emeleten meg fordítva volt minden, azaz gépek egyáltalán nem voltak, viszont rengeteg legényke és lányka.
Egyesek festőállvány előtt álltak, és rajzoltak valamit, mások asztal mellett ültek, és tervrajzokat készítettek, mások meg különböző anyagokból varrtak valamit. Körös-körül sok-sok próbakisasszony, azaz igazi picurka nagyságú, nagy baba állt; ezekre próbálták fel a kész ruhákat.
– Itt pedig, elnézést a kifejezésért, a művészeti részleg dolgozik – mondta Kárász, amikor utasainkkal együtt felért a kilencedik emeletre.
Mindjárt oda is ugrott hozzá egy leányka, ízléses szürke köpenyben, és dühösen megszólalt:
– Mit jelent az, hogy „elnézést a kifejezésért”? Miért kell elnézést kérned? A művészeti részleg, az művészeti részleg, és ezért nem kell elnézést kérni.
– Hát azért, mert a művészeti részleg, hogy úgy mondjam, összefügg a „vész” szóval – mondta Kárász.
– Dehogyis a „vész” szóval! A „művész” szóval!
– Akkor bocsáss meg, Varrótűcske, nem tudtam. Nézd, látogatókat hoztam hozzád.
– Hoztál, hát ez nagyszerű! – mondta Varrótűcske. – Most félreállhatsz, hogy ne zavarj. Magam magyarázok el mindent... Nos hát... – fordult a látogatókhoz. – Mi is az, ami állandóan űz, hajt bennünket? A mi korbácsunk: a divat. Bizonyára önök is észrevették már, hogy senki sem jár állandóan ugyanabban a ruhában, hanem arra törekszik, hogy minden alkalommal valami újat, valami eredetit öltsön magára. Hol hosszú, hol rövid, hol bő, hol szűk ruhát hordanak, hol rakott, hol harangszabású a divat, hol kockás, hol csíkos, pöttyös, hullámvonalas, bogyó- vagy virágmintás... Egyszóval ezer- meg egyfélét képesek kitalálni! Még a színeknek is van divatja. Van, amikor mindenki zöldben jár, aztán hirtelen valamiért barnában. Még alig veszünk fel egy új kosztümöt, amikor valaki kijelenti, hogy kiment a divatból, ilyenkor törhetjük a fejünket, és futhatunk új után.
Ettől az állítástól Szegecs mérnöknek nagy nevethetnékje támadt, és hangos horkantással kitört belőle a nevetés.
– Megkérném önöket, hogy amíg magyarázok, ne horkantsanak – szólt rájuk szigorúan Varrótűcske. – Önök nem lovak, és nincsenek istállóban. Majd ha bemennek az istállóba, ott horkanthatnak.
Az istállóval kapcsolatos megjegyzésen egyébként Loncsos vidult a legjobban, és alig tudta visszatartani a nevetést. Varrótűcske szigorúan nézett rá, és így szólt:
– Nos hát... fáradjon, kérem, mindenki közelebb. Ezek itt önök előtt művészek, akik az új anyagok mintáit és a ruhák új fazonjait rajzolják. Kérem, ismerkedjenek meg Szálacska művésznővel... Kérlek, Szálacska, állj fel, hogy mindenki láthasson.
Szálacska felkelt a székről. Apró kis lányka volt, fehér köpenyben. Arca sápadt, haja meg szőke, mint a len. Ott állt, szemét szerényen lesütötte, amitől hosszú szempillája még hosszabbnak látszott. Zavarában nem tudta, mit tegyen, és félénken a kezében levő festőecsetet babrálta.
– Szálacska a legügyesebb művésznőnk – folytatta Varrótűcske. – Most új minta tervezésén dolgozik. A neve „Reggel a fenyőerdőben” lesz. Tessék, nézzék: körös-körül erdő van, itt egy öreg medve a bocsaival. Nagyon mulatságos, igaz-e? Nemrég egy „Katicabogár” elnevezésű anyagot tervezett Szálacska. Képzeljenek el egy zöld anyagot, teleszórva fekete pettyes piros katicabogarakkal. Csodálatos volt! Szinte szétkapkodták a belőle készült ruhákat. Senki sem akart másfajtát hordani. De alig telt el néhány nap, amikor valamelyik okos azt mondta, hogy fél kimenni az utcára sétálni, mert egész idő alatt úgy rémlik neki, mintha minden járókelőn katicabogarak másznának. Ezután már senki sem akart katicabogaras ruhát viselni. „Nem akarjuk, hogy bogarak mászkáljanak rajtunk” – mondták. Egy másik alkalommal Szálacska még érdekesebb mintát tervezett, és elnevezte „Négy évszak”-nak. Olyan meseszerű volt, mintha festmény, és nem anyag lett volna. Nyolc színnel festették, ehhez nyolc új nyomóhengert készítettek. Az egész város ilyen képes anyagú ruhában díszelgett. Egyszerre egy divatdáma így szólt: „Nem tetszik nekem ez a ruha, mert nem engem néznek, hanem a ruhámon levő képeket.” És mit gondolnak? Másnapra a ruha kiment a divatból, és nagy sietve új mintát kellett kitalálni.
Szegecs megint hangosan nevetett, de erőt vett magán, kezét a szája elé tartotta, ezért aztán nevetés helyett valamilyen krákogás jött ki a száján.
– Arra is megkérném önöket, hogy ne krákogjanak! – mondta szemrehányóan Varrótűcske. – Nálunk nem szokás a krákogás, de ha olyan nagy kedvük van krákogni, hazamehetnek, hogy kikrákogják magukat, és aztán jöjjenek vissza. Hm!... Hol is hagytuk abba? Ja igen! A divatnál. Nos hát... amint látják, egyáltalában nem engedelmeskedünk a divatnak. Sőt ellenkezőleg, a divat engedelmeskedik minekünk, mert mi magunk teremtjük az új, divatos ruhamodelleket. És minthogy, mi teremtjük a divatot, a divat nem tehet velünk semmit, és így jól mennek a dolgaink. Csak nagy ritkán ráz bennünket a hideg, ahogy mondani szokás.
Szegecs, akit állandóan rázott a nevetés, ismét krákogott. Ahogy Loncsos ránézett Szegecsre, ő is krákogni kezdett.
– Na tessék! – mondta Varrótűcske, és széttárta a karját. – A rossz példa ragadós, ahogy mondják. Először egy krákogott, most meg már a másik is krákog! Az lesz a vége, hogy mindnyájan krákogni kezdünk és hazamegyünk... Igen! Nos hát... Ismét félbeszakítottak! Hol tartottunk?
– Ott, hogy mindnyájan krákogunk, és aztán hazamegyünk – válaszolta Nemtudomka.
– Nem, ott tartottunk, hogy ráz bennünket a hideg – súgta Szálacska.
– Igen, helyes. A hideg ráz bennünket. Ez olyankor fordul elő, amikor idegen városból érkezik valaki hozzánk. Amikor a mieink meglátnak egy nem egészen megszokott kosztümöt vagy valami szokatlan kalapot, már-már azt képzelik, hogy új divat jött, és rohannak az üzletekbe ezekért az új kosztümökért és kalapokért. Mivel azonban az üzletekben ilyesmi nem kapható, ilyenkor rohammunkával kell előkészítenünk az új termelést, de ez nem valami egyszerű, mivel új mintákat kell terveznünk, új szabásmintákat, új préseket és nyomóhengereket kell készítenünk. A közönség azonban nem szeret várni, ezért rohammunkával kell az új ruhákat megcsinálnunk. Éppen erre mondjuk, hogy a hideg ráz bennünket. Hogyan vegyük fel a harcot a hidegrázás ellen? Nagyon egyszerűen. Igyekszünk az üzletekkel kapcsolatot tartani. Az üzletek közlik velünk a picurkák új kívánságait. Tegnap például közölték velünk, hogy néhány picurka sárga nadrágot akart vásárolni. Ebből arra következtetünk, hogy egy sárga nadrágos picurka érkezett a városunkba. Szíveskedjenek megmondani: önök már régen érkeztek ide? – kérdezte Varrótűcske Nemtudomkától.
– Tegnapelőtt – válaszolta Nemtudomka.
– No tessék! – örvendezett Varrótűcske. – Önök tegnapelőtt érkeztek, és mi már tegnap tudtuk, hogy valaki sárga nadrágban jelent meg a városban. De ez még nem elég. Mi magunk is készülünk sárga nadrág gyártására. Kérem, fáradjanak közelebb, és ismerkedjenek meg Gombocska művésznővel. Gombocska készíti a sárga nadrágok rajzát, mivel eddig nem gyártottak nálunk sárga nadrágot.
Nemtudomka és útitársai odamentek Gombocskához, és látták, hogy természetes nagyságú sárga nadrágot rajzol egy nagy papírlapra. Eközben Varrótűcske jó alaposan, minden oldalról megnézegette Nemtudomkát, és lopva még a nadrágja anyagát is megtapogatta.
– Jó, hogy eljöttek hozzánk – mondta Nemtudomkának. – Különben megeshetett volna, hogy egyáltalán nem olyan nadrágokat gyártunk, mint amilyent kívánnak. Már történtek velünk hasonló esetek.
Gombocska, figyeld meg alaposan, és javítsd ki a rajzodat. Se keskeny, se széles, se hosszú, se rövid ne legyen a nadrág, hanem ilyen: térdnél kissé lejjebb, bokánál kissé feljebb érjen. Ez a legjobb fazon, mert igen kényelmes a járás benne. Az anyaga fényes, selymes. Ez is előnyös, mert a fényes anyag kevésbé piszkolódik. A színe nem citromsárga, mint amilyennek te festetted, hanem kanárisárga. Ez a szín sokkal kellemesebb a szemnek. Aztán meg ott alul nincs szükség gombra. A legénykék nem szeretik, ha a nadrágjuk alján gomb van, mert ezek a gombok valahogy mindig beleakadnak valamibe, és végül mégiscsak leszakadnak.
A Nemtudomkával való találkozás igen áldásosán hatott Varrótűcskére. Már nem is vetett dühös pillantásokat Szegecsre, aki nevetésével felbosszantotta. Varrótűcske leültette vendégeit egy kis heverőre, és nagyon kedvesen elbeszélgetett velük. Amikor megtudta, hogy utazóink Virágvárosból jöttek, részletesen kifaggatta Pöttyömpöttyöt, hogyan öltözködnek a virágvárosi legénykék és lánykák, és milyen divat járja arrafelé. A többi művésznő is részt vett a beszélgetésben. Egy Hajtűcske nevű művésznő megkérdezte Loncsostól, mi tetszett neki a legjobban Napvárosban.
– A szóda, azaz a szörp – felelte Loncsos. – Az a fontos, hogy minden bódéban lehet szörpöt inni, és emellett korlátlan mennyiségben.
– Végre van min csodálkoznia! – szólt közbe Szegecs. – Nálunk minden így van. Betérhet bármelyik vendéglőbe, és azt ehet, amit akar. Bármely üzletben azt kap, amit akar, és semmit sem fogadnak el érte.
– És ha valaki autót szeretne? – kérdezte Nemtudomka. – Autót biztos nem adnak!
– Miért ne adnának? Adnak! Mióta kijöttek a gombnyomásos taxik, senkinek se jut eszébe autót kérni – mondta Köbös. – Mondja meg, kérem, minek nekem autó, ha a gombnyomásos taxin minden gond nélkül oda jutok el, ahova akarok. Hiszen a saját kocsival igen sok a vesződség. Mosni, tisztítani, kenni, javítani kell, üzemanyaggal kell ellátni. Garázs is kell hozzá. Ha saját autón megy az ember, vezetni kell, vigyázni, nehogy nekimenjen valakinek, nehogy nekiütközzön valaminek, egyszóval folyton dolgoznia kell, méghozzá megfeszített figyelemmel. Ha viszont gombnyomásos taxin vagy autóbuszon megy az ember, akkor semmi gondja! Nyugodtan olvashat újságot vagy könyvet, arra gondolhat, amire akar, akár semmire sem kell gondolnia, még alhat is, vagy verseket is írhat. Egy időben nekem is volt saját autóm, de csak azóta érzem magam igazán szabad embernek, amióta kidobtam.
– Hiszen sok picurkának van önöknél saját kocsija – mondta Nemtudomka. – Szegecsnek például szintén saját autója van.
– Az enyém, az más eset – mondta Szegecs. – Én öreg autós vagyok, és az utazás az új autókon, amelyek maguktól visznek oda bennünket, ahova kell, és amelyekkel nem történhet semmi, olyan utazás nem nekem való. Nekem gyönyörűséget jelent a kormánykerék mellett ülni, és egyedül vezetni a kocsit. Én szeretem, ha az út veszélyekkel jár együtt, mivel réges-rég hozzászoktam az ilyesmihez, és nehezemre esne megválni szokásaimtól. Én megértem, hogy ez régi szokás bennem, hogy úgy mondjam, a múlt maradványa, de egyelőre nem tudok semmit se tenni ellene.
Loncsos, akit már reggel óta gyötört az éhség, megszólalt:
– Barátocskáim, és nincs itt maguknál valami harapnivaló vagy legalább egy kis szódavíz szörppel? Reggel óta még nem ettem semmit.
– Ó, mi szamarak – kiáltotta Szegecs, aki csak most kapott észbe. – Itt ülünk, és fecsegessél töltjük az időt! Gyerünk gyorsan az étterembe. Hiszen amint mondani szokás, a fülemülét se mesével etetik.
Ez a közmondás nagyon tetszett Loncsosnak, és azóta amikor csak megéhezett, mindig ezt mondta: „A fülemülét se mesével etetik.”

Huszonkettedik fejezet 
FÜTTYÖS RENDŐR KALANDJAI

Olvasóim bizonyára emlékeznek rá, hogy a rendőrség beomlása után Füttyös rendőr először Nemtudomka után szaladt, de amikor érezte, hogy nagyon fáj a feje, felhagyott az üldözéssel, és hazament. Hogy miért határozott éppen úgy, hogy hazamegy, és nem a rendőrségre, ahol Silbak rendőr várt rá, azt még nem lehet pontosan megállapítani. Az sem ismeretes, miért nem ment a kórházba orvoshoz. Az is lehetséges, hogy a téglától megsérült fejével már nem tudott úgy gondolkodni, ahogy kell.
Egyszóval Füttyös rendőr, ahogy mondani szokás, hazafelé irányította lépteit. Nem is lakott messze, csak a Makaróni utcában, éppen ezért nem volt értelme, hogy autón vagy autóbuszon menjen. Beért a Makaróni utcába, kétsaroknyit ment, és már ott is volt a házuknál. Minden a legnagyobb rendben lett volna, ha valami előre nem látható dolog nem történik.
Az a ház, amelyben Füttyös lakott, nem egyszerű ház volt, hanem tornyos, forgó típusú, azaz egyike azon házaknak, amelyeket Korongos építész épített. Ennek a háznak mind a négy oldalán volt egy-egy bejárata. Ha a ház mozdulatlanul állt volna, akkor azt mondhatnánk, hogy a négy bejárat a négy égtáj felé nézett, azaz északnak, délnek, keletnek és nyugatnak. De mivel a ház állandóan forgott, nem lehetett megállapítani, mely irányba néz egyik vagy másik bejárat.
Füttyös rendőr rendszerint mindig ugyanabban az időben tért haza a munkából. Ilyenkor az ő bejárata mindig a Makaróni utcára nézett. Most azonban Füttyös egy kerek órával hamarébb érkezett, amikor még másik bejárat nyílott a Makaróni utcára. Füttyös meg sem gondolta, mit tesz, bement az idegen bejáraton, szokása szerint felment lifttel a harmadik emeletre, és belépett egy idegen lakásba. A háziak nem voltak otthon, ezért senki sem mutatott rá Füttyös tévedésére. Igaz, Füttyös némileg elcsodálkozott azon, hogy a bútorok a lakásban nem voltak ugyanolyanok, mint azelőtt, de mivel nagyon is fájt a feje, nem törte rajta a fejét, gyorsan levetkőzött, lefeküdt, és úgy elaludt, mint akit agyonvertek.
Nem tudni, hogy azért-e, mert tégla esett Füttyös fejére, vagy valami más okból kifolyólag, de olyan rettenetes álomkór jött rá, hogy átaludta az egész napot, az egész éjszakát és másnap a délelőtt nagy részét. Pontosan szólva délelőtt tízkor merült álomba, és másnap délelőtt tizenegykor ébredt fel, ily módon huszonöt órát aludt végig, azaz egy egész napot és még egy órát.
Ha Füttyös a saját lakásán alszik el, ahol azonnal rátalálhattak volna, nem történik semmi különös, de idegen helyen aludt el, ahol senkinek se jutott eszébe, hogy keressék, és ezért nagy zűrzavar támadt.
Amikor a rendőrség beomlott, Silbak rendőr meghallotta a robajt, félbeszakította a televíziós képernyőkön a megfigyelést, és berohant a szomszéd szobába. Ahogy meglátta a katasztrófát, nyomban kiszaladt az utcára, és összecsődítette a járókelőket, segítségükkel nekilátott a leomlott falak és mennyezetdarabok elhordásához. Erejét megfeszítve dolgozott mindenki, de munkájuk nem járt eredménnyel, mert sem a letartóztatott Nemtudomkát, sem Füttyös rendőrt nem sikerült a romok alatt megtalálni, csak Füttyös sisakját találták meg.
Ez némileg megnyugtatta Silbak rendőrt, akinek az volt a véleménye, hogy Nemtudomkának sikerült elmenekülnie, és Füttyös üldözőbe vette. De telt-múlt az idő, és Füttyös nem tért vissza. Silbak figyelemmel kísérte összes televíziós ernyőjét, azt remélve, hogy valamelyik utcában megpillantja Füttyöst, de az olvasó már jól tudja, hogy Füttyös ekkor már békésen aludt egy idegen ágyban, és egyik képernyőn sem lehetett rátalálni.
Nemsokára két új rendőr jelentkezett a rendőrőrsön a szolgálat átvételére Sipkás és Pálcás. Silbak rendőr átadta nekik az ügyeletet, beszámolt az elmúlt eseményekről, majd Füttyös felkutatására indult. Az volt a feltételezése, hogy Füttyös hazament, ezért legelőször is felhívta telefonon, de mivel senki sem jelentkezett, Silbak elindult Füttyös lakására. Mint már várható volt, nem talált ott senkit, hazament, és felcsengetett minden egyes kórházat. Valamennyi kórházban azt mondták, hogy Füttyös nevű rendőrt nem vettek kezelésbe. Ekkor felhívta a város összes többi rendőrőrsét, és kérte őket, legyenek segítségére Füttyös felkutatásában. Valamennyi rendőrőrs lelkesen fogadta a felhívást, és rövidesen egy egész rendőrszázad nyomozta végig a várost, hogy felkutassa Füttyöst. Silbak rendőr minden félórában felkukkantott Füttyös lakására. A nap többi részében és egész éjjel állandóan a kórházakba telefonozott, s ezzel a keserű reteknél is alaposabban megkeserítette az orvosok életét.
Az állandó keresés-kutatás dacára sem találtak Füttyös rendőrre. Reggelre aztán közlemény jelent meg valamennyi újságban erről az újabb titokzatos eltűnésről. Ha Füttyös rendőr másnap reggel, amikor felébredt, elolvasta volna az újságot, rendkívül elcsodálkozott volna azon, mekkora port vert fel az esete. Füttyös azonban semmilyen újságot sem olvasott aznap, következésképpen nem is tudhatta, mi van benne. Másnap reggel, amikor felébredt, és az órára nézett, látta, hogy a mutató tizenegyen áll. Emlékezett rá, hogy amikor lefeküdt, tízet mutatott az óra, tehát azt gondolta, hogy mindössze egy órácskát aludt, nem pedig huszonötöt. Ily módon észre se vette, hogy már másnap van. A feje még mindig fájt egy kissé, és méghozzá kegyetlenül éhes is volt, amin persze nem lehetett csodálkozni, mert átaludt egy egész napot, és ez alatt az idő alatt az égvilágon semmit sem evett.
Kiment a konyhába, amely pontosan úgy volt berendezve, mint az övé, odalépett a falban levő kis ajtóhoz, és megnyomkodta az ajtó oldalán levő gombokat. A gombok mellett feliratok látszottak: Leves, Kása, Gyümölcslé, Kompót, Kenyér, Pirog, Tészta, Tea, Kávé és más effélék. Ezután Füttyös rendőr kinyitotta a kis ajtót, amely mögött az égvilágon semmi nem látszott egy négyszögletű nyíláson kívül, leült egy székre, és várt. Két-három perc múlva a lent levő lyukból felemelkedett az úgynevezett konyhalift fülkéje. A fülke fehér zománcfestékkel volt bevonva, és külsőre hűtőszekrényhez hasonlított. Füttyös kinyitotta a fülke ajtaját, és sorra kiszedett belőle egy tányér levest, kását, gyümölcslevet, egy edényben pudingot, kávéfőzőt, cukortartót, egy kis tálon pirogot, kenyérszeleteket és más egyebet. Mindezt maga elé tette az asztalra, és jó étvággyal reggelihez látott.
Napváros számos házában voltak ehhez hasonló konyhaliftek. A ház földszintjén levő étteremből egyenest a lakásba szállították a reggelit, ebédet és a vacsorát. Meg kell azonban mondanunk, hogy Napváros lakosai ritkán éltek a lehetőséggel, hogy otthon étkezzenek, mert szívesebben táplálkoztak az éttermekben, ahol sokkal vidámabb volt az élet. Ott legénykék és leánykák szolgálták fel az ételt, akikkel elbeszélgethettek, elnevetgéltek. Itt pedig a lift szolgálta fel az ételt, azzal pedig, jól tudjuk, nem lehet tréfálkozni. Mégis szükség esetén mindenki ebédelhetett otthon, bár hiányzott az étterem kényelme és kellemes hangulata.
Füttyös rendőr alaposan jóllakott, majd ismét leheveredett az ágyra, és elhatározta, hogy alszik még egy csöppet. Hiszen azt gondolta, hogy ebéd előtt csak egy órácskát aludt, és ez igazán nem sok. Akárhogy is volt a dolog, újból elaludt, és talán még másnap reggelig is aludt volna, ha éjféltájban fel nem keltik a lakás hazatérő gazdái.
Mint később kiderült, két barát lakott ebben a lakásban – Mókás és Lepényes. Mókás arról volt híres, hogy nagyon szeretett mókázni. Kedvenc mókája abból állt, hogy majdnem minden szava után ezt mondta: „Ne legyen Mókás a nevem, becsületszavamra!” Ami Lepényest illeti, ő semmiről sem volt híres. Mind a ketten gépkocsivezetők voltak az egyik édességgyárban – kihordták az üzletekbe az édességet –, és igen jó barátok voltak. Aznap, amikor Füttyös rendőr tévedésből az ő lakásukba ment be, Mókás és Lepényes nem aludtak otthon, mert munka után elmentek a barátjukhoz, Golfoshoz, lakásszentelőre, és egész éjszaka mulattak. Reggel egyenest bementek az édességgyárba, ebéd után pedig újabb lakásszentelőre mentek egy másik barátjukhoz – Kulacshoz. Itt is arra számítottak, hogy reggelig fog tartani a mulatság, de barátaink egy éjszaka már nem aludtak, ezért Kulacs megkegyelmezett nekik, és hamarabb, azaz este tizenegy ódakor hazaengedte őket.
Esti tizenegy óra – ez sem korai időpont, annál kevésbé, mert barátaink nem értek azonnal haza; előbb a rendőrőrsre kerültek, ahol az ügyeletes rendőr húszperces büntetőprédikációt tartott Lepényesnek, mivel az megszegte az utcai közlekedés szabályait. Egyszóval, már késő éjszaka volt, mire hazakeveredtek. A végén egyik is, másik is meg volt elégedve az elért eredményekkel, és Mókás így szólt:
– Ne legyen Mókás a nevem, becsületszavamra, ha nem értünk haza! Most megvacsorázunk, aztán gyorsan lefekszünk.
– Ami igaz, az igaz – helyeselt nagyokat ásítva Lepényes. – Akármennyit eszik is az ember, ha vendégségben van, azért nem árt otthon egy kis üzemanyagot felvenni.
A két jó barát egyenest a konyhába tartott, és sorra nyomogatta a konyhalift gombjait. Néhány perc múlva már ott ültek az asztal mellett, és vacsoráztak. Állkapcsaik lustán, szinte muszájból mozogtak, szemük magától lecsukódott, de azért lassan forgó nyelvvel egyre csak fecsegtek valamiről. Végül Mókás jóllakott, és anélkül, hogy egy szót is szólt volna, felállt az asztal mellől, és elindult lefeküdni. A szobába érve eloltotta a villanyt, aztán levetkőzött, és lefeküdt az ágyába. Lepényes követte Mókást. Amikor látta, hogy Mókás már eloltotta a villanyt, a sötétben ment el az ágyig, levetkőzött, és már le akart feküdni, amikor előrenyújtotta a kezét, és érezte, hogy valaki fekszik az ágyában. Lepényes úgy vélte, hogy tévedésből Mókás feküdt az ágyába, és nevetve megszólalt:
– Ez meg miféle tréfa? Miért másztál bele az én ágyamba?
– Ugyan, mit beszélsz, ne legyen Mókás a nevem!... – szólt oda a saját ágyából Mókás.
– Hogyan? Mi? – csodálkozott forgolódva Lepényes. – Hol vagy?
– Itt vagyok, ne legyen Mókás a nevem! Hát hol lennék?
Amikor Lepényes meghallotta, hogy Mókás hangja egész más irányból jött, ismét kinyújtotta a sötétben a karját, és megtapogatta az ágyban fekvő Füttyös mellét. Füttyös olyan mélyen aludt, hogy szinte meg se mozdult.
– Ide hallgass, valaki már fekszik az ágyamban – mondta Lepényes.
– Kicsoda? – csodálkozott Mókás.
Lepényes a sötétben megtapogatta az alvó Füttyös nyakát, majd az arcát, az orrát, a homlokát, a haját...
– Ördög tudja! Valakinek a feje meg a haja... – mondta, és csodálkozva széttárta a karját.
– Nesze neked! – nevetett Mókás.
Meg kell mondanunk, hogy Mókás és Lepényes nemigen ijedtek meg, amikor felfedezték, hogy idegen picurka került a lakásukba. Mondhatnánk azt is, hogy egyáltalán nem ijedtek meg. Ugyanis Napvárosban már hosszú ideje nem fordult elő lopás vagy csibészség. A picurkák mind békességben éltek egymással, és senkinek sem jutott eszébe, hogy rossz szándékkal betörjön egy idegen lakásba.
– Becsületszavamra, ne legyen Mókás a nevem, ez biztosan valami félreértés! – mondta Mókás, és egyre csak nevetett.
– Tudod, biztosan valamelyik barátunk jött fel hozzánk, amikor nem voltunk itthon. Várt, várt, aztán megunta a várakozást, és véletlenül elaludt – vélte Lepényes.
– Helyes! – örvendezett Mókás. – Akkor gyújts világot.
Lepényes felgyújtotta a villanyt. Mind a ketten odamentek az ágyhoz, és szemügyre vették Füttyöst, aki tovább aludt, mintha mi sem történt volna.
– Ki ez? Ismered? – kérdezte Lepényes.
– Most látom először, ne legyen Mókás a nevem, ha nem igaz!
– Phi! – köpött egyet bosszúsan Lepényes. – Én is most látom először. Méghozzá úgy alszik, mintha otthon lenne!
– Gyanús nekem ez a dolog, Lepényes, becsületszavamra! Ne legyen Mókás a nevem, ha tévedésből nem idegen lakásba mentünk be. Gyere, iszkoljunk el mihamarabb, mielőtt még felébred.
Lepényes már menekülni akart, de körülnézett, és így szólt:
– Én mégis azt hiszem, hogy ez a mi lakásunk. Keltsük fel, és kérdezzük meg tőle, hogy került ide.
Mókás rázni kezdte Füttyöst a vállánál fogva. Füttyös végre felébredt.
– Hogy kerültek ide? – kérdezte, és értetlenül nézett Mókásra és Lepényesre, akik egyetlen szál alsóneműben álltak előtte.
– Mi? – kérdezte zavartan Mókás. – Hallod, Lepényes, hogy ez itt... azazhogy itt ez, ne legyen Mókás a nevem. Azt kérdi, hogy kerültünk ide! Pedig mi akartuk megkérdezni öntől: hogy került ide?
– Én? Mint mindig! – mondta vállvonogatva Füttyös.
– „Mint mindig”! – kiáltotta Mókás. – Mit gondol, hol van?
– Otthon. Hát még hol lehetnék?
– Hát ez jó móka, ne legyen Mókás a nevem! Ide hallgass, Lepényes, azt mondja, hogy otthon van. Hát mi ketten akkor hol vagyunk?
– Igaz is – szólt közbe Lepényes. – Akkor ön szerint mi ketten hol vagyunk, mi?
– Hát itt vannak nálam.
– No lám! És ön biztos ebben?
Füttyös jobbra-balra nézett, és a csodálkozástól majdnem odaragadt az ágyhoz.
– Ide hallgassanak – szólalt meg végül –, hogy kerültem ide?
– Az ördög vinne el, ne legyen Mókás a nevem, becsületszavamra! Hiszen már vagy fél órája egyre azt akarjuk kiszedni magából, hogyan került ide – mondta Mókás.
Amikor Füttyös már biztos volt abban, hogy a csere az ő hibájából történt, alaposan zavarba jött, és így mormogott:
– Elnézést, barátaim! Bocsánatot kérek! Most már látom, hogy tévedésből idegen lakásba kerültem. Csak most látom, hogy a bútorok mintha nem lennének olyanok, mint nálam. És a falakon a kárpit sem ugyanaz. Nálam sárga, tyű! Ezek itt meg olyan kékek...
Ezzel Füttyös kimászott a takaró alól, és elindult az ajtó felé.
– Megálljon! – szólította meg Lepényes. – Előbb öltözzön fel!
– Ó igen. Elnézést kérek – mormogta zavartan Füttyös, visszajött, és öltözni kezdett.
Nagyon sietett, ezért semmi sem sikerült úgy, ahogy kellett volna. Fordítva vette fel a nyakkendőt, összecserélte a zoknijait; a jobb lába sehogy se akart beleférni a nadrágszárba, ezért sokáig ugrált a bal lábán az egész szobán keresztül, végül is nekiugrott a margarétás virágvázának, és darabokra törte. A dolog azzal végződött, hogy Füttyös zavarában magára préselte Lepényes kiskabátját, és eltávozott benne.
Mókás és Lepényes egész későn feküdtek le azon az éjszakán, és Lepényes csak másnap reggel jött rá, hogy eltűnt a kabátja. Igaz, hogy ott maradt Füttyös kiskabátja, de a baj ott volt, hogy a kabáttal együtt eltűnt Lepényes hajtási igazolványa, amely a kabát belső zsebében szokott lenni. Szerencsétlenségükre a két barát nem kérdezte meg sem Füttyös nevét, sem pedig a lakcímét, és most nem tudták, hol keressék.
Mókás azt mondta, hogy rendbe jön minden, mert amikor ez a szórakozott picurka, azaz Füttyös észreveszi, hogy idegen igazolvány van a zsebében, rájön, hogy nem a saját kabátja van rajta, és visszaviszi a jogosítványt a kabáttal együtt. Amikor Lepényes ezt meghallotta, megnyugodott egy kissé.
De a továbbiak során nem úgy mentek a dolgok, mint ahogy azt Mókás előre várhatta volna, mert Füttyös kalandjai ezzel még nem értek véget. Lehet, hogy véget is értek volna, ha Kaligula, Makrancás és Pegazus nem avatkoztak volna bele. Mióta ez a három alak átváltozott picurkává, megállás nélkül az utcán lófráltak, és végül is egy helyen összetalálkoztak. E váratlan találkozást viharos öröm jellemezte Kaligula alig tudta visszafojtani a nevetést, amikor Makrancásra és Pegazusra nézett, Makrancás és Pegazus pedig hangosan röhögtek, amikor Kaligulára néztek. Mindhárman azon nyomban egymásra ismertek. A nagy változás ellenére mindhármuk külsején megmaradt valami a régi formájukból, és éppen ez a körülmény ingerelte nevetésre őket. Mikor már alaposan kinevették magukat, Kaligula megszólalt:
– Tudjátok mit, barátaim, valami hajmeresztő dologgal tegyük emlékezetessé ezt a találkozást, hogy sose felejtsük el.
Mindhárman törni kezdték a fejüket, és egész éjfélig törték. Először egyikük se tudott semmi okosat kitalálni, de aztán Pegazus megszólalt:
– Szerintem az volna a leghajmeresztőbb, ha kötelet húznánk a járdán keresztül, hogy mindenki beleütközzön és elessen.
– Zseni vagy, Pegazus! – dicsérte Kaligula.
A három jó barát szerzett valahonnan kötelet, és ahol a legsötétebb volt, ott húzták keresztül a járdán, aztán gyorsan elillantak, mert féltek, hogy kupán vágják őket ezért a vállalkozásukért. Mindez a Makaróni utcában, Mókás és Lepényes háza közelében történt, mégpedig azon az estén, amikor a két jó barát ott találta lakásán az alvó Füttyös rendőrt.
Most pedig hallgassátok meg, mi történt ezután.
Amikor Füttyös rendőr lejött Mókás és Lepényes lakásáról, elindult az utcán, értetlenül nézett körül, és nem tudta, hol van. Csak egy idő múlva jött rá, hogy a Makaróni utcában megy, de nem a lakása felé, hanem éppen az ellenkező irányban. Már-már vissza akart fordulni, de úgy határozott, hogy még sétál egyet a jó friss levegőn. Ez a határozat végzetessé vált Füttyös számára. Még tíz lépést se tett, amikor beleütközött a járdán keresztülhúzódó kötélbe, és orra bukott. A homlokát erősen beleverte a járda kövébe, és mozdulatlanul elterült.
Nem tudni, meddig feküdt volna ott Füttyös eszméletlenül, ha egy Mákocska nevű leányka nem megy éppen végig autójával a Makaróni utcán. Mákocska észrevette a járda mentén mozdulatlanul heverő Füttyöst, megállította az autóját, és látva, hogy Füttyösnek orvosi segítségre van szüksége, becipelte a kocsijába, ami egy ilyen pöttöm lánynak, mint amilyen Mákocska volt, elég nehezére esett, és elszállította Füttyöst a kórházba.
Füttyöst abban a pillanatban levetkőztették a kórházban, és lefektették. Priznic doktor nyomban orvosságot írt fel neki, jeges borogatást rendelt a fejére, ezután személyesen kezet szorított Mákocskával, és megköszönte neki, hogy a beteget beszállította a kórházba. Be akarta vezetni Füttyös nevét a kórházi naplóba, de az még mindig eszméletlenül feküdt, és nem tudta a nevét megmondani. Mákocska nem tudta, hogy hívják a beteget. Ezért Priznic doktor megkérte az egyik ápolónőt, nézze meg a beteg zsebeit, nincs-e bennük valami igazolvány, amelyből meg lehet állapítani a nevét.
A nővér kikutatta a kabát zsebeit, és talált bennük egy Lepényes nevére szóló levelet és egy gépkocsivezetői igazolványt, amely szintén Lepényes nevére szólt.
„Tiszta dolog: Lepényesnek hívják. Hiszen senki se hordoz idegen leveleket és igazolványokat a zsebében” – gondolta a doktor, és Lepényes névre jegyezte be Füttyöst a kórháznaplóba.
Amikor másnap Silbak rendőr ismét felhívta a kórházat, és megkérdezte, nem jelentkezett-e kezelésre Füttyös rendőr, azt a választ kapta, hogy nincs és nem is volt náluk semmiféle Füttyös rendőr csak egy sofőr van náluk, aki az utcán elvesztette az eszméletét. Ezzel magyarázható, hogy a kórházban senki sem jött rá Füttyös ottlétére, és a rendőrség az égvilágon mindenhol kereste, csak ott nem, ahol a valóságban volt.
Az újságokban naponta jelentek meg hírek arról, hogy Füttyös rendőrt sehol sem találják. Az újságok már kinevették a rendőrséget, hogy nem képes felkutatni egy elveszett rendőrt. Az egyik újságban még egy karikatúra is megjelent. A karikatúra egy rendőrt ábrázolt, aki világos nappal, kezében lámpással, önmagát keresi.
Az egésznek az lett a vége, hogy az elveszett rendőrrel kapcsolatban mindenféle tréfát, mulatságos történetet írtak az újságok, sőt odáig merészkedtek, hogy már-már úgy írtak, mintha Füttyös rendőr el se tűnt volna, és azért nem tudják megtalálni, mert soha nem is létezett.
Azért nem kell azt hinni, mintha Napváros lakói gonosz emberek lettek volna, akik képesek nevetni más picurka baján. Nem, Napváros picurkái nagyon jószívű, együtt érző emberkék voltak. Az egésznek az a magyarázata, hogy a lakosság között sok az autós, és mint ismeretes, az autósok – enyhén szólva – nem nagyon szeretik a rendőröket, mert a rendőrök a közlekedési szabályok megsértésekor minden alkalommal túlságosan hosszú prédikációkat tartanak nekik. Ha egy egyszerű picurka eltűnik, senkinek se jut eszébe, hogy nevessen, de mivel rendőr veszett el, ez akaratlanul is mosolyt csalt minden autós arcára. Egyébként sokan elhitték, hogy Füttyös rendőr nem is létezett, és a sok szóbeszéd nem más, mint egyszerű kitalálás az újságolvasók szórakoztatására.
Amikor Füttyös másnap reggel magához tért a kórházban, csodálkozva vette tudomásul, hogy ismét idegen helyen van. Már fel akart kelni, hogy kiderítse, mi történt, hogy került ide, de érezte, hogy gyenge, ezért lehajtotta fejét a párnára. Közben a nővér lépett a szobába.
– Szép jó reggelt, Lepényes! – üdvözölte barátságosan. – Hogy érzi magát?
– Hol vagyok? – kérdezte izgatottan Füttyös, és észre se vette, hogy a nővér Lepényesnek szólította.
A nővér elmondta neki, hogy véletlenül elesett az utcán, beverte a homlokát, ettől agyrázkódást kapott, és most a kórházban fekszik, és semmivel se izgassa magát, mert rövidesen meggyógyul.
Füttyös majdnem semmit sem értett ebből a felvilágosításból, mert az ütés után kissé ködösen fogott fel mindent, de a nővér kedves hangja megnyugtatta. Már nem izgult, és jó étvággyal elfogyasztotta a reggelijét, majd szemrebbenés nélkül lenyelte a keserű orvosságot. Priznic doktor nagyon elégedett volt a beteg állapotával, és meghagyta a nővérnek, hogy óránként adjanak be neki orvosságot, rakjanak hideg borogatást a fejére, és ha fejfájás jelentkeznék, azonnal rakjanak jeget a fejre.
Maga Priznic doktor napjában többször is benézett a betegekhez, és különböző mulatságos históriákkal szórakoztatta őket. Az volt a véleménye, hogy semmi sem segíti úgy elő a gyors felépülést, mint a jó hangulat, a betegek pedig akkor vannak jó hangulatban, amikor mosolyognak vagy nevetnek. E cél érdekében Priznic doktor elrendelte, hogy rakjanak fel az egész kórházban mulatságos képeket, rajzokat, karikatúrákat, és minden nővérnek és ügyeletes orvosnak meghagyta, hogy szabad idejükben olvassanak fel mulatságos elbeszéléseket és históriákat, valamint mordjának el vidám, rövid történeteket, tréfákat, találós kérdéseket, mondókákat, nyelvtörőket, szólásmondásokat és ehhez hasonlókat.

