Christine Nöstlinger

AZ UBORKAKIRÁLY

KONZERV KONRÁD

ZŰR HÁTÁN ZŰR

HÁROM REGÉNY

Wir pfeifen auf den Gurkenkönig (1972)

Fordította Rónaszegi Éva

Konrad oder das Kind aus der Konservenbüchse (1975)

Fordította Bor Ambrus

Einen Vater hab ich auch (1994)

Fordította Kocsiné Drobni Erika

Az uborkakirály

ELŐSZÓ

Nagypapám azt mondta, egyikünknek föl kell jegyeznie ezt a történetet. És ebben igaza van.

Martina jelentkezett, hogy majd ő. Eddigi összes ténykedése azonban abból állt, hogy vett egy csomag rózsaszínű papírt meg egy zöld írógépszalagot. Azt mondja, azért nem kezdett még neki az írásnak, mert nehéz a történetet tagolni. Az irodalomtanára szerint ugyanis a történet tagolásán múlik minden.

Nekem aztán édesmindegy a tagolás! Minthogy pedig éppen gipszben van a lábam, tehát úszni úgysem mehetek, hát leírom én.

Első fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 1. pontja

Leírom, hogy kik is vagyunk mi. Hogy mi kezdett el hirtelen zörögni a konyhában. A főszerkesztő nem vesz róla tudomást. A fényképezőgépek sem, noha 5 darab van belőlük

Már sokkal előbb kezdődött. Mi azonban csak a múlt héten, húsvétvasárnap vettük észre a reggelinél. Először valami robajt hallottunk. Azt hittem, hogy felborult valami a konyhában. Mama kiment, hogy megnézze, mi az, és amikor visszajött, minden ízében reszketett, mi meg…

Már sokkal előbb kezdődött. Mi azonban csak a múlt héten, húsvétvasárnap vettük észre a reggelinél. Először valami robajt hallottunk. Azt hittem, hogy felborult valami a konyhában. Mama kiment, hogy megnézze, mi az, és amikor visszajött, minden ízében reszketett, mi meg…

Szóval, tulajdonképpen először el kellene mondanom, hogy kik is vagyunk mi. Mi, azaz nagypapa, mama, papa, Martina, Niki és én.

Nagypapa hetven felé jár, és a legutóbbi gutaütése óta fél lábára béna, a szája pedig ferdén áll. Ám a ferde szájával még mindig egy csomó okos dolgot tud mondani. Többet, mint amennyit mások teljesen egyenes szájjal. Nagypapa a papa apja.

Papa körülbelül negyvenéves, és osztályvezető egy autóbiztosítónál, de csak egészen kicsi osztályvezető. Mama azt mondja, hogy papa a cégnél legfeljebb három emberrel ordítozhat. Nagypapa szerint biztosan azért ordít olyan sokat idehaza.

Mama szintén negyvenéves. Állítólag sokkal fiatalabbnak látszik. Festett szőke haja van, és csak ötven kiló. Többnyire vidám. Néha azonban dühöng, és ránk ripakodik, hogy ne higgyük, hogy ő a mi cselédünk, és hogy majd elmegy újra dolgozni, akkor csinálhatjuk magunknak a zsibvásárt.

Martina első gimnazista. Magas, vékony, és szőke haja van. De igazi szőke. Rosszul lát, mert a frufruja folyton a szemébe lóg. Berger Alexbe szerelmes, akivel egy osztályba jár. Papa azért is kiabál, mert a Berger Alexnek hosszú haja van. Mama erre azt mondja, hogy nem baj, mert Martina azért mégis osztályelső, és hogy az ember úgysem megy feleségül az első szerelméhez. Ha összehasonlítjuk Martinát a többi lánnyal az osztályában, hát ő azért mégsem annyira buta liba.

Niki a kisöcsénk. Sokszor csak Niknek szólítom. Éppen azt tanulja az iskolában, hogy mennyi kétszer kettő, noha ezt már három éve tudja. A múltkor őrületes izgalom volt miatta, mert a számtanóra közepén egyszerre csak felállt, köszönt és kiment. De nem jött haza, hanem az öreg Huberthez ment, az asztaloshoz. Ott összesöpörte a gyaluforgácsot. Asztalos akar lenni. A tanítónő fölhívta mamát, és azt mondta, hogy Niki négyest kap magaviseletből.

Én Wolfgang vagyok és tizenkét éves. Hatodik osztályba járok. Martina azt mondja, hogy lehetetlenül nézek ki. Engem nem érdekel, hogy nézek ki. Ahogy igazán szeretnék kinézni, úgy úgysem tudok. Ezért nem viselem a fogszabályozót sem, pedig ötszáz schillingbe került. Mert már úgysem azon múlik, hogy nyúlfogam van-e vagy sem. Eddig mindig jó tanuló voltam. Most azonban a Haslingert kaptuk meg osztályfőnöknek, és ő nem bír engem. Matematikából és földrajzból csak úgy löki nekem az egyeseket. A legjobban úszni szeretek. Egyesületi tag vagyok. Azt mondja az edző, hogy ha egy kicsit összeszedem magam, akkor két év múlva területi ifjúsági bajnok lehetek hátúszásban.

Vettünk egy kertes házat. Három éve lakunk itt. Azt mondta a mama, hogy mire a papa kifizeti az adósságokat a házra, a hamut is mamunak mondja. Ezért kell spórolnunk, és ezért veszi nekünk a nagypapa a nyugdijából a cipőket meg a nadrágokat és Martinának a ruhákat. Ez nagyon jó, mert a nagypapának mindegy, hogy egy fürdőgatya piros-kék-fehér csíkos-e, vagy hogy az elejére Cassius Clay van-e rányomtatva. És három számmal nagyobb nadrágokat sem vesz, hogy majd belenőjünk. Múlt nyáron vett Martinának egy csipkebetétes bikinit. Állítólag túl átlátszó volt. Papa dühöngött miatta.

– Akkor már akár meztelenül is szaladgálhatna a lányom! – kiabálta.

Nagypapa kajánul nevetett.

– Végre van a fiamnak egy értelmes ötlete! – mondta.

Papa rettentően mérges volt, de semmit sem válaszolt, mert előttünk nem akar vitatkozni a nagypapával. Kiment a mamához a konyhába, és ott szitkozódott, de a mama azt mondta, hogy mostanában minden lánynak ilyen bikinije van.

Na, most már eleget meséltem magunkról. Azt hiszem, kezdhetem megint a húsvétvasárnapnál.

Szóval azon a húsvétvasárnapon tavaly, reggeli közben a mama kiment a konyhába, és minden ízében reszketve jött vissza. Annyira remegett, hogy Martina ijedtében beleejtett egy húsvéti tojást a kávéjába.

Nagypapa pedig azt kérdezte:

– Kismenyem, mi van veled? – (Nagypapa mindig azt mondja a mamának, hogy „kismenyem”.) Ekkor megint puffant valami, mire a papa felkiáltott:

– Niki, azonnal hagyd abba!

Ha valami csörömpölés vagy dübörgés van, a papa mindig ezt mondja: „Niki, azonnal hagyd abba!” Többnyire persze jogosan, de ezúttal nem Niki volt a zaj oka, hanem megint csak a konyhából hallatszott valami. Niki elkezdett bőgni, hogy ő nem csinált semmit, Martina kihalászta a kávéjából a tojást, a mama pedig még mindig remegve így szólt:

– A konyhában, a konyhában…

Mindnyájan azt kérdeztük, hogy mi van a konyhában. De a mama nem tudta elmondani. Ekkor a nagypapa felállt, és odament a konyhaajtóhoz. Martina, Nik és én utána. Azt gondoltam, talán vízcsőtörés van, vagy egér mászik a gáztűzhely mögött, esetleg valami nagy pók. Mama ugyanis az ilyesmiktől fél. A konyhában azonban se csőtörés, se egér, se pók nem volt, és mi rettentő bután bámultunk befelé. Papa is, aki utánunk jött.

A konyhaasztalon ugyanis ült valaki, egy körülbelül félméteres alak. Ha nem lett volna szeme, orra, szája, karja és lába, akkor egy nagy, kövér uborkához vagy egy közepes nagyságú, vékonyabb tökhöz lehetett volna hasonlítani. A fején korona volt. Aranykorona vörös drágakövekkel kirakva. A kezén fehér cérnakesztyű, a lábujja körme pedig pirosra volt lakkozva.

A koronás tökuborka-féleség meghajolt előttünk, vékony lábát keresztbe vetette, és mély hangon megszólalt:

– Mi lenni második Kumi-Ori király, a lépcsősök nemzetségéből!

Sajnos nem tudom leírni, hogy pontosan mi is történt ezután, mert nem figyeltem, hogy mit csinálnak a többiek. Úgy megijesztett az uborkatök látványa.

Nem gondoltam én, hogy: na de ilyet! Vagy hogy: jé, de furcsán néz ki! Egyáltalán semmit sem gondoltam. Semmit az égvilágon. A Huber Joe, a barátom ilyen esetekben szokta mondani, hogy:

– Megáll az ember esze!

Inkább csak arra emlékszem, hogy a papa háromszor kimondta, hogy „nem”. Először igen hangosan. Másodszor normál hangerővel és harmadszor egészen halkan. A papa mindig azt mondja, hogy ha az ember valamire nemet mond, akkor az úgy is lesz. De hát most az ő nemjei sem segítettek. Az uborkatök továbbra is ott ült a konyhaasztalon, és kezét uborkahasán keresztbe fonva megismételte:

– Mi lenni Kumi-Ori király, a második a lépcsősök nemzetségéből!

Az ámulatból először a nagypapa riadt föl. Odament a Kumi-Ori királyhoz, meghajolt előtte, és azt mondta:

– Örvendek, hogy megismerhetem önt. A nevem Hogelmann. Én vagyok ebben a házban a nagypapa!

A Kumi-Ori kinyújtotta jobb karját, és a nagypapa orra alá tartotta. A nagypapa lenézett a cérnakesztyűs kézre, de nem fogta föl, mit is akar a király.

A mama úgy vélte, talán fáj a keze, és borogatást kér. Mama különben is mindig azt hiszi, hogy az embernek kötésre, porokra vagy borogatásra van szüksége.

A Kumi-Ori azonban nem akart semmiféle borogatást, és a keze is teljesen rendben volt. Cérnakesztyűs ujjaival a nagypapa orra alatt kalimpált, majd közölte:

– Mi szoktunk, hogy nekünk mindenki csókolja kezet!

Nagypapa erre azt felelte, hogy ő a Kumi-Orinak semmi esetre sem fog kezet csókolni, mert ő ezt legfeljebb egy nagyon csinos hölgynek hajlandó megtenni, a Kumi-Ori pedig nem az.

A Kumi-Ori zöld uborkabőrén töksárga foltok jelentek meg, és dühödten reccsent ránk:

– Mi kell felség szólítani!

A nagypapa úgy nézett az uborkakirályra, ahogy olyanokra szokott, akiket nem tud elviselni. Ekkor az uborkakirály abbahagyta a kalimpálást. Cikcakkos koronáját megigazította, és így szólt:

– Mi elűzve lenni felkelt alattvalóktól. Mi kérni átmenetileg menedékjog!

Majd még hozzátette:

– Mi nagyon fáradt lenni sok izgalomtól!

Ezután ásított, lehunyta piros gombszemét, és utána úgy ingott a feje, ahogy a nagypapáé szokott, mielőtt elalszik a tévé előtt. Közben azt mormogta:

– Mi szeretni betakarva lenni, és kérjük kispárna!

Niki beszaladt a szobájába, és visszarobogott az öreg, háncsból font babakocsival. Martina kipakolta belőle az összes oda nem illő vacakot. Egy száraz vajas kenyeret, három összeragadt zacskót, egy penészes ecetes uborkát és a Niki egyik zokniját. És hála Istennek az én ellenőrzőmet is, amelyért három hete tűvé tettem mindent. A szilvamagokat a kocsiban hagyta. Közben én tartottam a Kumi-Ori királyt, mert már elaludt, és még leesett volna az asztalról. Furcsa érzés volt – mintha nyers kelt tésztát fogtam volna műanyag zacskóban. Undorodtam tőle. Betettem a babakocsiba, a mama pedig betakarta egy konyharuhával. A drágaköves koronát különben a mama a jégszekrény mélyhűtőjébe tette. Még csak nem is csodálkoztunk rajta. Ebből is látszik, mennyire össze voltunk zavarodva.

Csak Nik nem. De hát ő soha nem csodálkozik semmin. Hiszen azt is szilárdan állítja, hogy az ágya alatt hat oroszlán, egy elefánt és tíz házimanó lakik. Márpedig ha valakinek manók laknak az ágya alatt, akkor holmi Kumi-Ori igazán nem zavarhatja meg a lelki nyugalmát.

Nik kitolta a verandára a babakocsit, leült mellé, és elénekelte az uborkaembernek a „Csicsíja-babája” kezdetű altatót.

Második Kumi-Ori király végigaludta az egész húsvétvasárnapot. Nyugodtan, egyenletesen hortyogott. Papa fölhívta annak az újságnak a szerkesztőségét, amelyet mindig olvas. Ott azonban – húsvét lévén – nem volt egy fia szerkesztő sem. Csak a portás ült a helyén. Az pedig jót nevetett, és azt mondta, hogy a papa tegye félre a tréfát a legközelebbi április elsejéig.

– Határtalan pimaszság, ezért még drágán meg fog fizetni! – üvöltötte a papa a telefonba.

Azzal levágta a kagylót. Aztán azt mondta, hogy most fölhívja a főszerkesztőt az otthoni számán, mert legjobb, ha mindjárt a fejnél kezdi az ember, és szóba sem áll a többivel.

Oda kellett vinnem neki az újságot, Martinának pedig meg kellett néznie benne, hogy tényleg két ou-val irják-e a Doukoupilt. így hívják ugyanis a főszerkesztőt.

A papa föl ütötte a telefonkönyvet, de ott tíz Josef Doukoupilt talált. Az egyiknél az állt, hogy „szabómester”, a másiknál „exportőr”, egynél „fodrász”, és egynél az, hogy dr. Két Doukoupil a Simmeringen lakott, de a papa azt mondta, hogy ezek nem lehetnek azok, mert a Simmeringen csak prolik laknak. A többi négy számot azonban föltárcsázta. Kétszer nem jelentkezett senki. Aztán egy hölgy vette fel a kagylót, és közölte, hogy Josef Doukoupil az ő fia, de most horgászni ment, s hogy neki igazán semmi kifogása nem lenne az ellen, ha főszerkesztő lenne, sajnos azonban csak zongorista a Chat-noir bárban. Az utolsó Doukoupil végre az volt, akit kerestünk, és otthon is találtuk. A papa mindent elmesélt neki a Kumi-Oriról, és azt mondta, hogy küldjön azonnal hozzánk egy riportert és egy fényképészt, majd meglátja, micsoda szenzáció lesz. A főszerkesztő azonban éppúgy nem hitt neki, akárcsak előbb a portás. Papa dühtől sápadtan rakta le a kagylót.

– Na, mit mondott? – kérdezte vigyorogva a nagypapa.

A papa erre azt felelte, hogy előttünk, gyerekek előtt meg sem ismételheti, olyan szörnyen közönséges volt. De hát mi már úgyis hallottuk, mert a főszerkesztő igen hangosan üvöltött a telefonban.

A nagypapa úgy tett, mintha föl lenne háborodva, és közölte, hogy el sem tudja hinni, hogy egy ilyen finom úr ilyen válogatott disznóságokat tudjon mondani. De nem volt igazán fölháborodva. Csak a papát akarta bosszantani. Ugyanis mindig vitatkoznak az újságok miatt. A papa olyan újságot olvas, ami a nagypapának nem tetszik, nagypapa pedig olyat, amit a papa ki nem állhat.

Mama aztán föl akarta hívni a nagypapa újságját, de ezt meg a papa ellenezte és a nagypapa is. Nagypapa azt mondta, hogy az ő lapjánál az újságíróknak fontosabb dolguk is akad, mint hogy elűzött uborkákról írjanak.

Idegességében a mama megfeledkezett a disznósültről. Nem gyújtotta be a sütőt, és délben a disznósült még mindig nyers és hideg volt. Kolbászos kenyeret ettünk tegnapról maradt krumplisalátával.

Papának öt fényképezőgépe van. Ez a hobbija. A legújabb gépe olyan, hogy fél perccel a fényképezés után már ki lehet húzni belőle a kész, színes képet. Ezzel a géppel kilopakodott a verandára, és lekapta Kumi-Ori királyt. Akart róla egy képet küldeni a főszerkesztőnek. A fényképen azonban semmiféle Kumi-Ori nem látszott. Csak az üres babakocsi meg a verandaasztal egyik lába. Papa újra és újra megpróbálta. Mindig csak az üres babakocsi volt a fényképen. Erre kihozta a Leicát, a Rollei-Flexet, a japán fényképezőgépet, és mint az őrült, körbefotózta az alvó Kumi-Orit. Vakuval meg anélkül. Fekete-fehér és színes filmmel. 9 mm-essel és 23 mm-essel. Aztán a mosókonyhában előhívta őket, másolatokat meg nagyításokat csinált. De akármekkorára nagyította is a képeket, nem látszott azokon semmiféle Kumi-Ori. Estére a papának összegyűlt egy szennyeskosárra való fényképe, csupa üres babakocsikkal és asztallábákkal.