Huszonharmadik fejezet 
NEMTUDOMKA LELKIISMERETE ISMÉT MEGSZÓLAL

Szegecs mérnök, akivel utazóink megismerkedtek, nem mindennapi picurka volt. Az volt a legfőbb jellemvonása, hogy mindent rettenetes gyorsan csinált. Rendkívül gyorsan járt a keze, a lába meg a nyelve. Rendszerint nem ment, hanem futott, és szinte sohasem maradt nyugalmi állapotban. Ha nem volt hova szaladnia, vagy nem volt kivel beszélgetnie, percenként megrezzent az egész teste, vagy türelmetlenségében egy helyben ugrált. Ha gépkocsin kellett mennie, a legnagyobb sebességgel száguldott, hirtelen indult, és váratlanul állt meg. A fény sebességével száguldottak fejében a gondolatok, a fény sebessége pedig, mint azt már mindenki jól tudja, másodpercenként háromszázezer kilométer. Gondolkodás nélkül határozott el valamit, villámgyorsan nekilátott a végrehajtásához, és ha valamilyen oknál fogva nem tetszett neki, máris abbahagyta, anélkül hogy befejezte volna.
Szegecs robbanékony természete igen nagy hatással volt mindenkire, akivel csak összekerült, és az illető mindent megtett, amit Szegecs akart, megfeledkezve saját terveiről és szándékairól.
Köbös, aki sokkal nyugodtabb természetű volt, azt hitte, hogy utasainkkal együtt el tud menni az Alkotás utcába, és megmutathatja nekik Dinnyés házait, de Szegecs minden teketória nélkül kijelentette, hogy erre még ráérnek, és mindjárt ebéd után elvitte őket a bútorgyárba, ahol minden létező fajta bútort gyártottak.
A bútorgyárban utasaink nagyon elcsodálkoztak azon, hogy itt a székek, asztalok, szekrények, díványok és ágyak nem fából, hanem különböző műanyagokból készültek. A termelési folyamat igen egyszerű volt. Az előre elkészített műanyag bekerült a présgép nyílásán. Ott egy prés segítségével összenyomódott, s ennek eredményeként kész szék, asztal vagy ágy került ki a gépből. A szekrények, tálalók vagy díványok készítéséhez nem egy, hanem két, három, sőt még több gépre volt szükség. Az egyik ilyen gépen préselték magát a szekrényt, a másikon a hozzá való ajtókat, polcokat, a harmadikon a fiókokat és így tovább.
A legkülönbözőbb színekben és árnyalatokban készültek a műanyagok. Volt úgynevezett műfa. Az ebből készült bútort nem lehetett megkülönböztetni a fabútoroktól. Volt még fémszerű anyag, amely teljes mértékben helyettesítette a fémet. Bútorokon kívül csillárokat, ajtókilincseket, kép- és tükörrámákat is készített a gyár ebből a műfémből. Végül volt még egy pehelykönnyű, rugalmas műanyag, amely kárpit és matrac, valamint párnák, díványok és karosszékek puha hátának készítésére volt alkalmas.
Az egyszerű bútorok mellett kombinált bútorok is készültek a gyárban, például a kombinált dívány-ágy, amely egyben dívány is, meg ágy is; asztal-hűtőszekrény, szék-porszívó, ágy-könyvszekrény, karosszék-kerékpár és mások. De utasainknak a legeslegjobban a felfújható bútorok tetszettek. A szekrények, asztalok, karosszékek, díványok, gumiból készültek, és fel lehetett fújni őket. Az ilyen bútor nagyon kényelmes volt a költözködésnél, mert csak ki kellett engedni belőlük a levegőt – és egy egész szoba berendezése elfért egy kisebb táskában. A felfújható karosszékeknek, díványoknak és ágyaknak az volt a legfőbb jó tulajdonságuk, hogy amikor felfújták őket, domború, áramvonalas, sima formát öltöttek, s igen jó ülő- és fekvőhelyet nyújtottak.
A bútorgyár meglátogatása után utasaink moziba, aztán pedig színházba mentek.
Másnap Szegecs és Köbös korábban mentek értük, majd együtt elindultak a rádió- és televíziógyárba. Az itt látottak közül a legérdekesebb a nagy, lapos, falra akasztható, széles képernyőjű televízió gyártása volt. Meg kell mondanunk, hogy Napváros minden mozgóképszínházában ugyanilyen széles képernyőjű, falra akasztható televíziók működtek, ezért minden moziban a televíziós stúdióból sugárzott filmet játszották. Ez nagyon előnyös volt, mert nem kellett minden este sok száz filmszalagot kihordani a különböző filmszínházakba, nem kellett sok száz mozigépészt dolgoztatni, egyébként is a sok száz filmszalagra sem volt szükség. Elegendő volt egy is, amelyet a leadóállomáson lepergettek, és a képet valamennyi filmszínházban látták.
Ilyen televíziós készülékek voltak, csak kisebb méretűek, számos lakásban is, de Napváros lakói nem szerettek otthon filmet nézni. Barátkozó természetű emberek voltak, és társaságban szívesebben nézték a filmet. Ettől valahogy sokkal jobbnak és érdekesebbnek találták a színházi előadásokat is, meg a filmeket is.
Ebben a gyárban a fali televíziókon kívül asztali televíziós készülékeket is gyártottak, valamint a legkülönbözőbb féle rádiókat, kezdve a nagy szobai zenegépektől és rádiószekrényektől egészen a mikroszkopikus hangos zsebcsipogóig és a gomb nagyságú hangossuttogóig.
Ezután a háztartási gépek gyárába vitte el őket Szegecs. Ott különböző porszívók, mosógépek, seprőgépek, törlő-  és csavarógépek, gyorsfőző fazekak és lábosok készültek. Utasainknak ebben a gyárban az automatikus, önszabályozó villanyvasaló tetszett a legjobban. Ennek a villanyvasalónak az volt a különlegessége, hogy minden külső segítség nélkül, automatikusan kivasalta a ruhát. A vasaló elején két elektromos szem volt felszerelve, melynek segítségével a vasaló mintha látta volna, mit kell kivasalnia. Ha a vasalásra szánt holmi pörkölődni kezdett, a vasaló az orrával megérezte az égésszagot, automatikusan kikapcsolt és csengetett.
Ezek után a könyvgyárba látogattak el utasaink, ahol a legkülönbözőbb könyvek készültek: kicsik és nagyok, vékonyak és vastagok, képeskönyvek, ernyő, harmonika, orsó és gömb alakú játékoskönyvek, mesékkel, elbeszélésekkel, kalandokkal, rejtvényekkel, mutatványokkal, találós kérdésekkel, mozgó és beszélő képecskékkel.
Több tucat nyomdagép dolgozott ebben a gyárban. Az ilyen gép nyílásán csak be kellett csúsztatni az író kéziratát és a grafikus készítette illusztrációkat, és a másik nyíláson már peregtek is kifelé a kész képeskönyvek. A nyomtatás elektromos úton történt, úgy, hogy a nyomdafesték egy speciális porzószerkezet segítségével szétporlódott a gép belsejében, és ahol a betűknek és a képeknek kellett megjelenni, hozzátapadt az elektromossággal töltött papírhoz. Ez magyarázza, hogy olyan gyorsan készültek a könyvek.
A továbbiak során Nemtudomka és társai ellátogattak a hangszergyárba és a bábkombinátba, ahol a bábszínházak részére gyártottak babákat. Voltak még az autógyárban és még sok más helyen. Napközben nem is csináltak mást, mint hogy Szegeccsel és Köbössel különböző érdekes kirándulásokra jártak, esténként pedig moziban, színházban, hangversenyen szórakoztak, vagy sportjátékokat és -versenyeket néztek. Ezekben a szórakozásokban időnként Kárász is részt vett; vele a ruhagyárban ismerkedtek meg utasaink. Kárász, mint már említettük, színész volt, ezért jól tudta, melyik színházban játsszák a legérdekesebb darabokat, és mindig tudott tanácsot adni utazóinknak, melyik darabot nézzék meg elsősorban.
Általában nagyon vidáman éltek. Az egyetlen, ami elrontotta Nemtudomka jókedvét, az volt, ha Füttyös rendőrre gondolt. Azon a napon, amikor az újságban megjelent a hír Füttyös rendőr eltűnéséről, Nemtudomka nagyon félt, hogy rövidesen rátalálnak. De másnap az újságok közölték, hogy sehol sem találják Füttyöst. Nemtudomka örült a hírnek, és kissé megnyugodott. Este azonban szokás szerint felébredt benne a lelkiismeret, és szemrehányást tett neki.
„De mit tehetnék? – mentegetőzött Nemtudomka. – Hiszen én nem tehetek róla, hogy eltűnt a rendőr.”
„Nem te tehetsz róla, ez igaz – mondta a lelkiismeret. – De örültél, hogy a rendőr eltűnt. Hát szabad örülni a más bajának?”
„De mi közöd mindehhez? – háborgott Nemtudomka. – Miért dugod bele mindenbe az orrod, ha nem is kérnek fel rá?”
„Mi az, hogy »mi közöd hozzá«? – csodálkozott a lelkiismeret. – Azt akarom, hogy jó légy, és mindig szemrehányást fogok tenni, ha gálád módon viselkedsz.”
Nemtudomka elszégyellte magát, és megesküdött önmagának, hogy többé sosem örül. Másnap reggel azonban mégis elfogta a nyugtalanság, és remegő kézzel vette fel az újságot. Félt attól, hogy egy hír jelenik meg benne, mely szerint Füttyöst végre mégis megtalálták, és most majd mindenkinek elmondja, hogy Nemtudomka döntötte le a varázspálcával a rendőrség falait. Amikor azt olvasta az újságban, hogy Füttyös még most sincs meg, Nemtudomka megkönnyebbülten felsóhajtott, és majdnem felugrott örömében; este pedig újból szemrehányást tett magának érte, de másnap reggel mégiscsak megint örült. Lassanként már nem is figyelt többé a lelkiismerete szemrehányásaira, és életét már semmi sem szomorította. Egyébként is az új barátok nem hagyták unatkozni utazóinkat; Köbös és Szegecs már-már összevesztek miattuk. Köbös nagyon szerette volna folytatni ismertetését az építészetről, és megmutatni nekik Dinnyés házait, de Szegecs nem engedte szóhoz jutni, és egy lépést sem tágított utazóink mellől. Köböst bosszantotta, miért is mutatta be Szegecsnek Nemtudomkát, Pöttyömpöttyöt és Loncsost.
– Ha tudtam volna, mi lesz belőle, nem mutattalak volna be nekik – mondta Szegecsnek.
Egyszer elhatározta, hogy korábban megy el Nemtudomkáért és társaiért, és mielőtt Szegecs odaérkezne, elviszi őket hazulról. Másnap valóban kora hajnalban ébredt, és azonnal rohant a szállodába. Bizony alaposan elcsodálkozott, amikor látta, hogy utazóink már elmentek hazulról.
– Ez a Szegecs megint megelőzött! – dühöngött Köbös. – Csak kerüljön a szemem elé! Nem is tudom, mit csinálok vele...
Köbös homlokát ráncolva haragosan kilépett a szállodából, és összetalálkozott Szegeccsel, aki éppen akkor ért oda ugratós autójával.
– Te meg hova iramodtál? – kérdezte gondterhesen Köbös.
– Hogyhogy hova? – csodálkozott Szegecs. – Nemtudomkához és Pöttyömpöttyhöz.
– Hiszen már elvitte őket valaki!
– Kicsoda? – Szegecs majdnem felugrott a csodálkozástól.
– Honnan tudnám én azt! – mondta Köbös, és széttárta a karját.
– Á! – kiáltotta Szegecs, és kezével a homlokára csapott. – Tudom már! Kárász volt az! Ne tudjak innen elmozdulni, ha nem Kárász cipelte őket valahová!
Valóban így állt a helyzet. Kárász már régen rábeszélte utazóinkat, hogy menjenek el vele a Napos parkba. Azt bizonyította, hogy az sokkal szebb, mint a különféle üzemek és gyárak. Szegecs ugyanis hallani sem akart a parkról, és mindenképpen megakadályozta, hogy valóra váltsák Kárász ötletét. A dolog azzal végződött, hogy Kárász fondorlathoz folyamodott, a szokott időpontnál sokkal hamarabb ment el barátainkért, és elvitte őket a Napos parkba.
Ez a park Napváros keleti felében terült el, és elég nagy területen feküdt. Néhány részből, vagy ahogy másként mondták: városkából állt: Sportvárosból, ahol a különböző sportjátékokat és mérkőzéseket rendezték; Vízvárosból, ahol fürdőmedencék voltak, ugrótornyok műugráshoz és csónakkikötők; Színházváros, itt voltak a különböző színházak, mozik és még a cirkuszok is; Sakkváros, ahol dámázhattak és sakkozhattak; és végül Vidámváros – különböző vidító mutatványokkal.
Mindegyik város különböző módon épült. A legérdekesebb felépítése Sakkvárosnak volt. Az egész területe nagy négyszögletes rácsokra oszlott, és egy óriás sakktáblára hasonlított. Valamennyi ház, bódé és pavilon egy-egy sakkfigurának felelt meg: bástyának, királynőnek, futárnak, lónak stb. A körülöttük levő kerítések gyalogosokhoz hasonlítottak, és minden bejáratnál két-két fehér vagy fekete ló állt.
A virágok között, amelyek szintén sakktáblaszerűen nőttek, asztalkák álltak, ezek mellett ültek a sakkozók és a dámázók. Sok sakkozó és dámázó volt errefelé. A sakkozó legénykék rendszerint kockás ruhában voltak, a sakkozó lánykák pedig sakkfigurákkal díszített ruhákban jártak. Előadásokat tartottak a sakkjátékról, neves sakkozók életéből meséltek érdekes történeteket, részt vettek sakkversenyeken, melyekre szép számban gyűltek össze a picurkák; végül amatőrökkel játszottak szimultán versenyt, azaz egyszerű legénykékkel és lánykákkal játszottak, akik szerettek sakkozni.
A szimultán játék abból áll, hogy egy sakkozó egyszerre több táblán, több játékossal játszik. Olyan szakemberek is voltak, akik egyszerre tíz-tizenöt táblán játszottak. A legjobb sakkozó, Napváros sakkbajnoka, Figura volt; egyszerre húsz táblán tudott játszani, és közben nem is nézett a táblára. Csak megmondták neki, mit léptek, felírta egy noteszba, és megjelölte, mi legyen a válaszlépés. Az ilyen szimultán játékhoz is igen sok picurka jött el nézőnek.
Sakkvárosban mégis a sakkautomaták voltak a legérdekesebbek. A sakkautomata – gép, külsőre olyan, mint egy rendes picurka, akinek keze, lába, sőt még feje is van. Az automata belsejében gondolkodó, elektronikus számológép van, melyet villanyvezetékkel odakapcsoltak sakktáblán levő négyzetekhez. Egy igazi picurkával való játék közben az automata az elektronikus szerkezet segítségével megkeresi a legmegfelelőbb válaszlépést, amely győzelemre vezet, és mozgatja a sakktáblán a figurákat. Nincs ezen semmi csodálatos, mert a sakkjátéknak megvan a maga elmélete, és már előre ki lehet számítani, hogyan mozgassák a figurákat, hogy megnyerjék a játszmát.
A legjobb játékosok szerkesztik a sakkautomatákat, ezért a sakkgépet csak igazán kiváló sakkozó tudja legyőzni, de még az se mindig.
Előfordultak olyan esetek, amikor a gép megverte alkotóját. Ennek az a magyarázata, hogy az alkotó elfáradhat, megbetegedhet, vagy szórakozottságában nem úgy lép, ahogy kell, az automata pedig sohasem fárad el, és mindig gyorsan, fennakadás nélkül cselekszik, persze ha nem romlott el.
Sakkváros egyik termében olyan nagy sakkautomatát állítottak fel, amelyik egyszerre harminckét táblán tudott játszani. Egy kör alakú asztal közepén helyezték el a sakkautomatát, az asztalon pedig harminckét sakktábla volt. A táblák mellé ültek le azok, akik a sakkautomatával óhajtottak játszani. Az automata tett egy lépést az egyik táblán, majd fordult egy cseppet, és a másik táblán lépett, ismét fordult egyet, és ily módon állandóan forgolódott, egyik lépést téve a másik után. Olyan gyorsan mozgott, hogy egyik-másik játékos nem is volt képes megtenni a válaszlépést. Ebben az esetben az automata megállt, és megvárta, míg a partnere lép.
Sakkvárosba érve utazóink sokáig figyelték a sakkautomata játékát. Végül is Pöttyömpötty megunta a nézegetést, de Nemtudomka nagy kedvvel szemlélte a játékot. Amikor meglátta, hogy az egyik játékos elvesztett egy játszmát, és kimászott az asztal mellől, Nemtudomka leült a helyére, és kijelentette, hogy ő is akar játszani. Pöttyömpötty ellenkezett, és kijelentette, látni se bírja a sakkozókat. Loncsos azt mondta, hogy ő sem bírja tovább, de Nemtudomka megmakacsolta magát, és nem akart elmenni. Ekkor Kárász kijelentette, hogy Pöttyömpöttyel és Loncsossal elmennek Vidámvárosba sétálni egyet, Nemtudomka pedig sakkozhat, és aztán majd utánuk megy.
Ebben meg is állapodtak.

Huszonnegyedik fejezet
NEMTUDOMKÁT ELFOGJA A SAKKSZENVEDÉLY

Pöttyömpötty és Loncsos elment Kárásszal Vidámvárosba, Nemtudomka pedig elkezdett játszani a sakkautomatával. Alig tett meg tíz lépést, amikor már mattot kapott. Elhatározta, hogy játszik még egy játszmát, azt már öt vagy hat lépés után elvesztette. A következő mattot három lépés után kapta. Az automata mintha észrevette volna, milyen hibákat követ el Nemtudomka játék közben, és megtalálta a módját, hogy a legrövidebb idő alatt megverje.
Az egyik játékos, aki Nemtudomka mellett ült az asztalnál, azt mondta, korainak tartja, hogy Nemtudomka ilyen bonyolult gépezettel játszik; jobb, ha először egy kisebb, egyszerűbb automatával próbálkozik. Amikor Nemtudomka megtudta, hogy Sakkvárosban vannak más automaták is, kimászott az asztal mellől, és elindult az erejének megfelelő automata felkutatására. Alig ment tíz lépést, amikor összetalálkozott egy leánykával. Színes sakkfigurákkal díszített, szép fehér ruha volt rajta, fején korona formájú kalap, akárcsak a sakk-királynőnek. Nemtudomkára mosolygott, mintha régi ismerősök lennének, és így szólt:
– Üdvözlöm!
– Jó napot kívánok! – felelte Nemtudomka. – Azt hiszem, már találkoztunk valahol.
– Nem szégyelli magát, Nemtudomka?! Talán már elfelejtett? Hiszen maga ott járt nálunk a ruhagyárban.
– Jaj, igaz – kiáltott fel Nemtudomka –, most már emlékszem! Maga Szálacska.
– Helyes – mondta Szálacska. – Jöjjön, üljünk le egy padra. Itt nagyon szép.
Leültek a padra, és Szálacska így szólt:
– Pedig mi nem felejtettük el magát, és gyakran eszünkbe jut a látogatása. Milyen vidám is volt akkor nálunk az élet! Emlékszik rá, ahogy Varrótűcske ezt mondta Szegecsnek: „Ön nem ló, és nincs az istállóban. Horkantson otthon.” Hahaha! Most, amint elneveti magát nálunk valaki, rögtön ezt mondjuk neki: „Ön nem ló, és nincs az istállóban. Menjen haza, horkantsa ki magát, és aztán jöjjön vissza.”
Szálacska és Nemtudomka vidáman nevettek.
– Mondja, kérem, hogy tetszik magának a mi városunk? – kérdezte Szálacska.
– Nagyon tetszik – felelte Nemtudomka. – Egészen más itt minden, a gépek, a mozi, a színház, az üzletek, még az éttermek is. Van itt minden!
– Önöknél talán nem úgy van, mint minálunk?
– Ugyan! – legyintett Nemtudomka. – Ha nálunk akar valaki egy almát, akkor előbb fel kell másznia a fára; ha epret akar, akkor előbb termelnie kell; ha mogyorót akar, ki kell mennie érte az erdőbe. Maguknál egyszerű a dolog: az ember bemegy az étterembe, és annyit eszik, amennyit csak a szeme megkíván; nálunk meg először meg kell dolgozni érte, és csak aztán ehet az ember.
– Hiszen mi is dolgozunk – vetette ellen Szálacska. – Dolgoznak a mezőkön, a kertekben, dolgoznak a gyárakban, aztán az üzletben mindenki elveszi azt, amire szüksége van.
– De hát maguknak a gépek segítenek a munkájukban – mondta Nemtudomka –, nálunk pedig nincsenek gépek. És üzletek sincsenek. Maguknál sokan élnek együtt, nálunk meg minden kis ház külön áll. Emiatt aztán nagy a kavarodás. A mi házunkban például két szerelő is lakik, de nincs egyetlen szabó sem. A másik házban csak szabók laknak, és nincs egyetlen szerelő sem. Ha például önnek, mondjuk, nadrágra van szüksége, elmegy a szabóhoz, de a szabó nem adja ingyen a nadrágot, mert ha ingyen adná mindenkinek a nadrágot...
– Akkor rövidesen neki se maradna nadrágja! – mondta nevetve Szálacska.
– Még ennél is rosszabb a helyzet – legyintett Nemtudomka. – Nemcsak nadrág nélkül, hanem ennivaló nélkül is maradna, mert egy időben nem képes nadrágot varrni és ennivalót szerezni!
– Természetesen ez így van – helyeselt Szálacska.
– Szóval egy nadrágért, mondjuk, egy körtét kell adni a szabónak – folytatta Nemtudomka. – De ha a szabónak nem kell a körte, hanem, mondjuk, asztal kell neki, akkor el kell menni az asztaloshoz, adni neki egy körtét, hogy faragjon asztalt, aztán az asztalt ki lehet cserélni a szabónál nadrágra. De az asztalos is mondhatja, hogy nem kell neki körte, fejszére van szüksége. Akkor loholhat az ember a kovácshoz. Az is előfordulhat, hogy amikor odamegy a fejszével az asztaloshoz, az már azt fogja mondani, hogy nem kell neki a fejsze, mert máshonnan beszerezte. És akkor az ember ott marad a fejszével, és nem lesz nadrágja!
– Igen, ez valóban nagy baj! – nevetett Szálacska.
– Nem ez a baj, mert hiszen minden helyzetből van kiút – válaszolta Nemtudomka. – Végső esetben az embert nem hagyják el a barátai, és valamelyik csak ad egy nadrágot, vagy kölcsönöz egy időre. A baj az, hogy időnkint rettenetes betegség vesz erőt néhány picurkán: a kapzsiság vagy a zsugoriság. Az ilyen zsugori picurka összehalmoz otthon mindent, ami csak a keze ügyébe kerül, akár kell, akár nem. Van nálunk egy ilyen picurka, Puffancsnak hívják. Az egész szobája tele van mindenféle kacattal. Azt hiszi, hogy ezt a limlomot elcserélheti hasznos dolgokra. Ezenkívül egy csomó értékes holmija is van, amelyeknek valaki hasznát vehetné, de nála csak porosodnak és tönkremennek. Tömérdek mellénye, kiskabátja van. Van neki vagy húsz öltönye, nadrágja pedig legalább ötven. Mindez egy kupacban hever nála a földön, és már azt se tudja, mi van a kupacban, és mi nincs benne. Néhány picurka kihasználja ezt. Ha valamelyiknek sürgősen nadrágra vagy kiskabátra van szüksége, mindenki odamehet ehhez a kupachoz, kiválaszthatja azt, amelyik tetszik neki, és Puffancs még csak észre se veszi, hogy eltűnt valamije. De ha észreveszi, akkor jól vigyázz! Akkora lármát csap, hogy kifutsz a házból!
Szálacska nagyot nevetett Nemtudomka előadásán. Aztán arca elkomorult, és így szólt:
– Szégyen kinevetni azt, aki beteg! Jó, hogy nálunk senki sem kaphatja el ezt a szörnyű betegséget. Minek tartsunk otthon egész kupac öltönyt, amikor minden percben megkaphatjuk az üzletben a leggyönyörűbbet? Különben is a divat állandóan változik, és ha a ruha kimegy a divatból, azt már úgyse veszi fel az ember. Egyébként hol vannak a barátai? – jutott eszébe Szálacskának. – Pöttyömpötty meg az a Loccsos vagy micsoda?
– Nem Loccsos, hanem Loncsos – javította ki Nemtudomka. – Kárásszal elmentek Vidámvárosba, én meg itt maradtam, hogy sakkozzak az automatával.
– És játszott?
– Háromszor is játszottam, és egyszer sem nyertem.
Amikor Szálacska megtudta, hogy Nemtudomka a nagy automatával játszott, elmondta, hogy ezt az automatát Figura sakkbajnok szerkesztette, ezért nehéz megverni, még a legtapasztaltabb sakkozók se tudják legyőzni. Már az is nagy eredmény, ha valaki döntetlent ér el, aki pedig nyer egy játszmát az automatával, jogot nyer arra, hogy Figurával játsszon az elsőségért.
Az ilyen tapasztalatlan játékosok számára, mint amilyen Nemtudomka, Sakkvárosban számtalan, kevésbé tökéletes gép volt felállítva. E gépek elektronikus szerkezete sokkal egyszerűbb volt, és lényegesen könnyebben meg lehetett verni őket. Ezenkívül sok automatába még póteszközöket is szereltek be a játékosok szórakoztatására, így például az egyiknek nagyon mulatságos ábrázata volt. Tudott fintorogni, kezével meg tudta vakarni a fejét, ami igen mulatságos látványt nyújtott. A másiknak rugalmas műanyagból készült az arca, és amikor jót lépett, ünnepélyes mosoly jelent meg rajta. Amint pedig látszott, hogy megnyeri a játszmát, a szája szétszaladt egész a füléig; de ha rosszul ment neki a játék, olyan szörnyű grimaszokat vágott, hogy nem lehetett megállni nevetés nélkül. Olyan automata is volt, amelyiknek az orrában villanyégő gyulladt ki, amitől az egész orra piros fényt árasztott, és égnek állt a haja.
Voltak ezenkívül olyan automaták is, amelyek utánozták a különféle játékosok modorát. Az egyik, mielőtt lépett volna, sokáig ráncolta a homlokát, valamilyen oknál fogva a saját orrát húzkodta a kezével, bizonytalan mozdulattal felvette a bábut a tábláról, hosszasan szorongatta, mintha azon gondolkodna, hova tegye, végül, mikor már lépett egyet, gyorsan visszarántotta a bábut az előbbi helyére, és ismét olyan képet vágott, mintha gondolkodna. Az automata ilyen csínyjei bosszantották a túlságosan türelmetlen játékosokat, és ez érdekessé tette a játékot. A másik automata, mielőtt lépett volna, hümmögött, hámmogott, köhécselt, a fejét tekergette, a vállát vonogatta, széttárta a karját; a harmadik meg ilyeneket mondott: „Á, maga így lépett? Mi meg így fogunk!”, vagy: „Most majd megmutatjuk, hogy kell sakkozni”, vagy: „Most aztán mindjárt nyekk!” Mindez magnetofon, azaz mágneses szalaggal ellátott hangíró berendezés segítségével történt, amely felvette a különböző mondatokat. A magnetofon minden lépés előtt automatikusan bekapcsolódott, és felhangzott egyik-másik mondat.
Minden automatának külön neve volt. Így például a nagy, harminckét játékot játszó automatát Titánnak hívták. Azt, amelyik azt mondta: „Most aztán mindjárt nyekk!”, Nyekknek nevezték el. Azt pedig, amelyik a fejét tudta vakargatni, Bodrinak hívták. Szálacska megmutatott Nemtudomkának minden automatát, és Nemtudomka játszott mindegyikkel egy-egy játszmát, de egyedül csak Bodrit tudta megverni.
– No látja, máris milyen szépen halad – mondta Szálacska. – Többször kellene idejönnie, gyakorolni.
Mialatt Nemtudomka sakkozott, Pöttyömpötty és Loncsos Vidámvárosban szórakoztak. Mielőtt a sétálók a városba, azaz a bejárathoz értek volna, itt már megkezdődött a mulatság. Ez a bejárat nem kapu, nem kiskapu, sem ajtó nem volt, hanem egy széles fémkürtő, olyan, mint az alagút. A kürtő szüntelenül forgott, és aki rendes járással akart keresztüljutni rajta, feltétlenül elesett, mert félrecsúsztak a lábai. Ahhoz, hogy megtarthassák az egyensúlyt, nem lépkedhettek egyenesen, hanem ügyesen, féloldalasan kellett rakni a lábakat. Néhány picurka már elég gyakorlatot szerzett ebben a járásban, és még csak meg se tántorodott, ahogy végigment a kürtőn. De kevesen voltak ilyenek. A legtöbb látogató nemigen jutott be a városba anélkül, hogy előzőleg fel ne bukott volna a kürtőben.
Rendszerint nagy tömeg picurka állt e forgó kürtő előtt, és kinevette a bátor kísérletezőket, akik át akartak rajta jutni. Pöttyömpötty, Kárász és Loncsos csatlakoztak a tömeghez, és ők is nevettek. Főleg Loncsos hahotázott nagyokat. Úgy vélte, hogy egyáltalán nem nehéz keresztüljutni a kürtőn, és mindenki saját ügyetlensége miatt esik el. Miután jól kinevette magát, Loncsos elhatározta, hogy bemutatja az ügyességét, és nagy bátran belépett a kürtőbe. Alig tett meg három lépést, máris elesett, és ott forgott a kürtő belsejében, mint egy tuskó. A zsebében levő cukorkák mind kiszóródtak. Loncsos összeszedte őket, és visszarakta a zsebébe, aztán megpróbált talpra állni, de megint csak elesett. Így forgolódott a kürtő belsejében, míg végül a kürtő másik felén ki nem esett. Az egész jelenet viharos nevetést váltott ki a nézők körében.
– Látják, még nem is vagyunk bent Vidámvárosban, és máris megkezdtük a szórakozást – mondta Kárász Pöttyömpöttynek. – Figyelje meg, hogy itt milyen egyszerű eszközökkel idézik elő a nevetést. A nézők közül egyik megnevetteti a másikat: először maga nevet a másikon, aztán maga mászik be a kürtőbe, és akkor már mások nevetnek magán.
Ezek után Kárász bemászott a kürtőbe. Testes alakja ellenére elég ügyesen ment végig majdnem az egész kürtőn, és csupán két lépéssel a kijárat előtt bukott fel, ami végül mégiscsak felvidította a nézőket. Aztán Pöttyömpöttyre került a sor. Mindenki azt hitte, hogy ő is el fog esni, és már fel is készültek a jó mulatságra, de Pöttyömpötty olyan ügyesen szedte a lábát, hogy egyetlenegyszer sem bukott fel.
Vidámváros belsejébe érve, utazóink végigmentek egy fasoron, és rövidesen egy térre értek, melynek közepén egy fából készült kerék feküdt. Ezt ördögkeréknek hívták. Aki akart, ráült, ezután a kerék gyorsan forogni kezdett, és a centrifugális erő ledobta a rajta ülőket.
Utasaink forogtak az ördögkeréken, aztán lehuppantak a földre, majd továbbindultak, és megálltak a varázstükör előtt. Ez nem sík, hanem görbe tükör volt, állandóan hullámzott, aki belenézett, annak megnyúlt a feje, mint a borsóhüvely, a lába pedig rövid lett, mint a kislibáé; aztán meg fordítva látszott: a lába megnyúlt, mint a makaróni, a feje meg lapos lett, mint a palacsinta. Ezután megnyúlt a néző orra, az arca meg teljesen elferdült; végül is az arca úgy eltorzult, hogy már semmihez sem hasonlított.
Lehetetlen volt nevetés nélkül megállni ezeket a változásokat, a nevetéstől viszont megjön az ember étvágya, utazóink tehát elindultak az étterembe, megebédeltek, ebéd után pedig görgőn járó atomautomata székeken száguldoztak, és golyós patájú magánjáró lovakon lovagoltak.
Az atomautomata székek rendes állványos székhez vagy karosszékhez hasonlítottak, csupán a lábak helyett puha gumigörgők voltak rájuk szerelve. Lent az ülés alatt kis atomhajtómű hozta mozgásba a széket.
Az automata szék kormányzását meg se kellett tanulni. Elég volt ráülni, és ennyit mondani: „Előre!” – és a szék magától előrement. Csak ennyit mondtak: „Gyorsabban!” vagy „Lassabban!” – és a szék magamagától gyorsabban vagy lassabban haladt. A „Jobbra” vagy „Balra” szavaknál egyik vagy másik irányba fordult. Ha ezt mondták: „Állj!” – a szék abban a pillanatban megállt.
Nem kellett hangosan mondani ezeket a szavakat, még csak ki se kellett ejteni őket, csak magukban kellett ezt gondolni. Pöttyömpötty és Loncsos megkérdezték, miért van ez így. Kárász elmagyarázta, hogy alul az állvány felfogja a széken ülő ládából az elektromos jelzéseket, és továbbítja őket egy speciális elektronikus szerkezetnek, amely mozgásba hozza a hajtóművet, szabályozza a sebességet, bekapcsolja a jobb vagy bal forgószerkezetet.
– Miféle jelzéseket adhat le az én lábam? – kérdezte csodálkozva Loncsos. – Az én lábamból nem jönnek elektromos jelzések.
– Egyszerűen nem veszi észre őket – felelte Kárász –, mert ezek nagyon gyenge jelzések, de mégiscsak azok. Gondoljon csak arra, hogy ha kimondja ezt a szót: „előre”, amikor az agyából az idegszálakon keresztül idegi elektromos impulzus indul el, mintegy rendelkezést adva a lábaknak, hogy előre- vagy hátramenjenek, jobbra vagy balra forduljanak, vagy egy helyben álljanak. Ilyen elektromos impulzusokat fog fel az elektronikus szerkezet.
Loncsos elindult az automata széken, és érdeklődve figyelte, hogyan engedelmeskedik gondolatainak a szék. Aztán megszólalt:
– Én azt hiszem, hogy az ilyen szék még jobb, mint Nemtudomka varázspálcája. Itt csak arra kell gondolni, hogy jobbra vagy balra akarok menni, és mindjárt teljesül a kívánságom. Annál meg suhintani kell a pálcával, és hangosan kimondani, mit akarunk. Egyszóval: hercehurca!
Kedvükre kikocsizták magukat az automata székeken, majd mindhárman lovagoltak a golyós patájú, magánjáró lovakon, melyeknek körülbelül olyan szerkezetük volt, mint az automata székeknek, azaz átvették az elektromos impulzusokat a lovagló picurka lábából, és a megfelelő helyre továbbították őket.
Kárász azt mondta, hogy egyelőre még csak ebben a parkban vannak ilyen automata székek és magánjáró lovak, de rövidesen az egész városban közlekedhetnek rajtuk, de az is meglehet, hogy még később már senki sem fog autón járni, mert mindenki automata széken utazik.
Észrevétlenül elmúlt a nap. Pöttyömpötty, Kárász és Loncsos ezért visszamentek Sakkvárosba, megkeresték Nemtudomkát és Szálacskát, és együtt elmentek Színházvárosba, hogy megnézzenek egy előadást.
Ettől kezdve Pöttyömpöttyöt és Loncsost mindennap meg lehetett találni Vidámvárosban. Nemtudomka pedig naphosszat Sakkvárosban maradt. Itt találkozott Szálacskával, és különböző témákról elbeszélgetett vele. De mindkettőjük számára az volt a legfontosabb, hogy sakkoztak. Szálacska szenvedélyes sakkozó volt, és tetszett neki, hogy Nemtudomka is rajong a sakkozásért, vagy ahogy Napvárosban mondani szokás: elfogta a sakkszenvedély.

Huszonötödik fejezet 
FÜTTYÖS MEGKERÜL

Füttyös, kórházba kerülése után, eleinte csodálkozott azon, miért hívja őt Lepényesnek az ápolónő vagy a kórházi orvos. De mégse jutott eszébe, hogy megkérdezze, miért szólítják ilyen furcsa néven. Az agyrázkódás következtében szellemi képessége kissé eltompult, és az agya nem működött olyan jól, mint azelőtt. Szellemi képessége lassan helyreállt, de akkorra szinte észrevétlenül megszokta új nevét, annyira, hogy néhány nap múlva már maga is azt hitte, hogy Lepényesnek hívják. Csak néha rezzent össze, amikor ezen a néven szólították, ilyenkor nem felelt azonnal, mintha először gondolkodnia kellett volna azon, hogy őt hívják-e vagy sem.
Priznic doktor észrevette Füttyös magatartásának e furcsaságát, de a beteg állapotával magyarázta, amely ingerlő és fékező hatással volt az idegrendszerre. Tovább folytatta az addigi gyógymódot, azaz a nevettetés módszerét alkalmazta, de tréfái eleinte semmiféle hatással sem voltak a betegre. Később, amilyen mértékben javult Füttyös szellemi képessége, úgy tűnt fel lassan-lassan értelmes mosoly az arcán. Egyébként ez azt bizonyította, hogy a mulatságos dolgok megértésének képessége a picurkáknál a szellemi fejlettségüktől függött.
Amikor Priznic doktor látta, hogy Füttyös arcára egyre gyakrabban ül ki derűs mosoly, elhatározta, hogy áttér a gyógyítás második szakaszára, azaz ahelyett, hogy mesélte volna a vidám történeteket, vidám könyvet olvasott fel Füttyösnek. E célból felolvasta neki a Harminchárom vidám varjúfióka című könyvet, amelyet Fecskés, a híres író írt. Füttyös hangosan felnevetett, mialatt Priznic doktor felolvasását hallgatta. Ez felbátorította a doktort, hogy most már át lehet térni az önálló olvasásra, és egy csomó újságot hozott be a betegnek. Ezekben a napokban sok mulatságos történet állt az újságokban az eltűnt Füttyös rendőrről.
Csakhogy Füttyös rendőrre nem hatottak mulattatóan ezek a mulatságos történetek. Amikor az újságban meglátta a nevét, eszébe jutott, hogy ő az a Füttyös rendőr, aki elveszett, és ő nem Lepényes, akinek a kórházban hívták. Füttyös öntudata most már véglegesen kitisztult, és eszébe jutott, ami történt vele: az is, ahogy Nemtudomka meglendítette a varázspálcát, és ahogy ettől leomlottak a rendőrség falai. Félredobta az újságokat, és fel akart ugrani az ágyból, de Priznic doktor visszatartotta.
– Feküdjön csak, Lepényes, feküdjön. Hova készül ilyen hirtelenjében?
– Nem is vagyok Lepényes, hanem Füttyös rendőr – mondta Füttyös. – A lehető leggyorsabban teljesíteni kell a kötelességemet, le kell tartóztatnom a varázslót, hogy elvehessem tőle a varázspálcát, melynek segítségével házakat rombol össze, és sok kárt okozhat a lakosságnak.
Priznic doktor tudta, hogy vannak betegek, akiknek a velük történt lelki megrázkódtatástól az lesz a mániájuk, hogy szellemek, boszorkányok, gonosz varázslók üldözik. Ezért egyre azt bizonyítgatta Füttyösnek, hogy nincs és nem is volt semmiféle gonosz varázsló. De Füttyös meg azt bizonygatta, hogy maga látta, amint a varázsló ledöntötte a rendőrség falait.
– Milyen volt hát az a varázsló? – kérdezte mosolyogva Priznic doktor.
– Olyan volt, mint bármely más picurka, csak sárga nadrág volt rajta, a kezében pedig varázspálca– felelte Füttyös.
– Most már világos, hogy csak képzelte az egészet – mondta Priznic – Ki látott már olyat, hogy picurkák sárga nadrágban járjanak? Ilyen divat nem létezik!
– Jó is, hogy ilyen divat nincs. Legalább a sárga nadrágjáról könnyű lesz ráismerni, és akkor elvehetem tőle a varázspálcát.
Priznic doktor leverten csóválta a fejét, kezét Füttyös homlokára tette, hogy megnézze, nincs-e láza. Aztán megszólalt:
– Ugye, fáj a feje?
– Egyáltalán nem fáj a fejem!– tiltakozott Füttyös.
– Biztosan csak azt hiszi, hogy nem fáj! – mondta Priznic. – Valójában pedig fáj. Majd teszünk rá jeget, és mindjárt meg fog könnyebbülni. 
Priznic doktor behívta a nővért, és utasítást adott neki:
– Nővérke, hozzon jeget Lepényes homlokára.
– Már mondtam önnek, hogy nem vagyok Lepényes, hanem Füttyös rendőr a nevem.
– Jó, jó – nyugtatta Priznic doktor. – Agyrázkódás után gyakran képzelik magukat híres embernek a betegek. Maga most olvasott az újságban a nevezetessé vált Füttyös rendőrről, és most már maga is azt képzeli, hogy Füttyös rendőr.
– Nem, én valóban Füttyös vagyok.
– Nos, majd ha meglátja az iratait, akkor meggyőződhet arról, hogy maga Lepényes, nem pedig Füttyös... Nővérke, hozza ide Lepényes iratait.
A nővér behozta Lepényes kiskabátját, és kihúzta a kabátzsebből Lepényes hajtási igazolványát.
– Nos, nézzük meg, mi van ideírva – mondta Priznic, és kezébe vette az igazolványt. – Maga a Makaróni utcában lakik?
– Ott – állította Füttyös.
– A harminchetes számú házban?
– A harminchétben.
– Szóval akkor maga Lepényes!
– Dehogy vagyok!
– Hogyhogy nem? Tessék, nézze meg, fehér papíron fekete betűkkel ez áll: Lepényes. Látja, Lepényes.
Füttyös elvette az igazolványt, elolvasta, mi áll rajta, és értetlenül ezt mondta:
– Nézze, az igaz, hogy Lepényes a Makaróni utcában lakik, a 37-es házban. „Lepényes, Makaróni utca 37., 66. számú lakás...” Csakhogy, engedelmet kérek, miért 66 a lakás száma? Mikor az én lakásom 99-es.
– Azt hiszem, az ütéstől valami megfordult a maga fejében – mondta Priznic. – Fordítsa meg a 66-ost, és mindjárt 99 lesz belőle.
Füttyös megfordította az igazolványt, és nevetett:
– Nézze csak, tényleg 99. Ne legyen Füttyös a nevem, ha már nem vagyok Lepényes, azazhogy... phi... Ne legyek Lepényes, ha nem Füttyös vagyok! Jól mondom? 
– Kitűnően – hagyta rá Priznic. – Csak ne izgassa magát, és próbáljon elaludni. Mire felébred, elfelejt mindent Füttyösről. Én tehetek mindenről: nem kellett volna elolvasnia ezeket az újságokat.
Füttyös lassan-lassan megnyugodott, és nemsokára elaludt.
Priznic doktor azonban gondolkodóba esett a beszélgetés után. Nem mintha kételkedett volna abban, hogy Lepényes: Lepényes. Biztos volt abban, hogy Lepényes: Lepényes. De a lelke mélyén mégis nyugtalanította valami. Magához vette a gépkocsivezetői igazolványt, és elindult a Makaróni utcába, megkereste a 37-es számot, felment a harmadik emeletre, becsengetett a 66-os számú lakásba. Mókás nyitott ajtót.
– Szíveskedjék megmondani: itt lakik Lepényes? – kérdezte Priznic doktor.
– Igen, fáradjon beljebb – hívta be Mókás.
Az orvos bement a szobába, és Mókás odaszólt a díványon ülő Lepényeshez:
– Lám, Lepényes, hozzád jöttek, ne legyen Mókás a nevem.
Lepényes felállt, és Priznic elé ment.
– Szóval ön Lepényes? – csodálkozott Priznic, amikor meglátta maga előtt az igazi Lepényest.
– Igen, én vagyok az. És miért ne lennék én Lepényes?
– No igen, igen. Persze – sietett helyeselni Priznic. – Miért is ne lenne Lepényes?... De arról van szó, hogy van nálunk egy Lepényes, azaz phű... mit is beszélek!... Mondja, kérem, nem vesztette el véletlenül a gépkocsivezetői igazolványát?
– De igen, hogyne! – örvendezett Lepényes. – Elvesztettem, azazhogy nem vesztettem el, hanem a kiskabátommal együtt elvitte egy csodabogár, aki itt éjszakázott nálunk.
Priznic doktor kivette a zsebéből az igazolványt, és megmutatta Lepényesnek.
– Az enyém, egész biztos! – kiáltott fel Lepényes, amikor meglátta az igazolványt. – Hogy került önhöz?
Priznic doktor beszélt Lepényesnek és Mókásnak egy picurkáról, akit egy Mákocska nevű leányka szállított be hozzájuk a kórházba. Mókás és Lepényes pedig meséltek a doktornak egy picurkáról, aki ismeretlen úton-módon ott aludt a lakásukon, és amikor elment, Lepényes kiskabátját vette fel.
Mókás és Lepényes magukkal vitték Füttyös kiskabátját, és a doktorral együtt elindultak a kórházba. Amikor meglátták az alvó Füttyöst, azonnal megerősítették, hogy ő az a picurka, akit éjszaka az otthonukban találtak. Magukhoz vették Lepényes kiskabátját, és elmentek, de előzőleg engedélyt kértek, hogy másnap meglátogathassák a beteget, és részletesebben megtudakolják tőle, hogyan került a lakásukra.
Mókás és Lepényes távozása után Priznic doktor alaposan elgondolkodott, majd így szólt:
– Most már világos, hogy a mi Lepényesünk nem Lepényes. Ha pedig nem Lepényes, akkor kétségtelenül nem más, mint az elveszett Füttyös rendőr.
Erre a következtetésre jutva Priznic doktor felhívta telefonon az újság szerkesztőségét, és közölte, hogy az elveszett Füttyös rendőr nem is veszett el, hanem ott van az ő kórházukban. Azon nyomban ott termett a kórházban Pennás tudósító, beszélt mindjárt Priznic doktorral, Füttyös rendőrrel, majd Mókáshoz és Lepényeshez vette útját, kikérdezett tőlük mindent, amit az esetről tudtak, aztán felkereste Mákocskát, érdeklődött nála, végül bement a rendőrőrsre, megnézte a rombolás színhelyét, és beszélgetett Silbak rendőrrel.
Másnap reggel részletes beszámoló jelent meg az újságokban Füttyös rendőr kálváriájáról, és az egész város megrendülten olvasta a váratlan eseményeket. A picurkák egymás kezéből kapkodták szét az újságot, melyben közlemény jelent meg arról, hogy a nagy port felvert Füttyös rendőrt megtalálták. Másról sem beszéltek, csak Füttyösről.
Nemtudomka már kora reggel kiment Sakkvárosba, és Bodri automatával sakkozott. Csodálkozva nézte az utakon tolongó picurkákat, akik valamennyien újságot olvastak, és beszélgettek valamiről. Nemtudomka szerette volna megtudni, miről beszélnek, de a sakkozás elvonta a figyelmét, és nem akarta félbeszakítani a megkezdett játszmát.
Közben messziről feltűnt az úton haladó Szálacska. Gyorsan közeledett, és egy újságot lobogtatott a kezében.
– Nemtudomka! – kiáltotta, amikor messziről meglátta Nemtudomkát. – Megtalálták Füttyöst!
– Miféle Füttyöst? – kérdezte értetlenül Nemtudomka. Már el is felejtette, hogy Füttyös a világon van.
– Hát Füttyöst, a rendőrt, aki elveszett.
Nemtudomkának hirtelen eszébe jutott minden. Szálacska elé rohant, kikapta kezéből az újságot, és olvasni kezdte. Benne állt Mókás és Lepényes elbeszélése, Mákocska beszámolója, Silbak rendőr vallomása, Priznic doktor elbeszélése és magának Füttyösnek a beszámolója. Füttyös azt állította, hogy a varázslónak, aki ledöntötte a rendőrség falait, sárga nadrágja volt, kanárisárga kiskabátja, és ennek alapján könnyű lesz rátalálni és elvenni tőle a kártékony varázspálcát.
Amint Nemtudomka elolvasta az újságban, mit állít Füttyös, elfogta a rémület. Elsápadt, és igyekezett az újsággal eltakarni kanárisárga öltözékét. Amikor Szálacska ezt meglátta, elnevette magát.
– Mi van veled, Nemtudomka? – kérdezte, egyszerre tegezésre fordítva a szót. – Á, már értem! Hiszen rajtad is sárga nadrág van. Félsz, hogy azt hiszik rólad, hogy te vagy a varázsló?
– Igen – vallotta be Nemtudomka.
– Hogy nem szégyelled magad! – kiáltott rá Szálacska. – Hát nem tudod, hogy nincsenek is varázslók?
– Akkor miért mondta Füttyös, hogy látta a varázslót?
– Ostobaság! – mondta Szálacska. – Füttyös beteg. Félrebeszél, és rögeszméi vannak. Álmában látott valamit. Tessék, olvasd el, mit mond erről Priznic doktor.
Nemtudomka elolvasta Priznic doktor beszámolóját, amely szintén benne állt az újságban. Priznic doktor azt írta, hogy Füttyös rendőr még nem gyógyult meg teljesen. Szellemi képességei még nem tértek egészen vissza az agyrázkódás után, a fantáziája is zavaros még, és ezért a beteg lázálmokat lát, azaz azt képzeli, hogy látott egy sárga nadrágos varázslót, holott ilyent sohasem láthatott. Lassan azonban el fog múlni a beteg képzelgése, de addig a kórházban kell tartanunk, mivel az ilyen fantáziáló betegek veszélyesek a környezetükre.
Amikor Nemtudomka az újságból megtudta, hogy Füttyöst még nem engedik ki egyhamar a kórházból, kissé megnyugodott, de azért félt felállni a padról, mivel úgy rémlett neki, hogy mindenki az ő sárga nadrágját nézi.
– De bolondos vagy! – mondta Szálacska. – Mintha csak te járnál egyedül sárga nadrágban. Nézz körül!
Nemtudomka szétnézett, és látta, hogy sok legényke hord körülötte sárga nadrágot.
– Emlékszel, amikor ott voltál nálunk a gyárban, Gombocska művésznő éppen sárga nadrág tervét rajzolta! – mondta Szálacska.
– A gyár most átvette ezt a modellt, és tegnaptól kezdve minden üzlet kap sárga nadrágokat. Ez most a legdivatosabb szín.