A nagypapa erre azt mondta, hogy hát akkor a Kumi-Ori nem fényképezhető, a mama meg kifejtette, hogy:

– Akkor nem is kell fölhívnunk semmiféle újságot meg a tévét sem. Hiszen ha az ember egy szenzációról nem mutathat fényképeket, akkor az a közvélemény számára érdektelen.

Második fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 2. pontja

Kiderül, hogy mire jók a királyi koronák. Felfedezzük továbbá, hogy a pincék nemcsak krumplitárolásra valók. És az is kiderül, hogy családunk már megint nem képes egy véleményen lenni

Vacsoraidőben a Kumi-Ori még mindig aludt. Vacsora után megnéztük a krimit a tévében. A babakocsiban szunyókáló vendég annyira összezavarta a papát, hogy elfelejtette megtiltani nekünk a kriminézést.

A detektívfelügyelő éppen felemelte a csatornarácsot, hogy bemásszon a csatornába és elfogja a tolvajt, amikor a babakocsi inogni kezdett a verandán. Fölébredt az uborkakirály. Niki betolta a kocsit a nappaliba. A nagypapa kikapcsolta a krimit.

A Kumi-Ori kiabálni kezdett:

– Hol lenni mienk korona? Nekünk szükség van koronára! – Egészen odavolt, és a fejét fogta.

Először nem is emlékeztünk rá, hová tettük a koronát. Aztán a Nikinek eszébe jutott, hogy a mama merő zavarában betette a mélyhűtőbe. Azzal már hozta is. A korona jéghideg volt. A Kumi-Ori nagyot ordított, amikor Martina a fejére tette. Papa aztán az öngyújtójával fölmelegítette a koronát. Akkor meg túl forró lett.

Az uborkakirály egész idő alatt jajveszékelt, hogy neki azonnal kell a korona, mert anélkül teljesen meztelennek érzi magát, gondolkodni se tud, meg élni se. Végre a korona pont langymeleg lett, s így megfelelt uborkakirályi koponyájának. A Kumi-Ori föltette a fejére, azzal fölmászott a papa tévéfoteljébe. Ott keresztbe vetette apró lábát, kezével megtámasztotta a hasát, és a papát faggatta:

– Te nagyon csodálkozni? Kellene elmesélni, mi kik vagyunk és mi itt az akarásunk?

A papa bólintott. Martina megkérdezte:

– Miért mondja mindig azt, hogy „mi”? Hiszen teljesen egyedül van.

Papa erre azt felelte, hogy ez a pluralis majestatis, de ezt Martina nem értette.

Mama megmagyarázta:

– A király több, mint a közönséges ember. Ezért mondja azt az „én” helyett, hogy „mi”. És neki a „te” helyett „önt” kell mondani, ő viszont a közönséges embereknek „ön” helyett azt mondja, hogy „te”.

Martina azonban még mindig nem értette, és én sem. Ekkor a nagypapa odasúgta nekünk:

– Azért beszél így, mert ostoba!

Ezt már megértette Martina. Meg én is.

A Kumi-Ori megköszörülte a torkát, és mesélni kezdett. A mesélés sokáig tartott, mert valami egészen különös módon beszélt. Alig lehetett érteni, és persze mi is közbevetettünk egy csomó kérdést. Úgy éjféltájban aztán már minden meglehetősen világos lett előttünk.

Szóval: Második Kumi-Ori király a mi pincénkből származik, az alsó pincéből. Ugyanis két pincénk van. A felsőben tartjuk a krumplit, a téli körtét, a lekvárosüvegeket, és ott áll Nik régi háromkerekű biciklije is. Aztán ott van még nagypapa szerszámos polca és persze az alsó pincéhez vezető ajtó. Az ajtó meredek lépcsőre nyílik. Papa szigorúan megtiltotta nekünk, hogy használjuk ezt a lépcsőt. Pedig egyáltalán nem veszélyes. Csak egy kicsit nedves meg csúszós. Amikor a papa megnézte a házat, mielőtt megvette, megcsúszott ezen a lépcsőn, és kificamította a bokáját. És amiért ő kificamította, nekünk nem szabad lemennünk az alsó pincébe. Különben már régen észrevettük volna, hogy ott kumi-orik laknak.

Szóval Kumi-Ori király ott lakott az alsó pincében pinceuraival, pinceudvartartásával és alattvalóival, akik immáron nem akarnak többé az ő alattvalói lenni. Az uborkakirály elmesélte, hogy ő, a pinceurak és pinceudvaroncok véghetetlenül kedvesek, jóságosak és barátságosak voltak az alattvalóikhoz. Ám az alattvalók hálátlannak bizonyultak, és felkelést szerveztek ellenük. A pinceurak és pincetalpnyalók elmenekültek. És ijedtükben ezt olyan gyorsan tették, hogy Második Kumi-Orit nem is vitték magukkal. Különben az egész felkelés szervezője egy gonosz pinceúr volt, aki mindig is olyan furcsán viselkedett, ő bujtotta föl az alattvalókat. És Kumi-Ori így, mindenkitől elhagyatva a mi konyhánkban keresett menedéket.

Aztán még azt is hozzátette, hogy ezen a héten már biztosan visszahívják, mert az alattvalói egy lépést se tudnak tenni nélküle.

– Miért nem tudnak egy lépést se tenni felséged nélkül? – kérdezte a nagypapa.

– Mert ők semmit sem tudni, butának lenni és valaki nekik kelleni, aki mondja, mit csináljatok! – magyarázta az uborkakirály.

– Aha, aha – mondta a nagypapa szóval buták! Na és miért olyan buták?

A Kumi-Ori megvonta uborkavállát.

– Hát akkor most elmondom önnek, kedves, tiszteletreméltó felség, hogy miért is olyan buták az ön alattvalói! – emelte fel a hangját a nagypapa, és előrehajolt a fotelban.

– Apa, nagyon kérlek – kiáltotta a papa –, hisz ez teljesen érdektelen! Ne kezdd már megint a régi nótát!

A mama pedig hozzáfűzte, hogy a nagypapának nem szabad fölizgatnia magát a politika miatt, mert árt a szívének. A Kumi-Ori aztán még azt is elmesélte, hogy minden öreg ház öreg pincéjében laknak uborkatökemberek, és mindegyiküknek van uborkatökkirálya. A nagy, régi palotákban még uborkacsászárok is élnek. Az utóbbi időben azonban, tette hozzá, mindinkább előfordul, hogy az alattvalók lázadozni kezdenek, és puccsot robbantanak ki.

A nagypapa erre azt felelte, hogy ezt nem puccsnak hívják, hanem forradalomnak.

– Nem! – mondta a Kumi-Ori. – Nem! Puccsot robbantanak ki! Puccsot! Puccsot!

– Forradalmat! – süvöltötte a nagypapa. Mire a Kumi-Ori megint csak azt kiabálta:

– Puccsot! Puccsot! Puccsot!

– Hogy vinné el az ördög – szólt papa –, hiszen az ugyanaz!

Erre Martina magyarázni kezdett:

– Ha valaki katonákkal vonul föl, bezáratja a parlamentet, és börtönbe csukatja azokat az embereket, akik nem az ő hívei, továbbá az újságok nem írhatják azt, amit akarnak, akkor az egy puccs. Ha azonban az alattvalók elűzik a királyt, összehívják a parlamentet, választást írnak ki, és újságokat alapítanak, amelyekben mindenki azt írhatja, amit akar, akkor az forradalom!

Papa erre megkérdezte, hogy honnan veszi Martina ezeket a szamárságokat. Martina azt felelte, hogy ez nem szamárság. Mert ha mindezt már a legutóbbi történelemvizsga előtt is tudta volna, akkor nem négyest, hanem ötöst kapott volna történelemből. A papa erre azt mondta, hogy alkalomadtán kifejti majd a véleményét a történelemtanárnak. A Kumi-Ori helyeselt neki.

Éjfél felé aztán a Kumi-Ori kijelentette, hogy ő megint fáradt, de semmi esetre sem alhat egyedül egy szobában, mert hátha kifürkészik a hollétét az őt üldöző alattvalók. És a babakocsiban sem tud aludni, mert az recseg és nyikorog. Ettől pedig esetleg felébred és félni fog.

– Mi egy ágyban aludni, tiköztetek valakivel!

– Velem nem! – kiáltottam, mert még emlékeztem az uborkakirály érintésére, és valahogy nem szeretek nyers kelt tésztákkal egy ágyban feküdni.

Ekkor a papa megszólalt, hogy a Kumi-Ori nála alhat. Hát ez igen furcsa volt. És még furcsább, ahogy mondta:

– Felséged teljes biztonsággal nyugovóra térhet az én ágyamban. Gondoskodni fogok felséged zavartalan álmáról!

És közben még csak el sem mosolyodott. Észrevettem, hogy nem fogja tréfára az uborkaember dolgát.

Harmadik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 3. pontja

Amelyben elmesélem, hogy mit láttam papa szobájában. A papa olyat kér reggelire, amit ember nem tud megenni, és azt is elmondom, hogy szakad meg hirtelen egy hagyomány

Húsvéthétfőn korán ébredtem. Nik még aludt. Mama és Martina szobájának ajtajánál kicsit hallgatóztam, de bent semmi nesz. Papa szobájából viszont hangos, páros horkolás hallatszott. Óvatosan kinyitottam az ajtót. Az ágyban, arcukat egymáshoz szorítva ott aludt a papa és az uborkakirály. A cikcakkos korona a takarón hevert, és papa is, a Kumi-Ori is egyik kezükkel a koronát fogták. Halkan becsuktam az ajtót, és kimentem a konyhába.

Ott a nagypapába ütköztem. Éppen tejet ivott, és hozzá a márványtészta morzsáit csipegette a süteményes tálról.

– A papa és az uborkakirály úgy fekszenek az ágyban egymás mellett, mint egy, mint egy… – mondtam, de az nem jutott eszembe, hogy hogyan is.

A nagypapa kisegített:

– Talán mint egy szerelmespár?

Bólintottam, mire a nagypapé sóhajtott egyet.

Én is töltöttem magamnak egy pohár tejet, nagypapa pedig megosztotta velem a márványtészta morzsáit, ő ette meg a barna morzsákat, én a sárgákat. Mindketten mereven bámultuk a tálat, és miközben csipegettünk, a nagypapa időnként így dörmögött:

– Szép dolog, szép dolog!

Persze ez nem azt jelenti a nagypapánál, hogy valamit szépnek talál, hanem épp ellenkezőleg.

– Te kedveled? – kérdeztem tőle.

– Kicsodát? – kérdezett vissza a nagypapa, pedig pontosan tudta, kiről van szó.

– Hát ezt a felséges tökfejet – válaszoltam.

Nagypapa „nem”-mel felelt.

Aztán a mama is kijött a konyhába. A haja föl volt csavarva, és az arcán keresztirányban egy vastag piros csík látszott. Persze ez nem igazi forradás volt, csak egy csavaró lenyomata. Valószínűleg egész éjszaka azon feküdt. Egyik kezével a heget masszírozta, a másikkal közben kávét tett a filterbe.

Hogy nem is köszöntünk a mamának és ő se nekünk, ez már így szokott lenni. A mamát ugyanis csak akkor szabad megszólítani, ha már megitta a kávéját. Előtte ő se szól egy szót sem.

Végre elkészült a kávéval, és belekortyolt.

– Jó húsvét reggelt – mondta, miközben még mindig az arcán lévő forradást dörzsölgette. Aztán ezt mormogta maga elé:

– Ma valami iszonyatos hülyeséget álmodtam!

– Ha egy koronás fejű ugorkai uborkáról, akkor az nem álom volt – feleltem neki.

– Kár – mondta erre a mama. Közben a kávéját kavargatta, noha azt mindig tej és cukor nélkül issza, tehát nincsen benne semmi kavargatnivaló. Sokáig ültünk így a konyhában. A mama kavargatott, a nagypapa meg én csipegettünk.

Aztán bejött Nik, és minthogy a mamának reggel lassan fog az agya, túl későn vette észre, hogy öcsénk kivett a mélyhűtőből egy eperfagylaltot. Iszonyúan megszidta Nikét, miközben az már a fagyit majszolta, a Nik meg bőgött, és azt kiabálta, hogy húsvét van, de minek is van húsvét, ha az ember már fagyit sem ehet.

Felbukkant Martina is, és panaszkodott, hogy ilyen üvöltözés mellett kimegy az ember szeméből az álom. Elvette Nik elől a fagylaltospoharat, beletette a fagyit egy söröspohárba, szódát nyomott rá, és kijelentette, hogy ez most egy ice-cream-szóda, ami kitűnő reggeli gyerekeknek, és most már Nik legyen szives, hagyja abba az üvöltést.

A mama azonban kiöntötte az ice-cream-szódát a lefolyóba, és azt kiabálta, hogy ha mi azt gondoljuk, hogy azt csinálhatunk, amit akarunk, akkor nagyon tévedünk. Aztán megnyugodott, Nik kapott kakaót, Martina pedig vértisztító teát főzött magának. Én kibámultam az ablakon.

Kék volt az ég, rajta egyetlenegy fehér felhő díszelgett. A kertkapunk előtt az utcán ott állt Hawlica úr, és füttyögetett. Mindennap nyolc órakor ott áll a házunk előtt, és füttyöget a kutyájának. Negyed kilenckor végre megjelenik a kutya, és Hawlica úr abbahagyja a füttyögetést.

Amikor előjött a kutya, magamban azt gondoltam: negyed kilenc van, az ég is kék, hát itt az idő, hogy felöltözzünk. Ugyanis fél kilenckor kezdődik nálunk minden évben a húsvéthétfői kirándulás. Ez hagyomány, azt mondta a papa. Ilyenkor mindig mindnyájunknak vele kell tartanunk, még akkor is, ha náthásak vagyunk. Tulajdonképpen már arról is leszoktunk, hogy ellenkezzünk, mert úgysem használ semmi. A papa ugyanis egészen bedühödik, ha valaki nem akar jönni, mert akkor az vét a hagyomány ellen. A mamának és Martinának ilyenkor dirndlit kell fölvenniük, nekünk Nikkel pedig bőrnadrágot.

Épp amikor ezt elgondoltam, megjelent a papa a konyhában. Jó reggelt kívánt, azzal kinyitotta a lefolyó alatti szekrényt, ahol a hagymát és a krumplit tartjuk. Kivette a krumpliskosarat, és beletúrt.

– De hát mit keresel? – kérdezte a mama.

– Egy kicsírázott krumplit! – felelte a papa.

– Hogy micsodát? – kérdezte újra a mama, és közben igen ijedt arcot vágott.

A papa erre azt felelte, hogy olyan krumplit keres, ami már kihajtott: szóval egy kicsírázottat.

A mama kijelentette, hogy nekünk csakis első osztályú, friss krumplink van. De a papa tovább keresgélt.

A mama meg akarta tudni, hogy mire kell a papának a kicsírázott krumpli, a papa erre azt felelte, hogy reggelire.

– Azt akarsz reggelizni? – kiáltotta a Nik belelkesedve.

– Nem én – mondta a papa –, hanem a Kumi-Ori király!

Niki erre odaszaladt a konyhakredenchez, lehasalt, és kihalászott alóla hat darab jócskán kicsírázott krumplit.

Közben hozzáfűzte:

– Már karácsony óta itt vannak! Megfelelnek?

A papa erre azt felelte, hogy pont ilyenek kellenek, és hogy nagy disznóság, ha egy lakásban már karácsony óta hevernek krumplik valamely bútordarab alatt, mert ebből látni, hogy nálunk milyen ritkán van takarítás. Aztán még azt is mondta, hogy siessünk, és ne felejtsük el az esőkabátokat, hogy mama csomagolja be az öreg takarót, nagypapa pedig töltse meg a hűtőtáskát, Martina tegye be a tollaslabdát a csomagtartóba, én töröljem le a kocsi hátsó szélvédőjét, Nik fényesítse ki az ajtófogantyúkat, és hogy a mama az isten szerelmére el ne felejtse megint az éles kiskést meg a papírszalvétákat.

– Mit fog csinálni az uborkakirály, ha mi elmegyünk? – kérdezte Nik.

A papa kijelentette, hogy magunkkal visszük, és hogy az én térdemen fog ülni. Ekkor hangosan bekiabáltam, hogy „nem” és aztán még egyszer, hogy „nem”.