Huszonhatodik fejezet
FONTOS ESEMÉNYEK

Amikor Nemtudomka látta, hogy senki sem törődik az ő sárga nadrágjával, megnyugodott, és nem gondolt többé Füttyös rendőrre. Elég vidáman töltötte el a napot, csak este valami nyugtalanság tört rá, amikor lefeküdt aludni. Eleinte nem is értette, mi történik vele. Úgy rémlett neki, mintha elvesztett volna valamit, vagy mintha megígért volna valakinek valamit, de ígéretét nem teljesítette, vagy mintha neki ígértek volna valamit, de mégsem adták meg.
„Mi az ördög csudája van velem? – értetlenkedett Nemtudomka. – Minden olyan jó volt, és most meg nesze neked!”
Forgolódni kezdett az ágyában egyik oldaláról a másikra, minden erővel el akart aludni, amikor hirtelen meghallott egy halk susogást, mint amikor a szúnyog zümmög. Nemtudomka a fülét hegyezte, és a susogásból lassan kivette a következőket:
„És a rendőrt már elfelejtettee-e-ed?”
„No nézd csak! – csodálkozott Nemtudomka. – Hiszen ez a lelkiismeret! Haha! Rég nem hallottuk önt, ahogy mondják!”
De a lelkiismeret oda se figyelt Nemtudomka csúfolódására, hanem így folytatta: „Te itt alszol szépen, a rendőrt meg miattad bent tartják a kórházban. Jobb, ha elmész Priznichez, és megmondod neki, hogy Füttyös valóban látott nálad varázspálcát. Hiszen Priznic azt gondolja, hogy Füttyös nincs észnél, ezért találja szükségesnek a gyógykezelését.”
„Micsoda büntetés! – mormogta a fogai között Nemtudomka. – Abban a pillanatban, ahogy szeretnék elaludni, ez felébred, és elkezd mocorogni. Mert nem tud éjjel aludni!”
A lelkiismeret azonban nem hallgatott el, és makacsul hajtogatta a magáét:
„Hiszen én azt akarom, hogy jobb légy. Nem tudok olyankor aludni, amikor látóm, hogy galádságot követsz el.”
„Na jó, jó! – mondta ingerülten Nemtudomka. – Holnap megyek, és elmondok mindent. Hadd büntessen meg a rendőr! És hadd vegye el a varázspálcámat is! Megleszek én varázspálca nélkül is. Úgyis csak baj van mindig vele!”
Nemtudomka még ki sem mondta ezeket a szavakat, amikor a lelkiismeret megnyugodott, és Nemtudomka abban a pillanatban elaludt.
Másnap Nemtudomka persze nem ment sehová, és nem mondott senkinek semmit, este pedig, amikor a lelkiismeret rákezdte a szemrehányásokat, kijelentette, hogy másnap teljesíti ígéretét. Így aztán jó módszert talált arra, hogy békességben megférjen a lelkiismeretével. Többé nem kellett már vitatkozni vele, és amint megkezdte a szemrehányásokat, csak ennyit kellett mondani: „Jól van hát, holnap megteszem.” A lelkiismeret abban a pillanatban elcsendesedett, utána meg nyugodtan lehetett aludni.
Utazóink továbbra is a Vidámvárosban töltötték a napot, de Napvárosban eközben igen fontos események történtek, amelyek lassanként jelentős változásokat idéztek elő a város lakóinak életében. Ezekben az eseményekben óriás szerepet játszott a három volt szamár, azaz a már mindenki által ismert Kaligula, Makrancás és Pegazus. Attól kezdve, hogy ez a hármas fogat összetalálkozott a Makaróni utcában, és Pegazus kitalálta, hogy feszítsenek kötelet a járdán keresztül, ami miatt Füttyös rendőr oly sokat szenvedett, többé nem váltak el egymástól. Hármasban nem volt oly unalmas az életük, egyébként Makrancás és Kaligula azt remélte, hogy Pegazus kitalál még valami érdekes vállalkozást. Pegazus kijelentette, hogy szerinte az a legjobb mulatság, ha gumitömlőből lelocsolják a járókelőket vízzel, de lehet, hogy idővel valamit még ki fog találni.
Másnap reggel, amint megjelentek az utcán a virágöntözők, Kaligula, Makrancás és Pegazus elvették az egyiktől a gumitömlőt, és lelocsolták a járókelőket. Mire a járókelők rájöttek, hogy miről van szó, már tetőtől talpig csuromvizesek voltak. Kaligula, Makrancás és Pegazus ugyanígy megtréfálták a járókelőket a másik meg a harmadik utcában is. Ezek a hőstettek nem múltak el észrevétlenül, és másnap az újságban új közlemény jelent meg. Ez állt az újságban:

Lapunkban már közöltük, hogy két ismeretlen járókelő megkaparintotta a virágöntözésre szolgáló gumitömlőt, és lelocsolta vele az utcai járókelőket. A tegnapi napon még több ilyen ostoba eset történt. Az egyik járókelő, akit tetőtől talpig lelocsoltak, megfázott, és beteg lett. Jelenleg a kórházban fekszik, ahol minden valószínűség szerint néhány napot kell eltöltenie.
Feltétlenül meg kell jegyeznünk, hogy az ilyen eset, amikor hideg vizet zúdítanak a járókelőkre, nem más, mint féktelen zabolátlanság, amilyen már igen régen fordult elő városunkban. Az utolsó hasonló eset néhány évtizeddel ezelőtt történt. Azokban a régi időkben még voltak olyan picurkák, akiknek örömet szerzett, ha más picurkáknak kellemetlenséget okozhattak. Így például voltak olyanok is, akiknek tetszett, ha elbújtak valaki mögött, váratlanul hátba verték, vagy egy kancsó hideg vizet zúdítottak a fejére. Ezek közül sokan szerettek fogócskázni. Ellökték a járókelőket, szélnél sebesebben száguldoztak az utcán, ezért aztán el is nevezték őket széltolóknak.
A lefolytatott nevelőmunka eredményeként már évek óta nincsenek városunkban széltolók. Egyelőre még tisztázatlan az a kérdés, hogy ezek a vízzel locsolkodó széltoló picurkák a múltból maradtak-e vissza, vagy ezek valami újfajta, ismeretlen helyről idekerült széltolók. Azt kell remélnünk, hogy a jövőben mindez ki fog derülni.

Egyébként meg kell mondanunk, hogy széltolóinknak nemcsak az öntözőcsővel való locsolkodás volt az egyetlen szórakozásuk. Amikor látták, hogy Napváros lakosai gyakran bújócskáznak, ők is elkezdték ezt a játékot, de némiképp tökéletesítették. Ez a tökéletesítés még el is terjedt néhány egyszerűbb picurka között, és széltoló bújócskának nevezték el a játékot. Minden játékos fogott egy kancsó vizet, és a hunyónak nemcsak meg kellett találnia a búvót, hanem a korsóból le is kellett vízzel öntenie. A búvónak szintén le kellett locsolnia a hunyót. Ugyanilyen változtatással játszották az úgynevezett széltoló fogócskát is. Ennél a játéknál egymást kergették a játékosok, és a korsóból leöntözték egymást. Ahogy a fogó leöntött valakit, abban a pillanatban már nem ő volt a fogó, hanem az lett a fogó, akit leöntöttek, és most már az igyekezett leönteni a többi játékost.
A szaladó játékokon kívül Kaligula, Makrancás és Pegazus igen gyorsan elsajátították az asztali játékokat is, például a lottójátékot, a dominót, a biliárdot, a dámajátékot, és még sakkozni is megtanultak. De az egyszerű játék, ahogy a többiek játszották, nem tetszett nekik, és Pegazus, aki a legtalálékonyabb volt mindhármójuk közül, azt ajánlotta, játsszanak fricskába. Ennek a módja pedig a következő volt: aki vesztett a sakkban, dámajátékban, dominóban vagy biliárdban, odatartotta orrát a nyertes elé, az adott neki egy fricskát, vagy annyit, amennyiben már játék előtt megállapodtak.
Feltétlenül el kell mondanunk, hogy ezek a zabolátlan féktelenségek azért történtek, mert Kaligula, Makrancás és Pegazus nem igazi picurkák voltak. Mindegyikükben maradt valami a régi, az állati mivoltukból. Különös durvaság rejlett Makrancásban. Soha senkinek sem engedett utat az utcán – sőt szeretett volna minden szembejövőt fellökni, mindenkinek a lábára lépett, köpdösött jobbra-balra. Ahelyett, hogy szép csendesen nevetett volna, fülsiketítőén nyihogott, úgyhogy sokan visszahőköltek a rémülettől, és befogták a fülüket. Ha kellett neki valami, nem kérte, hanem egyszerűen felvette vagy elemelte. Ha nem kapott meg valamit, mindjárt rúgott, sőt néha még harapni is akart. Mindenkire azt mondta, hogy hülye, és más bántó csúfneveket osztogatott, azzal fenyegetett mindenkit, hogy letépi a fülét, kitalálta, hogy belopózik idegen lakásokba, mikor már az ottaniak alszanak, és kérés nélkül elviszi a holmijukat.
Egyébként Pegazus és Kaligula sem voltak különbek nála. Mindhárman még most is furcsának találták, hogy nem négy, hanem két lábon járnak. Egyre-másra elfogta őket a vágy, hogy négykézlábra ereszkedjenek, és elkezdjenek iázni, de valami belső erő visszatartotta őket. A kielégítetlen vágy következtében majd elemésztette őket a bánat. Elkomorult körülöttük az egész világ, és mintha állandóan fájt volna valami a mellükben, és ettől folyton pimaszságra támadt kedvük, hogy a többi picurka is érezze ugyanezt a keserűséget a lelkében. Ha Nemtudomka tudott volna gyötrelmeikről, a lehető leggyorsabban visszaváltoztatja őket szamárrá. De Nemtudomka nem tudott róla.
Napváros lakói gyakran látták együtt a három jó barátot. Szemébe tűntek mindenkinek, mivel nagyon hasonlítottak egymásra. És valóban mindhárman egy és ugyanazon divat szerint voltak öltözve: rövid, szűkujjú, tarka, élénk színű kiskabátot – a rövid ujj alól kilátszott súlyos öklük –, hosszú, bő, méregzöld-sárga nadrágot és a fejükön valami szokatlan pici sapkát viseltek, melyen világos foltok díszelegtek. Ha figyelmesebben megnézzük őket, láthatjuk, hogy az arcuk is nagyon hasonlított egymásra. Különösen az volt figyelemre méltó, hogy mindegyiknek rövid, turcsi orra volt és hosszú felső ajka, amely értetlen, ostoba arckifejezést kölcsönzött nekik. Mint már mondottuk, csupán az volt köztük a különbség, hogy Pegazusnak csak az orra, Makrancásnak az orra és az orra körül, Kaligulának pedig az egész arca tele volt szórva szeplőkkel, mintha mákos lett volna.
Mivel Napvárosban igen nagy jelentőséget tulajdonítottak az öltözködésnek és általában a divatnak, sokan nyomban felfigyeltek Kaligula, Makrancás és Pegazus öltözékére. Néhányan rögtön azt hitték, hogy ez az új divat, és már rohantak is az üzletekbe. De sem tarka, szűk kiskabátot, sem mintás sapkát nem találtak az üzletekben. Egyedül csak sárga nadrág volt kapható.
Sokan azonnal sárga nadrágot öltöttek, de rövidesen meglátták, hogy ez nem olyan nadrág, mint ami a divat. Először is: nem volt elég bő; másodszor: nem volt elég hosszú; harmadszor: egyszerűen csak sárga volt, míg az igazi, divatos nadrág nem egyszerűen sárga, hanem zöldes árnyalatú.
A rengeteg sárga nadrág, amelyet Varrótűcskéék ruhagyára készített, ott hevert az üzletekben. De senki sem akarta megvenni őket. Varrótűcske legszívesebben a haját tépte volna mérgében.
És eközben olyan kívánságok jutottak el az üzletekből a ruhagyárba, hogy szállítsanak sárgászöld nadrágokat, rövid, szűk ujjú kiskabátokat és tarka kis sapkákat.
– Az ember megbolondulhat ezektől a kívánságoktól! – fortyogott Varrótűcske. – Ki hallott már bő nadrágot és rövid, szűk ujjú kiskabátot?! Nem, ezt nem engedhetjük. Ez ízléstelen.
– Persze! – hagyta rá Gombocska, aki nagyon haragudott, hogy az általa tervezett nadrágok nem találtak piacra. – Ki látott már sárgászöld nadrágot?! Az nem művészi! Nem esztétikus látvány!
– Nem és nem! – kapott a szón Varrótűcske. – A mi gyárunk nem fog ilyen nadrágokat gyártani! Járjanak inkább nadrág nélkül, mit törődöm én velük!
Néhány divatbolond be se várta, amíg a gyárak elkészítik az általuk kívánt fazonú ruhát zöldessárga anyagból, ők maguk varrtak maguknak olyan hosszú és olyan bő nadrágot, amilyent csak akartak. A divatos kiskabátokkal és bojtos sapkákkal már sokkal egyszerűbb volt a helyzet. Vehettek az üzletben bármilyen kiskabátot, levágták, és beszűkítették az ujját, és a kiskabát azonnal divatos lett. A sapka készítéséhez megfelelt egy rendes kalap. Teljesen levágták a kalap karimáját, úgyhogy kalap helyett sapka lett belőle. A sapkának befelé hajtották a végét, színes foltokat raktak rá, a közepére pedig egy madzagból készített farkincát biggyesztettek. Néhány divatbolond nagy sikereket ért el a szabás művészetében, sőt az egyik házban társaság alakult a szabás-varrás tanulmányozására.
Meg kell mondanunk, hogy a három volt szamár utánzása nemcsak az öltözködésre korlátozódott. Néhány picurka olyan buzgó volt a divat tanulmányozásában, hogy mindenben hasonlítani akart Kaligulára, Makrancásra és Pegazusra. Gyakran lehetett látni egy-egy olyan picurkát, aki órákig elálldogált a tükör előtt, és egyik kezével az orrát nyomogatta, a másikkal meg a felső ajkát húzogatta, hogy rövidebb legyen az orra, és minél hosszabb a felső ajka. Voltak köztük olyanok is, akik divatos kiskabátban és nadrágban céltalanul lófráltak az utcán, senkinek sem engedtek utat, és állandóan jobbra-balra köpködtek.
Közben az újságokban különböző hírek jelentek meg arról, hogy valahol valakit gumitömlőből lelocsoltak, valahol valaki nekiment egy kötélnek, és betörte a fejét, hogy valahol valakit az ablakból kemény tárggyal megdobtak és más ehhez hasonló dolgok.
A becsületes picurkák – és ezek voltak többségben Napvárosban – felháborodtak ezeken a dolgokon, és az egyik olvasó, név szerint Bogárka, hosszú cikket írt az újságba. Bogárka olvasó azt írta, hogy felháborítja az a közöny, amellyel a picurkák a körülöttük folyó galádságokat szemlélik. Bogárka azt állította, hogy ezeknek a galádságoknak az ismeretlen helyről hozzájuk került széltolók az okai, akiknek létezésében már nem lehet kételkedni. Bogárka azt írta, bárhonnan jöttek is ezek a széltolók, mindenképpen harcolni kell ellenük. A széltolók elleni harc érdekében Bogárka javasolta, hogy alakítsanak rendfenntartó társaságot. A társaság tagjai kötelesek őrjáratot tartani az utcán, elfogni a garázda széltolókat, és letartóztatni őket; a bűncselekmény súlyától függően huszonnégy órára vagy annál többre.
Bogárka olvasó cikkére egy másik újságban megjelent Csótányos olvasó válaszcikke, melyben bizonyítja, hogy nem kell semmiféle rendfenntartó társaságot szervezni, mivel ilyen társaság már réges-rég megalakult, és ez nem más, mint a közismert rendőrség, amely azonban megfeledkezett arról, hogy azzal kell foglalkoznia, ami miatt alapították. Csótányos cikkéből kiderült, hogy Napvárosban azelőtt nem voltak autók, csak gyalogosok jártak az utcákon, és a rendőrség csak arra vigyázott, hogy a járókelők ne rendetlenkedjenek, ne huligánkodjanak, ne verekedjenek egymással, mivelhogy azokban az időkben még sok volt a garázda a picurkák között.
Az évek során a picurkák természete sokkal, de sokkal jobb lett. Udvariasak és jól neveltek lettek, igen rendesen és kulturáltan viselkedtek. Ebben az időben jelentek meg egyre-másra az utcákon a különböző gépkocsik, motorkerékpárok és kerékpárok. A rendőrök az utcai forgalom szabályozásával foglalkoztak, és ennek következtében megfeledkeztek arról, hogy valamikor az volt a feladatuk, hogy vigyázzanak a lakosság magatartására, és megfékezzék a rosszul viselkedő széltolókat. Befejezésként Csótányos azt írta, hogy a rendőrség foglalkozzon ismét elsődleges kötelességével, és anélkül, hogy bevárná valamilyen egyesület vagy társaság megalakulását, kezdjen harcot a széltolók ellen.
Ezt követően a legkülönbözőbb újságokban számtalan cikk jelent meg erről a kérdésről különböző picurkák tollából. Egyes picurkák Bogárka véleményéhez csatlakoztak, és azt bizonygatták, hogy a rendőrségnek nagy gondot okoz az utcai forgalom szabályozása, ezért rendfenntartó társaság szervezése nélkül nem sikerül felszámolni a rendetlenséget. Mások épp az ellenkezőjét írták, hogy semmiféle rendfenntartó társaság se boldogul a rendetlenséggel, mert ezen a téren senkinek sincsenek tapasztalatai, és ezért a széltolók elleni harccal a rendőrségnek kell foglalkoznia. A következő picurkák írtak ebben az ügyben: Dongó, Bongó, Latyakos, Teknőc, Hörcsögi, Süldősi, Pintespontos, Hangyász, valamint Poficska professzornő.
Különösen a Hörcsögi nevű picurka vonta magára a figyelmet, aki rendkívül éles hangú cikket írt, sértő szavakkal halmozta el a széltolókat, például ilyenekkel: fajankók, szeleverdik, jampecok, locsifecsik, huligánok, kajlák, vademberek, páratlan ujjú állatok; a rendőröket meg tökfilkóknak, szájtátóknak, málészájúaknak, mulya mamlaszoknak, lustáknak, pipogyáknak és önfeledt füttyösöknek nevezte. Hörcsögi éles hangja azzal magyarázható, hogy ennek előtte őt is leöntözték az utcán, és a közelben levő rendőr észre sem vette, mert éppen másfelé nézett.