– Na jó, hát akkor Nik térdén fog ülni! – határozott a papa.

A Niknek nem volt kifogása ellene.

A mama azonban elkezdte magyarázni, hogy Niknek az ő térdén kell ülnie, és hogy neki bizony kifogása van az ellen, hogy még az ugorkai is rajta üljön, mert ő bizony nem áll be legalsónak a brémai muzsikusokhoz.

A papa kérdőn nézett Martinára. Martina megrázta a fejét. A nagypapa is rögtön nemet intett. A papa kiabálni kezdett. Valakinek el kell vállalnia a Kumi-Orit közülünk! Ő nem teheti, mert vezet.

– Nekem antipatikus – mormogta a nagypapa.

– Olyan a tapintása, akár a kelt tésztáé! – mondtam én.

– Az én térdemen a Nik ül! Nekem ő is elég! – vélte a mama.

– Irtózom tőle! – kiáltotta Martina.

A papa tovább kiabált, hogy hálátlanok vagyunk, és szégyelljük magunkat. Ide-oda rohangált a konyha és a fürdőszoba között, közben megmosakodott, megborotválkozott és felöltözött. Amikor mindezzel készen lett, fenyegetően elénk állt.

– Szóval, ki veszi a térdére a királyt? – kérdezte.

Nagypapa, mama, Martina meg én megráztuk a fejünket. Ez volt különben az első eset, hogy egyikünk sem engedelmeskedett a papa parancsának. Mi magunk is elcsodálkoztunk rajta, de a papa még jobban megdöbbent. Épp ezért még egyszer feltette a kérdést. De hiába.

Akkor dühtől sápadtan berontott a szobába. Kihozta a Kumi-Orit. Bevitte a garázsba, és hátraültette az autóba. Aztán intett Niknek.

– Gyere, Nik, egyedül megyünk!

Bennünket egy pillantásra sem méltatott.

Olyan dühösen hajtott ki a garázsból, hogy a kocsi bal első kerekével belegurult a rózsabokorba, és elütötte a kerti törpét a talicskájával együtt. A kertkaputól aztán akkora ívben fordult ki az utcára, mintha a monacói nagydíjat akarná elnyerni.

A kicsírázott krumplik elhagyatottan feküdtek a konyhaasztalon. A mama kidobta őket a szemétvödörbe, és közben leszidott bennünket, hogy nem vagyunk vele szolidárisak, és hogy az embert a saját gyerekei támadják hátba, mert krumplikat halásznak ki neki a kredenc alól. Aztán azt mondta, hogy most görbe napot csinál, és bement aludni.

A nagypapa fölhívta a barátját, az öreg Bergert. Megbeszélték, hogy elmennek egy kis délelőtti sörözésre és kuglizásra.

Negyedik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 4. pontja

Egy húsvéthétfő hagyomány nélkül. Merevednek a szemben álló frontok. Hangos vita után halk kompromisszumra kerül sor

Elmentem úszni az egyesületbe. A mama adott pénzt, hogy vegyek magamnak ebédre virslit mustárral a büfében.

Én azonban nem mentem a büfébe. A Huber Erich, aki szintén ott volt, hazahívott magához ebédelni. Ugyanis teljesen egyedül volt otthon. A szülei éppen húsvéthétfői kirándulásra mentek a kishúgával. Az Erichnek ilyenkor nem kell velük tartania. Az ő apja nem ad annyit a hagyományra, mint a mienk.

Egyáltalán a Huber Erichnél otthon sok minden egész más, mint nálunk. Nem kell állandóan megkérdeznie, hogy szabad-e úszni menni, vagy moziba, vagy szabad-e meglátogatnia egy barátját. Erich azt mondja, hogy ő nagyjából azt csinálhat, amit akar. De azt is mondja, hogy ennek megvan a maga hátránya, legalábbis az ő családjukban. Mert az anyukája, hát az is azt csinál, amit akar. És néha nem akar főzni, meg vasalni sem. Azt mondja, hogy nem törik le az Erich keze, ha egyszer neki kell kivasalnia az ingét.

Sajnos nem tudom megítélni, vajon letörhet-e az ember keze ingvasalás közben. Ugyanis én még soha nem vasaltam ki egyet sem. Sőt még vasalót sem fogtam kézbe soha.

Mindenesetre az Erichnél irtó jópofa minden. A szobája a rendetlenség eldorádója. A padlón szanaszét könyvek hevernek játékkártyák és alsónadrágok társaságában, közöttük meg az Erich iskolai holmija. És az egyik falra zsírkrétával egy freskót festett. A szobaajtajára pedig nagy betűkkel ki van írva: Felnőtteknek belépni tilos!

Csináltunk sonkát tojással. Utána elmentünk moziba a Volt egyszer egy vadnyugatra. Aztán betértünk a Gogóba egy kólára. Meg flippereztünk is.

A Gogóban bent ült Martina a Berger Alexszel, és még egy csomó gyerek is ott volt az iskolánkból. Mindig sokan járnak oda tőlünk. A felnőttek már be se teszik a lábukat, olyan nagy a zsivaj. Martina és én azonban most voltunk itt először. Papa sose engedte meg, hogy elmenjünk a Gogóba. Mindig azt mondta, hogy gyerek ne járjon kocsmába.

De hát Martina legalábbis már nem gyerek. És a Gogo sem kocsma. Ott mindenki kólát iszik. Persze papa a kólát is ellenzi. Azt állítja róla, hogy tönkreteszi a gyomrot. Hogy ezen mit ért, azt nem tudom pontosan. Mindenesetre azt akarja, hogy inkább a házi készítésű szilvalevet igyuk. A mi szilvalevünk viszont undorító, és hasfájást is szoktunk kapni tőle.

Martina meg én csak sötétedéskor mentünk haza a Gogóból. Martina elmesélte, hogy az Anni Westermann féltékeny rá a Berger Alex miatt, én meg elmeséltem neki, hogy gyorsúszásban egy tizedmásodpercet javítottam. És még azt is mondtam, hogy feltétlenül nézze meg a Volt egyszer egy vadnyugatot. Olyan jól elbeszélgettünk, hogy megígértem, adok neki kölcsön a mozira.

Amikor hazaértünk, a papa autója már bent állt a garázsban. A mama a konyhában volt. Húst klopfolt. Olyan vadul csépelte a szeleteket, hogy az egész konyhaasztal ingott.

– Dühös ránk, mert későn jöttünk! – súgtam oda Martinának.

Ez azonban nem volt igaz, mert a mama nagyon kedvesen fogadott bennünket. Mégiscsak valaki másra lehetett dühös.

Nik kint volt a verandán, a nagypapa pedig még nem jött haza. Papa a szobájában volt, a Kumi-Ori király pedig a nagyszobában feküdt a pamlagon, és a bábfilmet nézte a tévében.

Amikor elmentem előtte, odaintett magához.

– Kisfiú, te lakkozni nekem lábujja körmét!

A lábára mutatott. A vörös körömlakk lekopott az egyik nagyujján.

– Mi nem lenni az ön lakája! – mondtam erre a Kumi-Orinak, és azzal továbbmentem. Egyenesen ki a verandára. Megkérdeztem Niktől, hogy milyen volt a kirándulás. Nik le volt törve. Elmesélte, hogy a Kumi-Ori rosszul lett az autóban, mert nem bírja a rázkódást. Kint a réten a naptól kapott fejfájást, aztán ebédelni akartak egy vendéglőben, de a tulajdonos nem engedte be a helyiségbe őugorkaságát, és ezért tovább kellett menniük.

– Te Nik – kérdeztem tőle –, te tudod egyáltalán, hogy a papa mit akar kezdeni az ugorkaival?

Nik bólintott.

– Meg fogja védeni, és segít neki abban, hogy újra király lehessen!

– Haha – mondtam erre –, ezt maga a papa őurasága se gondolja komolyan!

Nik bedühödött.

– De igenis, hogy a papa ezt teszi! A papa mindent meg tud tenni!

– Hát én nem dugnám érte grillsütőbe a csülkömet – feleltem erre.

Nik bután bámult rám, mert fogalma sem volt, hogy mit akarok ezzel mondani. Persze nem is tudhatja, mert ez a legújabb változat arra a szólásra, hogy: valakiért tűzbe tenném a kezem. És csak egy héttel ezelőtt találta ki a Huber Erich.

Aztán a mama hívott bennünket vacsorázni. A papa kijött a szobájából, kivett egy hússzeletet és három darab krumplit a tányérjára, azzal visszavonult. Mindig ezt csinálja, ha dühös ránk. Kumi-Ori lemászott a díványról, és a papa után szaladt. A papa később még egyszer kijött, és bement a konyhába.

A mama utánakiáltott:

– A kicsírázott krumplikat kidobtam a szemétbe!

A papa egy ideig a konyhában szöszmötölt, majd fancsali képpel, kezében a kicsírázott krumplikkal végigvonult a nappalin.

Martina ijedtében elejtette a villáját.

– Képes volt belenyúlni a szemétvödörbe! – hüledezett.

– Pedig hogy undorodik tőle! – fűzte hozzá Niki. – Hát igazán nagyon szeretheti az uborkakirályt!

– Mindenesetre az én kedvemért még sohasem nyúlt a szemétbe! – dohogott a mama.

Este, amikor már ágyban voltunk, a mama és a papa veszekedtek. Nagyon hangosan, mert az én szobámban mindent tisztán lehetett hallani. Martina és Nik is odajöttek, hogy ők is hallhassák.

A mama azt mondta, hogy a Kumi-Ori királynak el kell innen mennie. Hogy hogyan, az neki mindegy. De ő nem tűri meg a házban.

A papa erre azt felelte, hogy ő mindenesetre marasztalni fogja a királyt, és elvárja, hogy a mama barátságosan viselkedjék vele szemben és hogy ezt tőlünk is megkövetelje.

A mama emelt hangon kijelentette, hogy a papa nekünk soha nem engedett meg se kutyát, se macskát, se tengerimalacot, se aranyhalat – noha a gyerekeknek szükségük van állatokra. Most meg ő akar itt tartani magának egy uborkatököt!

A papa erre hangosan visszaszólt, hogy az illető egyáltalán nem uborkatök, hanem egy szegény, bajba jutott király!

A mama kiabálni kezdett, hogy ő fütyül a szegény, bajba jutott királyokra!

A papa visszakiabált, hogy márpedig ő segít a szegény, bajba jutott királyokon, mert ő olyan ember, aki részvéttel van mások iránt, és van szíve.

A mama tovább kiabált, hogy a papa egyáltalán nem olyan ember, aki részvéttel van mások iránt, és szíve van, és hogy ő ezen csak kacagni tud. Aztán hosszan és hangosan kacagott. De nem hangzott valami vidáman.

Aztán a papa közbeordított, hogy a mama ezt nem érti. Egyáltalán semmit nem ért meg, őt a legkevésbé, és ezért fogalma sincs arról, hogy milyen őrületesen fontos lehet, ha egy Kumi-Ori király van a házban.

Aztán közbelépett a nagypapa. Megnyugtatta mindkettőjüket, ők pedig megegyeztek. Ezt rosszabbul lehetett hallani, mert már nem beszéltek olyan hangosan. Csak a felét értettük, de ennyi világosan kiderült belőle: a Kumi-Ori bent marad a papa szobájában, és onnan nem jön ki. A papa gondoskodik róla, és eteti. És ő veszi meg a kicsírázott krumplit is. A mamának és nekünk egy pillantást sem kell vetnünk a Kumi-Orira. Csak abban nem tudtak dűlőre jutni, hogy vajon a mamának ki kell-e takarítania ennek ellenére a papa szobáját vagy sem.

Mielőtt Martina visszament volna aludni, még odasúgta nekem:

– Ha az ugorkai egy fogékony uborka lenne, már régen szedte volna a sátorfáját! Hiszen láthatja, hogy csak veszekedés van miatta!

Nik nem értette.

– Hülyék vagytok – mondta. – Mégiscsak jó játék ez a király!

Ötödik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 5. pontja

Elhatároztam, hogy nem írom többé azt, hogy „a papa”, vagy „a mama”, vagy „a Niki”, mert azt tanultam nyelvtanból, hogy ez tájnyelvi jellegű, és csúnyán hangzik. (Viszont lehet, hogy nem tudok róla leszokni.) írok az apai aláírásokkal kapcsolatos sorscsapásról. Meg arról, hogy nem tudtam elaludni. És hogy hogyan aludtam el mégis. És hogyan támadt fel bennem a gyanú, bár a dolgot nem tudtam alaposabban végiggondolni

Másnap nem volt időm arra, hogy az ugorkaival törődjek. Ez volt a húsvéti szünet utolsó napja. Rettentő sok volt az elmaradásom, ami a feladatokat illeti, meg hát egy problémával is küszködtem.

Az úgy volt, hogy három hete kaptuk vissza az utolsó matekdolgozatot. És noha én minden példát csak egy kicsit rontottam el, a Haslinger mégis egyest adott rá. Alá pedig ezt írta: „az apa aláírását kérem!!!”

Három felkiáltójellel.

Mindenki mástól elég neki az anya aláírása. Minthogy azonban rám pikkel, engem folyton ezzel az apai aláírással nyúz.

Hát a papának semmiképpen sem mutathattam meg a matek egyest. Ugyanis már a legutóbbinál is lekevert egy pofont, és azt mondta, hogy ha még egyet hozok, akkor nem mehetek többé az egyesületbe, és zsebpénzt sem ad többet.

Ezért nem mutattam meg otthon az egyest, és ezért nem volt apai aláírásom a legközelebbi matekórán. A Haslinger büntetésből négy mértani haladványt adott fel – szintén apai aláírásra. A következő órán bemutattam neki a négy sorozatot meg a dolgozatfüzetemet, de persze aláírás egyiken sem szerepelt. Ekkor felemelte a büntetésemet nyolc haladványra. És megint csak apai aláírást kért.

Így gyűltek ezek matekóráról matekórára. Holnap pedig hatvannégy haladványt és hat apai aláírást kellene bemutatnom! De hát hatot hatszor olyan nehéz szerezni, mint egyet. És most már igazán nem mehetek oda a papához – a Kumi-Ori vita óta…

A nagypapának és a mamának sem szóltam inkább semmit. Mert valószínűleg elmesélték volna a papának.

A Huber Erich azt javasolta, hogy hamisítsak. Azt mondta, az ilyesmi könnyen megy. ő is mindig ezt csinálja. De hát az Erich egyszerű eset. Ő már elsőtől kezdve rossz tanuló. Ősidők óta hamisítja az aláírásokat. A papája igazi aláírását a tanárok nem is ismerik.

A jegyzetfüzetemben azért kipróbáltam. De hát a papának olyan kövér, széles betűi vannak. Azt senki sem tudja utánozni!

Igazán kétségbe voltam esve. Mereven bámultam a falon lévő lyukakat. Legszívesebben bőgtem volna. Újra és újra csak arra kellett gondolnom, mikor két héttel ezelőtt a Schubert Misivel mentem haza. Csak úgy lassan poroszkáltunk, és közben szidtuk az iskolát meg a Haslingert. Egyszerre csak Misi azt kérdezi:

– Mit gondolsz, Wolfi, a Haslinger csak matekból fog elvágni, vagy földrajzból is?

Még életemben nem ijedtem úgy meg, mint akkor. Arra, hogy megbukhatok, becsületszavamra azelőtt sose gondoltam. Magamtól eszembe se jutott volna. Mindamellett igen valószínű volt. összeszámoltam a matekdógajegyeimet: egyes, egyes, kettes meg kettes, egyes, egyes, és elosztottam őket hattal. (Ennyire még tudok számolni!) Egy egész három jött ki periodikusan! A földrajzfeleleteim pedig feltehetőleg periodikusan egy egész kettőre jönnének ki. Átlagban!

Misi akkor megpróbált vigasztalni.

– A Haslingernél mindig lehet javítani. – Meg hogy: – Ha az utolsó két matekdolgozatot megírod hármasra, akkor megúszod!

De hát Misinek fogalma sincs semmiről! Én! Hogy én hármasra a Haslingernél?! Előbb szakad le az ég!

Egész úton hazafelé egy szót se szóltam többet. Azt sem hallottam, miket hord még össze Misi a vigasztalásomra. Az agyamban csakis ez zakatolt: megbukom, megbukom, megbukom… Ezért nem is tanultam az egész húsvéti szünetben. Valahányszor elővettem az iskolatáskámat és ki akartam nyitni, az agyam máris elborult: megbukom, megbukom, megbukom…

Igazán, mindennap megpróbáltam. És mindig ugyanaz történt. Semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy „megbukom”. Csak akkor könnyebbültem meg egy kicsit, ha az iskolatáskámat bevágtam a sarokba. Akkor végre más is az eszembe jutott.