Huszonhetedik fejezet
A SZÉLTOLÓK HATALMÁBAN

Mialatt az újságokban fellángolt a vita, hogy harcoljon-e a rendőrség a széltolók ellen, vagy ne harcoljon, maguk a rendőrök láttak hozzá a harchoz. Arról volt szó, hogy bármi történik az utcán, azon nyomban tömegesen csoportosultak a picurkák. Rendszerint olyan sokan voltak a kíváncsiskodók, hogy nemcsak a járdát állták el, hanem az egész kocsiutat is. Ettől leállt az autóközlekedés, és az ügyeletes rendőrnek akarva-akaratlanul be kellett avatkoznia az eseményekbe, hogy eloszlassa a torlódást.
Egyszer a következő eset történt. Összetalálkozott az utcán két picurka – Leveses és Pereces. Mindketten a legutolsó divat szerint voltak felöltözve, azaz bő szárú sárgászöld nadrágba és szűk ujjú kabátba., Ki akartak térni egymás elől, aminek eredményeként az egyik rálépett a másik lábára (hogy ki kiére, azt most már pontosan megállapítani nem is lehet). Az eset következtében a legkülönbözőbb szavakkal illették egymást. Abban a pillanatban összeverődött a tömeg. A közlekedés megállt. Odaszaladt Csizmás rendőr, és felkért mindenkit, hogy oszoljanak, de senki sem mozdult. Leveses meg eközben az öklével kupán vágta Perecest, és monoklit vert a szeme alá. Ekkor Csizmás rendőr a gallérjánál elkapta Levesest, és becipelte a rendőrőrsre. Útközben Leveses ki akarta szakítani magát a keze közül, és megharapta a rendőr kezét. Csizmás nagyon megharagudott, és amikor bement a rendőrségre, előkerített a szekrényből egy vastag könyvet, amelyet időtlen idők óta őriztek. A könyvben fel volt jegyezve valamennyi régi törvény, és Csizmás felolvasta belőle, hogy régen minden kupánvágásért huszonnégy órai elzárás, a szem alatti monokliért háromnapi, a kézharapásért szintén háromnapi elzárás járt. Csizmás rendőr elhatározta, hogy alkalmazni fogja ezt a régi törvényt, és kijelentette Levesesnek, hogy összbüntetésként hét napra elzárja. Különszobába vezette Levesest. Minden rendőrségen volt egy ilyen különszoba, és valamilyen oknál fogva „hűvösnek” hívták. Az elnevezés eredetét ma már senki sem ismeri. Maga az elnevezés fennmaradt, de hogy honnan származott, az – mint mondani szokták – elveszett a múlt homályában. A valóságban nem volt hűvös ebben a szobában, bár lehet, hogy valamikor réges-régen alacsony volt benne a hőmérséklet. Az egyetlen, amiben ez a szoba jelenleg a többi teremtől különbözött, az volt, hogy kulcsra záródott, és sehova sem lehetett kimenni belőle.
Csizmás a „hűvösön” hagyta Levesest, és vacsorát hozott neki az ebédlőből, aztán hazament, és lefeküdt aludni. És most olyasmi történt vele, ami Nemtudomkával gyakran megtörtént. Röviden szólva elővette a lelkiismeret. Úgy rémlett neki, hogy nincs joga a nyugodt alvásra és általában a szabadságra akkor, amikor egy másik picurka be van zárva, és nem mehet sehova. Fél éjjel gyötrődött, aztán visszament a rendőrségre, és kiengedte a „hűvösről” Levesest. De hazaérve megint elővette a lelkiismeret. Azt bizonygatta, hogy Csizmás nem járt el törvényszerűen, amikor szabadjára engedte a széltolót, akinek hét napig a „hűvösön” kellett volna csücsülnie.
Ettől az időtől fogva a többi rendőrrel is történtek hasonló esetek. A rendőrök Csizmás rendőr példája nyomán először a „hűvösre” ültették a letartóztatott széltolókat, de aztán a lelkiismeret-furdalás gyötörni kezdte őket. Nem tudták elviselni lelkiismeretük szemrehányásait, szabadon engedték a rabokat, utána pedig kétségek gyötörték őket, hogy helyesen cselekedtek-e, amikor megszegték a törvényt.
Ilyen cselekedet után sok rendőr álmatlan és étvágytalan lett, és a nyugtalanságtól helyét sem találta. Az egyik rendőr pedig, miután szabadon engedte a rendbontót, tettét annyira megbánta, hogy letartóztatta saját magát, és csak azután nyugodott meg, amikor már négy egész napot leült a „hűvösön”.
A Levesessel történt eset után Csizmás rendőr végiggondolta az eseményeket, és beszédet mondott a televízióban. Beszédében azt bizonygatta, hogy a széltolók „hűvösre” tétele nem jó dolog. Ehelyett az újságokban és a folyóiratokban ki kell csúfolni őket, karikatúrákat kell rajzolni róluk, különböző gúnyverseket és apró történeteket kell írni tetteikről – akkor nyomban megjavulnak és megokosodnak. Ez a javaslat nagyon tetszett mindenkinek. Az újságokban azonnal sok különböző torzkép és karikatúra jelent meg. Bő szárú, sárgászöld nadrágban és olyan szűk ujjú kiskabátokban rajzolták le a széltolókat, amilyenek nincsenek is. Az orrocskájukat egész turcsira rajzolták, a felső ajkukat pedig úgy megnyújtották, hogy rossz volt rájuk nézni. Minden újságban találhattak valamilyen érdekes kis elbeszélést a széltoló életről, és meg kell mondanunk, hogy a közönség nagyon szerette ezeket a kis írásokat; egyes olvasóknak különösen tetszettek a széltolók tetteiről szóló képes beszámolók, mivel ezeken nagyon jól mulattak.
A széltolókra zúduló hatalmas gúnyáradat ellenére számuk mégsem csökkent. A fő baj persze nem abban volt, hogy a picurkák ezekben az ostoba, sárgászöld nadrágokban és fura ujjú kábátokban feszengtek. A legfőbb baj az volt, hogy átvették a széltolók szokásait, modorát és viselkedését. Így például sok picurka, akinek azelőtt eszébe sem jutott valami rosszat tenni, most a legnagyobb lelki nyugalommal leköpött a negyedik emelet ablakából valakinek a fejére, azt képzelve, hogy ez valóban igen szellemes dolog. Voltak, akik a könyvtári könyvből oldalakat téptek ki, és repülőgépet csináltak belőle. Az nem okozott gondot nekik, hogy ezek után már nem lehetett elolvasni a könyvet. Feltűntek olyanok is, akik a fricskajátékot kedvelték. Sőt akadtak olyan „személyiségek” is, akik nemcsak fricskajátékot, hanem nyaklevesest, öklözőst és kupánvágóst játszottak, miközben úgy szabták meg a taksát, hogy egy nyakleves felér két kupánvágással, öt öklözéssel vagy tíz fricskával. Minden vesztesnek jogában állt a nyerőtől tíz fricska helyett egy nyaklevest, öt öklözést vagy két kupánvágást kérni.
Általában a széltolók, mint már mondottuk, olyan társaság volt, amely szeretett kellemetlenséget okozni a többi picurkának. Néhány széltoló gyorsan megértette, hogy az utcai mulatságaik során nem képesek egyszerre sok embernek kellemetlenkedni, ezért arról álmodoztak, hogy behatolnak egy épületbe, ahol több picurka tartózkodik, és ott okoznak riadalmat. Ezt az ötletet néhány olyan széltolónak sikerült végrehajtania, akik behatoltak a hangversenyterembe, és mikor már szép számú közönség jött össze, hangversenyt adtak a lehangolódott és elrontott hangszereken. Olyan vad muzsika volt ez, amelyet semmilyen fül sem bírt elviselni; de a széltolók azt a hírt terjesztették róla, hogy most ez a legdivatosabb zene, és kakofóniának hívják.
Ez a kakofónia lassan-lassan elterjedt a városban, és rövidesen jelentkezett még néhány zenekar, amelyik törött és lehangolt hangszereken játszott. Ebben az időben különösen divatos lett a Hangtoló kakofonikus zenekar. Ez nem volt nagy zenekar, mindössze tíz picurkából állt. Az egyik picurka konzervdobozon játszott, a másik énekelt, a harmadik dudált, a negyedik visított, az ötödik röfögött, a hatodik nyávogott, a hetedik kuruttyolt; a többiek másfajta különböző hangokat adtak ki, és a palacsintasütőt ütögették.
A zenekedvelők elmentek e divatos zenekarok hangversenyeire, végighallgatták őket, és fülük szinte fájt a gyötrelemtől, amikor hazamentek. Elátkozták a világ összes kakofóniáját és ráadásul hozzá a saját életüket.
A színház sem kerülte el az új hatásokat. Meg kell jegyeznünk, hogy az egészben igen nagy szerepe volt a divatnak. Amint valamelyik igen tekintélyes színházi rendező divatos öltönyt, igen bő, sárgászöld nadrágot és farkincás sapkát vett fel, rögtön kijelentette, hogy a színház nem múzeum, nem kell hogy elmaradjon az élettől, és ha az életben most sok minden nem úgy történik ahogy kellene, akkor a színházban is mindent keszekuszán kell csinálni. Míg azelőtt a nézők a teremben ültek, a színészek pedig a színpadon játszottak, most ellenkezőleg, a nézőknek kellett a színpadon ülni, a színészeknek pedig a nézőtéren játszani. Ez a rendező, akit egyébként Darabosnak hívtak, így is tett a színházban. A színpadra székeket vitetett, és oda ültette a nézőket, de mivel valamennyi néző nem fért el a színpadon, a közönség többi részét a nézőtéren ültette le, a színészeknek pedig a közönség között kellett játszaniuk.
– Így még sokkal remekebb lesz! – örvendezett Darabos rendező. – Azelőtt külön ültek a nézők, és külön játszottak a színészek, most pedig a színészek egyenest ott lesznek a nézők között.
Persze a közönség körében játszó színészek közül egy sem tudott olyan gyorsan forogni, hogy mindenki láthassa az arcát. Előfordult, hogy az egyik színésznek csak az arca, a másiknak pedig csak a háta látszott. A díszletekkel is hasonló képtelen helyzet állt fenn. Voltak nézők, akik a színészeket és a díszleteket is látták, mások sem az egyiket, sem a másikat, mivel háttal voltak a díszletek, és eltakarták a színészeket. Hogy senki se unatkozzék az ilyen látványosság nélküli előadáson, Darabos rendező elrendelte, hogy néhány színész az előadás alatt fusson végig a termen, szórjon a nézőkre színes konfettit, dobálja meg őket hólabdával és felfújt léggömbökkel.
A közönségnek nemigen tetszettek ezek a színházi fogások, de Darabos rendező kijelentette, hogy ez éppen jó, mert ha azelőtt jónak tartották az előadást, amely tetszett a nézőknek, akkor most, amikor minden fordítva történt, jónak kell tartani azt az előadást, amely senkinek sem tetszik. Az effajta okoskodás senkit semmiről sem győzött meg, és a közönség gyakran jóval az előadás befejezése előtt eltávozott. Ez nem zavarta túlságosan Darabos rendezőt. Azt mondta, hogy kitalál valami új fogást, és akkor mindenki úgy ül majd a helyén, mint akit odaragasztottak. És valóban kitalálta, hogy az előadás kezdete előtt bekentek minden széket szurokkal, hogy a nézők odaragadjanak, és ne tudjanak elmenni. Ez segített, de csak egy alkalommal, mert ettől kezdve Darabos színházába már senki sem ment el.
Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos eleinte nem vették észre a Napvárosban történt változásokat, mivel abban a parkban, ahol napjaikat töltötték, egy ideig még minden a régi volt. De a széltolók rövidesen ott is megjelentek. Ott kószáltak a park fasoraiban, lökdöstek a látogatókat, csúfnevekkel illették őket, sárgombóccal dobálóztak, és üvöltözve csúnya dalokat énekeltek. Vízvárosban gombostűket szúrtak a felfújt gumicsónakokba, Sakkvárosban összetörték a sakkautomatákat. Pöttyömpötty, aki nagyon érzékeny volt mindenfajta kópésággal szemben, azon csodálkozott, hogyan nem vette előbb észre, hogy ilyen rossz közönség jár a parkba.
– Jobb, ha nem jövünk ide többet – mondta Nemtudomkának és Loncsosnak. – Sétáljunk csak egyszerűen az utcán, mint azelőtt.
Most már egyszerűen csak sétáltak az utcákon, de itt is észrevették, mennyire megváltozott a város élete. Most már ritkán láthattak vidám, örvendező arcokat. Mindenki rossz hangulatban volt, komor arckifejezéssel járt, és félénken nézegetett jobbra-balra. És volt is mitől félniük, mert bármely pillanatban kiugorhatott a sarok mögül valamelyik széltoló, és ellökhette a járókelőt, az arcába loccsanthatott egy kancsó vizet, vagy óvatosan elrejtőzve a háta mögött, váratlanul a fülébe ordíthatott, vagy ami még rosszabb, meg is rúghatta.
Most már nem volt olyan vidám és élénk a város, mint azelőtt. Sokkal kevesebb lett a járókelő. Senki sem állt meg, hogy friss levegőt szívjon, vagy elbeszélgessen a barátjával. Mindenki azon igyekezett, hogy észrevétlenül végigszáguldjon az utcán, és minél előbb hazaérjen. Sokan nem jártak többé étterembe ebédelni, ahol akármelyik befurakodott széltoló bántalmazhatta volna őket. Legtöbben úgy tartották jónak, ha a konyhaliften keresztül kapják a reggelit, ebédet és vacsorát, és otthon, nyugodt körülmények között fogyasztják el. Sokan már színházba és hangversenyre sem jártak többé, mert féltek, hogy kakofon zenét kell hallgatniuk, vagy olyan előadást kell végignézniük, ahol léggömbökkel dobálják a néző fejét, vagy szurokkal a székhez ragasztják őket.
Napvárosban már nem volt olyan érdekes az élet, mint régebben, és nemsokára olyan esemény történt, amely után utazóink elhatározták, hogy visszatérnek Virágvárosba. Egyszer a folyó partján sétáltak, és Loncsos azt ajánlotta, hogy menjenek csónakázni egy felfújt gumicsónakon. Elindultak a csónakkikötőbe, kiválasztottak egy csónakot, és bementek vele majdnem a folyó közepére, de közben hátulról odaevezett hozzájuk valami széltoló, és gombostűt szúrt a csónakba. A felfújt csónakból kitódult a levegő, és utazóink süllyedni kezdtek. Persze sikerült kimenteni őket, de mindhárman csuromvizesek lettek.
A balszerencsék sora azonban ezzel még nem ért véget. Este szokás szerint elmentek a színházba. Ezen a napon egy úgynevezett új divatú, szintetikus darab előadására készültek. Azért hívták szintetikus darabnak, mert egyesült benne a hangverseny és színházművészet valamennyi legújabb eredménye. Mialatt a nagy kakofonikus zenekar a hallgatóság fülét gyötörte, ezenfelül még egy hosszadalmas előadást kellett végignézniük, olyan díszlettel, amelyen érthetetlen ákombákomok voltak rajzolva, és olyan színészekkel, akik ki tudja, mit alakítottak, s közben elárasztották a közönséget konfettival, hólabdával és felfújt léggömbökkel dobálóztak.
Mialatt Nemtudomkát, Pöttyömpöttyöt és Loncsost beszórták konfettival, és fejbe verték léggömbökkel, csendben tűrték, mivelhogy tudták, hogy színház nincs ilyesmi nélkül. De a továbbiakban újabb rendezői fogásokat tapasztalhattak, melyekhez még nem voltak hozzászokva. Az egyik ilyen fogás abból állt, hogy a felvonások közötti szünetekben nem gyújtottak világosságot a nézőtéren, mint ahogy az lenni szokott, sőt ellenkezőleg, eloltották a villanyt, melynek következtében a nézők kénytelenek voltak szünet alatt koromsötétben üldögélni. És ekkor az első felvonás utáni szünetben, ahogy a teremben elaludt a villany, valaki felszedett a földről egy marék konfettit, és Pöttyömpötty nyaka közé szórta. Ugyanakkor valaki hasonló tréfát űzött Nemtudomkával. Ami Loncsost illeti, neki egy pohár hideg vizet öntöttek a nyaka közé. Hogy mindezt ki tette, azt nem lehetett a sötétben látni. Pöttyömpötty, Nemtudomka és Loncsos nagyon megsértődtek az ilyen tapintatlan bánásmód miatt, és elhatározták, hogy otthagyják a színházat, de miután megkísérelték, hogy felálljanak, érezték, hogy odaragadtak a székhez. Csak nagy nehezen tudtak a széktől elszakadni, aztán elindultak a kijárat felé, és amikor kiértek a színházból, valaki megcibálta Pöttyömpötty copfját, és ráadásul nyakon vágta.

Huszonnyolcadik fejezet 
KECSKÉSI PROFESSZOR FELFEDEZÉSE

Ezek az események, mint ahogy mondani szokás, csordultig töltötték a poharat, és amikor barátaink visszatértek a szállodába, Pöttyömpötty kijelentette:
– Itt az ideje, hogy hazamenjünk. Nem akarok tovább Napvárosban maradni!
– Én se akarok ebben a koszos kis Napvárosban lakni! – kapott a szón Loncsos. – Kell is nekem, hogy hideg vizet zúdítsanak a nyakam közé!
– Hát igen, barátaim – helyeselt Nemtudomka. – Ma már későre jár, de holnap reggel elindulhatunk visszafelé. Most pedig menjünk el, Loncsos, keressük meg a kocsinkat, amelyiket érkezésünk napján otthagytunk valahol az utcán.
Nemtudomka és Loncsos elindultak, hogy megkeressék a gépkocsijukat, Pöttyömpötty pedig leült a sarokban levő kisasztalhoz, meggyújtotta a kislámpát, kezébe vette az újságot, mert reggel nem volt rá ideje, hogy elolvassa.
Ezekben a napokban az újságok sokat foglalkoztak azzal, hogy a rendőrök nem tudják kellőképpen felvenni a harcot a széltolókkal, túlságosan enyhe bánásmódban részesítik őket, a széltolók pedig ennek következtében büntetlennek érezték magukat, és még többet pimaszkodtak. Pöttyömpötty elolvasott egy ilyen cikket, és már-már félre akarta tenni az újságot, de akkor szemébe ötlött egy cikk, melynek ez volt a címe: „Kecskési professzor elmondja, hogyan tudta meg, kik azok a széltolók, honnan származnak, és hogyan kell harcolni ellenük.” Kecskési professzor ezt írta cikkében:

Egyszer az állatkertben sétálva, egy igen furcsa természeti jelenségre lettem figyelmes. A kerítés mögött álló szamár szemem láttára hirtelen picurkává változott. Ez a csodálatos jelenség úgy meghökkentett, hogy egy percre kővé meredtem. De ami a továbbiak során történt, azt kitűnően megfigyeltem, és emlékezetembe véstem. Így például jól láttam, hogy ebben az időpontban két legényke állt a kerítés előtt. Az egyiken sárga nadrág volt, a másikon cifra mintás tatársipka. Az, amelyiken sárga nadrág volt, rövid pálcát tartott a kezében. Ezzel a pálcával suhintott egyet a szamár orra előtt, biztos bosszantani akarta az állatot. Feleletképpen a picurkává átváltozott szamár úgy megfricskázta a legénykét, hogy szegényke félreugrott. Ezek után a volt szamár átmászott a kerítésen, a két legényke után iramodott. Azok rohantak, ahogy csak tudtak. Én is rohantam utánuk, hogy tudományos kísérleteket végezzek a picurkává változott szamáron, de útközben elvesztettem a szemüvegemet, amely nélkül majdnem semmit sem látok.. Mire megtaláltam a szemüvegem, már mindkét legényke és az őket üldöző volt szamár eltűnt a szemem elől, és nekem nem sikerült többé találkoznom velük. De arra jól emlékszem, hogy a picurkává vált szamáron bő szárú, zöldessárga nadrág és szűk ujjú kiskabát volt, a fején pedig tarka sapka – farkincával.
Hazaérve gondolkodni kezdtem a történteken, és arra a következtetésre jutottam, hogy az egész csak rémkép volt. De néhány nap múlva találkoztam néhány picurkával, akik éppen olyan öltözékben jártak, mint amilyent a volt szamáron láttam. Ezeket a picurkákat egész rövididő alatt elnevezték széltolóknak. Az utcán huligánkodtak, megbántották a járókelőket, különböző vad csínyeket követtek el, és általában nem tudtak picurka módra viselkedni. Ezért arra a következtetésre jutottam, hogy ezek a picurkák nem is picurkák, hanem picurkává változtatott szamarak.
Azért nem siettem tudományos felfedezésemet az újságban közzétenni, mert nem tudtam megmagyarázni, miért jelentek meg városunkban ilyen nagy számban a széltolók. Ha feltételezzük, hogy minden széltoló egy-egy volt szamár, akkor érthetetlen, honnan került hozzánk ilyen sok szamár. Az én tudomásom szerint csak az állatkertben voltak szamarak. Az állatkert munkatársaihoz fordultam felvilágosításért, és megtudtam tőlük, hogy az állatkertben mindössze három szamár volt, és ez a három is eltűnt valamerre. A három szamár titokzatos eltűnése csak megerősítette tudományos feltevésemet, hogy azok a szamarak változtak át széltolókká, ez azonban nem magyarázza meg azt, hogy honnan került elő a többi széltoló.
Néhány napon keresztül törtem a fejemet, és igyekeztem választ kapni erre a kérdésre, de eredménytelenül. Végül is a véletlen jött a segítségemre. A szomszédságomban él egy picurka, Üstökinek hívják. Ezt az Üstökit személyesen jól ismerem. Mindig példamutató legényke volt, sohasem rakoncátlankodott, senkivel sem durváskodott, és általában nem tett semmi rosszat. Elképzelhető a meglepetésem, amikor megtudtam, hogy Üstöki is széltoló lett. Bő szárú, sárgászöld nadrágban és szűk ujjú kiskabátban feszengett, huligánkodott, garázdálkodott az utcán, és senkit sem engedett továbbmenni. Ha nem ismertem volna személyesen Üstökit, azt gondolhattam volna, hogy csak az olyan állatból, mint amilyen a szamár, lehet széltoló, de most világossá vált előttem, hogy rendes, egyszerű picurka is válhat széltolóvá.
Tudományos megfigyeléseimet folytatva, meggyőződtem arról, hogy a széltolóknak két fajtája létezik. Az első fajta széltoló, azaz vadszéltoló az, aki szamárból lett azzá. A második fajta széltoló, vagy háziszéltoló az, aki egyszerű picurkából lett azzá. A vadszéltoló – természettől fogva – ostoba lény, semmiféle nevelőintézkedés nincs rá hatással, ezért bármennyit is oktatják, mindig széltoló marad. A háziszéltoló sokkal értelmesebb lény, de igen gyenge jellemű, ezért könnyen átveszi mind a jó, mind pedig a rossz szokásokat. Mivel a vadszéltolókra nevelőintézkedések nem hatnak, feltétlenül vissza kell változtatni őket szamárrá; akkor a háziszéltolók nem látnak maguk előtt rossz példát, és ismét derék picurkákká válnak. És akkor a városban ismét helyreáll a normális élet. Akkor senki sem fog verekedni, lökdösődni, harapdálni, vízzel locsolkodni és így tovább. A színházban nem lesz minden fordítva, és nem kenik be a székeket szurokkal. Ismét lehet majd hangversenyre járni, nem kell attól félni, hogy zene helyett malacröfögést, kutyavonítást és békakuruttyolást hallanak. Általában minden jó lesz. És most ne adjuk át magunkat a csüggedésnek. Azt kívánjuk, hogy a tudomány minél előbb találjon módot arra, hogy a vadszéltolókat visszaváltoztassa szamárrá.

Jóllehet Kecskési professzor felszólította az olvasókat, hogy ne adják át magukat a csüggedésnek, Pöttyömpötty mégis elcsüggedt. A cikk elolvasása után biztosra vette, hogy mindennek Nemtudomka az oka, aki picurkává változtatta a szamarakat. Persze Pöttyömpötty saját magát is hibáztatta, mert nem tartotta eléggé szemmel Nemtudomkát, és megengedte, hogy ennyi bajt okozzon. A csendes, szerény Pöttyömpötty, aki még a légynek sem tudott volna ártani, úgy megharagudott, hogy képes lett volna jó alaposan elverni Nemtudomkát.
– Hát ez szép dolog! – mormogta Pöttyömpötty, és ökölbe szorította a kezét. – Csak jöjjön haza! Majd megmutatom neki, hogyan változtasson picurkává szamarakat! Nézze meg az ember, miféle varázsló ez!
Nemtudomka és Loncsos azonban nem tértek haza. Pöttyömpötty már-már nyugtalankodott, és keresésükre akart indulni, de ekkor újabb cikket pillantott meg az újságban, és ez nagyon érdekelte. Megfeledkezett Nemtudomkáról, olvasni kezdett, és a következőket olvasta:

Számos olvasónk már tudja, milyen titokzatos körülmények között tűnt el Lapocska. Az állandó keresés ellenére sehol sem találtak rá. Most, amikor már az eltűnt utáni nyomozás szünetel, és csak Betűcske nem vesztette el reményét, hogy rátalál Lapocskára, olyan bizonyítékok jutottak kezünkbe, amelyek fényt deríthetnek erre az eseményre. Tudomást szereztünk arról, hogy Lapocska eltűnése napján a Keleti utcában járt egy Nadrágos nevű picurka. A Piskóta utca sarkához közel Nadrágos meglátott egy könyvet, amely a járdán heveri. Nadrágos felemelte a könyvet, és látta, hogy a könyv címe: A híres-nevezetes kis Jáska liba csodálatos kalandjai. A könyvön rajta volt a könyvtári pecsét. Ez súgta Nadrágosnak azt a gondolatot, hogy valaki kivette a könyvtárból a könyvet, hazafelé vitte, és útközben elvesztette. A pecsétről leolvasta a könyvtár címét, és elhatározta, hogy oda viszi a könyvet, de azon a napon már késő volt, és a könyvtárat bezárták. Ekkor Nadrágos magával vitte a könyvet azzal, hogy másnap visszaviszi. Otthon eszébe jutott, hogy elolvassa a könyvet; tetszett neki, és ekkor úgy döntött, hogy csak akkor viszi vissza a könyvtárba, amikor végigolvasta.
Ez a Nadrágos nem volt valami buzgó olvasó, mindennap olvasott ugyan egy keveset, azaz egy-egy fejezetet, de az olvasás ideje jó sokáig elhúzódott. Már-már elfelejtette, hogy a könyv nem az övé, hanem a könyvtáré, mégis amikor befejezte az olvasást, végre eszébe jutott, hogy vissza kell adnia a könyvet.
Végül is Nadrágos megjelent a könyvtárban, és elmondta a könyvtárosnak, hogy az utcán találta a könyvet. A könyvtáros megnézte a jegyzéket, és látta, hogy az A híres-nevezetes kis Jáska liba csodálatos kalandjai c. könyvet egy Lapocska nevű legénykének adták ki, mégpedig azon a napon, amikor az eltűnt.
Ily módon megállapították, hogy Lapocska kivett egy könyvet a könyvtárból, majd végigment a Keleti utcán, és otthonától nem messze elvesztette. Hogy a későbbiek során mi történt vele, mindmostanáig kiderítetlen maradt. Lehet, hogy Lapocskával is ugyanaz történt, mint Füttyös rendőrrel, és valahol álnéven él.
Még egyszer felkérünk mindenkit, aki tud valamit Lapocska tartózkodási helyéről, sürgősen közölje lapunk szerkesztőségével.

Pöttyömpötty végigolvasta a cikket, mélyen elgondolkodott, és így szólt önmagához:
„Hát ez meg hogy történhetett? Tehát Nemtudomka hazudott, amikor azt mondta, hogy Lapocskát visszaváltoztatta picurkává. Szép kis dolgok ezek!”
Ekkor ért vissza Nemtudomka Loncsossal.
– Minden rendben! – kiáltotta Nemtudomka, és csak úgy ragyogott az örömtől. – Az autót megtaláltuk. Leállítottuk az utcán, a szállodával szemben. Holnap indulhatunk.
– Hova akarsz indulni? – kérdezte komolyan Pöttyömpötty.
– Hogyhogy hova? Haza, Virágvárosba. Hiszen elhatároztuk...
– „Elhatároztuk!” – utánozta Pöttyömpötty. – Hogy mi mindent műveltél! Elrontottad mindenkinek az életét, és most meglógnál!
Nemtudomka nagy szemeket meresztett Pöttyömpöttyre.
– Hogy mit műveltem én? Kinek az életét rontottam én el?
– Mintha nem tudnád, kiét! És a széltolók, akik senkinek sem hagynak nyugtot, szerinted ez kinek a műve?
– Kié? – kérdezte értetlenül Nemtudomka.
– A tied!
– Az enyém?! – Nemtudomka még a száját is eltátotta a csodálkozástól.
– Mit tátod itt a szádat?!– szólt rá haragosan Pöttyömpötty. – Inkább olvasd el az újságot!
Nemtudomka gyorsan felkapta az újságot, leült az asztal mellé, és olvasni kezdett. Loncsos odaállt mögéje, és Nemtudomka vállán keresztül belelesett az újságba.
– Micsoda móka! – nevetett fel Loncsos. – Ez a Kecskési professzor persze látott bennünket a szamársövény közelében. Csak azt nem találta ki, hogy Nemtudomka kezében varázspálca volt, és úgy gondolta, hogy a szamár magától változott át picurkává.
– Most már eleget fecsegtél! – szólt rá dühösen Nemtudomka.
– Nélküled is világos itt minden.
Nemtudomka végigolvasta Kecskési professzor cikkét, dühében krákogott, és bűntudatosan nézett Pöttyömpöttyre. Aztán mind az öt ujjával elkezdte vakargatni a kupáját.
– Lám, lám, mit is csináltam! – mormogta zavartan.
– Ez még nem minden! – komorodott el ismét Pöttyömpötty. – Még azt is olvasd el, ami Lapocskáról szól.
– Miféle Lapocskáról?
– Olvasd, olvasd! Hát nem emlékszel?
Nemtudomka olvasni kezdte a Lapocskáról szóló cikket, Loncsos pedig ismét elhelyezkedett a háta mögött, és a vállán át belelesett az újságba.
– Tehát Nemtudomka Lapocska helyett igazi szamarat változtatott át picurkává, majd még két szamarat, Lapocska pedig megmaradt szamárnak! – mondta Loncsos, és csak úgy rázta a nevetés.
– Hüm-m-m-m! – dadogta Nemtudomka, miután elolvasta a cikket. – Hogy mi sült ki belőle! És most mi a teendő?
– Hogy micsoda? – kérdezte tőle vissza Pöttyömpötty. – Elsősorban Lapocskát kell visszaváltoztatni picurkává. Szegény Betűcske, bizonyára agyonemésztette magát. Másodszor: mind a három szamarat, akiket tévedésből picurkává változtattál, vissza kell változtatni szamárrá.
– Helyes! – hagyta rá Nemtudomka. – Holnap reggel kimegyünk az állatkertbe, és ott megkeressük Lapocskát. Mert ha nem volt a három szamár között, akkor kell ott még egy szamárnak lennie. De hogy találjuk meg a három igazi szamarat, akiket picurkává változtattam? Azt hiszem, ez nehezebb lesz...
– Nem baj! – mondta szigorúan Pöttyömpötty. – Addig járjuk a várost, amíg mind a hármat meg nem találjuk.
– Hogyhogy addig járjuk a várost? – csodálkozott Loncsos. – Hiszen elhatároztuk, hogy holnap elutazunk.
– El kell halasztanunk az utazást.
– Elhalasztani? Juj! – kiáltotta Loncsos. – Majd hideg vizet zúdítanak a nyakam közé, és én meg halasszam el?
– Szóval szerinted jobb, ha a széltolók gyötörni fognak mindenkit, és Lapocska örökre szamár marad? Hiszen rajtunk kívül senki sem segíthet rajta. Senkinek sincs varázspálcája, érted?
– Na, jól van – legyintett Loncsos. – Csináljatok, amit akartok, csak azt ne. higgyétek, hogy olyan egyszerűen megszabadultok tőlem! Ti hoztatok ide, és nektek kell visszavinnetek!
– Visszaviszünk, csak légy nyugodt – mondta Nemtudomka.
– Jó, jó! És ott tesztek le, ahol felvettetek a kocsira, különben nem egyezem bele! – jelentette ki Loncsos, és lefeküdt aludni.