Most azonban itt volt a szünidő utolsó napja, és valaminek történnie kellett. Ott ültem éppen az íróasztalomnál, előttem a jegyzetfüzet tele elfuserált apai aláírásokkal. Ekkor bejött Martina. El akarta kérni a ceruzahegyezőmet, hogy tűhegyre faragja a ceruzáit.

Martina szeret ilyeneket csinálni. Az iskolai holmiját mindig őrületes rendben tartja: a tollához mindig két pótbetét, a füzetek borítóban, az iskolatáskájában soha egy szem morzsa, soha egy rágógumi. Még a háromszögletű vonalzóira sincsen soha semmi rákarcolva. A színes ceruzái pedig mindig egyforma hosszúak. Hogy csinálja, számomra rejtély. Nálam a piros ceruza már csonk, amikor a barnát még alig használtam.

Szóval Martina a hegyezőért jött. Meglátta a lapokat az apai aláírásokkal, pedig letakartam őket a kezemmel. És hát nem hülye. Rögtön tudta, mi újság. Azt mondta, hogy ennek semmi értelme. Ettől minden csak rosszabb lesz.

– El tudod képzelni – kérdeztem tőle –, hogy én ma este odamenjek a papához és az orra alá dugjak öt büntetőt meg egy egyest?

Martina nem tudta elképzelni. Megpróbált ő is néhány apai aláírást. Azok sem voltak jobbak, mint az enyémek. Erre azt mondta, hogy biztosan eszébe fog jutni valami megoldás, csak ehhez szüksége van néhány napra. Addig vigasztaljam meg a Haslingert és mondjam azt neki, hogy az apám elutazott, és csak a hét végén jön meg. Ha akarom, tette még hozzá, ő is elmegy hozzá és igazolja, hogy papa tényleg elutazott.

Noha nem tudtam elképzelni, hogy ezt a Haslinger beveszi, mégis valahogy megkönnyebbültem. Különösen azért, mert Martina kijelentette, majd ő ügyel rá, hogy meg ne bukjak. Segíteni fog a tanulásban. Kitolunk a Haslingerrel, mondta.

Vacsoránál hallgatagon ültünk. A papa ugyan odajött az asztalhoz, de nem szólt semmit. Ezért mi is csöndben voltunk. Egyedül Nik lafatyolt. Vacsora után a papa kihozta a konyhából az utolsó darab kicsírázott krumplit meg egy rothadásnak indult fokhagymagerezdet, és elvonult a szobájába. Előtte még odaszólt nekünk:

– Holnapra minden kész az iskolára?

Nik ledarált egy húsvéti verset. Valami nyusziról, rétről meg szimatoló orról. Martina megbökött.

– Most mondd meg neki! – súgta.

Egy lépést tettem a papa felé.

Papa egyik kezében a krumplit és a fokhagymát tartotta, a másikkal dicsérőleg paskolta, simogatta Nik fejét. Aztán rám nézett. Pillantása és a Haslingeré között nem volt semmi különbség.

– Akarsz tőlem valamit? – kérdezte.

Martina intett. Én azonban megráztam a fejem, és bementem a szobámba.

– Gyáva! – sziszegte utánam Martina.

Ezen az éjszakán még sokáig ébren feküdtem. Pedig dögfáradt voltam. Megpróbáltam az alvást a jobb oldalamon, a bal oldalamon, a hátamon és a hasamon. Sehogy se tudtam elaludni. Hallottam, amint a városháza órája elüti az éjfélt. Elhatároztam, hogy valami nagyon szépre fogok gondolni, például arra, hogyan leszek majd ifjúsági bajnok hátúszásban. Elképzeltem, ahogy az emberek ünnepelnek, velük a papa is. Ekkor azonban egyszerre csak kijött az egyik öltözőkabinból a Haslinger. Ott voltak a kezében a mértani haladványaim meg a dolgozatfüzetem, és azokkal hadonászott. Áttörte magát az éljenzők tömegén, és odafurakodott a papához, hogy aláírassa vele őket. A papa ekkor abbahagyta a hurrázást… Aztán arra gondoltam, lehet, hogy nyáron elmegyünk Olaszországba. Szépen kiszíneztem magamnak a képet, hogy a napon fekszem, és fagyit eszem, de egyszerre csak megint közbelépett a Haslinger. Hirtelen felbukkant mellettem a strandon, és azt süvöltötte:

– Hogelmann! Maga csak ne sütkérezzen itt! A bukottak maradjanak fehérek!

Éppen arra gondoltam, milyen szép is volt tegnap a Gogóban, ekkor azonban hirtelen az ugorkait láttam ott ülni a flipperen, aki azt súgta a fülembe:

– Mi megmondani apjának, mert nem tűrhetni az ilyen disznóság!

Gondolhattam a legszebb dolgokra, mégis mindig valami szörnyűséges sült ki belőle. Aztán elkezdtem félni. Beképzeltem magamnak, hogy valami ropog, csikorog és zizeg a szobámban. Nem mertem felgyújtani az éjjeliszekrényen a lámpát, hogy megnézzem, mi az. A lábujjaim kikandikáltak a takaró alól. Szerettem volna behúzni őket. Nem akartam, hogy bármi is takarás nélkül maradjon belőlem, de még arra sem volt merszem, hogy egy ujjamat mozdítsam. Az örökkévalóságig feküdtem igy hallgatva a ropogást és a zizegést. Néha elhaladt egy-egy autó az utcán, és vékony fénycsíkot vetett a takaróra. A csík aztán falról falra vándorolt. Még ettől is féltem.

A papa azt mondja, hogy az én koromban már ne féljen egy fiú. A nagypapa viszont úgy vélekedik, hogy csakis a teljesen idióták nem félnek soha. A mama a pókoktól, a cserebogaraktól, a ki nem fizetett számláktól és a villanydrótoktól fél. Ha a Niknek éjszaka ki kell mennie, nem meri lehúzni a vécét, mert fél a zajtól. A Martina fél, amikor este egyedül kell átmennie a sötét fasoron, és nincs mellette senki felnőtt. A nagypapa pedig attól fél, hogy újból gutaütést kap, és akkor már egyáltalán nem fog tudni menni és beszélni, sőt lehet, hogy meghal.

És a papa is fél. Ugyan nem vallja be, de én észrevettem. Az úton például, amikor előzés után nem tud idejében visszasorolni a konvojba, és szembejön egy autó. Meg tavaly, amikor azt hitte, hogy gyomorrákja van. Amikor megkapta a leletet, olyan vidám lett, hogy rögtön észre lehetett venni, mennyire félt annak előtte.

Hát ezeket mondtam én el magamban, miközben valami zizegett. Azért mégis örültem, hogy senki sem volt ott, aki látta volna, mennyire félek. Persze, ha valaki ott lett volna, akkor meg feltehetőleg egyáltalán nem féltem volna, ezért megint csak azt kívántam, bárcsak itt lenne valaki mellettem.

Régen, amikor még kicsi voltam, mindig beszaladtam a mamához, ha féltem éjszaka, és nála aludtam tovább. Még emlékszem, milyen jó volt. A mama puha volt, és meleg.

Ahogy ezen gondolkoztam, milyen is volt régen, elaludtam.-Még álmodtam is. De már nem tudom, mit. Csak azt tudom, hogy nagyon kellemes álom volt.

Amikor reggel a Martina bekopogott az ajtómon, és bekiáltotta, hogy „felkelni, felkelni”, egyszerűen nem akartam felébredni, olyan jól éreztem magamat az álomban.

Martina azonban tovább kopogott – mindennap így tesz –, és nekem föl kellett kelnem. Kikászálódtam az ágyból. Rögtön eszembe jutottak újra az apai aláírások, a mértani haladványok meg a Haslinger. Olyan düh fogott el, hogy miért is vagyok ilyen szörnyen egészséges, hogy elirigyeltem Niktől a folyton gennyes manduláit. Persze akkor meg a mama hitte volna azt, hogy csak színlelem a torokfájást.

Kicsoszogtam a fürdőszobába, és ellöktem a Martinát a mosdó mellől. Különben háromnegyed nyolcig nyomogatta volna a mitesszereit az orrán. Aztán meg nyivákol, hogy az orra dagadt és piros.

Martina becsukta mögöttem a fürdőszobaajtót, és így szólt hozzám:

– Wolfi, te szerencsétlen, teljesen meghülyültél?

Megkérdeztem, hogy miért hülyültem volna meg.

Ekkor Martina előhúzott a fürdőköpenye zsebéből egy összegyűrt cédulát. Ez egyike volt ama lapoknak, amelyeken kipróbáltam a papa aláírását. Martina azt mondta, hogy ez a cédula a nappaliban feküdt a padlón. Ott találta meg tíz perccel ezelőtt.

Pontosan tudtam, hogy minden aláirásos cédulát kis golyókká gyűrtem össze, és bedobtam őket a papírkosárba. Egész biztosan nem veszítettem el egyet sem a nappaliban. De már fél nyolc volt, sietnem kellett. Nem volt idő megbeszélni Martinával a dolgot. Ám gyanú ébredt bennem, szörnyű gyanú. Minduntalan arra a zizegésre és ropogásra gondoltam, amit a szobámban hallottam, és amely talán mégsem volt képzelgés.

Noha bizonyítékom nem volt, így szóltam magamban:

– Átkozott ugorkai, ha megcsíplek, kitekerem azt a kelt tészta nyakadat!

Hatodik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 6. pontja

Megpróbálom elmagyarázni, hogy mi van köztem meg a Haslinger között, és hogy miért olyan reménytelen az egész. Minthogy nehéz és bonyolult ügyről van szó, egy egész fejezetet szánok rá

Elballagtunk Martinával az iskolába. Be akarta nekem beszélni, hogy a Haslinger nem is olyan vészes, és hogy nem történhet velem semmi baj.

– Ugyan mit tud csinálni ? – mondta. – Legfeljebb egy hetedik apai aláírást is követelhet tőled. És hogy hattal vagy héttel vagy adós, az már igazán mindegy!

Martina kitűnő tanuló. És az osztályelsőknek fogalmuk sincs holmi egyesek körüli problémákról vagy aláírási nehézségekről. Meg se próbáltam neki megmagyarázni, mi mindent tehet ellenem a Haslinger.

Az iskola kapuja előtt mérlegeltem, nem volna-e a legegyszerűbb elmenekülni. Hiszen ha elveszett gyereket keresnek a tévében, annak is mindig beígérik: „Jöjjön haza, nem fogják megbüntetni!”

Sajnos addig gondolkodtam azon, hogy hol rejtőzhetnék el pár napra, míg odaértem az osztályajtóhoz, és be is csöngettek.

Aztán kiderült, hogy fölösleges volt az izgalom, mert vannak még csodák. Haslinger beteg volt. Helyette Félix tanár úr jött be. Egy órát fordítottunk vele latint. Hétszer önként jelentkeztem; annyira örültem.

Óra után, a szünetben a Slawik Berti, az a szemétláda azt mondta:

– Kár, hogy beteg a Haslinger. Már előre örültem. Ma százhuszonnyolc haladványt adott volna föl a Hogelmann-nak!

A fiúknak az osztályban – a barátaimat is beleértve – a Haslingerrel való hadakozásom jó szórakozás. A Slawik már fogadott is a Schestakkal. Bizonyára én is nevetnék, ha nem rólam lenne szó.

Nagyon vicces jelenet lehet, amikor bejön a Haslinger, és azt mondja, „leülni”, aztán rám néz, és így szól:

– Hogelmann, Wolfgang!

Én meg fölállok és felelek:

– Igen, tanár úr!

A Haslinger elöl áll a táblánál, én meg hátul az utolsó padban. Egymást nézzük. Három perc nézés után – a Berti lemérte stopperral – azt mondja a Haslinger:

– Hogelmann, Wolfgang, én várok!

Erre én megint azt mondom, hogy:

– Igen, tanár úr! – azzal veszem a halom példát, kimegyek a táblához, és átnyújtom őket a Haslingernek,

A Haslinger átnézi a számításokat, és megkérdezi:

– Hogelmann, hol vannak az édesapja aláírásai? (Ugyanis magáz bennünket.)

Én meg ott állok, és nem nézek rá, hanem helyette a feketére olajozott padlót bámulom. Éppen ott, ahol állok, egy darab parketta meglazult. Ha a jobb lábammal rálépek, hangosan nyikorog.

A Haslinger megszólal:

– Hogelmann, Wolfgang, nincs semmi mondanivalója?

Rálépek a jobb lábammal a parkettára, és tovább bámulom a padlót. Ekkor Haslinger kiabálni kezd:

– Feleljen!

Én azonban nem felelek a Haslingernek, mert tényleg nem tudom, hogy mit mondjak. Csak nyikorogtatom a parkettát.

Úgy körülbelül egy perc múltán a Haslinger rám üvölt:

– Még egyszer ennyi példát! Leülni!

Visszamegyek az utolsó padba, a Haslinger helyrerángatja a nyakkendőjét, a szürke szemüvegét erősebben rányomja az orrára, és fújtatva így szól a többiekhez:

– Megkezdjük az órát!

A számtan soha nem volt az erősségem, már alsóban sem. Meg a múlt évben sem. De azért egy hármasra futotta.

Tavaly Bauer tanár úr tanította a matekot, ő azt, amit nem értettem, mindig újra elmagyarázta. Egészen addig, amíg föl nem fogtam. A Haslingert nem kérdezhetem meg, ha valamit nem értek. A Haslingerrel az egész ügy el van fuserálva, ő ugyanis nem csak úgy egyszerűen mint tanár dühös rám, hanem három éve teljesen magánügyből kifolyólag. Az idén tanít először az iskolánkban, de én már azóta ismerem, amióta megvettük a házat. Ott lakik a sarkon. A gyerekek az utcánkban csak „szürke eminenciásnak” hívják, merthogy minden szürke rajta. A haja, a szeme, a bőre, az öltönye és a kalapja. Csak a foga sárga. Nem tudtam, hogy matektanár, azt meg végképp nem, hogy egyszer ő lesz majd az osztályfőnökünk. A többiek mindig azt mesélték, hogy régiségkereskedő.

Amikor a Haslinger, akiről még akkoriban egyáltalán nem tudtam, hogy így hívják, mereven és szürkén végigvonult az utcánkon, hát az mindig felingerelt. A többi gyereket is. Rothadt gyümölcsöket dobáltunk utána meg cseresznyemagokat. És üvöltöztünk is a háta mögött.

Egyszer csúzlival megcéloztam a szürke, kalapját. De nem a kalapot találtam el, hanem a bal fülét. Oldalba is taszítottuk, ha elment mellettünk. Úgy tettünk, mintha verekednénk. Aztán egyikünk meglökte a másikat, az meg ráesett a „szürke eminenciásra”. Utána „ó, bocsásson meg, kérem”, mondtuk, s azzal vihogva elszaladtunk.

Még idén, az iskolakezdés előtt egy nappal megdobtam a „szürke eminenciást” a kerítésen keresztül egy vízzel telt nejlonzacskóval. A vállát érte, és ott szétpukkadt. A fél oldala vizes lett tőle.

Amikor aztán a rá következő első iskolanapon bejött az igazgatónk az osztályba és mögötte a Haslinger, azt hittem, elájulok félelmemben. Ám még mindig nem fogtam föl a szörnyű igazságot a maga teljes valójában. Azt hittem ugyanis, hogy a „szürke eminenciásnak” betelt a pohár, és a vizes zacskó miatt akar panaszt tenni. Éppen azt latolgattam, letagadjam vagy bevalljam-e a dolgot, amikor megszólal a diri:

– Kédves fioim! (A diri meg az ő magánhangzói! Folyton felcseréli őket, mert azt hiszi, hogy így hivatalosabb a stílusa.)

Szóval azt mondja:

– Kédves fioim! Széretétt Bauer tonár urotokat mától áthélyézték! Itt hozom néktek a kédves Haslinger tonár urot. Mától ő lész az osztályfőnökötök! Rémélem, jól kijöttök mojd égymással.

Azt hittem, hogy megüt a lapos guta!

A Haslinger azt mondta, hogy „leülni”, a diri meg azt, hogy „viszontlátásra”, és kiment.

Utána a Haslinger felolvasta a névsort, és mindenkinek fel kellett állnia, hogy megismerjen bennünket. Amikor engem szólított, mit volt mit tennem – lassan felálltam.

Rám nézett:

– Úgy, úgy, szóval ez a Hogelmann!

Többet nem szólt, de ahogy nézett, az nekem elég volt.

Iszonyú dühös lettem a sorsra, mert nem tudom megérteni, miért mindig csak velem történik ilyesmi.

Ugyanis: a VI/A-ban ott ül a Dworák meg a Meissel, a VI/B-ben a Birninger meg a Deiks és az V/C-ben az Androsch, a Novotny meg a Spiel. ök velem együtt ugyanúgy hergelték a Haslingert. Az Androsch még jobban is. ő volt mindig a legkomiszabb. És különben is a Novotny meg a Spiel kezdték az egészet! De velük persze nem történik semmi! Nekik nem helyezik át az osztályfőnöküket! Csak pont az enyémet! Pont nekem hozza ide a diri a Haslingert!