Huszonkilencedik fejezet 
TALÁLKOZÁS A RÉGI BARÁTOKKAL

Nemtudomka sokáig nem tudott elaludni ezen az éjszakán. A lelkiismeret ismét elővette.
„Nem tehetek róla, hogy így történt – mentegetőzött Nemtudomka, az ágyában forgolódva. – Nem tudtam, hogy ilyen rosszul sül el minden.”
„De miért nem tudtad? Tudnod kellett volna. Miért tudok én mindent?” – erősítgette a lelkiismeret.
„Hát más vagy te, és más vagyok én! Mintha nem tudnád, hogy én Nemtudomka vagyok!”
„Ne ravaszkodj! Ne ravaszkodj! – gúnyolódott a lelkiismeret. – Nagyszerűen értesz te mindent, csak ostobának, nemtudomkának tetteted magad.”
„Én egyáltalán nem tettetem magam! Ugyan miért is tettetném magam?”
„Magad is tudod. Hisz a buta embert kevesebb felelősség terheli. Azért tetteted ostobának magad, hogy mindent szárazon megússzál. De engem, barátocskám, nem fogsz félrevezetni! Nagyon is jól tudom én azt, hogy nem is vagy te olyan ostoba!”
„De igenis, én ostoba vagyok!” – erősítette makacsul Nemtudomka.
„Nem igaz! Te sem hiszed, hogy ostoba vagy. És valóban sokkal okosabb vagy, mint amilyennek látszol. Már réges-rég átlátok rajtad, ezért ne is próbálj becsapni – úgysem hiszem el.”
„Hát jól van! – mondta türelmetlenül Nemtudomka. – Hagyj aludni! Holnap rendbe hozok mindent.”
„Hozd rendbe, galambocskám! – mondta már sokkal barátságosabb hangon a lelkiismeret. – Magad is látod, hogy rosszul sült el minden. Milyen sok picurka szenvedett miattad hiába... Olyan rossz lett itt a városban... És milyen jó volt, amíg nem jelentél meg a varázspálcáddal!”
„Hát jó, jó! Megmondtam, hogy rendbe hozok mindent, tehát meg is teszem. Nemsokára megint jó lesz minden.”
A lelkiismeret meggyőződhetett róla, hogy elérte Nemtudomkánál a kellő hatást, és elhallgatott.
Másnap reggel Pöttyömpötty ébredt fel elsőnek, és felkeltette Nemtudomkát és Loncsost.
– Gyorsan felkelni, és gyerünk az állatkertbe!
Nemtudomka azonnal felkelt, és ment mosakodni, de Loncsos csak komótosan öltözött, hogy húzza az időt, és elkerülje a mosakodást. Pöttyömpötty azonnal kitalálta Loncsos mesterkedéseit, és rákényszerítette a mosdásra.
Végül mind a hárman elkészültek, és már indulni akartak, amikor valaki kopogtatott az ajtón, és Köbös lépett a szobába. Valami mókás, világoskék sapka volt a fején, két hosszú szarvacskával, a szarvak között spirális drót volt kifeszítve; a fülén rádióhallgató, a mellén sima fémdoboz függött kiugró hangtölcsérrel. Ugyanilyen kis doboz volt a hátán is.
Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos nagyon megörültek Köbös jövetelének, és kérdezgetni kezdték, miért nem jött el ilyen sokáig. Köbös elmondta, hogy egyszer ment az utcán, és valaki leöntötte hideg vízzel, ettől megfázott és megbetegedett. Egész idő alatt nyomta az ágyat, de most már teljesen meggyógyult és kijárhat.
– És milyen sapka ez, ezekkel a szarvakkal, és ezek a kis dobozok itt micsodák? – kérdezte Nemtudomka.
– Ez új találmány, úgynevezett legújabb, tökéletesített gyalogos rádiólokátor. Rövidítve: TGYL. Most mindenkinek kell hogy legyen ilyen TGYL-je a széltolók elleni védekezéshez.
– És hogy működik? – érdeklődött Nemtudomka.
– Nagyon egyszerűen – felelte Köbös. – Itt elöl a dobozocskán, amint látják, van egy rádiótölcsér. Ebből a tölcsérből járás közben rádióhullámok sugárzódnak. Ha elöl valamilyen akadály, a járdán kihúzott kötél vagy zsinór van a láthatáron, a hullámok visszaverődnek és visszajönnek. Itt a sapkán, a két szarvacska között, kihúzott spirális antenna van, amint önök is látják. Ez az antenna felfogja az akadályról visszaverődő rádióhullámokat, amelyek elektromos rezgéssé alakulnak át, az elektromos rezgés pedig továbbkerül a fejhallgatóba, és hangjelekké változik át. Nagyon kényelmes, amint látják... Amint elöl feltűnik egy akadály, önök abban a pillanatban már hallják a vészjelet. Ez a lokátor különösen este vagy éjszaka igen hasznos, amikor nem láthatják meg a járdán keresztülhúzott kötelet vagy bármely más akadályt.
– És a hátán mire jó a tölcsér? – kérdezte Nemtudomka.
– Hogyan? Hát ez a legfontosabb része! – kiáltott fel Köbös. – Ez a tölcsér hátrafelé küld rádiójelzéseket. Amint hátulról megjelenik a széltoló, hogy megfricskázza vagy fejbe verje az embert, vagy leöntse vízzel, azon nyomban felhangzik a jelzés. Tessék, próbálják ki!
Köbös levette a sapkát, a fülhallgatót és mindkét kis dobozt, és az egész szerkezetet rárakta Nemtudomkára. Oldalt állt az elülső tölcsérhez, odatette a kezét, és így szólt:
– Képzelje el, hogy elöl valami akadály van. Mit hall?
– Úgy hallom, mintha sustorogna valami – felelte Nemtudomka.
– Tökéletesen igaz. Gyakori magas hangjeleket hall: bsi-bsi-bsi! Most pedig észrevétlenül el fogok bújni a háta mögé. . . Mit hall?
– Aha! – kiáltotta Nemtudomka. – Megint sustorog, de mintha kicsit mélyebben: bsu-bsu-bsu!
– Helyes! Most mélyebb hangjelzéseket hall. Ez azért van, hogy tudja: elölről vagy hátulról fenyegeti-e a veszély. Ha „bsi-bsi-bsi”-t hall, ez annyit jelent, hogy előre kell figyelnie, de ha „bsu-bsu-bsu”-t hall, akkor gyorsan meg kell fordulnia.
Pöttyömpöttyöt is nagyon érdekelte ez a szerkezet, és a készülék Ncmtudomkától hozzá, tőle pedig Loncsoshoz került, aki hosszasan és nagy figyelemmel hallgatta a jeleket, majd így szólt:
– Na és azért, mert sustorog, igazán nincs mit csodálkozni rajta. Sustorogni én is tudok. Csak az a csodálatos: honnan tudja, mikor kell „bsi-bsi-bsi”-t sustorognia, és mikor „bsu-bsu-bsu”-t?
– Pedig ez érthető – mondta Köbös.
Közben újabb kopogás hallatszott. Kinyílt az ajtó, és két testes alak furakodott be a szobába. Mindkettőn valami felfújt, hordó formájú kabát volt, esetlenül elálló ujjakkal, a fejükön kerek, zöld sapka, mely búvársisakhoz hasonlított.
Alapos szemlélődés után Nemtudomka felismerte a két fura alakban Szálacskát és Kárászt.
– Hiszen ez Szálacska és Kárász! – kiáltotta nagy örvendezve. – Miért cicomázták így fel magukat?
– Ezek az új, gumival átitatott, ha szabad magam így kifejezni, felfújt kabátok és felfújt gumisapkák, melyek a mi gyárunkban készülnek. Tessék, próbálja ki, üssön meg bottal, bocsánat a kifejezésért, itt a fejemen – mondta Kárász, és átnyújtotta a kezében levő botot Nemtudomkának.
– Miért verjem fejbe magát ezzel a bottal? – csodálkozott Nemtudomka.
– Üssön, üssön, ne féljen!
Nemtudomka értetlenül rángatta a vállát, aztán fogta a botot, és egész enyhén fejbe verte Kárászt.
– Üssön erősebben! Teljes erejéből, lendülettel, ha szabad magam így kifejeznem! – kiáltotta Kárász.
Nemtudomka lendületet vett, és erősebben ütötte Kárászt. A bot visszaugrott, mint egy jól fölfújt autókerékről.
– Látja, és egy csöppet sem fáj! – kiáltotta teli torokból hahotázva Kárász. – Most a hátamat üsse!
Nemtudomka a bottal hátba verte Kárászt.
– Látja, egyáltalán nem fáj! – kiáltotta diadalmasan Kárász. Ha óhajtja, el is eshetek, és nem ütöm meg magam.
Kárász nagy lendülettel a földre vetette magát, és abban a pillanatban talpra ugrott, mint a gumilabda.
– Mire való mindez? – kérdezte értetlenül Nemtudomka.
– Hát nem találja ki? A széltolók elleni védekezésre – válaszolta Kárász. – Most aztán jöhet akármelyik széltoló, hogy megrúgjon, vagy kupán vágjon, sőt hogy vizet zúdítson rám, egy cseppet sem félek!
– De hiszen ez nagyon csúnya, ilyen öltözékben járni – mondta Pöttyömpötty.
– Azért nem szép, mert nem divatos – felelte Kárász. – Majd ha divatba jön, bocsánat a kifejezésért, akkor mindenki azt mondja, hogy szép. Nálunk már sok üzletben kaphatók ezek a kabátok és sapkák.
– Lehet, hogy az üzletekben kaphatók, de az utcán még senkit sem láttam ilyen ormótlan öltözékben – mondta Pöttyömpötty.
– Annyi baj legyen, nemsokára látni fog – szólalt meg Szálacska –, Varrótűcske utasított bennünket, hogy öltözzünk fel ebbe a kabátba és sapkába, és így járkáljunk az utcán. Ma végigmegyünk benne, holnap már mindenki rohan az üzletbe, hogy ugyanilyen öltözéket vegyen magának. Gyakran folyamodunk ilyen cselfogáshoz, amikor új szabású ruhákat készít a gyár.
Szálacska és Kárász elindultak sétájukra, Köbös pedig így szólt:
– Lám, mit idéztek elő a széltolók! Szerintem azért jobb a lokátorral járni, mint ezekben a felfújt kábátokban, sokkal csinosabb.
Ismét kopogtattak az ajtón, és Szegecs mérnök ugrott be a szobába.
Mindenki csak hápogott, amikor meglátta. A feje be volt kötve. Mindkét könyökén és a térdén is fehér kötés volt. A nyakán és az állán ragtapasz díszelgett.
– Mi történt önnel? – kérdezte rémülten Pöttyömpötty. – Autóbaleset érte?
– Igen... azaz nem... Vagy helyesebben szólva, igen – felelte Szegecs, és türelmetlenül egy helyben topogott. – Valamelyik széltoló éjjel lekapcsolta a gépkocsimról az egyik ugratócsizmát. Reggel nem vettem észre, beültem a kocsiba, és elindultam. És amikor a gép óriási sebességgel száguldott, ugratást kellett végeznem. Ha mind a négy ugratócsizma helyén lett volna, nem történik semmi baj, de mivel az egyik oldalról hiányzott a csizma, a lökés erről az oldalról gyengébb lett, a gép megfordult a levegőben, én kirepültem belőle, és az úttesthez csapódtam. Micsoda szörnyűség volt! Nézze csak: a homlokom megrepedt, megsérült az állam, a térdem, a könyököm...
– Hogy mire nem vetemedtek ezek a széltolók! – szólt együttérzéssel Köbös. – Engem vízzel öntöttek le, az ő csizmáját pedig lecsavarták!
– Egyszerűen nincs előlük menekvés! – kapott a szón Szegecs. – Régen nyugodtan kint lehetett az utcán hagyni a kocsit, most pedig észre se veszi az ember, lecsavarnak valamit, vagy el is viszik a kocsit.
– Mi az, hogy elviszik? – kérdezte Nemtudomka, mert nem értette, mit mondott Szegecs.
– Hát elmennek az ön kocsiján, és kész. Egyszerűen olyanok, mint a vadak. Nem értem, mire nézi a napot a rendőrség! Én bizony lecsuknám valamennyi széltolót! Amint elém kerül valaki sárga nadrágban, azon nyomban „hűvösre” vele, hadd üljön ott, amíg meg nem javul!
– Azt nem lehet – ellenkezett Köbös. – Lám, Nemtudomka is sárga nadrágban jár. És miért kellene őt letartóztatni?
– Hát Nemtudomka nadrágja normális – szólt Szegecs. – De a széltolóké bő szárú, és nem is sárga, hanem zöldes.
– Ez csacsiság! – legyintett Köbös. – Bármely picurka felvehet sárga vagy zöld nadrágot. Ettől még senki sem lesz széltoló. Ha tudni akarod, most már a széltolót nem tudod megkülönböztetni a derék picurkától. A széltoló ugyanúgy öltözködik, mint a többiek, és ugyanakkor titokban garázdálkodik, úgy, hogy senki se vegye észre; de ha nem garázdálkodik, akkor hazudik vagy csal, hetet-havat ígér, és semmit sem teljesít. Én például megígértem Nemtudomkának, Pöttyömpöttynek és Loncsosnak, hogy megmutatom nekik Dinnyés építész házait, és mindmáig nem mutattam meg, tehát széltoló vagyok én is, bár nem járok sárga nadrágban.
Köbös és Szegecs vitatkozni kezdtek, kit lehet széltolónak tartani, és kit nem, de Nemtudomka közbeszólt:
– Nem kell vitatkozni, barátaim. Rövidesen nem lesz többé egy széltoló sem.
– Hát az meg mit jelent, hogy nem lesz? – csodálkozott Szegecs.
– Nagyon egyszerű az egész. Rövidesen minden úgy lesz, mint rég volt, majd meglátják!
– Eh! – legyintett megvetően Szegecs. – Úgy látszik, Kecskési professzor cikkét olvasta az újságban. Ostobaság az egész! Sohasem fogom elhinni, hogy szamarakat picurkákká lehet átváltoztatni. Idáig még nem jutott el a tudomány... Egyébként jó, hogy említi a tudományt. Most mindnyájan elmegyünk Tudományvárosba, ahol megismerkedhetnek két tudós leánykával, Fuksziával és Heringessel. Fukszia a mi híres csillagászprofesszorunk. Ő találta fel a téli Napot. Szerkesztünk érti, még egy Napot, és télre felengedjük az égre, hogy télen is ugyanolyan meleg legyen, mint nyáron.
– És milyen az a Nap? – érdeklődött Nemtudomka.
– Majd Fukszia mindenről beszámol önöknek. Heringes pedig egy rakétát talált fel, amelyen holdrepülésre készül. Már megkezdték a rakéta készítését, majd meglátják! Ha önök megtetszenek Heringesnek, felviszi önöket is a Holdba.
– Még csak ez kellett! – háborgott Köbös. – Ma sehova se mennek veled! Ma velem jönnek az Alkotás utcába. Már régen megígértem, hogy megmutatom Dinnyés házait.
– Nagyon is kell nekik a te Dinnyésed! A tudomány érdekli őket, nem pedig Dinnyés.
– Feleslegesen vitatkoznak – szólt közbe Pöttyömpötty. – Nem mehetünk sem egyikükkel, sem másikukkal, mert az állatkertbe kell mennünk.
– Hát ez csodálatos! – lelkendezett Köbös. – Először megnézik a házakat, aztán elmennek az állatkertbe, hisz ott vannak egymás mellett... Kérem, tegyék meg..! – könyörgött Köbös. – Hiszen megígérték!
– Mit tegyünk? Igaz, megígértük – mondta Pöttyömpötty. – Hát akkor induljunk, ha valóban egymás mellett vannak.
– Egymás mellett, egymás mellett, nincs mit kételkedniük! – szólalt meg Szegecs, és felugrott a székről. – Menjünk együtt, elviszem önöket a kocsimon.
Két vagy három perc múlva mindnyájan az utcán voltak. Loncsos meglátta Szegecs kocsiját, aztán odapillantott a bekötözött gazdájára, és így szólt:
– Nem kellene ezen a kocsin mennünk. Folyton csak ugrál, mint a bolha, aztán meg fel is fordulhat, és nem szeretnék tetőtől talpig bekötözve járni, mint a begubózott selyemhernyó.
– Legyenek nyugodtak – szólalt meg Szegecs. – Az én gépem nem tud többé ugrálni. Mivel az egyik csizmáját ellopták, a másik hármat is le kellett szerelnem.
Loncsos megnyugodott, de azért az óvatosság kedvéért hátraült Nemtudomka és Pöttyömpötty mellé, Köbös pedig elöl ült Szegecs mellett.
Szegecs, szokása szerint, mindjárt a négyes sebességre kapcsolt, és a kocsi olyan gyorsan száguldott, hogy mindenkinek elállt a lélegzete. Köbösnek káprázott a szeme, és sokáig nem láthatta, hogy nem abba az irányba mennek, amerre kellett volna. Lassan-lassan azonban magához tért, és amikor körülnézett, megszólalt:
– Ide figyelj, Szegecs, tulajdonképpen hova megyünk?
– Hogy hova? Ahova kell, oda megyünk.
– És szerinted hova kell mennünk?
– Tudományvárosba.
– Micsoda?! – kiáltotta Köbös. – Ez gazság! Hiszen megbeszéltük, hogy az Alkotás utcába megyünk. Azonnal fordulj vissza!
– Miért fordulnék vissza, ha mindjárt ott leszünk?
– Én meg azt mondom: vissza!
Köbös belekapaszkodott a kormánykerékbe, és forgatni kezdte, de Szegecs nem engedte elfordítani. A gép már cikcakkokat írt le az úttesten, felszaladt a járdára, és biztosan nekiment volna az újságosbódénak, ha Szegecs kellő időben le nem fékez.
A gépkocsi olyan hirtelen állt meg, hogy az utasok majdnem beverték az orrukat. Köbös és Szegecs egy ideig vadul néztek egymásra. Végül Köbös elengedte a kormánykereket, és így szólt:
– Bocsáss meg, Szegecs. Nem kellett volna elkapnom a kormányt. Hiszen összevissza üthettük volna magunkat.
– Nem, nekem kell bocsánatot kérnem – mondta Szegecs. – És önök is, barátocskáim, bocsássanak meg! Hiszen csalárd módon máshova akartam vinni önöket, mint ahova kell. Nagyon szerettem volna megmutatni önöknek Tudományvárost.
– Nincs semmi baj – mondta Nemtudomka. – Ne haragudjunk egymásra, és szép lassan menjünk vissza.
Szegecs ismét bekapcsolta a motort, megfordult a kocsival, és szép lassan elindult visszafelé. Szégyenében mélyen lehajtotta a fejét, és olyan hangosan sóhajtozott, hogy Nemtudomka megsajnálta. Hogy elterelje Szegecs figyelmét komor gondolatairól, megkérdezte tőle:
– Érdekelne, hogy mi hajtja a kocsi motorját: szódavíz vagy talán atomenergia?
– A motort nem szódavíz és nem is atomenergia hajtja, hanem bioplasztmassza – válaszolta Szegecs.
– Mi az a bioplasztmassza? – kérdezte Nemtudomka.
– A bioplasztmassza műanyag, de olyan, mintha élő anyag lenne. Persze a valóságban nem él, de ha egy hengert készítünk belőle, és áramot engedünk rajta keresztül, a henger mintegy rángatózni, összehúzódni kezd, azaz rövidebb lesz, akár az izom. Ha érdekli önöket, megmutathatom.
– Igen, igen – szólalt meg Nemtudomka –, nagyon érdekel!
Szegecs megállította a gépkocsit, fogta a csavarkulcsot, kicsavart néhány csapszöget, azután Köbössel együtt megragadta a karosszériát, egyik elöl, a másik hátul, és leemelte a kerekekről. Alulról látható lett a fémráma és az emelő, amely forgásba hozza a kerekeket.
– Nézzék – szólalt meg Szegecs. – Itt az emelőhöz kapcsolt bioplasztmassza henger. Az áram bekapcsolásánál a henger összehúzódik, magához húzza az emelőt, melynek következtében a kerekek félfordulatot tesznek, de amint az áram kikapcsolódik, a henger ismét kitágul, és meglöki az emelőt, ennek következtében a kerék újabb félfordulatot tesz. És így történik a forgás. Csak arra van szükség, hogy az áram állandóan meg-megszakadjon, de a henger, amikor összehúzódik, minden alkalommal bekapcsolja, majd kikapcsolja az áramot.
A szétszedett gépkocsi körül percek alatt nagy tömeg picurka verődött össze. Mindegyikőjüket érdekelte a szerkezet mechanizmusa.
– És honnan kapja az áramot? – kérdezte Nemtudomka.
– Egy kis villanyelem adja az áramot.
Szegecs odament a karosszériához, és megmutatta a zseblámpába való kis elemet.
– Lehetséges, hogy ilyen csöpp kis elem egész autót mozgásba hozzon? – csodálkozott Nemtudomka.
– Ön nem értette – kezdte magyarázni Nemtudomkának az egyik ott álldogáló picurka. – Az elemből jövő áram csak megmozgatja a bioplasztmasszát, azaz összehúzódásra kényszeríti. Ezért a gépet nem az elem energiája hozza mozgásba, hanem a bioplasztmasszában felgyülemlett energia. Gyárainkban ilyen bioplasztmassza gépek hozzák mozgásba a munkapadokat és az egyszerűbb szerkezeteket, és egy kisebb elem árama elegendő, hogy az egész gyár működjön.
– És honnan veszik a bioplasztmasszát? – kérdezte Pöttyömpötty.
– A mocsárban terem. Ugyanúgy megmarad benne a napenergia, mint a fákban és általában minden növényben. Amikor áramot eresztünk keresztül a bioplasztmasszán, a benne felgyülemlett fényenergia mechanikus energiává változik át.
– Ide hallgassatok! – mondta Loncsos, aki mind ez ideig figyelmesen szemlélte a gép szerkezetét. – Én itt egész idő alatt nézem, és sehol sem látom a motort a gépben. Lehet, hogy nincs is motorja?
– Természetesen nem lehet – válaszolta Szegecs. – De ez a bioplasztmassza henger a gép motorja is.
– Hát ha így áll a dolog, akkor nincs mit csodálkozni rajta – mondta Loncsos. – Ellenkezőleg, az lenne a csodálatos, ha a gépkocsi motor nélkül menne.
A körülöttük állók nevettek. A tömeg még jobban megnőtt. Hátulról állandóan újabb és újabb gyalogosok léptek hozzájuk. Az egyik járókelő megkérdezte:
– Mi történt itt?
– Talán szerencsétlenség? – kérdezte egy másik.
A harmadik meghallotta a „szerencsétlenség” szót, és felkiáltott:
– Barátaim, szerencsétlenség!
– Nézzétek csak, barátaim, hogy összetört az a kocsi!– kiáltotta a negyedik.– Letört róla a karosszériája, ott hever oldalt, csak a kerekei maradtak! És a vezető, nézzétek csak, hogy megnyomorodott! Mindenütt be van pólyázva! – mondta valaki, és ujjával Szegecsre mutatott.
Ahogy elterjedt a szerencsétlenség híre, a tömeg még sokkal gyorsabban növekedett. Szegecs látta, hogy a dolog nemkívánatos irányba terelődött, és elhatározta, hogy gyorsan elindulnak. Köbös segítségével helyére tette a karosszériát. Mindnyájan beültek a kocsiba. Szegecs lenyomta az áram szaggató gombját, de a gép valamiért nem mozdult.
– Micsoda história! – dörmögte Szegecs a helyén fészkelődve, és a kallantyút húzkodta. – Valamiért nincs áram. Ah, hogy a csuda vigye el! Eltűnt az elem! Biztos valaki leszerelte...
– Vagy talán leesett a földre – mondta Köbös.
Mindnyájan kimásztak a kocsiból, és mindenütt keresni kezdték a fűtőtestet.
– Egy perccel ezelőtt még itt volt! – heveskedett Szegecs. – Emlékeztek, még meg is mutattam.
A tömeg közben elállta az egész utcát. A közlekedés megállt. A picurkák tömegén átfurakodott egy rendőr, és hernyótalpas motorkerékpárján odament a gépkocsihoz.
– Mi történt?! – kiáltotta haragosan. – Miért csődítik össze a tömeget?
– Senki se csődíti össze! – heveskedett Szegecs.
– Miért nem indulnak?
– Tessék, üljön a kormány mellé, és próbáljon meg elindulni, mikor nincs elemünk – szólt vissza gúnyosan Szegecs, és a tömeghez fordulva így kiáltott: – Barátaim, talán valaki tévedésből leszerelte az elemet, és zsebre vágta?
A tömegben felhangzott a nevetés.
A rendőr rosszallóan rázta a fejét, és így szólt Szegecshez:
– Önnek, kedvesem, a külsejéről ítélve a kórházban volna a helye, ön pedig szabadon csalinkázik.
Mire Szegecs így válaszolt:
– Még csak az kell, hogy ennyit beszéljen nekem!
– Jó, jó – mondta a rendőr. – Üljön be a kocsiba, elviszem a rendőrségre, ott majd kivizsgáljuk, hogy mi mire való, de itt nem kell ekkora tömeget összecsődíteni.
Köbös odament Nemtudomkához, és így szólt:
– Menjenek autóbuszon vagy taxin az állatkertbe, én meg Szegecscsel együtt elmegyek a rendőrségre, és mindent megmagyarázok. Félek, hogy nélkülem Szegecs felesleges dolgokat beszél ott összevissza. Valahogy nem szereti a rendőröket.
Szegecs és Köbös visszaültek a gépkocsiba. A rendőr előrevitte a hernyótalpas motorkerékpárt, egy horoggal hozzákapcsolta az autót, és bevontatta a rendőrségre.

Harmincadik fejezet 
NEMTUDOMKA ELVESZÍTI A VARÁZSPÁLCÁT

Mire Nemtudomka és útitársai az állatkertbe értek, már eléggé későre járt az idő. Az egész délelőtt eltelt beszélgetésekkel és az utazással, aztán erősen megéheztek, és elmentek egy étterembe ebédelni. Barátaink úgy határoztak, hogy az állatkerti kutatásaikat ott kezdik, ahol első ízben felfedezték a három szamarat. De ez alkalommal senkit sem találtak a kerítés mögött. Az istálló kapuja tárva-nyitva állt. Nemtudomka minden eshetőségre készen átmászott a kerítésen, odament az istállóhoz, és benézett. Az istálló üres volt.
Türelmüket összeszedve, végigjárták az egész állatkertet, bekukkantottak minden sarokba. A legkülönbözőbb állatok kerültek a szemük elé, de szamárral sehogy sem sikerült találkozniuk. Barátaink, miután körüljártak mindent, visszatértek ugyanarra a helyre, ahonnan kutatóútjukra indultak, és megpillantottak a kerítés mögött egy fehér kendős lánykát, aki a szemetet söpörte ki az istállóból.
– Lenne szíves megmondani, nem tudja, hol van itt a szamár? – fordult a takarítónőhöz Nemtudomka.
A lányka abbahagyta a söprést, és a söprűre támaszkodva megkérdezte:
– Miféle szamár?
– Hát olyan közönséges patás szamár...
– Ja, olyan? És minek kell magának a szamár? A szamár, az szamár. Mi van azon érdekes?
– Hát csak úgy szerettük volna megnézni. Bejártuk az egész állatkertet, és nem láttunk szamarat.
– Hm! – mondta a takarítónő. – Volt nálunk három szamár, de mind a három eltűnt. Mindenféle ostobaságot fecsegnek itt összevissza róluk, de maguk ne higgyék! Mintha varázslat vagy valami... Butaság az egész! Nincs is varázslat! Egyszerűen elvitték őket ezek a... tintanyalók, azaz... phű... széltolók, és nem tintanyalók. Ezektől a széltolóktól nincs menekvés! Olyan fölfordulás van megint a városban, hogy csak no! Kiviszik az elefántot a ketrecéből, és észre se lehet venni!
– Hát az elefántot talán mégsem viszik ki! – mondta Nemtudomka.
– Miért ne vinnék? Kiviszik! – legyintett a takarítónő. – Meg is parancsolták, hogy vigyázzunk jobban. Minden megtörténhetik ... vadállatok meg mérges kígyók is vannak itt. Szétszaggatják és megcsípik az embert. És mi lenne, ha valamelyik széltoló kiengedné a kígyót? Itt van körülöttünk a város! Úgy, úgy!
– És hol van az a szamár, amit az utcán találtak? – kérdezte Nemtudomka. – Egyszer az újságokban azt írták, hogy az utcán találtak egy elhagyott szamarat, és bevitték az állatkertbe.
– Á, hát erről van szó! – mosolygott a takarítónő. – Az a szamár nincs, és nem is volt itt. Tévedés történt. Nem az állatkertnek, hanem a cirkusznak adták. Az újságba tévedésből írták, hogy az állatkertbe vitték, de mi elejétől fogva nem is láttuk ezt a szamarat.
– Tehát a cirkuszban van szamár? – kérdezte reménykedő hangon Nemtudomka.
– Ott, ott, de mennyire, hogy ott van! Harmadnapja láttam, amikor a cirkuszban voltam! Ügyes az a kis csacsi, ha jól meggondoljuk, majdnem olyan, mint egy tudós! Húzza a kocsit ott a cirkuszban, meg még a bohócok is lovagolnak rajta. Én azt hiszem, idővel még valami produkcióra is betanítják.
Utazóink elköszöntek a takarítónőtől, és arrébb mentek.
– Micsoda eredmény! – suttogta Nemtudomka, és csak úgy sugárzott a boldogságtól. – Tehát Lapocska a cirkuszban van. Mi meg itt kerestük. Hát annyi baj legyen! Most azonnal elmegyünk a cirkuszba, holnap pedig felkutatjuk azt a három széltoló szamarat.
Azonnal rájuk ismerek, ha összetalálkozunk. Mindegyikőjüknek olyan szeplős, csipet orra van.
Nemtudomka és barátai a kijárat felé tartottak. A majomketrec előtt elhaladva megálltak, hogy megbámulják a majmokat. Az egyik majom nagyon mulatságos volt. Nemtudomkának eszébe jutott, hogy felbosszantja. Fogta a varázspálcát, bedugta a rács nyílásán, és a majom pofájába akart bökni vele. A majom haragos képet vágott, aztán elkapta a pálcát, és kirántotta Nemtudomka kezéből. Nemtudomka meghökkent.
– Nézzétek, mit tett... – nyöszörögte elhaló hangon.
– Mi az? Odaadtad a majomnak a varázspálcát?! – kiáltott fel Pöttyömpötty.
– Nem adtam oda, elvette – mondta Nemtudomka, és széttárta a karját.
– Ha nem bökdösted volna a pálcával, akkor nem vette volna el.
– Nem baj! Mindjárt visszaveszem.
Nemtudomka a résen át bedugta a kezét, el akarta venni a majomtól a varázspálcát, de az visszahúzódott a rácstól, és sehogy se lehetett elérni.
– Nézd, a boszorkány! – mormogta Nemtudomka. – Add ide a pálcát, hallottad!
De a majomnak esze ágában se volt, hogy teljesítse Nemtudomka parancsát. Ehelyett végigugrálta az egész ketrecet, és egy percre se engedte el a varázspálcát. Aztán felugrott a ketrec közepén lógó hintára, elkezdett hintázni, és fél szemével állandóan Nemtudomkára sandított, mintha ki akarná csúfolni.
– Gonosz dög! Add ide a varázspálcát! – szitkozódott Nemtudomka. – Annyi baj legyen, úgyis megunja, hogy ide-oda rohangáljon vele, és aztán eldobja.
Közben este lett. Felhangzott az őr sípszava, mellyel figyelmeztették a látogatókat, hogy nemsokára bezárják az állatkertet. A látogatók a kijárat felé tartottak. Rövidesen üres lett minden, csak Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos álldogáltak a majomketrec előtt. A majom végre megunta, hogy ide-oda hurcolja a varázspálcát, és eldobta. A pálca ott hevert a földön, a ketrec legtávolabbi sarkában. – Valahogy be kell mászni a ketrecbe – mondta Nemtudomka. Arra még gondolni sem lehetett, hogy a nyíláson keresztül bemásszon a ketrecbe, de Nemtudomka alaposan körülnézett, és észrevette, hogy a ketrecen elreteszelt rácsos ajtó van.
Körülnézett, és amikor látta, hogy senki sincs a közelben, fölmászott a ketrecet körülvevő párkányra, kihúzta a tolóvasat, és nyitogatni kezdte a zárat. Ez nehezebb volt, mint ahogy képzelte, mert a tolózár beszorult, és sehogy sem akart megmozdulni. Nemtudomka mindkét kezével belekapaszkodott a tolózárba, és olyan erővel kezdte rángatni, hogy az egész ketrec megremegett. Végül a retesz már-már engedett, de ekkor a saroknál feltűnt az őr, seprűvel a kezében, és így kiáltott:
– Hát te ördögfajzat, mit csinálsz itt, mi?! Ki akarod engedni a majmot? Megállj csak!
Nemtudomka gyorsan leugrott a párkányról, de az őr még idejében galléron ragadta.
– Ott van a pálcám! – nyafogta Nemtudomka, és szeretett volna eliszkolni. De az őr erősen fogta.
– Majd nálam megismered a pálcát! Beviszlek a rendőrségre, ott majd megmutatják neked a pálcát! – fenyegetőzött az őr, és a kijárathoz cipelte Nemtudomkát.
Pöttyömpötty és Loncsos előttük futottak az úton, és rémülten pillantgattak az őrre.
– Becsületszavamra az ott az én pálcám! A majom vette el tőlem – erősítgette Nemtudomka.
– De te ingerelted azzal a pálcával, ugye? És ugye, a pofáját bökdösted vele, igaz?
Az őr kivezette Nemtudomkát az utcára, és körülkémlelt – lehet, hogy rendőrt keresett.
– Többé sosem teszem! Becsületszavamra soha többé!– könyörgött Nemtudomka.
– Úgy, úgy! – mondta az őr, és elengedte Nemtudomkát. – Na menj, és többé nehogy széltolóskodni merj errefelé! Legközelebb nem úszod meg ilyen szárazon!
Az őr otthagyta Nemtudomkát, aztán belakatolta a kaput, és elment. Pöttyömpötty, Loncsos odaléptek Nemtudomkához.
– Miért nem mondtad meg az őrnek, hogy az nem egyszerű pálca, hanem varázspálca? Biztosan azt hiszi, hogy valami közönséges pálca volt – mondta Loncsos.
– Tudod, hogy mit beszélsz? – kérdezte haragosan Nemtudomka.
– Ha az őr megtudja, hogy ez varázspálca, akkor elveszi. Esze ágában sincs visszaadni a varázspálcát. Inkább azt mondjátok meg: miért jöttetek ki mind a ketten az állatkertből? Ott kellett volna maradnotok, hogy megszerezzétek a ketrecből a varázspálcát. Most már a kapuk be vannak zárva... Hogy másztok be oda?
– Még csak az kellene, hogy bemásszak a ketrecbe a pálcáért! – mondta Pöttyömpötty, és durcásan összecsücsörítette a száját.
– Hát ha nem te, akkor Loncsos bemászhatott volna.
– Nem, én se akarok bemenni a ketrecbe – tiltakozott Loncsos. – Meg aztán minek is nekünk az a pálca? Itt varázspálca nélkül is megvan mindenünk, amit csak akarunk. Enni akarsz – tessék. Moziba vagy színházba akarsz menni – tessék. Autózni akarsz – egész nap mehetsz rajta, míg csak bele nem szédülsz. Még ugorhatsz és repülhetsz is az autón, és varázslat sem kell hozzá.
– Ó, te ostoba! – szólt rá ingerülten Nemtudomka. – Hát arra kell nekünk a varázspálca, hogy autózzunk? Lapocskát kell kimentenünk a bajból, és meg kell szabadítanunk a várost a széltolóktól. Az egész város szenvedjen ezek miatt a széltolók miatt?
– Hát akkor persze kell – helyeselt Loncsos.
– Most a következő a tervünk– mondta Nemtudomka. – Megvárjuk, amíg besötétedik, és átmászunk a kerítésen. A sötétben odalopózhatunk a ketrechez, és senki sem lát meg bennünket.
– Nekem ebből elég volt! – tiltakozott Pöttyömpötty. – Én visszamegyek a szállodába.
– Tehát meghátrálsz a nehézségek elől? – kérdezte Nemtudomka.
– Igen, meghátrálok. Én nem tudok átmászni a kerítésen – mondta határozottan Pöttyömpötty.
– Tehát szerinted Lapocska csak maradjon szamár, és nekem semmit sem kell tennem?
– Az az érzésem, hogy most még valami olyasmit teszel, amiből nem tudsz majd kikászálódni. Jobb lenne, ha egyáltalán semmit se tennél.
Ezekkel a szavakkal Pöttyömpötty megfordult, és odament az autóbuszmegállóhoz.
– Csak hadd menjen, de te maradj itt, Loncsos – mondta Nemtudomka. – Szükségem lehet rád. Itt nagyon magas a kerítés, majd felsegítesz. Menjünk odébb, talán ott könnyebb lesz átmászni rajta.
Végigmentek a kerítés mentén, és a sarokhoz érve, befordultak a mellékutcába. Ott valóban egy kicsit alacsonyabb volt a kerítés.
– Várjuk meg, amíg besötétedik – mondta Nemtudomka.
Megálltak a kerítés tövében, és ott várakoztak. Az ég lassanként elsötétedett, felragyogtak a csillagok. A háztetők fölé feljött a narancsszínű hold, olyan volt, mint egy óriási narancs.
– Most már lehet – mondta Nemtudomka, miután körülkémlelt. – Segíts fel!
Loncsos felfelé tolta Nemtudomkát, aki felkapaszkodott a kerítésre, és elhelyezkedett lovagló ülésben.
– Most te mássz! – suttogta Nemtudomka, és a kezét nyújtotta Loncsosnak.
– Talán jobb volna, ha itt megvárnálak – mondta Loncsos.
– Nem. Szükségem van ott rád. Őrködni fogsz a ketrec körül, nehogy odajöjjön az őr.
Loncsos Nemtudomka segítségével felmászott a kerítésre, majd a túlsó oldalon mindketten leugrottak, egy száraz árok fenekére estek.
– Ide hallgass! Én valami gödörbe zuhantam! – nyafogta Loncsos.
– Pszt, pszt! – pisszegte le Nemtudomka. – Maradj nyugton!
Egy ideig lélegzetvisszafojtva üldögéltek, és feszült figyelemmel hallgatóztak. Csend volt mindenütt.
– Jól van – mondta Nemtudomka. – Azt hiszem, senki sem hallott meg bennünket. Gyere, induljunk el szép csendesen.
Kimásztak az árokból, és a pázsit és virágágyak között előrelopóztak. Nemtudomka olyan halkan lépdelt, mint a macska, de Loncsos lába alatt egyre-másra ropogott valami.
– Csendesebben, hé! – suttogta Nemtudomka.
Egyszerre hangos üvöltés hallatszott. Loncsos megállt, és szinte lerogyott a rémülettől.
– Mi ez? – kérdezte dadogva.
Az üvöltés még hangosabb lett. Loncsosnak a rémülettől égnek állt a haja, és a hideg futkosott a hátán.
– Ez biztosan az oroszlán – találgatta Nemtudomka.
Az üvöltés ismét felhangzott, majd félelemgerjesztő, vérszomjas óriás bőgéssé változott. És nyomában valamelyik állat vinnyogni, szűkölni kezdett, a farkas elnyújtott vonítása és a hiéna átható üvöltése hallatszott. Valahol álmos kacsa hápogott, és fenn a magasban a varjú károgott. Az egész állatkert felriadt, és hosszú ideig nem tudott megnyugodni.
Loncsos kissé magához tért.
– És miért bőg az oroszlán? – kérdezte.
– Nem tudom. Bizonyára enni szeretne – mondta Nemtudomka.
– És minket nem tud felfalni?
– Ne félj! Hiszen ott ül a ketrecben.
– Én nem is félek – mondta Loncsos. – Csak hát minden eshetőségre készen megkérdeztem.
Lassan-lassan elcsendesedett minden, de a hold elbújt a felhők mögé, és egészen sötét lett. Csak az út fehérlett előttük. Nemtudomka az úton haladt, Loncsos a nyomában lépdelt, nehogy lemaradjon.
– Hova megyünk? – kérdezte nyugtalanul Loncsos.
– Meg kell keresnünk a szamáristállót, mellette van a majomketrec – felelte Nemtudomka.
Nemsokára az út mindkét oldalán ketrecek tűntek fel. A rács mögött a sötétben nem látszottak a vadállatok, de Loncsosnak egész idő alatt úgy rémlett, hogy a nyílásokon kinyúlik egy-egy karmos mancs, és mindjárt belekap a hátába. Ezért félénken nézegetett körül, és igyekezett minél messzebb lenni a ketrecektől. Végül az út, egy rácsnál véget ért; a rács mögött medence volt.
– Valahogy nem oda jutottunk ki... – mondta Nemtudomka. 
A rács mögül valami lusta szipogás, krákogás, csámcsogás és bugyborékolás hallatszott. Lehet, hogy csak a víz csobogott, de az is meglehet, hogy valami víziállat, mint amilyen a víziló, adta ki ezeket a hangokat.
A két barát visszafordult, és átment az oldalösvényre.
– Mi az? – mormogta Nemtudomka, és gondterhesen bámult bele a sötétbe. – Sehogy sem tudom kitalálni, hol vagyunk. Éjszaka minden egész más, mint nappal.
Sokáig bolyongtak a parkban, végül odamentek egy nagy ketrechez, amely ismerősnek tűnt Nemtudomkának.
– Szerintem az elefánthoz értünk– mondta Nemtudomka. – Tehát most már közel vagyunk.
Továbbmenve, alacsony rácsos kerítéshez értek, amely mögött feltűnt az istálló.
– Ott van a szamáristálló, látod?– örvendezett Nemtudomka.
– Minden rendben!
Oldalt fordultak, és egy ketrecsorhoz közeledtek, a ketrecek mellett fapárkányok húzódtak. A szélső sarokketrechez érve Nemtudomka megszólalt:
– Ez az!... Loncsos, te állj itt, és figyelj! Ha meglátsz valakit, adj füttyjelet.
– Jól van – bólintott Loncsos.
Nemtudomka felmászott a párkányra, az arcát odaszorította a rácshoz, bekémlelt a ketrecbe, és feszült figyelemmel hallgatózott.
– Nos, mit látsz? – kérdezte Loncsos.
– Halkabban, te! – szólt rá Nemtudomka. – Az égvilágon semmit se látok... Csak mintha szuszogna valaki. Bizonyára a majom... Na, jól van.
Kitapogatta a sötétben az ajtót, felszabadította a tolóvasat, és lassan kinyitotta a reteszt. A retesz most könnyen járt. Nemtudomka eltolta, és kinyitotta az ajtót. Az ajtó csikorgott.
– Ej, ej! – suttogta bosszúsan Nemtudomka, és öklével megfenyegette az ajtót. – Még csikorog is!
Egy ideig óvatosan fülelt, de amikor biztos volt benne, hogy mindenütt csend van, óvatosan belopakodott a ketrecbe, négykézlábra ereszkedett, és a kezével elkezdett tapogatózni. Lassan-lassan egyre mélyebbre hatolt a ketrecbe, odamászott a falhoz, és a másik irányba fordult. Hirtelen tompa morgást hallott. Nemtudomka négykézláb állva szinte megdermedt. Egy ideig nagy erőfeszítéssel figyelt a sötétben. Valami nagy, sötét tömeg mozgolódott a szeme előtt. E percben kibukkant a hold a felhők mögül, és megvilágította a ketrec közepén fekvő oroszlánt. Az oroszlán felemelte bozontos fejét, és lustán pislogva, mereven nézett Nemtudomkára.
Nemtudomkának még arra sem volt ideje, hogy kellően megijedjen, hátrakapcsolt, azaz négykézláb gyorsan hátramászott. A szemét le sem véve az oroszlánról, kiegyenesedett, és ugrásra készült. Ezt meglátva, az oroszlán horkantott, felállt, és odalépdelt Nemtudomkához. Nemtudomka villámgyorsan a nyitott ajtóhoz rohant, és szélsebesen kiugrott a ketrecből. Loncsosnak ennyit mondott: „oroszlán”, és rohant, anélkül hogy visszanézett volna.
Loncsosnak inába szállt a bátorsága. Eszét vesztve a rémülettől, rohant Nemtudomka után. Így futottak mind a ketten, azt se nézték, melyik úton, míg csak fel nem tűnt előttük a kerítés. Nemtudomka egy pillanat alatt fenn termett a kerítésen. Loncsos utána mászott, és belekapaszkodott Nemtudomka nadrágjába. Nemtudomka azt hitte, hogy már az oroszlán kapott a lábába, és teljes erejéből lökött egyet magán. Az a fadarab, amelybe megfogózkodott, hirtelen levált a kerítésről. Nemtudomka a deszkával a kezében, egyenest Loncsosra esett, és mindketten ott hemperegtek a földön. Mögöttük felhangzott az őrök kiáltása és füttyszava. Nemtudomka ledobta magáról a fadarabot, kimászott a kerítésen keletkezett nyíláson. Loncsos abban a pillanatban utána ugrott, és hanyatt-homlok elrohantak az utcán. Nemtudomka rohant elöl, mögötte pedig, mint valami fekete árnyék, Loncsos futott. Lihegett, szuszogott, és Nemtudomkának úgy rémlett, hogy az oroszlán fújtat mögötte.

Harmincegyedik fejezet 
TALÁLKOZÁS A VARÁZSLÓVAL

Amint Pöttyömpötty visszaért a szállodába, már sajnálta is, hogy nem maradt ott Nemtudomkával és Loncsossal.
– Mit művelhetnek azok ott nélkülem?... Csak ne történjék velük valami – mondogatta Pöttyömpötty.
Nélkülük kissé unatkozott. Hogy felviduljon, bekapcsolta a televíziót. Éppen valami szemüveges tudós picurka szerepelt a televízióban, és hosszú, unalmas előadást tartott a széltolókról.
– Mintha más műsort nem is tudnának adni! – mondta bosszúsan Pöttyömpötty.
Lezárta a televíziót, és járkálni kezdett a szobában egyik szögletből a másikba, s minduntalan az órájára nézett.
– Visszamegyek az állatkertbe! – mondta türelmét vesztve, de azonnal elvetette a gondolatot. – De hogy jutok be az állatkertbe? Hiszen át se tudok mászni a kerítésen!... Na, jól van, csak már jönnének vissza. Majd kapnak tőlem, amiért nyugtalanítani mertek!
Telt-múlt az idő, de Nemtudomka és Loncsos csak nem jöttek. Pöttyömpötty már nem tudta, mire gondoljon, és lassan-lassan a legkülönbözőbb rémképeket látta maga előtt. Úgy rémlett neki, hogy Nemtudomkát és Loncsost elfogta az őr, és bevitte őket a rendőrségre. Izgalma percről percre nőtt. Nemsokára a nyugtalanságtól már nem lelte a helyét. Éjfél lett. Tizenkettőt ütött az óra.
– Most már világos, hogy történt velük valami – mondta Pöttyömpötty.
Már az állatkertbe akart szaladni, de ekkor kinyílt az ajtó, és a küszöbön megjelent Nemtudomka és Loncsos. Mindkettőjüknek össze volt kuszálva a haja, és vadul villogott a szeme; Loncsosnak össze volt karmolva az orra, az arca pedig a szokásos mértéken felül bemaszatolódott.
– Mit műveltél, Nemtudomka? – támadt rá haragosan Pöttyömpötty. – Hol maradtatok ennyi ideig?
– Nincs semmi baj, Pöttyömpötty, ne nyugtalankodj – válaszolta Nemtudomka.– Minden rendben lesz, majd meglátod, csak ne haragudj. Tudod, Pöttyömpötty, szabadjára engedtem az oroszlánt.
– Miféle oroszlánt? – rémült meg Pöttyömpötty.
– Hát azt, amelyik ott ült a ketrecben. Tévedésből az oroszlánketrecbe kerültem.
Pöttyömpötty elszörnyedt.
– Mennyi bajom van veled! – kiáltotta. – Szamarakon mutattál be bűvészmutatványokat, most pedig az oroszlánnal kezdtél ki! Mi lesz ennek a vége?
– Csak ne izgasd magad, Pöttyömpötty. Jól végződik minden. Holnap reggel elmegyek, és mindent rendbe hozok. Reggel világos lesz, és akkor már nem tévesztem el. Kijavítok mindent, majd meglátod!
– Nagyon is javítasz! Jobb lesz, ha abbahagyod az egészet. Ha tudni akarod, most már örülök is annak, hogy nincs varázspálcád. Kell is neked a varázspálca, hogy még földrengést is idézz elő vele! Holnap elutazunk és kész. Egy percet se akarok tovább itt maradni!
– És min akarsz elutazni? Hiszen még nem mondtam el mindent. 
– Még mit nem mondtál el? – rémült meg Pöttyömpötty.
– Elvitték a kocsinkat.
– Még csak ez kellett! – kiáltott fel Pöttyömpötty. – Mivel megyünk akkor haza?
– Hát én miről beszélek? Éppen ezt mondom én is. Megszerezzük, a varázspálcát, akkor lesz autónk is; ha nem szerezzük meg, autónk se lesz.
Másnap reggel Pöttyömpötty szokás szerint korán ébredt, de amikor átment a másik szobába, hogy felébressze Nemtudomkát, látta, hogy az már nincs az ágyában. Loncsos még aludt; Keltegetni kezdte Loncsost.
– Hát ez meg micsoda, Loncsos? Hol van Nemtudomka?
– Hát nincs itt? – kérdezte felébredve Loncsos.
– Nincs, ha egyszer keresem.
– Bizonyára ellógott az állatkertbe– mondta Loncsos.
– Akkor hát készülj gyorsan, megyünk – mondta Pöttyömpötty.
– Hova megyünk?
– Természetesen az állatkertbe.
– De hát ott az oroszlán!
– Az oroszlánt már biztosan elfogták!
Egy félóra múlva Pöttyömpötty és Loncsos már ott voltak az állatkert bejáratánál. Beléptek a kapun, és gyorsan előrementek a kisúton. Loncsos ott lépdelt Pöttyömpötty mögött, és félénken nézegetett jobbra-balra. Állandóan úgy érezte, hogy most ugrik elő valahonnan az oroszlán, és ráront. Pöttyömpötty és Loncsos már messziről meglátták a majomketrecet és a sarok mögött rejtőzködő Nemtudomkát. A ketrecben bent volt a takarítónő, aki éppen a padlót söpörte. Pöttyömpötty odalopózott Nemtudomka mögé.
– Mit csinálsz itt? – kérdezte.
– Csendesebben! – intett oda Pöttyömpöttynek Nemtudomka. – Itt a varázspálca! Látod, ott fekszik a padlón, ahova tegnap a majom odadobta. A takarítónő most felsepri a padlót, és talán kidobja a pálcát a ketrecből; akkor mi felvesszük, és minden rendben lesz.
Ezalatt a takarítónő befejezte a padlóseprést, összeszedte egy vödörbe a szemetet, felvette a pálcát, és azt is a vödörbe dobta.
– Nem baj – mondta Nemtudomka megnyugodva. – Mindjárt utána megyünk, és megfigyeljük, hova dobja a szemetet.
A takarítónő azonban nem vitte sehova sem a szemetet, hanem a szomszéd ketrec takarításába fogott. Így járt ketrecről ketrecre, és a vödörben csak gyűlt a szemét. Végül befejezte a takarítást, és a vödör egész tartalmát beleöntötte a ketrec mögött álló szemetesládába. Nemtudomka megvárta, amíg a takarítónő eltűnik, aztán így szólt Pöttyömpöttyhöz és Loncsoshoz:
– Álljatok itt, és nézzétek, nem jön-e valaki.
Ő maga odaszaladt a ládához, felnyitotta a tetejét, és belemászott. Egy ideig tompa krákogás és szuszogás hallatszott a ládából. Végül a tető alól kibukkant Nemtudomka feje.
– Lám, itt a varázspálca! – mondta diadalmasan mosolyogva. 
Pöttyömpötty ugrált örömében.
– Nagyszerű! – mondta, és csendesen tapsikolt.
Nemtudomka kimászott a ládából, és gondosan maga elé tartva varázspálcáját, végigment a kisúton.
– Most megőrzöm!– mondta. – Most már senki sem veheti el tőlem.
Nemtudomka nyomában lépdelt Pöttyömpötty és Loncsos. Szép egyetértésben megfogták egymás kezét. Mindkettőjük arca mosolyban úszott.
– Most elmehetünk a cirkuszba, és kiránthatjuk Lapocskát a bajból! – kiáltotta Nemtudomka. – Nos, gyerünk gyorsan a cirkuszba!
Megfordult, és a kijárathoz szaladt. Pöttyömpötty és Loncsos alig tudtak lépést tartani vele. Öt perc múlva már mindhárman egy csíkos, gombnyomásos taxiban ültek. Nemtudomka megnyomta a cirkusz feliratú gombot, és a gépkocsi már ott szaladt az utcán. Jóformán még körül se néztek, máris ott voltak a cirkuszban. A porondon láttak néhány akrobatát, akik ugráltak, bukfenceztek – bizonyára az esti előadásra készülődtek. Nemtudomka és Loncsos szívesen nézték volna őket, de Pöttyömpötty így szólt:
– Talán ezért jöttünk ide? Majd aztán megnézzük.
– Jól van, majd később – egyezett bele Nemtudomka.
Utazóink átfurakodtak a széksorok között, beléptek a színészbejárón, és egy szolgálati helyiségbe értek. Ez egy cementpadlós, hosszú istálló volt. A falak mentén álltak a ketrecek a különböző állatokkal. Az egyik ketrecben oroszlán volt.
– Megint egy oroszlán! – mondta rémülten Loncsos. – Megint valami badarság sül ki belőle...
A helyiség végében voltak a lőállások. Közelebb érve, utasaink meglátták, hogy a lovak között van egy szamár. Egy kisebb állásban volt, kötőfékjénél fogva egy falba erősített lánchoz kötözve. A szamár hátrafordította a fejét, és szomorúan nézett Nemtudomkára.
– Ő az! – súgta Nemtudomka.– Megismerem.
Nemtudomka félt, hogy megkapja a magáét Lapocskától, amiért szamárrá változtatta, ezért odább állt, felkészülve arra, hogy szükség esetén eliszkoljon, és suhintott egyet a varázspálcával.
– Azt akarom, hogy a szamár Lapocskává változzék – mondta csendesen.
De nem történt semmiféle változás. Nemtudomka még egyszer meglendítette a pálcát, és hangosabban mondta:
– Azt akarom, hogy a szamár visszaváltozzék legénykévé! 
Most sem történt semmiféle változás.
– Hát ez meg micsoda? – kérdezte izgatottan Nemtudomka. Tiszta erőből rázta a levegőben a pálcát, és kiabálva mondta a varázsmondatot, de a szamár csak szamár maradt, és sehogy sem akart Lapocskává változni. Közben odajött hozzájuk a cirkuszi őr, és rájuk kiabált:
– Mit csináltok itt?
Nemtudomka zavarba jött, és nem tudta, mit feleljen, de Loncsos kisegítette.
– Azért jöttünk, hogy megnézzük az előadást – mondta.
– Este kell előadásra jönni.
Az őr kikísérte őket az utcára, és bezárta az ajtót.
– Hát ez meg micsoda? – kérdezte értetlenül Nemtudomka. – Miért nem működik többé a pálca? Na, még egyszer megpróbálom.
Ismét meglendítette a pálcát, és így szólt:
– Azt akarom, hogy két adag fagylaltunk legyen!
– Három adag! – javította ki Loncsos.
– Azt akarom, hogy három adag fagylaltunk legyen! – ismételte Nemtudomka.
De akárhányszor is ismételte el ezeket a szavakat, egyetlen adag fagylalt sem jött elő.
– Idefigyelj, Nemtudomka, biztosan nem azt a pálcát vetted el – mondta Loncsos.
– Hogyhogy nem azt? – csodálkozott Nemtudomka.
– Hát az varázslatos volt, ez pedig egyáltalán nem az.
– És szerinted hol a varázslatos?
– A varázspálca így ott maradt a szemétládában.
– Ó, én tökfilkó! – kiáltotta Nemtudomka, és a fejéhez kapkodott.
– Gyerünk gyorsan vissza az állatkertbe!
Csak néhány perc telt el, és kis barátaink már ismét ott rohantak az állatkertben. A szemétládához érve, Nemtudomka rávetette magát, mint a tigris, teljesen felfordította, és kiszórta belőle az összes szemetet. Mind a hárman ott turkáltak a szemétben, de más pálcát egyikük sem talált.
– Na látod! – mondta Nemtudomka Loncsosnak. – Nincs itt semmilyen más pálca. Tehát ez a varázslatos.
Odébb mentek a szeméthalomtól, és Nemtudomka leült egy kis padra. Minduntalan suhogtatta a pálcát a levegőben, és magában mormogott valamit.
– Ide figyelj, add most nekem, hadd próbáljam ki – kérte Loncsos, odaülve Nemtudomka mellé.
Fogta a pálcát, megsuhintotta, és így szólt:
– Lekváros vajas kenyeret akarok!... Fagylaltot akarok!... Vajastésztát akarok!... Terülj, asztalkám!... Phű!
Mivel egyik kívánsága sem teljesült, visszacsúsztatta Nemtudomka kezébe a botot, és így szólt:
– Biztosan felültetett a varázsló. Hitvány kis pálcát adott, már elszállt belőle minden varázslat.
– Igen, igen – mormogta Nemtudomka–, csak kerüljön a szemem elé ez a varázsló! Majd megmutatnám neki, hogy csapja be a picurkákat, és hogyan adjon nekik rossz minőségű varázspálcát.
Nemtudomka nagyon elbúsult, de Loncsos képtelen volt hosszú időn keresztül átadni magát a csüggedésnek. Talán nem is tőle függött, hanem a napocskától, amely közben már jó magasra hágott, és sugaraival elárasztotta azt a padot, amelyen a három utazó üldögélt. Ott a napon sütkérezve, Loncsos úgy érezte, hogy igazán jó az élet ezen a világon. Arcán széles mosollyal így szólt Nemtudomkához:
– Te pedig ne bánkódj, Nemtudomka! Hiszen még nem veszett el minden. Végső esetben az étterembe is elmehetünk ebédelni.
– Nem, Loncsos, ez mégse igazságos! Mondd meg, miért tettem jót, mi? Hiszen háromszor tettem jót, és ami a fő, egymás után és teljesen önzetlenül!
Mialatt Nemtudomka és Loncsos beszélgettek egymással, egy járókelő tűnt fel a kisút végén. Sötétkék köpenyt viselt, melyen csak úgy csillogtak a napfényben az aranycsillagok és az ezüst félholdak; a lábán felfelé görbülő orrú, vörös papucs volt. Nagyon gyorsan és teljesen nesztelenül lépdelt a papucsában. Senki se vette észre, ahogy odament a padhoz, és leült Nemtudomka mellé. Egy darabig szótlanul ült, kezével a botjára támaszkodva, és fél szemmel Nemtudomkát nézte, aki tovább beszélgetett Loncsossal.
Nemtudomka egyszerre megérezte, hogy valaki ül mellette. Óvatosan odasandított, és látta, hogy egy kis öregember ül a padon. Az öregnek hosszú, ősz bajsza és fehér szakálla volt, akárcsak Télapónak. Az arca ismerősnek tűnt Nemtudomka előtt. Nemtudomka végignézett az öregen, és meglátta a lábán a fölfelé görbülő orrú, vörös papucsot és az arany félhold formájú csatokat.
„Ó, hiszen ez a varázsló!” – jutott hirtelen Nemtudomka eszébe, és csak úgy ragyogott az arca az örömtől.
– Adj isten!
– Szervusz, szervusz, kis barátom! – mosolygott a varázsló. – Lám, mégis találkoztunk. Hát akkor mondd el szépen, miért akartad, hogy a szemed elé kerüljek.
– Hát én akartam?
– Hát nem? Hiszen épp most mondtad: „Csak kerüljön a szemem elé ez a varázsló! Majd megmutatnám neki.” Mit akartál nekem megmutatni?
Nemtudomka rettenetesen elszégyellte magát. Lecsüggesztette a fejét, és még csak rá se mert nézni a varázslóra.
– Meg akartam mutatni önnek a varázspálcát – dadogta végül Nemtudomka. – Valamiért elromlott, és semmilyen kívánságot se akar teljesíteni.
– Á, szóval erről van szó! – kiáltott fel a varázsló, és elvette Nemtudomkától a varázspálcát. – Igen, igen, látom, elromlott. Egészen elromlott, barátocskám, véglegesen. Látod, látod! Hiszen megmondtam, hogy ha háromszor rosszat teszel, a varázspálca elveszíti varázserejét.
– Ezt meg mikor mondta? – csodálkozott Nemtudomka. – Ja, igen, helyes, mondta. Egészen elfelejtettem. És én már háromszor cselekedtem rosszat?
– Nem háromszor, tizenháromszor! – kiáltotta dühösen Pöttyömpötty.
– Én valahogy egyetlenegyre sem emlékszem – mondta Nemtudomka.
– Majd én emlékeztetlek rá – szólalt meg a varázsló. – Hát nem változtattad szamárrá Lapocskát? Vagy szerinted ez jó cselekedet?
– De hiszen akkor nagyon dühös voltam – ellenkezett Nemtudomka.
– Dühös, vagy nem dühös, ennek nincs semmi jelentősége. Mindig jót kell cselekedni. Aztán a három szamarat picurkává változtattad.
– De hiszen nem tudtam, mi sül ki ebből.
– Hát ha nem tudtad, ez annyit jelent, hogy nem is kellett volna megtenned. Mindig megfontoltan kell cselekednünk. A te meggondolatlanságodból sok kellemetlenség származott. Na és végül bosszantottad a majmot a ketrecben. Ez is rossz cselekedet.
– Színigaz! – legyintett bánatosan Nemtudomka. – Lám, mindig így szokott ez lenni: ha az elején nincs az embernek szerencséje, akkor a végén se megy semmire!
Nemtudomka elkeseredésében már-már elsírta magát. De Loncsos így vigasztalta:
– Ne sírj, Nemtudomka. Hiszen varázspálca nélkül is szép lehet az élet. Mit nekünk varázspálca, amikor ránk süt a nap!
– Ó, te kis kedveském, milyen szépen mondtad ezt! – mondta mosolyogva a varázsló, és megsimogatta Loncsos fejét. – Így is van ez. Milyen szép ez a mi jóságos napocskánk. Egyformán süt mindenkire, arra is, akinek van valamije, meg arra is, akinek semmije sincs; arra is, akinek van varázspálcája, meg arra is, akinek nincs. A napocska ad nekünk világosságot is meg meleget is, meg ő hoz derűt a lelkünkre. Mert napocska nélkül nem lennének virágok meg fák meg kék égbolt meg zöld pázsit, meg mi magunk se lennénk. A napocska táplál bennünket, inni ad és melegít, és fölszárítja a földet. A legapróbb fűszál is a nap felé ágaskodik. Tőle van minden élet a földön. Hát akkor mit bánkódjunk, mikor süt a napocska? Nem így van ez?
–	Persze hogy így van – helyeselt Pöttyömpötty és Loncsos. 
És Nemtudomka is rámondta:
– Így van!