Martina – otthon ő az egyetlen, aki tud az egész ügyről –, a Martina azt mondta, hogy csak ne sajnáljam magam emiatt, mert én magam vagyok az egésznek az oka. Békén kellett volna hagynom a Haslingert, mert ő se vétett soha nekem. Ha valaki sovány, szürke színű, és sárga fogai vannak, az még nem ok arra, hogy piszkálják. Az meg aztán egyáltalán nem, hogy a többiek is ezt tették, az legfeljebb ostoba kifogás.

Na, ő könnyen beszél! Mondta volna ezt három évvel ezelőtt, amikor heccelni kezdtük a Haslingert! Bezzeg akkor csak elhúzta a száját, ha erről beszéltem. Most már fújhatja az erkölcsi prédikációit! Amióta a „szürke eminenciásból” Haslinger és osztályfőnök lett, úgysem vágtam hozzá több vizes zacskót, de még cseresznyemagot sem.

Hetedik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 7. pontja

Rájövök, hogy az ugorkai nem tartja a megállapodást. A nővérem és imádottja vizes lesz; de nem miattuk nyúltam a kerti locsolóért. A kitűnő tanulóknak is vannak nehézségeik az életben. A káromkodás csak ideig-óráig segít

A csodálatos, Haslinger-mentes iskolai nap hamar véget ért. A kapu előtt meg akartam várni Martinát, de aztán láttam, hogy a Berger Alex is ott áll. És minthogy holtbiztosán Martinát leste, egyedül mentem haza.

A kertkapunk zárva volt. Átmásztam a kerítésen. A ház ajtaját zárva találtam. A nyitott konyhaablakon keresztül ereszkedtem be a házba. Tulajdonképpen van egy kulcscsomóm, rajta az összes kulcs – a kertkapuhoz, a házhoz, a pincéhez, a garázshoz és a padláshoz. A papától kaptam a tizenkettedik születésnapomra. Van a kulcscsomón egy függő is, egy piros versenyautó, amely mellesleg zseblámpa, és lehet vele tülkölni. Néhány napja azonban nem találom a kulcscsomómat. Egyszerűen eltűnt. Mamát nem akartam megkérdezni, hogy nem látta-e takarítás közben, mert rögtön azt gondolná, hogy elvesztettem, és megtalálta egy betörő. Nem tudna éjjel aludni, és nyúzná a papát, hogy csináltasson új zárakat, mert ő fél a betörőktől.

Szóval bemásztam a konyhaablakon át a házba.

A konyhaasztalon két cédulát találtam. Az egyiket a mama írta, hogy dauer és szőkítés végett a fodrásznál van és hogy melegítsük meg ebédre a káposztát.

A másik cédula a nagypapától származott. Ezen a következő állt: „Elmentem Nikért az iskolába. Utána kimegyünk a parkba! Üdv, nagypapa!”

Mindig a nagypapa hozza el Niket az iskolából. Ugyanis a Nik különben nem jön haza. Inkább elmegy Huberthez, az asztalosunkhoz.

Először azt gondoltam, hogy na, most egyedül vagyok a házban, de aztán eszembe jutott, hogy itt van Kumi-Ori is. Odamentem a papa szobájához, és belestem a kulcslyukon. De semmit sem láttam, és hallani sem hallottam semmit. Ekkor kinyitottam az ajtót, és körülnéztem. Mindenhová bekukkantottam, még a szekrénybe meg az ágy alá is meg a papírkosárba. Az ugorkai sehol sem volt.

Akkor már tudtam, hogy nem tartja magát a papa és mama közti megállapodáshoz, és bizonyára kijön a papa szobájából, ha a papa nincs itthon.

Az egész lakást átkutattam utána.

Már-már feltámadt bennem a remény, hogy a kumi-ori alattvalók megtalálták királyukat, és leszámoltak vele. A konyhaablakon át újra lemásztam a kertbe. Ott is körülnéztem. Ám a kertben sem volt semmiféle Kumi-Ori király.

A kapunk előtt ott állt a Martina az Alexszel. Úgy tűnt, mintha vitatkoznának. Ezen nagyon elcsodálkoztam. Ugyanis mindig kézen fogva járkálnak, és az Alex mint a birka bámul a kerek szemüvege mögül a Martinára, Martina meg ugyanúgy a frufruja alól az Alexre, miközben sugdolóznak. Ma azonban nem sugdolóztak, hanem meglehetősen hangosan beszéltek. És korántsem bámultak úgy, mint a birkák, inkább nagyon is úgy méregették egymást, akár a tigrisek.

Hallottam, amint az Alex ezt mondja:

– Ha hagyod, hogy úgy kezeljenek, mint egy kisbabát, akkor úgy kell neked!

Meg ezt:

– Ne hagyd, hogy megtiltsák a legártalmatlanabb dolgokat!

Mire a Martina:

– Te könnyen beszélsz, mert az apád meglépett. Anyámmal én is meg tudnám beszélni!

Aztán:

– Hát tessék, vidd magaddal az Anni Westermannt, te hülye! Neki biztosan szabad!

Persze még sokkal többet is mondtak, de csak ennyit hallottam tisztán. Túl lusta voltam ahhoz, hogy a konyhaablakon át megint bemásszak a házba. El akartam kérni Martinától a kulcsot. Hát ahogy odaérek a kertajtóhoz, megcsillan valami az orgonabokorban. Méghozzá vörösen csillog! Az ugorkai koronájának a drágakövei voltak. Ott guggolt egész idő alatt az orgonabokor tövében, és hallgatta, hogy mit beszél a Martina meg az Alex. Annyira fülelt, hogy engem nem is vett észre.

Na várj csak, te gaz tökkutyafajzat! – gondoltam. Először meg akartam célozni a fejét egy kővel. Ám nem tudtam, vajon kibírja-e az a kelt tészta koponyája. És végül is nem akartam, hogy egy királyi tetem heverjen az orgonabokor alatt.

Mellettem a fűben ott feküdt a locsolócső. Felvettem, és néhány lépéssel közelebb lopakodtam Kumi-Orihoz. Hirtelen jó erősen kinyitottam a csapot. Először a koronát spricceltem le a fejéről, majd tetőtől talpig víz alá fogtam. Vagy a vízsugár volt nagyon erős, vagy a Kumi-Ori nagyon gyenge. Mindenesetre úgy odapasszíroztam a kerítéshez, hogy moccanni sem tudott. Közben rikácsolt:

– Hogelmann úr, Hogelmann úr, segíteni nekem! Maga kisfia rám törni!

Nem állhattam meg vigyorgás nélkül. Azt gondoltam magamban: Te ugyan nyivákolhatsz a Hogelmann urad után! ő most ott ül a biztosítóban, és számol!

Még jobban megnyitottam a csapot, és tovább locsoltam. Ekkor kinyílt a kertajtó, és Martina viharzott be rajta.

– Meggárgyultál, kisfiam?! – üvöltötte felém.

Csupa víz volt. A haja beleragadt az arcába és a ruhájába, mindene elázott. A Berger Alex is bedugta a fejét a kertkapun, ő is csuromvizes volt. Hosszú haján csurgott le a víz. Lezser szürke pulóvere egész feketének látszott.

– Az a hülye öcséd éppen hozzád való, te buta liba! – üvöltötte.

Azzal elment.

– Ne haragudj – mondtam Martinának, miközben teljes erővel tovább locsoltam –, kissé bevizeztelek benneteket, de sajnos móresre kell tanítanom a felséges uborkát, és éppen a bosszú gyönyöre tölti el lelkemet!

Martina meglátta a kerítéshez tapasztott ugorkait. Figyelmeztetett, hogy hagyjam abba a locsolást, mert még meg találom ölni. Akkor elzártam a vizet. De nem túl szívesen. Az ugorkai lepottyant a kerítésről. Megrázta magát, akár a kutya úszás után. Aztán elgaloppozott.

Martina odaszaladt a bokorhoz. Fogta a koronát és utánapenderítette Kumi-Orinak.

– Itt van neki maga hülye koronája, ami nélkül nem tudja élni!

Martina „bee”-t kiáltott, és szamárfület mutatott neki.

Kumi-Ori futás közben elkapta a koronát, benyomta a fejébe, és eltűnt a ház sarkánál.

– Micsoda gyönyörűség volt – mondtam Martinának elégedetten.

Ő azonban még mindig ott guggolt az orgonabokornál.

– Wolfi, nézd csak! – kiáltotta.

Odanéztem.

A bokor alatt még valami piros csillogott. A kulcscsomómról a kis versenyautó-fityegő! És mellette ott volt a kulcscsomó is!

– Itt vesztetted el? – kérdezte Martina.

Megráztam a fejemet.

– Én nem szoktam orgonabokrok alá bemászni, hogy kihallgassak embereket. Tehát nem veszítek el ott kulcsokat sem! – feleltem.

Egymásra néztünk.

– Bárcsak a papa az ugorkai helyett egy tucat mérges kígyót tartana a házban! – mormogta Martina.

Eltettem a kulcscsomót, és azt mondtam, hogy nagyon igaza van.

Később Martina átöltözött, és megmelegítettük a káposztát. Jó íze lett volna, ha Martina nem veszi a fejébe, hogy indonéz módra meg kell kicsit fűszerezni. Azt mondta, hogy majd nasi-gorenget csinál belőle. Mama fűszerespolcáról mindenféle magokat és porokat szórt bele. Ez nem tett jót a káposztának. Olyan fura lett. Nem tudom megmondani, hogy milyen.

A disznósült az finom, meg a barackos gombóc is. És a krumplifelfújt. A lencseleves undorító. A spenót is az meg a pacal is. De ez a káposzta nem volt se finom, se undorító. Egyáltalán nem olyan volt, mint valami étel. Azért mégis bekanalaztam, mert örömet akartam szerezni Martinának.

Martina egy falatot sem evett belőle, nem az íze miatt, hanem mert boldogtalan volt. Elmesélte, hogy már nem szeretik egymást a Berger Alexszel. Mivelhogy az Alex azt mondta, hogy ő az ilyen barátnőt, mint a Martina, semmire sem tudja használni. Akinek este soha nincs ideje, aki még szombaton se tud eljönni sehová. Őneki ugyanis a barátnő bulikra kell, meg kerti ünnepségekre. Azonkívül a barátjával sátorozni megy nyáron Jugoszláviába, és a Martinának el kell döntenie, hogy velük megy-e vagy sem. Ha nem, akkor az Anni Westermannt viszi magával.

Martina zokogott, miközben ezt mesélte. Nagyon csodálkoztam rajta, mert mindig azt hittem, hogy neki minden jól megy. Hiszen osztályelső. Még csak nem is sejtettem, hogy neki is vannak problémái.

Martina megígérte nekem, hogy velem tanulja a matekot, és hogy a Haslingerrel való hadakozás ügyében is kitalál valamit. Épp ezért nagyon szerettem volna én is kitalálni és megígérni neki valamit. Legalább meg szerettem volna vigasztalni. De nem tudtam, hogy kell. Legfeljebb a Nikét tudom megvigasztalni. Neki ad az ember egy cukrot, vagy elénekli, hogy: „Gólya, gólya, gilice…” Minthogy nem jutott eszembe semmi vigasztaló, elkezdtem szitkozódni.

– Hülye – mondtam. – Szemét disznó.

– Hogy én? – zokogta Martina.

– Dehogyis – nyugtattam meg –, a Berger Alex, az a fajankó meg a többi disznó, akik ilyen hülye szemetek!

– Igen – mondta Martina –, meg az ugorkai, az a gaz, az az átkozott!

– Az a seggfej! – mondtam én.

– Az a csipkés fülű! – mondta Martina.

Teljesen nekivadultunk. Mindenféle gorombaságot összeüvöltöztünk, ami csak az eszünkbe jutott. Újakat is kitaláltunk. Nem nagyon elméseket, de legalább jó közönségesek voltak. És nekünk ez volt a fontos.

Ettől megkönnyebbültünk. Majdnem elnevettük magunkat. Rengeteg tervet kovácsoltunk a jövőre vonatkozóan: hogy visszavisszük az ugorkait a pincébe, vagy leadjuk a rendőrségen a következő szöveggel: „Szívélyes üdvözlettel a papánktól!”, és azt fogjuk állítani róla, hogy egy talált tárgy. Vagy hogy a biológiaszertárban beletesszük spirituszba.

Azt is elhatároztuk, hogy pokollá tesszük a Berger Alex életét, és hogy öngyilkosságba fogjuk hajszolni. És hogy a Haslinger nemsokára halálosan megbetegszik, és nyugdíjba kell vonulnia. Meg azt is elhatároztuk, hogy a papának meg fogjuk mondani a véleményünket, meg hogy neki teljesen meg kell változnia. Közben tudtuk, hogy mindez megvalósíthatatlan.

Nyolcadik fejezet, avagy az Irodalomtanár szerinti tagolás 8. pontja

Otthon olyan fagyos a légkör, mint egy fűtetlen szobában. A szétszedett ingaóra alatt mindenfélét találunk. Ettől mama elveszíti a fejét. Majd újra megtalálja

A következő napokban nem történt semmi különös. De jól sem éreztük magunkat otthon. Nyomott hangulat uralkodott. Még a Nik is megérezte. Csak fele annyit karattyolt, mint máskor szokott. A mama sem volt valami vidám. Már az ebédnél is észre lehetett venni. A karajhoz spagettit adott körítésnek, és a darafelfújt csomós volt. A nagypapa folyton újságot olvasott, vagy kuglizni ment. A papa vagy a biztosítóban volt, vagy bent a szobájában.

Na, aztán a mamára rájött a takarítási mánia. Mint az őrült törölgetett, porszívózott, pucolt, fényesített. És az orrától a szája szögletén át az álláig jobbról is, balról is egy ránc húzódott; a haragos elszántságtól.

Hát ez rémes volt. És még rémesebb volt az, hogy úgy viselkedtem a saját házunkban, mint egy betörni készülő tolvaj. A Martina is így volt vele. Ha benyitottunk egy szobába, rögtön gyanakvóan körülnéztünk, hogy nem ül-e ott valaki. Ha valami megzizzent, összerázkódtunk. Folyton azt gondoltuk: Itt fülel az ugorkai!

Ha összeültünk matekot tanulni, és közbe-közbe másról is beszélgettünk, akkor csakis suttogva, nehogy az ugorkai vagy a papa meghallja. Nem nagyon tettünk különbséget kettőjük között.

A mama is valahogy hasonlóképp érezhetett. Egyszer ugyanis fölébredtem éjszaka, és nagyon megéheztem. Kimentem a konyhába, hogy valami ennivalót keressek a jégszekrényben. Nem gyújtottam meg a villanyt, mert a jégszekrény úgyis világít, ha kinyitom az ajtaját. Éppen kihalásztam magamnak egy uborkát az üvegből, amikor nyílt a konyhaajtó, és a mama éles hangját hallottam:

– Na várj csak, te bestia, most elkaplak!

Azzal felkattintotta a villanyt. Hálóingben volt. Éppen lendített egyet a jobb kezében lévő szőnyegporolón. És rettenetesen dühösen nézett. A fején remegett az összes hajcsavaró.

Nagyon megijedtem.

– Talán csak ki szabad venni egy uborkát! – dadogtam.

A mama leengedte a porolót. Nekidőlt a falnak.

– Ja, csak te vagy? Azt hittem, hogy…

– Mit hittél? – kérdeztem.

Közben az uborkát kerestem, amit ijedtemben kiejtettem a kezemből. Mama nem akarta megmondani, hogy mit hitt. Az uborkát megtaláltam a konyhaasztal alatt.

– Azt hitted – mondtam –, hogy a Kumi-Ori lopakodik a konyhában!

A mama erre azt felelte, hogy nem igaz, és hogy menjek aludni, mert különben elszalasztom az éjfél előtti szakaszt, ami a legegészségesebb.

Martina is megpróbált beszélni a mamával az ugorkairól meg a papáról. A mama azonban mereven elzárkózott. Folyton csak azt mondta, hogy a Kumi-Orihoz neki semmi köze, nem érdekli, az a papa dolga. És hogy nem hagyja, hogy előtte szidják a papát. Azt nem szabad a gyerekeknek. Különben is vannak még rosszabb papák is, mint a mienk (ez tény, de ezt soha nem is vitattuk).

A nagypapa éppoly hajthatatlan volt, akárcsak a mama. Kijelentette, hogy ő nem töri a fejét menekült uborkákon.

– Azért ez nem szép tőled! – mondtam neki. – Te éppúgy ellene vagy az ugorkainak, mint mi. Akkor meg parancsold meg a papának, hogy dobja ki! Te vagy a papa papája, te vagy az egyetlen, aki szólhatsz neki!

A nagypapa azt állította, hogy egy bizonyos kortól kezdve az ember már nem írhat elő semmit, és nem parancsolhat a gyerekeinek. Meg azt, hogy:

– Különben is késő! Rögtön az első napon ki kellett volna dobnunk az ugorkait! A fiam most már nyakig benne ül a slamasztikában!

Meg akartam tudni, hogy érti azt, hogy késő van, és miféle slamasztikában ül nyakig az ő fia.

A nagypapa erre azt felelte, hogy azt nem mondhatja meg, mert egyelőre ez csak feltételezés. És hogy hagyjam békén. El kell olvasnia a vezércikket.

Ezenkívül még egy csomó bosszantó dolog történt. Hirtelen eltűnt a Martina naplója. Meg három levél, amelyeket a Berger Alex békülés végett írt neki. Az én bélyegeim is odalettek. (Tulajdonképpen a papáéi voltak, csak elcsentem őket, hogy megmutassam az iskolában, és a Slawik Bertinek fennakadjon a szeme.) Meg a kölcsönkönyvtárból származó negyedik felszólításom is eltűnt.

Ekkor azt mondtam Martinának:

– Gondolj csak a cédulára a hamisított apai aláírásokkal! Ki halászta ki a papírkosárból?

Mire Martina:

– És a kulcscsomód!

– Gyerünk! – kiáltottam.

– Gyerünk! – kiáltotta Martina.

Délután volt. A nagypapa és a mama a nappaliban ültek. Mama pulóvert kötött Martinának. Elhaladtunk előttük, és egyenest a papa szobájának rontottunk.

A mama ölébe ejtette a kötést. Ránk kiáltott:

– Nem mentek be oda!

– De! De bizony! – mondta Martina.

Teljesen megvadult, és fölrántotta az ajtót. Kumi-Ori ott ült a papa asztalán, és egy zoknival a koronája drágaköveit fényesítette. A papa legjobb zoknija volt.

– Add ide a naplómat, gazfickó! – üvöltötte Martina.

– És a felszólításomat! – kiáltottam én.

Az ugorkai idegesen megrándult.

– Nekünk nincs semmi!

– Dehogyisnem, nálad vannak! Add ide őket! – mondtam.

– Mi semmit nem adni oda, semmit nem!

Akkor kikaptam a mancsai közül a koronát és a levegőbe tartottam.

– Igen tisztelt uborkatökfej – szóltam halkan –, vagy előadod a dolgainkat, vagy kidobom a koronádat az ablakon, hogy fennakad a diófa legmagasabb ágán!

– Kisfiú, azonnal adjál nekünk vissza korona!

Megráztam a fejemet, és bőszen meredtem rá. Kumi-Ori király nyögve és reszketve lemászott az asztalról a fotelba, majd onnan a padlóra. Közben nyöszörgött:

– Dolgokra szükség van nekünk! Félre kellett tenni, ezzel mutat mi Hogelmann úrnak bizonyítékok hanyag családról! Ti nem szeretni engem! Akarunk ártani nektek, ha idők megérnek rá!

– Azt te csak úgy hiszed! – mondtam erre. – Nem fogsz te nekünk ártani! Ide a holmikkal!

Kumi-Ori zokogott. Az én kőszívemet azonban már nálánál nyomorultabbak sem hatották meg. Úgy tettem, mintha rögtön kihajítanám a koronát az ablakon. Akkor végre megmondta, hogy hol van, amit keresünk.

– Tőletek dolgok feküdnek mienk ágy alatt!

A papa ágya alatt volt egy doboz. Ebben volt az ingaóra, amelyet a papa egyszer szétszedett, aztán nem tudta újra összerakni. A kerekek és csavarok között megtaláltuk a holminkat. A naplót, a leveleket, a felszólítást és a bélyegeket. Odavetettem a Kumi-Orinak a koronáját, aztán kiviharzottunk a szobából. Az ajtót becsaptuk magunk után.

– Nana, nana – szólt a nagypapa somolyogva –, jó gyerekek nem csapkodják az ajtót!

A mama furcsán méregetett bennünket. Aztán nagyon elpirult.

– Véletlenül nincsenek ott cédulák? – kérdezte.

– Cédulák? – Nem tudtam, mire gondol.

– Igen, igen, hát cédulák, csak olyan cédulák. – A mama nagyon ideges volt. Ekkor a Martina átlapozta a naplóját, és tényleg talált benne három cédulát.

Az első egy számla volt a Lady ruhaházból. Ez állt rajta: „Egy darab női kabát, Rio modell, 3200 schilling”.

Pedig a mama azt állította, hogy az új kabátja alkalmi vétel volt, és csak ezer schillingbe került!

A második egy fölszólítás volt. De nem a könyvtárból, hanem az Elektrovilltől. Ezen az állt, hogy a mama hátralékban van a mosogatógép árának tizenegyedik részletével.

Teljesen paff lettem! A mama nekünk azt mesélte, hogy a mosogatógépet a születésnapjára kapta az öreg Kiara nénitől, akinek ő az örököse.

A harmadik cédula egy belépési nyilatkozat volt az ABC könyvklubba. Pedig én még jól emlékszem arra, amikor a mama azt mesélte, hogy nagy ívben kihajította a kapun azt az erőszakos könyvügynököt, mert ő nem hagy magára erőltetni ilyesmit.

Odaadtuk a mamának a három cédulát. A mama megköszönte, aztán odafordult a nagypapához.

– Most már kezd elegem lenni! – A hangja elvékonyodott és remegett.

A nagypapa megveregette a mama vállát, és azt mormogta:

– Kismenyem, az Istenért, ne veszítsd el a fejedet!

De a mama elvesztette. Elsírta magát. Azt zokogta, hogy mindennek a Kumi-Ori király az oka.

A nagypapa azt mondta, hogy ez nem igaz. A mama ezt csak beképzeli magának. Igaz, hogy a Kumi-Ori egy szörnyűséges gnóm, de egy normális családban, olyanban, amilyennek egy családnak lennie kell, nem hatna olyan rettenetesnek.

A mama azt bizonygatta, hogy mi igenis normális és nagyon rendes család vagyunk.

Mire Martina hirtelen kifakadt:

– Nem, nem, nem vagyunk azok! Mi szörnyű család vagyunk! Tévézni csak akkor szabad, ha a papa akarja! Enni csak azt kapunk, amit a papa akar! Felvenni csak azt szabad, amit a papa akar! Nevetni csak akkor szabad, ha a papa akarja!

Ebben azért egy kicsit túlzott, de azért igazat adtam neki, és átvettem tőle a szót:

– Martina már felnőtt, és nem mehet el a Gogóba, meg táncolni sem! És sátorozni sem mehet! És nem rendeztek neki kerti ünnepséget! Meg a száját se rúzsozhatja ki. És maxikabátot se kap!

– Igen, igen – mondta a Martina. Majd rám mutatott.

– Ez a szegény gyerek meg idegbeteg lesz, és éjszaka kiáltozik álmában, mert hat apai aláírása hiányzik. Pedig egész rendesen tud számolni! Csak azért nem megy neki, mert fél, mert a papa azzal fenyegeti, hogy nem engedi el többé az egyesületbe!

A mama visszahanyatlott a díványra. Közben ráült a kötőtűire. Nyitott szájjal meredt ránk, miközben egy meghajlott kötőtűt húzott ki maga alól.

– Milyen sátorozás? Milyen kötőtűk? – dadogta.

Martina kifújta a szemébe lógó haját.

– A sátorozás most nem olyan fontos – mondta –, mert az Alex úgyis hülye, de – és azzal megragadta a vállamat, és odatolt a mama elé –, de itt van Wolfi, és ő fontos! Hat apai aláírás kell neki, és nem meri kérni. És lehet, hogy meg fog bukni! És a problémáival csak hozzám fordulhat, szegény kölyök!

Azzal Martina magához szorított. Ott álltunk összeölelkezve, mintha örökre búcsút kellene mondanunk egymásnak. Egészen meg voltam hatva, hogy ilyen nővérem van. Abban azonban nem voltam egészen biztos, hogy jót tesz-e nekem ez a vallomás.

A mama is meg volt hatva. A behajlított kötőtűivel világosszőke hajzatába túrt, és közben ezt suttogta :

– Mi a fene!

Jól megfigyeltem. Nem volt dühös. Úgyhogy rögtön elmeséltem neki az egész történetet a Haslingerrel.

Meglehetősen hosszú időt vett igénybe, mert a mama minduntalan félbeszakított. Valahogy így:

– Micsoda, az a szürke, öreg, nyúlfogú, az az új matektanárod?! Ó, istenem, istenem, istenem!

És az izgalomtól egyszerre két kötőtűvel turkálta a haját. Aztán meg:

– Hatvannégy mértani sorozat? Tíz tagból? Aztán visszaosztani, amíg ki nem jön az eredeti?

Az orrát dörgölte és sóhajtozott.

Vagy:

– Hogyhogy apai aláírásokat akar? Olyan országban élünk, ahol egyenjogúság van, vagy nem?

Öklével az asztalra csapott. És közben újra és újra csak azt kérdezte:

– De azért csak nem fogsz megbukni! Vagy igen?

Martina megígérte a mamának, hogy nem fogok megbukni. Ettől a mama megnyugodott. És minthogy a nők egyenjogúak a férfiakkal, akart nekem adni hat apai aláírást. Aztán a nagypapa is felajánlotta a hat apai aláírást, merthogy ugye őt is Rudolf Hogelmannnak hívják, akárcsak a papát.

– Alá meg majd azt írom, „nagypapa” – mondta nevetve. – És ha ez nem tetszik neki, hát akkor, akkor…

– … akkor bemegyek az iskolába – kiáltotta a mama –, és elmagyarázom neki, hogy mi az az egyenjogúság!

Már majdnem teljesen felvidultunk, amikor hazajött Nik. Születésnapi gyerekzsúron volt. Abbahagytuk a beszélgetést, mert nem lehet tudni, hogy a Nik mit ad tovább a papának vagy a Kumi-Ori királynak.

A nagypapa még halkan odasúgta nekem:

– Wolfi, ha ez a te eminenciásod, a Haslinger meggyógyul, akkor elmegyek hozzá. Vagy, vagy… valamit majd kitalálunk! Mindenesetre rendbe hozzuk a dolgot!

Nik azonban meghallotta. Mindig meghall mindent, amit nem kellene.

– Milyen dolgot? Milyen dolgot? – kérdezte. – Én is akarom tudni! Milyen dologról beszéltek?

– Arról beszélünk – kiáltottam rá –, hogy hogyan lehet a kisfiúk fülét a legjobban bedugaszolni, összevarrni és leragasztani!

Akkor a Nik elkezdett sírni. Adtam neki egy rágógumit, mert éreztem, hogy csúnyán viselkedtem vele. Nik ugyanis aranypofa. Az, hogy nem ért semmit az egészből, az ő korában még természetes.

Kilencedik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 9. pontja

Martina hisz a Rómeó és Júliában. Schestakné telefonál. Emlékek sötétedéskor

Amióta a mama és a nagypapa tudott a Haslingerrel való bajaimról, jobban éreztem magam. Nem is féltem már úgy, mert most tényleg tudtam számolni. Az egész számtankönyvet átvettem, minden példát megoldottam. A törtekben meg már valósággal zseni vagyok, mondta Martina.

Úgy számoltunk, akár az őrültek. Martina azt mondta, ez neki is jó. Ha szellemi dolgokkal foglalkozik, hamarabb túlteszi magát a Berger Alex-ügyön. Berger Alex volt ugyanis élete nagy csalódása.

– Igazságosnak kell lennünk – mondta –, az Alexszel kapcsolatos ügyben nem szabad egyedül papát hibáztatni, bár ő ezt teljesen rosszul látja. Ha Alex tényleg szeretett volna engem, akkor tovább is szeret – minden itthoni nehézség ellenére –, gondolj csak aRómeó és Júliára!

Nem nagyon ismerem ki magam aRómeó és Júliában. Csak azt tudom, hogy a darab végén mind a ketten valahogy öngyilkosok lesznek. Ezért örültem, hogy Martina már nincs oda az Alexért.

– Papa azért mégiscsak igazságtalan – folytatta Martina –, mert ő az Alexet a hosszú haja meg a kerek fémkeretes szemüvege miatt nem bírta. És aki ilyen külsőségekből itél, az igazságtalan!

Az Alexszel az a baj, mondta Martina, hogy még nem érett meg a páros kapcsolatra. Én az ilyen dolgokat egyáltalán nem értem, de azért meghallgattam, mert észrevettem, hogy Martina szívesen beszél erről. És örültem, hogy neki olyan jó a páros kapcsolata velem, hogy együtt számolunk.

A Haslinger még mindig beteg volt, a májával volt valami, ami sokáig fog tartani. Matekból egy fiatal helyettes tanárt kaptunk, hát az klassz volt. Engem jó tanulónak nézett. Amikor a Slawik Berti megmondta neki, hogy én vagyok a legrosszabb az osztályban, megnézte a dolgozatfüzetemet. Azt mondta, hogy ez számára rejtély. Az osztálytársaim is csodálkoztak. Azt mondták, hogy ilyet csak egy istenadta korrepetálótanár tud művelni. És a Schestak, aki rajtam kívül a legrosszabb, el akarta kérni tőlem az istenadta korrepetálótanár címét. Nem akarta elhinni, hogy csak a nővérem tanul velem.

– Azt ugyan senki el nem hiszi neked, hogy az a klassz cukibaba még számolni is tud! – mondta.

Örültem, hogy a nővérem klassz cukibaba.

Egyszer este, amikor a papa éppen egy kicsírázott krumplival a kezében jött ki a konyhából, az előszobában megcsörrent a telefon. Papa felvette a kagylót. „Itt Hogelmann, 46-65-625” – szólt bele. Mindig ilyen körülményesen mutatkozik be a telefonban. Kész csoda, hogy a címünket nem adja meg.

Egy darabig csak hallgatott, majd nagyon zavart lett az arca, és minden másodpercben ezt mondta: „Igen, igen, Schestakné asszony”, meg hogy „csókolom a kezét, Schestakné asszony”, „úgy bizony, Schestakné asszony” és „természetesen, Schestakné asszony” és „jaj, dehogyis, Schestakné asszony”, meg „neki lesz megtiszteltetés, Schestakné asszony”. Végül „csókolom a kezét, Schestakné asszony, viszontlátásra, Schestakné asszony”, azzal letette a kagylót.

Az egyetlen Schestakné, akit ismerünk, az a Schestak anyja, azé a Schestaké, akivel együtt járok iskolába. A papa felnéz rájuk, mert Schestak úr egy autóbiztosító igazgatója. De nem azé, ahol a papa dolgozik.

Papa, miután letette a kagylót, ránk nézett, majd megköszörülte a torkát. Észrevehető volt, hogy nehezére esik a velünk való beszéd. Már egészen kijött a gyakorlatból.

– Schestakné volt! – mondta.

Hát ezt mindjárt gondoltam. Ezt ugyan nem kellett volna elismételnie, amikor a telefonban úgyis legalább százszor „Schestakné asszony”-ozott.

A papa folytatta:

– Állítólag a lányom kiváló korrepetálótanár. De ebben a házban senki nem szól semmit! Úgy hallgat az ember a telefonban, mint valami idióta, és közben azt se tudja, miről beszélnek! Alapjában véve ellenzem, hogy kiskorú lányok pénzt keressenek. Martinának inkább tanulnia kellene. Még neki is lenne mit javítania! De most kivételt tettem, mert Schestakékról van szó!

Most papa ránézett Martinára.

– Holnap fölhívod Schestak nénit, és megbeszéled vele a részleteket! A pénzt pedig betesszük a takarékba! – mondta.

Martina nem értette.

– Mit kell megbeszélnem? Milyen pénzről van szó?

A papa már elindult a szobája felé. Erre visszafordult.

– A jövő héttől kezdve korrepetálni fogod Titus Schestakot matematikából. És a pénzt, amit az órákért kapsz, be fogod tenni egy takarékbetétkönyvbe!

Már az ajtóban volt, amikor még hozzátette:

– Vagy legalábbis a pénz egy részét!

Azzal eltűnt a szobájában.

– Papa, papa – kiabált a Nik elfelejtetted a király vacsoráját!

A telefon mellett ott feküdt a kicsírázott krumpli. Nik fölvette, és beszaladt vele a papa szobájába. Még hallottam, ahogy papa ezt mondja:

– Köszönöm, édes fiam!

Martina tombolt. Hogy neki semmi kifogása az ellen, ha a Titus Schestaknak órákat kell adni, épp ellenkezőleg. Már régen akart tanítványokat magának. Különben azok csak hetedikesekhez meg nyolcadikosokhoz járnak. És az ellen sincs semmi kifogása, hogy az órákért kapott pénz egy részét betegye a takarékba, de az ellen igenis van, hogy a papa csak úgy, az ő feje fölött döntsön róla. Legalább megkérdezhette volna tőle, hogy akarja-e egyáltalán. És egy rendes apa azt mondta volna Schestaknénak már a beszélgetés elején: „Kedves Schestakné asszony, ez a lányom ügye. Egy pillanat, rögtön idehívom!”