Harminckettedik fejezet 
KESZTYŰS NAP

Sokáig elüldögéltek a kis padon, sütkéreztek a napon, örvendeztek, és jól érezték magukat, és már senki sem sajnálta a varázspálcát. Nemtudomka megkérdezte a varázslótól:
– És azt nem lehet, hogy egyszerűen varázspálca nélkül teljesedjen a kívánságunk?
– Miért ne lehetne? – mondta a varázsló. – Hogyha nagyot kívántok, és méghozzá jót is, akkor lehet.
– Nekem van egy nagy kívánságom: hogy Napvárosban legyen minden úgy, ahogy akkor volt, amikor ideérkeztünk, és hogy Lapocska változzék vissza picurkává, a szamarak pedig szamarakká, és még azt is kívánom, hogy Füttyös rendőrt engedjék ki a kórházból.
– Nos, ez nagyon jó kívánság, és be is teljesül – mondta a varázsló. – Hát neked, Pöttyömpötty, van-e valami kívánságod? – kérdezte a varázsló a kislánytól.
– Nekem is ugyanaz a kívánságom, mint Nemtudomkának – mondta Pöttyömpötty. – De ha még kívánhatok valamit, akkor azt szeretném, hogy minél előbb kerüljünk vissza Virágvárosba. Valahogy már nagyon szeretnék hazamenni...
– Ez is teljesülni fog – mondta a varázsló. – Hát te, Loncsos, te meg mit kívánsz?
– Nekem sok kívánságom van – mondta Loncsos. – Három.
– Ó! – csodálkozott a varázsló. – Hát akkor beszélj!
– Először is nagyon szeretném megtudni, hol van az az oroszlán, amelyiket Nemtudomka szabadjára engedett, és hogy nem fal-e föl bennünket.
– Kívánságodat nem nehéz teljesíteni – válaszolta a varázsló. – Az oroszlán ott ül ugyanabban a ketrecben, ahol azelőtt ült. Amikor tegnap este elfutottatok, jött az őr, és bezárta a ketrecet. Az oroszlánnak még ideje sem volt hozzá, hogy kijöjjön a szabadba. Légy csak egész nyugodt: az oroszlán nem fal fel senkit sem.
– Jól van – mondta Loncsos. – A második kívánságom a következő: nagyon érdekelne, mit csinált a rendőr Szegeccsel és Köbössel. Láttuk, hogy elment velük a rendőrségre.
– Hát erre is könnyű a felelet – mondta a varázsló. – A rendőr segített Szegecsnek megjavítani a kocsit, és Köbössel együtt hazaengedte, mivelhogy egyik sem tett semmi rosszat sem.
– Ez pedig a harmadik kívánságom – mondta Loncsos. – Nem lehetne-e úgy intézkedni, hogy sohase kelljen mosakodni, és mégis mindig tiszták legyünk?
– Hm! – mondta zavartan a varázsló. – Tudod, galambocskám, ezt bizony nehéz teljesíteni. Kérlek szépen, még én se vagyok rá képes. De ha akarod, azt megtehetem, hogy csak akkor fogod jól érezni magad, amikor már megmosdottál. Ha elfeledkezel a kellő időben való mosakodásról, az arcodon levő piszok elkezd csípni, marni, mintha gombostűvel szurkálnának, egészen addig, amíg meg nem mosakszol. Így aztán lassan megszokod, hogy idejében mosakodjál. Lassan majd örömet lelsz benne, és úgy érzed, hogy jó dolog a mosakodás’. Mit gondolsz, ez így megfelel neked?
– Teljes egészében – mondta Loncsos.
– Hát akkor minden rendben van.
Eközben a kisút végén feltűnt három szamár, avagy helyesebben szólva két szamár, mivelhogy a harmadik nem volt szamár, hanem öszvér. Egymás nyomában lépkedtek, szép csendesen kopogtatva patájukkal, farkukat ide-oda csóválták, és mozgatták a fülüket. Mögöttük jött a takarítónő, egy csomó rőzsével a kezében.
– Ó, ti kósza népség! Ó, ti csavargók! Ó, ti zabolátlan csibészek, szedte-vette-teremtette! – dohogott a takarítónő, miközben a rőzsével hadonászott. – Hát hol kószáltatok ilyen sokáig? Merre csatangoltatok? Hol az ördögbe jártatok? Ez a Pegazus az oka mindennek! Ó, ismerlek én már téged, te útonálló! Csak ne tettesd magad olyan szelídnek! Te főkolompos! Biztosan te szöktél meg elsőnek, Kaligula meg Makrancás követték a példádat. Tenélküled eszükbe se jutott volna az egész.
Pegazus, aki Kaligula és Makrancás mögött lépdelt, mintha megértette volna, hogy róla van szó. Lehajtotta a fejét, és ártatlan képet vágva, egyre csak hunyorgatott.
– Csak ne hunyorogj, te szégyentelen! – dorgálta a takarítónő. – Nézd, milyen arcot vág, mintha nem értené. Értesz te mindent, tudom én azt jól!... Na, nem baj, galambocskáim, sétáltatok egyet, de ebből elég volt! Azt hittétek, messzire szökhettek? Nem, barátocskáim, sehova se mehettek!
A takarítónő odaérve a kerítéshez, kinyitotta a kiskaput, és beterelte a három szökevényt a sövény mögé.
– Látod, Nemtudomka, teljesül a kívánságod. Ez a három már visszatért a helyére – mondta a varázsló.
– Most pedig gyerünk, talán meglátunk valamit.
Ezzel a varázsló felállt a padról, és az állatkert kijárata felé tartott. Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos is felugrottak, és a nyomába siettek. Kiérve az állatkertből, látták, hogy körös-körül rengetegen jönnek-mennek. Úgy tetszett, hogy ezen a napon mindenki kitódult az utcára, és senki sem akart otthon maradni. Mindenünnen zene- és énekszó hallatszott, vidám hanggal és örömteli nevetéssel volt tele minden.
Az útkereszteződéshez érve, utazóink észrevették, hogy rengeteg picurka tódult össze a sarokháznál. Fenn a háztetőn néhány legényke és leányka állt nagy kosarakkal a kezükben. Valamit kivettek a kosarakból, és marékszámra dobálták a tömeg közé. Közelebb érve, Nemtudomka és társai észrevették, hogy kesztyűk hullnak felülről. Különböző színűek voltak ezek a kesztyűk: kékek, fehérek, pirosak, zöldek és rózsaszínűek. Akik a földön álltak, elkapták a kesztyűket, vagy felvették a földről, a kezükre húzták, és csereberélték őket, azon igyekezve, hogy egyforma színű kesztyűt szerezzenek maguknak.
– Hát ez meg micsoda? Miért dobálják a kesztyűket? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Ma kesztyűs nap van, vagy ahogy másképp mondják, naptestvérek ünnepe – mondta a varázsló –, ezen a napon mindenütt kesztyűket dobálnak. A picurkák felveszik a kesztyűket, és elcserélik egymás között. Akik cserélnek egymással, naptestvérek lesznek.
– Miért testvérek? – csodálkozott Nemtudomka.
– Hát ez a szokás. Napvárosban minden évben megünneplik a kesztyűs napot, ezért évről évre mindig több lesz a naptestvér. Nemsokára mindenki testvér lesz Napvárosban.
A következő sarkon a varázsló hirtelen megállt, és csendesen így szólt:
– Nézzétek!
Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos megálltak. Éppen előttük, a járda közepén egy legényke és leányka állt. Szorosan fogták egymás kezét, egymást nézték, és egymáson kívül az égvilágon semmit sem láttak.
– Kik ezek? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Hát nem találjátok ki? Ez Lapocska és Betűcske – felelte a varázsló.
– Ó, hát ez Lapocska! – kiáltotta Nemtudomka. – Tehát már visszaváltozott picurkává. Azt hiszem, emlékszem rá.
– Drága Lapocska! – mondta Betűcske. – Hogy örülök, hogy végre visszatértél! Hogy bánkódtam miattad, menynyit sírtam utánad!
– Nem baj, Betűcske, most már mindig együtt maradunk, és soha többé nem válunk el egymástól – vigasztalta a leánykát Lapocska.
– Hát hol voltál egész idő alatt? Mondd el nekem!
– Én, drágám, a cirkuszban voltam. Jaj, milyen vidám, érdekes volt ott az élet, ha tudnád! Napközben próba, este pedig előadás. És így ment ez mindennap, még szombaton és vasárnap is.
– Én meg olyan szomorú voltam, hogy még a cirkuszba se volt kedvem elmenni – mondta Betűcske. – Ha tudtam volna, hogy a cirkuszban vagy, azon nyomban odarohantam volna. De miért nem adtál hírt magadról?
– Ne haragudj rám, Betűcske! Én akkor egyszerűen szamár voltam – mondta Lapocska.
Ekkor fentről lehullott valami, és a picurkák odarohantak, hogy fölszedjék a háztetőkről leeső kesztyűket. Nemtudomkát, Pöttyömpöttyöt és Loncsost majdnem ellökték. Csak nagy nehezen tudtak kievickélni a tömegből, de azért mégis felkaptak egy-egy pár kesztyűt. Arrébb érve nézegetni kezdték a zsákmányukat. Nemtudomkának egy barna meg egy narancsszínű kesztyű jutott. Pöttyömpöttynek sárga és rózsaszín, Loncsosnak pedig kék és fehér.
– Hát ez nem jól sikerült! – mondta Pöttyömpötty. – Még egymás között sem tudjuk elcserélni őket: minden kesztyű más színű.
Ekkor néhány picurka futott oda hozzájuk nagy nevetve, és nagy kesztyűcserébe fogtak. Az egyik legényke elvette Nemtudomkától a narancsszínű kesztyűt, és zöldet adott helyette, egy másik kikapta a kezéből a barnát, és világoskéket adott oda, a kéket rögtön elvette egy leányka, és pirosra cserélte ki.
– Hó! – örvendezett Nemtudomka. – Most már egyszerre két napfivérem van, és egy húgocskám lett.
Pöttyömpöttyel is két legényke cserélt kesztyűt, úgyhogy most már a sárga és a rózsaszínű kesztyű helyett kék és zöld kesztyűje lett. Loncsos megsértődött, mert senki sem akart vele cserélni.
Közben Nemtudomka észrevette, hogy egy rendőr közeledik feléjük. Fényes, új csákó volt rajta. Nemtudomka alaposan megnézte a rendőrt, és most már biztosan tudta, hogy ez nem más, mint a jól ismert Füttyös rendőr. Nemtudomka a csodálkozástól eltátotta a száját, és úgy is állt ott tátott szájjal, de Füttyös egyenest feléje tartott, és tetőtől talpig alaposan végignézte. Nemtudomkának úgy rémlett, hogy Füttyös különös figyelemmel szemlélte a sárga nadrágját. Nemtudomka egészen elhűlt a rémülettől, és már-már szedte volna a lábát, de a rendőr ránézett a saját kezére, amelyen fehér és piros kesztyű volt, aztán gyorsan odalépett Loncsoshoz, elvette tőle a fehér kesztyűt, és odaadta neki a saját piros kesztyűjét. Füttyösnek most mind a két kesztyűje fehér volt. Szép lassan felhúzta a kezére, eligazította, ahogy illik, aztán szalutálásra emelte a kezét, széles mosoly ült az arcán, és elindult a maga útján.
– Nos, most már láthattátok, hogy minden kívánságotok teljesült – mondta a varázsló, hosszú szakállát simogatva. – A szamarak visszatértek az állatkertbe, Lapocska visszatért Betűcskéhez, Füttyös rendőr elhagyta a kórházat. Most már nincs más hátra, mint titeket hazaszállítani.
– És mi legyen a széltolókkal? – kérdezte Nemtudomka. – Talán velük is kellene tenni valamit, hogy ne bántsák többé a picurkákat?
– Emiatt ne nyugtalankodj – mondta a varázsló. – írtam egy varázskönyvet, amelyben benne áll minden, ami veletek történt. Igen tanulságos história. Minden széltoló, aki elolvassa, meglátja majd, hogy közönséges szamarak példáját követte, és emiatt szégyellni fogja magát. Ezután senkinek sem lesz kedve hozzá, hogy széltolókat utánozzon.
– És ha valakire mégse hatna a könyv? – kérdezte Loncsos.
– Az nem fordulhat elő – felelte a varázsló. – A könyvek mindig mély hatással vannak a picurkákra. Csak az igazi... hogy úgy mondjam, a született szamarakra nincsenek hatással a könyvek.
Utasaink ilyen szépen elbeszélgetve, egy térre értek, ahol húsz-harminc távolsági útra szánt autó állt.
– A mai naptól kezdve Napvárosban megnyílt egy automatikus távolsági taxiállomás. Régen az automata taxik csak a városban jártak, most pedig a távolsági taxikon oda mehettek, ahova akartok – mondta a varázsló.
A varázsló odament a legszélső kocsihoz, benyúlt a radiátor mögött levő nyíláson, és kihúzott onnan egy kartonlapot, amelyre fel volt rajzolva a picurkák országának a térképe. A varázsló megkereste a térképen Virágvárost, kijelölte ceruzával a Napvárosból Virágvárosba vezető útvonalat, visszadugta a térképet a helyére, és így szólt:
– Most szálljatok be, nyomjátok le a kapcsolótáblán levő gombot, és indulhattok. A gép magától elvisz benneteket oda, ahova kell. Ha meg akartok állni, nyomjátok le ezt a gombot. Ha tovább akartok indulni, ismét nyomjátok le a gombot. Ennyi az egész kormányzás.
– Mi ez? Varázsgép? – kérdezte Loncsos.
– Nem, ez egy közönséges távolsági taxi. Láttátok, hogy rárajzoltam a térképre az egész útirányt, azaz az útvonalat, amelyen mennetek kell. A kocsiban van egy elektronikus szerkezet, amely automatikusan irányítja a kocsit a megjelölt úton. Ugyanezen az úton a kocsi visszatér, miután hazavitt titeket.
Nemtudomka, Pöttyömpötty és Loncsos beszálltak a gépkocsiba, leültek egymás mellé a puha ülésre. A varázsló becsukta utánuk az ajtót, és búcsút intett nekik. Nemtudomka lenyomta a gombot a kapcsolótáblán. A gépkocsi elindult. Utasaink hátrafordultak, és kezükkel integettek a varázslónak. A varázsló is sokáig integetett utánuk. Hosszú szakállát borzolta a szél, és ezért Loncsosnak úgy tetszett, mintha a szakállával integetne feléjük.
– Nézzétek, a szakállával integet – mondta Loncsos, és csak úgy rázta a nevetés.
– Nem szégyelled magad, kineveted a varázslót?! – szólt rá szigorúan Pöttyömpötty. – Senki sem tud a szakállával integetni.
A kocsi nagy kört írt le a téren, aztán befordult a sarkon, és a varázsló eltűnt a szemük elől.

Harmincharmadik fejezet
NEMTUDOMKA, PÖTTYÖMPÖTTY ÉS LONCSOS NAPTESTVÉREKKÉ LESZNEK

A gépkocsi egy félóra múlva kiért a városból, és szántóföldek között haladt. Nemtudomka és társai sajnálták, hogy el kellett válniuk Napvárostól. Utoljára még visszafordultak, és látták, hogyan nyugszik le a nap. Vörös volt és óriás, és a fele már elbújt a látóhatár szélén. A házak fekete körvonalai mintegy rányomódtak a nap fénylő korongjára. Ilyennek látták utoljára Napvárost. A napocska lebukott a látóhatár mögé, és a város mintegy beleolvadt a ködös messzeségbe.
Utasaink kényelmesen elhelyezkedtek egymás mellett, és felidézték, mi minden történt velük egy nap alatt.
– Csodálatos, hogy ma sikerült mindenkivel találkoznunk: a szamarakkal, Lapocskával meg Füttyös rendőrrel is! Most nyugodt vagyok miattuk – mondta Nemtudomka.
– Már megint csodálkozol? – szólalt meg Loncsos. – Az lenne a csodálnivaló, ha nem találkoztunk volna velük. Hiszen varázslat volt az egész.
– Sajnálom, hogy nem sikerült találkoznunk Köbössel, és nem mentünk el vele megnézni Dinnyés házait – mondta szomorúan Pöttyömpötty.
– Én is nagyon sajnálom – hagyta helyben Nemtudomka. – De azt még sokkal jobban sajnálom, hogy nem mentünk el Szegecs mérnökkel Tudományvárosba, Fuksziához és Heringeshez. Bizonyára sok érdekességet láthattunk volna.
– Természetesen szomorú, hogy nem voltunk mindenütt, ahova szerettünk volna elmenni – mondta Pöttyömpötty –, de rosszabb volna, ha úgy hagynánk el Napvárost, hogy semmit sem sajnálunk. A jót mindig sajnálja az ember. Ezért legyünk elégedettek, hogy Napvárosban testvéreink vannak.
– Hát én elégedett is vagyok – jelentette ki Loncsos. – Az én testvérem a rendőr, de ti Nemtudomkával még azt sem tudjátok, kik a ti naptestvéreitek.
– Nem baj – mondta Pöttyömpötty. – Én akkor is örülök, hogy vannak testvéreim, és mindig szeretni fogom őket. Mintha csak azokhoz kellene jó szívvel lennünk, akiket ismerünk! Én úgy tudom, hogy az én naptestvéreim derék picurkák, és az engem teljesen kielégít. 
Amint Pöttyömpötty felemlítette a naptestvéreket, mindhárman a kesztyűjükre néztek. Nemtudomkának az egyik kesztyűje zöld, a másik pedig piros volt, és Pöttyömpöttynek is zöld volt az egyik kesztyűje, de a másik kék, Loncsosnak pedig kék és piros kesztyűje volt.
– Ide nézzetek! – szólalt meg hirtelen Pöttyömpötty. – Most mi is cserélhetünk egymással. Loncsos adja oda a piros kesztyűjét Nemtudomkának, és akkor Nemtudomkának két piros kesztyűje lesz, Nemtudomka ideadja nekem a zöld kesztyűjét, és akkor nekem két zöld kesztyűm lesz; én pedig Loncsosnak adom az én kék kesztyűmet, és neki két kék kesztyűje lesz.
Gyorsan elcserélték egymással a kesztyűket, és szinte felnevettek, amikor láttak, hogy a kesztyűk egyeznek. Olyan jó érzés töltötte el őket, mint még sohasem. Szorosan összebújtak, és sokáig ültek ott szótlanul. Végül Pöttyömpötty megszólalt:
– Ide figyeljetek, testvérkéim, ha hazaérünk, mi is varrunk kesztyűket, szétdobáljuk őket, hogy a mi városunkban is legyenek naptestvérek. Hiszen milyen jó érzés naptestvérnek lenni!
Közben a nap utolsó sugarai is eltűntek. A napnyugtától vérvörös felhők lassan elhalványultak. Egymás után tünedeztek fel az égen a csillagok. Loncsos elálmosodott. A feje a vállára billent, a teste lassan oldalra dőlt. Végül egyensúlyát vesztve, már-már rázuhant a mellette ülő Nemtudomkára, mintha az orrával meg akarná bökni, de abban a pillanatban felébredt, és hátrafordította a fejét.
– Mi az, Loncsos? Sehogy se bírod, elalszol? – kérdezte Nemtudomka.
– Nem, csak tréfálózok.
– Nem úgy kell mondani, hogy „tréfálózok”, hanem „tréfálok” – javította ki Pöttyömpötty.
A tréfálkozások azzal végződtek, hogy Loncsos oldalt dőlt, és így el is aludt. Pöttyömpötty és Nemtudomka kényelembe helyezték, lefektették az ülés puha hátára, és így szóltak:
– Hadd aludjon.
Észre se vették, hogy ők maguk is elaludtak; és amikor felébredtek, látták, hogy a kocsi ott áll az utca közepén, és szemükbe süt az erdő mögül felkelő napocska.
– Micsoda história! Valahova megérkeztünk... – mondta Nemtudomka. Kinyitotta a kocsi ajtaját, és kiszállt belőle.
Pöttyömpötty is kiszállt a kocsiból, és körülnézett.
– Világos, hogy hova – mondta. – Hiszen Virágvárosban vagyunk!
– Ó, igaz! – kiáltotta Nemtudomka. – Pontosan arra a helyre érkeztünk, ahonnan elindultunk. Hé, Loncsos! Kelj fel, már megérkeztünk!
Loncsos felébredt, és kiszállt az autóból.
– Csodálatos, milyen gyorsan ideértünk! – mondta, tele szájjal ásítozva és kezével a szemét törölgetve.
– Hogyhogy gyorsan? – szólt rá Nemtudomka. – Hiszen végigaludtad az egész éjszakát. Már reggel van!
– Akkor természetesen nincs min csodálkozni! – mondta Loncsos. – Hát akkor én megyek haza.
Hátratette kék kesztyűs kezét, és ellépdelt hazafelé.
Nemtudomka becsapta a kocsi ajtaját. Az autó magától megfordult, és elindult visszafelé. Nemtudomka és Pöttyömpötty utána néztek, aztán elindultak az utcán. Nagyon örültek, hogy hazaértek szülővárosukba, Virágvárosba. Egy kicsit sétálni kívántak, és körülnézni a városban. Végigmentek az utcákon, aztán kiértek az Uborkafolyó partjára. Mialatt távol voltak, az uborkák akkorára megnőttek, hogy száraik között el lehetett tévedni, akár az erdőben.
Nemtudomka és Pöttyömpötty megálltak a meredek parton, ahonnan jól látszott az erdő, a folyó, a híd a folyó felett és egész Virágváros. A reggeli napsugár bearanyozta a házak tetejét. Olyanok voltak, mintha belőlük áradna a narancsszínű fény.
– Szép itt a mi Virágvárosunkban! – kiáltott fel Nemtudomka, amint elgyönyörködött ebben a képben. – És még szebb lenne, ha mi is építenénk olyan szép nagy házakat, mint amilyenek Napvárosban vannak.
– No nézd csak, mit nem akarnál! – nevetett Pöttyömpötty.
– És nálunk is lennének parkok, színházak és vidám városkák! És nálunk is minden utcában gépkocsik, autóbuszok és atomhajtású autószékek járnának! – folytatta az álmodozást Nemtudomka.
– De hiszen Napváros lakói sokat fáradoztak azon, hogy mindezt elérjék – mondta Pöttyömpötty. – Önmagától nem lesz semmi.
– De hát mi is tudunk dolgozni – szólalt meg Nemtudomka. – Ha mindenki összetartva munkához lát, sok mindent elérhetünk. Emlékszel, amikor mindannyian nekiláttunk, és a folyó fölé hidat emeltünk? Hát egy picurka fel tudta volna építeni?... Persze kár, hogy nincs varázspálcánk. Csak suhintani kellett volna, és az egész város olyan lett volna, mint Napváros.
– Most látom, Nemtudomka, hogy egy cseppet sem lettél okosabb. Mindig a varázspálcáról fogsz álmodozni, hogy valahogy meglehessél munka nélkül, hogy minden varázsütésre történjék. Én például egy cseppet sem sajnálom a pálcát. Hiszen a varázspálca óriási erő, és ha ez az erő egy hozzád hasonló, nem túlságosan okos picurka kezébe kerül, akkor a jó helyett csak kár származhat belőle. Én a te helyedben varázspálca helyett egy kicsit több észt kívánnék magamnak. Akinek elég esze van, annak nincs szüksége varázspálcára.
– Hiszen én nem is sajnálom a varázspálcát, Pöttyömpötty! Csak azt hittem, hogy te sajnálod. Miért teszel nekem szemrehányást?
– Mert azt akarom, hogy derék picurka legyen belőled.
– Hogyan?! – kiáltott fel Nemtudomka. – Te is azt akarod, hogy derék picurka legyek?
– Igen. És még ki akarja?
– Hát van itt még egy barátnőm – mondta Nemtudomka.
– Barátnőd? – csodálkozott Pöttyömpötty. – Még egy barátnőd?
– Igen, olyan hozzád hasonló. Az is állandóan szemrehányást tesz. Azt mondja, hogy szeretné, ha megjavulnék.
– És régóta barátkozol vele?
– Régóta.
Pöttyömpötty durcásan csücsörített, és elfordult Nemtudomkától, aztán így szólt:
– Milyen komisz vagy te, Nemtudomka! És titkolózol. Már milyen régóta barátkozunk egymással, és sohasem mondtad meg, hogy van egy hozzám hasonló barátnőd. Kérlek, csak barátkozz vele! Azt hiszed, ellenzem? Nem ellenzem! De miért nem mondtad meg?
– Mit kell erről beszélni? Tulajdonképpen nem is barátkozom. Magamagától csatlakozott hozzám.
– Jaj, ne hazudj, csak ne hazudj, Nemtudomka! – szólt rá Pöttyömpötty, és megfenyegette az ujjával. – Inkább azt mondd meg, hogyan hívják.
– Kit?
– Hát azt, azt a te barátnődet.
– Ja őt?... Hát lelkiismeretnek hívják.
– Ki az a Lelkiismeret? – csodálkozott Pöttyömpötty. – Ja, a lelkiismeret!
Pöttyömpötty vidáman felnevetett, aztán Nemtudomka vállára tette a kezét, és egyenest a szemébe nézve így szólt:
– Hogy te milyen mulatságos vagy, Nemtudomka! Mulatságos és mégis derék legényke. Biztosan te magad sem tudod, milyen derék vagy!
– Én azt hiszem, hogy te csak úgy képzeled ezt – szerénykedett Nemtudomka.
– Mért csak képzelem? – kérdezte Pöttyömpötty.
– Hát... – dadogta Nemtudomka – egyszerűen azért, mert bizonyára belém szerettél; ennyi az egész.
– Mi? Én? Beléd szerettem?! – háborgott Pöttyömpötty.
– Hát igen, és mi van ebben?– mondta Nemtudomka, és széttárta a karját.
– Mi az, hogy mi van ebben? Ó, te... ó, te... – Pöttyömpötty felháborodásában nem tudta folytatni, csak szótlanul rázta Nemtudomka orra előtt keményen összeszorított kis öklét. – Most vége köztünk mindennek! Mindennek, mindennek! Tudd meg!
Megfordult és elindult. Aztán megállt, és büszkén Nemtudomkára nézve így szólt:
– Látni se bírom azt az ostoba, vigyorgó képedet, na!
Ezek után véglegesen eltávozott. Nemtudomka a vállát rángatta.
– No lám, mi sült ki belőle! Mit mondhattam olyan bántót? – mormogta zavartan, és ő is hazament.
Így ért véget Nemtudomka utazása Napvárosban.