A mama megnyugtatta Martinát. Elmagyarázta, hogy a lényeg az, hogy Martina szívesen korrepetálja a Titus Schestakot matematikából, és hogy ezért pénzt kap.

Kimentem kertbe. Néha szeretek ott körbejárni sötétedéskor. A papa szobájának az ablaka nyitva volt. Belátni azonban nem lehetett. A vastag függöny össze volt húzva. Bentről a papa és Nik hangját hallottam. Nik nevetett. Nem mentem közelebb az ablakhoz. Én nem vagyok a hallgatózós Kumi-Ori király. Szomorúság fogott el. Szegény Nik! – gondoltam. – Most még jó neked! Most még jól kijössz a papával! Néhány év múlva azonban vége!

Én ugyanis még tisztán emlékszem arra, milyen jóban voltunk régen a papával. De szép is volt akkor! Kisgyerekekkel a papa nagyon kedves tud lenni. Dominózik velük, vagy Legóból épít, vagy mesét mond nekik. És a séták is milyen vidámak voltak! Bújócskát játszott velünk, meg fogócskát. És én azt hittem, hogy nekem van a legjobb papám.

Arra viszont sehogy sem tudok visszaemlékezni, hogy tulajdonképpen hogyan is kezdődtek papával a bajok, de egyszerre semmi nem volt jó neki. Én túl keveset mosakodtam, udvariatlan válaszokat adtam, csibész barátaim voltak, túl hpsszú volt a hajam és túl koszos a körmöm. Utálta, ha rágógumizok. A pulóvereim neki túl tarkák voltak. A jegyeim az iskolában túl rosszak. Túl keveset voltam otthon. És ha otthon voltam, túl sokat tévéztem. És ha nem tévéztem, akkor túl sokat kotyogtam bele a felnőttek beszédébe. És ha nem kotyogtam bele, akkor olyan dolgokról kérdezősködtem, amikhez semmi közöm. És ha egyáltalán semmit sem csináltam, akkor azt vetette a szememre, hogy nem csinálok semmit, csak lopom a napot.

Martina azt mondja, vele is így volt. Úgy gondolja, ez attól van, hogy a papa egyszerűen nem tudja fölfogni, hogy a gyerekek is ugyanolyan emberek, mint a többi. Nekik is kialakul az önálló véleményük, szeretnének önállóak lenni. A papa ezt nem viseli el. Hogy miért nem, azt Martina sem tudja.

Tizedik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 10. pontja

Mélységében vizsgálom az ügyet. Nagyon mély. Niki régi homokozójátéka valódi szerszámmá lép elő

Amióta a Kumi-Ori királytól visszaszereztük a dolgainkat, nyugtunk volt tőle. Azt hiszem, most már tényleg nem hagyta el papa szobáját. Legalábbis nem lehetett sehol sem zizegést vagy recsegést hallani. És nem hiányzott több holmink sem.

Most már nagyon meleg volt, igazi tavasz. Egy délután, amikor nagypapa éppen kuglizni ment, odajött hozzám Nik. Kérte, hogy szereljem fel neki a hintát a diófára. Martina nem volt otthon. Schestak Titust korrepetálta. Martina szerint a Titus nehéz eset. Nem olyan könnyű a felfogása, mint nekem. Ráadásul egyáltalán nem figyel, ő csak beszél, beszél neki és magyarázza, hogy mínusszor mínusz az plusz, a Titus meg csak ül és bólogat, és közben valószínűleg valami egészen máson jár az esze. Hogyha aztán megkérdezi tőle, hogy na, mi lesz, ha mínuszt mínusszal szorzunk, akkor csodálkozva bámul, és nem tudja.

Szóval fölszereltem Niknek a hintát. Aztán még ott maradtam egy kicsit, és meglöktem párszor, mert egyedül nem tudja meghajtani magát.

Egyszer csak azt kérdi tőlem:

– Még mindig haragusztok a kedves királyra?

Mire azt feleltem:

– Nik, légy szíves ne beszélj nekem az uborkatökről, legyél jó testvér!

A Nik azonban nem volt az. Egyre csak az ugorkairól szövegelt. Hogy az úgy szeretne egy piros palástot, mert Nik egyik mesekönyvében látott egy királyt piros palásttal. És hogy most ő is olyat akar. És talán Martina varrhatna neki egyet, mert Nik szeretne örömet szerezni az ugorkainak, mivelhogy az olyan szegény, és mindig sír.

– Tudod, Wolfi – mondta a Nik –, ez a szegény király egészen meg van zavarodva. Azt hitte ugyanis, hogy az alattvalói majd vissza fogják hívni. De azok csak nem jönnek. Pedig már mióta itt van nálunk a királyuk! Ezek az alattvalók tényleg alávalók, ugye?

Elengedtem a hintát, és otthagytam Nikét. Tulajdonképpen az egyesületbe akartam menni úszni, de aztán támadt egy ötletem. Azt gondoltam magamban: most aztán kikutatom, hogy igazat beszél-e a Kumi-Ori király. Hogy vajon élnek-e az alsó pincénkben kumi-ori alattvalók?

Csodálkoztam is, hogy ez előbb nem jutott eszembe.

Bementem a házba. Elsurrantam a konyhaajtó előtt. Ugyanis ott volt a mama. Nem akartam, hogy lássa, amint lemegyek a pincébe.

Óvatosan kinyitottam a pinceajtót. Fölkattintottam a villanyt és behúztam magam mögött az ajtót. Lementem a lépcsőn. A fölső pincében a szokásos kép fogadott: nagypapa szerszámos polca, Nik háromkerekű biciklije és a rengeteg befőttesüveg.

Aztán elértem az alsó pince ajtaját. Alul egy négyszögletű rész ki van vágva rajta, körülbelül olyan tizenötször tizenöt centiméter nagyságú. A nagypapa elmagyarázta nekem, hogy biztosan egy macska számára készült a lyuk. Az előző háztulajdonosnak lehetett egy macskája, és neki vágatta ki ezt a nyílást, hogy ki-be mászhasson rajta.

A macskalyuk azonban most be volt tapasztva valamiféle furcsa rögökkel és földdarabkákkal. Néhány hónappal ezelőtt, amikor utoljára lent jártam a pincében, még nyitva volt. Megpróbáltam kinyitni az ajtót, de nem ment. Rángatni nem akartam, nehogy Nik vagy mama meghallják. Nagypapa szerszámos ládájából kivettem egy hosszú, hegyes reszelőt, és bedugtam az ajtó és a keret közé. (A fizikatanárom azt mondta volna: itt az emelőerő érvényesül!)

Az emelőerő valóban érvényesült, és a zár reccsenve kiszakadt az ajtóból. Az azonban még mindig nem nyílt ki. Egyre húztam, ráncigáltam. Egy kissé már sikerült is fölfeszítenem, úgy három centiméterre. Ugyanis be volt ragasztva. A keret és az ajtó között végig ragacsos barna csík húzódott. Csak nemrég csinálhatták, mert a csíkok még nedvesek voltak. Világosan látszott az is, hogy az ajtót a belső, pince felőli oldaláról ragasztották be.

Levettem a nagypapa polcáról a nagy kerti ollót, és elvágtam az összes ragasztócsíkot.

Ekkor kinyílt az ajtó.

Az alsó pincébe nincs bevezetve a villany. Fölkattintottam hát a kulcscsomón fityegő versenyautó-zseblámpámat, és lementem. A lépcső nedves volt és csúszós. A falak is egészen vizesek voltak. A pincelépcső pedig nagyon hosszú. Megszámoltam a fokokat. Harminchét volt, harminchét nagyon magas lépcső. Egyszerre ott álltam egy meglehetősen tágas helyiségben. Körbevilágitottam a falakat a zseblámpámmal. Félelmetes látványt nyújtottak, mert nem voltak simák és egyenesek, hanem sok kis göröngy, kiugrás, karcolás törte meg őket, és a zseblámpa fénye különös árnyalakzatokat rajzolt ki rajtuk.

Lent a padló és a falak találkozásánál egy csomó lyukat fedeztem fel. Körülbelül tizenöt centiméter átmérőjűeket. Az egyik falon térdmagasságban egy körülbelül ötven centiméter átmérőjű hatalmas lyukra bukkantam. Ennek a lyuknak a szélén furcsa díszítményeket lehetett látni, amelyek csupa kis föld- vagy agyaggolyóból készültek. Apró kavicsok és kis csigaházak is voltak köztük.

Bevilágítottam a díszes lyukba. Bent hosszú, ugyanúgy kövecskékkel, csigaházakkal és gyökerekkel díszített járat nyilt. Egész hátul egy kisebb lyukban végződött. Ezt azonban már nem láttam olyan tisztán, mert a zseblámpám fénye nem ért el odáig.

Lefeküdtem a nedves padlóra, és bevilágítottam az alacsony kis lyukak egyikén. Bentről neszt hallottam, és mintha láttam volna is valamit elsurranni. De ebben nem voltam egészen biztos. Úgy tűnt, mintha mögöttem is motoszkált volna valami. Kiálltam a pince közepére, és elkiáltottam magam:

– Hé! Van itt valaki?

Újabb nesz.

Még egyszer elkiáltottam, hogy: „Halló, halló”, közben pedig rettentő hülyén éreztem magam. A pince ugyanis visszhangzott. A visszhang pedig még kétszer visszaadta, hogy „halló, halló”. Csodálkoztam, hogy egyáltalán nem is félek. A lyukakból motoszkálás-neszezés és valami suttogás is hallatszott.

Nagyon lassan és nagyon nyugodtan megszólaltam:

– A barátotok vagyok! Nem akarok nektek rosszat!

Még hülyébben éreztem magamat. Ez úgy hangzik, mintha misszionárius lennék az őserdőben! – gondoltam.

Aztán eszembe jutott, hogy talán a kumi-ori alattvalók nem is értik a rendes beszédet. Ezért így is megpróbáltam:

– Mi vagyunk önöknek barát! Semmi szenvedést nem akar tenni önöknek, kumi-ori alattvalósiak!

A lyukakban a suttogás morajlássá erősödött.

Ekkor azt kiáltottam:

– Jönni hát kifele! Semmi önöknek nem fog történni!

Egyszerre csak egy éles hang süvöltött ki az egyik lyukból:

– Maga megőrült? Hagyja már abba ezt a zagyvaságot! Velünk rendesen lehet beszélni!.

Nálam hülyébben már senki sem érezhette volna magát.

– Bocsássanak meg, de egyikük ott van nálunk a lakásban, az ilyen furcsán beszél, és én azt gondoltam… – dadogtam.

A nagy lyukban hirtelen hangos mormogás támadt. Aztán elöl, a szélénél föltűnt öt pici fej. Mindnyájan a Kumi-Ori királyhoz hasonlítottak, de nem uborkatök színük volt, hanem krumplibarna-szürke. Megvilágítottam őket a zseblámpámmal, mire elkezdtek hunyorogni, és a kezüket az arcuk elé tartották. De az se volt olyan parányi, cérnakesztyűs kezecske, mint az ugorkaié. A fejükhöz viszonyítva egész nagy, szürkésbarna mancsuk volt, széles, kövér ujjakkal.

– Mit akarsz tőlünk? – kérdezte az öt közül valamelyik.

– A királyuk odafönt van nálunk – feleltem.

– Először is, ezt tudjuk – mondta a bal szélen álló.

– Másodszor, ő már nem a mi királyunk – mondta a következő.

– Harmadszor pedig elmehet a sóhivatalba – mondta a középső.

– Negyedszer, nekünk sok a dolgunk. Tehát ne zavarj bennünket – mondta a negyedik.

– Ötödször pedig szeretjük, ha békén hagynak bennünket, és nincs kedvünk, hogy mutogassuk magunkat! – mondta az utolsó.

Semmi értelmes nem jutott eszembe, amit erre felelhettem volna, de mivel tovább akartam beszélgetni a kumi-orikkal, megkérdeztem:

– Segíthetek önöknek valamiben? Ugyanis önök sokkal szimpatikusabbak nekem, mint az uborkakirály, szívesen tennék valamit önökért!

Most egy pillanatra csöndesség támadt. Aztán egyszerre minden lyukból összevissza kezdtek beszélni. Az öt kumi-ori a nagy lyukban összedugta a fejét. Sugdolóztak. Majd a középső elkiáltotta magát:

– Egy pillanatra csöndet kérek! Csöndet! Csöndet!

A lyukakban elhalt a zaj.

– Kumi-ori polgárok! – kiáltotta a szónok. – Akartok hinni a fiúnak?

A lyukakból szürkésbarna kumi-ori fejek nyomultak ki, és tekintetüket rám szegezték. Elővettem legbarátságosabb arckifejezésemet, vigyorogtam, mint a fakutya, és megint csak úgy éreztem magam, akár egy misszionárius az őserdőben. A kumi-ori polgárok figyelmesen megszemléltek. Aztán elégedetten mormogni kezdtek.

– Bízzunk benne? – kérdezték az ötök a nagy lyukból.

Minden kis lyukból hangos „igenlés” hallatszott.

Büszke voltam, hogy ilyen jó benyomást keltettem a kumi-orik körében.

– Jól van – mondta az ötök egyike –, akkor hát bízzunk benne!

Az öt kumi-ori kiugrott a nagy lyukból. Odajöttek hozzám, és kezet ráztak velem. Kemény, erős kezük volt. Egyáltalán nem hasonlított kelt tésztára. A kisebb lyukakból is előjöttek a kumi-orik. Egészen körülvettek. Mindannyian szürkésbarnák voltak és kisebbek, vékonyabbak, mint az ugorkai, ám a kezük és a lábuk nagyobb volt az övénél.

Megkérdeztem még egyszer, hogy miben segíthetnék nekik.

Egyikük azt mondta, hogy szerszámokra lenne szükségük. Hallották ugyanis, hogy fent a földön vannak szerszámok. Ilyesmit ők is szívesen vennének, mert nekik állandóan mindent a két kezükkel kell megcsinálniuk: ásni, kikaparni, összekeverni, szóval mindent. Meg néhány tűt is szeretnének. És talán még egypár darab drótot. Minderre szükségük van. Ugyanis iskolát kell építeniük a kumi-ori gyerekek számára, és városházát is meg egy sportpályát. A pincekrumpliföldeket is fel kell ásniuk.

Régebben, mesélte egy kumi-ori polgár, régebben, amikor még az ugorkai király volt, nem volt nekik se iskolájuk, se városházuk, még egy sportpályájuk sem. Egész nap csak ültek, és a földet kis göröngyökké rágták össze, mert ebből kellett az ugorkainak egy hatalmas palotát építeniük. A kumi-ori nyál ugyanis olyan, mint a ragasztó, összetapadnak tőle a földda- rabkák. Az ugorkai palotáját nem tudták nekem meg- mutatni, mert az a nagy lyuk mögött volt a falban. De egy kumi-ori megmutatta a lyuk körüli díszítéseket.

– Csupán ezen itt három nemzedéken át dolgozott a családom – mondta.

Amíg a lépcsősök uralkodtak, a kumi-ori gyerekek nem járhattak iskolába. Csak a pinceurak és a pinceudvartartás gyerekeinek volt iskolájuk. A pincekrumpliföldekre pedig a kumi-orik éppen hogy csak annyi pincekrumplit ültethettek, hogy ne vesszenek éhen. Az összes többi időt azzal kellett tölteniük, hogy díszeket rágtak és köptek a királyi palotához.

Egy másik kumi-ori polgár pedig azt mesélte, hogy azért van most ilyen sok munkájuk, mert annyi bepótolnivalójuk van. Mindenhol mindenféle hiányzik.

De majd túljutnak a nehézségeken, mondták az ötök a nagy lyukból.

Fölszaladtam a fölső pincébe, és sebtében összepakoltam mindent, ami használhatónak tűnt a kumi-orik számára. Háromszori fordulóval cipeltem le a holmik garmadát.

A legjobban Nik homokozójátékának örültek. Egészen belelkesedtek tőle. Azt mondták, hogy nyugodtan látogassam meg őket máskor is. És hogy nagyon hálásak nekem. Egyikük még azt is mondta, hogy emlékművet fognak emelni a tiszteletemre. A többiek azonban lehurrogták, hogy az emlékműveket most rombolták le. Megnyugtattam őket, hogy nem kell nekem emlékmű, és hogy a homokozójáték nálunk fölösleges. Nik úgyis kapott már újat.

Amikor felmásztam a pincéből, tele voltam porral, piszokkal. A mama azt mondta, hogy rossz, dohos szagom van. Kérdezősködött, hogy hol voltam. Én meg nem mondtam semmit, mert úgyis csak megint felidegesítette volna magát.

Martinának azonban elmeséltem mindent, és el is határoztuk, hogy begyűjtjük a használt homokozójátékokat a barátainknál meg mindenütt.

– És mit mondunk, ha megkérdezik, mire kell ez nekünk? – kérdeztem.

Martina csak nevetett.

– Mondjuk azt, hogy a szegény néger gyerekeknek gyűjtünk! Ezt biztosan elhiszik!

Tizenegyedik fejezet, avagy az irodalomtanár szerinti tagolás 11. pontja

Állítólagos zavarok a szürkeállományomban. Nem is tudtam, hogy az emberek mennyire szeretik a négereket. Teletömök egy szemetesvödröt. Mama semmit nem szed ki belőlünk. Ebben a fejezetben a változatosság kedvéért nagypapa borul ki

Az iskolában az osztálytársaim azt mondták:

– Ez a Wolfgang Hogelmann bedilizett!

Először is, mert egyszerre csak tudtam számolni. Másodszor pedig, mert mindenkit megkértem, hogy hozza el nekem a régi homokozójátékát.

Huber Erich, aki folyton a pszichológiával van elfoglalva, azt mondta, hogy előtte ez teljesen világos. Meg is magyarázta:

– A Wolfgang agya most tele van számításokkal. Minden sejt, a szürkeállomány minden kis sejtje számol, számol, mint az őrült. Mindez azonban a terhükre van. A valóságban valami egészen mást szeretnének csinálni. Éppen ezért a kis szürke sejtek elkezdenek vágyakozni a gyermekkor után, amikor is még nem kellett számolniuk, és most azt parancsolják Wolfinak, hogy gyűjtsön homokozójátékokat. Azt akarják, hogy megint kisgyermekként viselkedjék. Akkor ugyanis nekik nem kell számolniuk!

Persze mindenki nevetett. Ám ha elmeséltem volna, hogy valójában miért is akarok homokozójátékokat gyűjteni, akkor nevettek volna csak igazán, rólam meg senki sem mosta volna le, hogy teljesen megőrültem.

Titus Schestak különben tizenhat csillogó, vadonatúj homokozójáték-garnitúrát cipelt be nekem. Az összes a kishúgától való. Az ugyanis egy sáska-gyerek. Minden héten kap egy új homokozójátékot, mert különben hisztizik. Schestakné azt mondta, hogy heti húsz schilling miatt – ennyibe kerül ugyanis egy készlet – nem fogja tönkretenni az idegeit.

Mindenesetre harminchat vödör-lapát-gereblye garnitúrát gyűjtöttem be. Kértem a házmestertől egy nagy nejlonzsákot. Ebben akartam hazavinni őket.

Útközben találkoztam egy kövér nénivel. Megkérdezte, hogy mit akarok én azzal a hatalmas zsák homokozójátékkal. Sajnos azt feleltem, hogy a szegény néger gyerekek számára gyűjtöttem őket. A kövér néni elragádónak találta, hogy én a négereknek gyűjtök. Ehhez ő is hozzá akar járulni, bizonygatta.

Elcipelt egy nagy házhoz, ahol is föl kellett másznom utána az ötödik emeletre. Egy ódivatú előszobán keresztül aztán bevezetett a konyhájába. Ott volt egy pad, vagyis tulajdonképpen láda. Fölemelte a padláda tetejét, és kacatok tömegét halászta ki belőle: rongyokat, régi zoknikat, egy tojásfőző órát, egy szárítókötelet, műanyag vödröt, üres mustárosüvegeket, szennyes ruhát, egy szalmakalapot, egy ócska mackót és más iszonyatos dolgokat. Közben pedig magyarázott:

– De hát itt kell lennie az én Hansim homokozójátékainak is! Tíz éve itt hevernek!

Közben fényképeket mutatott a Hansijáról. Egyet, ahol a homokozóban ül a homokozójátékkal, egyet, ahol éppen bérmálásra megy, egyet, ahol megházasodik és egyet, amikor egy új kis Hansit tart a karján.

Aztán egyre csak tovább keresgélt, és ezt motyogta:

– Bizony, bizony, jót kell tenni! Jót kell tenni a szegény néger gyerekekkel!

Meg hogy:

– Mennyi homokjuk van ott a sivatagban, de vödrük meg lapátjuk bezzeg nincsen!

Végre kiürült a padláda. Nem voltak benne a homokozójátékok. Gyorsan el akartam búcsúzni, merthogy tulajdonképpen föl se akartam menni hozzá, de a néni nem engedett el. Majd valami mást keres a kis négerek számára, mondta. Magyaráztam neki, hogy mi csak a homokozójátékokért vagyunk felelősök, de nem törődött vele. Hónom alá nyomta az öreg mackót. Azt mondta, ne szerénykedjem, mert ő jó szívvel ad, ha négerekről van szó.

Kis ideig még egy másik néni is bent volt a konyhában. Egy tojást akart kölcsönkérni. Láthatólag már értesült a gyűjtésről. Amikor a mackóval és a nejlonzsákkal lefelé mentem a lépcsőn, kinyílt az összes ajtó, és emberek tódultak ki rajtuk a négereknek szánt tömérdek holmival. Egy darabig még vitatkoztam, de nem használt semmi. Az ajtók mögül ebéd illata szállongott felém. Már nagyon éhes voltam.

Amikor végre kijutottam a házból, már nemcsak a játékos zsák volt nálam meg a mackó, hanem ezenkívül még három, szem nélküli baba is, kettő hajatlan, egynek pedig a karja hiányzott; továbbá egy kerekek nélküli játékvasút, egy szürke pizsama, egy „Ki nevet a végén” dobókocka nélkül, egy zacskó tejpor, egy képeskönyv kis négerekről és egy pár régi házicipő. Mind használt nejlonzacskókba csomagolva. Nagyon szerettem volna őket letenni a kapu alá, de sajnos a házmesterné egészen a kapuig kísért. Így hát végigtámolyogtam velük az utcán. A zacskók a sarkuknál vagy a feneküknél szétmentek, elszakadtak. A limlom mindenütt kikandikált belőlük. Még háromszor megpróbáltam otthagyni az utcán az egészet, de mindig utánam szaladt valaki.

– Nahát, nahát, micsoda szórakozott kisfiú! Itthagytad a holmijaidat! – kiabálták.

– Köszönöm – mondtam ilyenkor, és összekapartam a cókmókot.

Milyen furcsa is az élet! Egy héttel ezelőtt kiesett a zsebemből két ötschillinges. Akkor bezzeg senki nem loholt utánam, hogy visszaadja!

A kertkapunkban ott állt a mama. Engem várt, merthogy olyan sokáig elmaradtam.

– Ezzel a vacakkal nekem be nem jössz a házba! – mondta. Szemére vetettem, hogy talán kifogása van a néger gyerekek ellen. Bojkottálja a gyűjtést, mondtam. A mama erre az egyik zacskóból kihúzta a szürke pizsama nadrágját, amelyet már régóta csak cipőpucolásra használhattak.

– A néger gyerekek – mondta – fütyülnek az ilyen koszos holmira!

– Hát ebben igazad van – feleltem, miközben belegyömöszöltem az egész limlomot a nagy szemétvödörbe. Persze a homokozójátékok kivételével.

A mamának kerekre nyílt a szeme. Bizonyára az járt a fejében, hogy azért senki nem olyan hülye, hogy csak azért rendezzen gyűjtést, hogy teletömködhesse utána a mamája szemétvödrét.

Ebben a pillanatban megérkezett Martina. Mamának pedig erre még jobban elkerekedett a szeme, mert ő is egy homokozójátékokkal teli nejlonzacskót cipelt, és messziről kiabált:

– Tizenhét!

– Nálam harminchat! – vágtam rá büszkén.

– Az összesen ötvenhárom – mondta a mama –, akkor a néger gyerekek most már feláshatják a Szaharát!

Azzal fejcsóválva bement a házba.

Megragadtam a zsákokat, és levittem őket a pincébe. Martina odafönt falazott a pinceajtónál. Az alsó lépcsőn elnyaltam, merthogy csúszós volt. De nem ütöttem meg magam, mert a zsákokra estem. Rögtön a nagy lyukhoz mentem és bekiáltottam:

– Ötvenhárom szerszámkészletet hoztam!

A kumi-orik előjöttek a lyukakból. Nagyon örültek. Megcsodálták a nejlontasakokat, és kérdezősködtek, hogy milyen anyagból vannak. Azt mondtam, hogy majd egy más alkalommal elmagyarázom nekik, mert most ebédelni hívnak, és ha nem megyek, az anyám keresni fog, én pedig nem akarom, hogy eszébe jusson az alsó pince.

Ezt a kumi-orik sem akarták. Egyikük még hozzátette :

– Bizony, bizony, igazad van! Épp elég belső nehézséggel kell megküzdenünk, külső nyomást már nem tudnánk elviselni!

Megkérdeztem, hogy legközelebb magammal hozhatom-e a nővéremet. Ettől nem voltak nagyon elragadtatva, de azt mondták, hogy ha körülbelül olyan, mint én, akkor ki fogják bírni.

Fölmentem a pincéből. Martina még mindig őrködött. Tiszta volt a levegő. Farkaséhes voltam, és már előre örültem az ebédnek.

A nagypapa és Nik nem volt otthon. Egy modellvasút-kiállításra mentek. Nik ugyanis hamarabb jön haza az iskolából, mint mi.

Spagetti volt ebédre. Ilyenkor a mama rendszerint pöröl velünk. Azt mondja, hogy úgy eszünk, mint a disznók, mert nem tekerjük föl a szálakat a villánkra, hanem kiszürcsöljük őket a tányérból. De hát éppen ez a jó a spagettievésben.

Mama különben is olyan furcsa ezzel az evéssel. Nem akarja például, hogy evés közben akár a leghétköznapibb dolgokról is beszélgessünk. Még azt sem szabad elmondani, ha az embernek fáj a hasa. Meg szipákolni sem szabad, mert attól undorodik. Ma azonban nem pörölt velünk, pedig hatalmas spagettiszürcsorgiát rendeztünk. Csak azt kérdezte:

– De hát hova raktátok a homokozójátékokat? A kertben nincsenek!

– Hátul vannak – hazudtam.

– Nem, ott sincsenek! – felelte a mama.

Martina eltüntette szájában a spagettibajuszt.

– Bevittem őket a szobámba! – motyogta.

– Nem igaz! – kiáltotta a mama.

– Hát akkor valaki szépen megfújta őket – jelentettem ki megadóan.

– De hát kicsoda? – kérdezte mama.

– Bizonyára a néger gyerekek – mondta a Martina.

Mama erre dühös lett. Azt mondta, hogy ő jó anya, és nekünk minden okunk megvan rá, hogy igazat mondjunk neki. Mi meg azt feleltük erre, hogy ő tényleg jó anya, de ez még nem ok arra, hogy mindent elmondjunk. És minthogy jó anya, ezt be is látta.

Utána eltörölgettük az edényt, hogy lássa, mi is jó gyerekek vagyunk. Ekkor betoppant a nagypapa Nikkel. Nagyon szép játék vasutak voltak a kiállításon, mesélte a Nik. Mama meg akarta kínálni a nagypapát spagettivel, de ő azt mondta, hogy elment az étvágya. Semmit sem kér enni. Sápadt volt, betegnek látszott. A bal keze reszketett. A ferde szája pedig rángatózott. Ezt csak akkor szokta csinálni, ha nagyon felizgatja magát.

Bement a szobájába egy kis délutáni pihenőre.

– Felidegesítetted a nagypapát? – kérdezte a mama Niktől.

Nik erre azt mondta, hogy ő nem idegesítette fel, de nagypapa az egész hazafelé vezető úton olyan furcsán viselkedett, pedig hát ő csupa csodálatos dolgot mesélt neki. Még azt is mondta a nagypapa Niknek, lehet, hogy bevonul egy szeretetotthonba, mert mi már nem család vagyunk, hanem bolondokháza.

– Kedves kis öcsikém – kérdezte Martina –, ugyan miféle csodálatos dolgokat meséltél te a nagypapának?

– Igazán csakis csodálatosakat! – felelte a Nik. – Azt, hogy nemsokára lesz egy nagy amerikai kocsink, egy Chevrolet! És hogy központi fűtésünk lesz! És én kapok egy sebváltós biciklit, tíz sebességgel! És a kertben építünk egy fűthető úszómedencét!

– Marhaság! – szakítottam félbe.

– Egyáltalán nem marhaság! – kiabált Nik. – Majd meglátod! És ha majd jobb leszel, akkor te is fürödhetsz az úszómedencében!

– Nyerünk a lottón? – érdeklődött a mama. – Vagy kirabolunk egy bankot?

– Nem – mondta Nik –, azt hiszem, azt azért nem. De nincs is szükség rá!

– És honnan vesszük a pénzt az autóra, az úszómedencére, a sebváltós biciklire meg a központi fűtésre? – kérdezte Martina.

Ezt, mondta Nik, hát ezt sajnos nem mondhatja meg. Már úgyis túl sokat árult el a titokból. Még annyit elmondhat, hogy nemsokára valamennyien nagyon büszkék leszünk a papára, és be fogjuk látni, hogy milyen igazságtalanul viselkedtünk szegénnyel szemben.

Nálam leesett a húszfillér. Noha nem láttam világosan, mire gondol a Nik, de hogy honnan fúj a szél, azt már sejtettem.

– Mondd csak, öcsikém – kérdeztem –, a nagypapának többet is elmeséltél a titkodból?

Nik elpirult.

– Majdnem az egészet elmondtam neki. De csak azért, mert a kiállításon elfelejtettem, hogy ez titok. A nagypapa azonban megígérte, hogy nem mondja tovább. Még nektek sem!

Mama sóhajtott egyet. Martina erőszakoskodott, hogy szedje ki Nikből a titkot. Niknél ugyanis az ilyesmi könnyen megy. Az ember csak azt mondja neki, hogy:

– Jó, engem úgysem érdekel! Te sem érdekelsz. Három napig egy szót sem szólok hozzád!

Ilyenkor Nik mindent elmond.

Mamának azonban az volt a véleménye, hogy mindenkinek egyenlő jogai vannak, és ő belőlünk sem szedte ki, hogy hova került az az ötvenhárom homokozójáték, meg mi ez a marhaság a négergyűjtéssel. A legfontosabb azonban az, mondta, hogy a közeljövőben nagyon kedvesek és gyengédek legyünk a nagypapához. Különben megint gutaütést kap. Ha rángatózik a szája, és reszket a bal keze, akkor az vészjelzés, azt mondta az orvos.

A Nik tényleg idegölő volt. Most meg bőgött, hogy mondjuk meg, mi van azzal az ötvenhárom homokozójátékkal. És hogy ő is akar négergyűjtést. És hogy nekünk ne legyen titkunk őelőtte!

– Neked is van titkod előttünk! – mondtam neki.

– De én szentül megígértem, hogy nem mondom el senkinek – hebegte.

– Kinek ígérted meg? – kérdezte a mama.

Nik kétségbeesetten nézett ránk. Nem tudta eldönteni, vajon már ez is a titok része-e, vagy sem.

– Papának? – nyomoztam tovább.

– Vagy a kedves királynak?

Nik összeszorította a száját, én azonban a szemébe néztem, ő még olyan kicsi. Nehezen tud alakoskodni. A szemével bólintott. Tiszta sor volt: a papának is és az ugorkainak is megígérte.

Mama felkiáltott:

– Hagyjátok már békén ezt a szegény kis kölyköt! Úgysem ismeri ki magát az életben!

– Akkor nem ő az egyetlen a családunkban, aki így van vele! – feleltem a mamának. Nikét azonban békén hagytam. Még csak nem is gúnyolódtam rajta, amikor egy kicsírázott krumplit vitt be a papa szobájába.

A tizenkettedik fejezetben úgy összekuszálódik minden, hogy lehetetlen az irodalomtanár szerint tagolni

Csak egy biztos, hogy még ebben a fejezetben kihúzom Nikből a titkot! Viszont ami utána jön, az már nem normális családi veszekedés, hanem egy elképzelhetetlen botrány

Egyszerűen nem találtam a helyemet. Folyton azon törtem a fejem, vajon miért rángatózott meg reszketett a nagypapa. Odamentem a szobájához és füleltem, hallok-e horkolást, ugyanis csak akkor alszik. Minthogy horkolás nem volt, kopogtam.

Nagypapa kinyitotta az ajtót. Leültem az ágyára, és elmondtam, hogy szeretnék vele beszélni. Meg akarom tudni Nik titkát, nem azért, mert kíváncsi vagyok, hanem mert ha a nagypapa szája ennyire rángatózik miatta, akkor az valami szörnyűség lehet, és tenni kell ellene valamit.

Nagypapa rágyújtott egy cigarettára. Azt felelte, hogy Nik neki csak valami badarságot beszélt. És hogy ő nem ismerte ki magát egészen benne. Egyvalami azonban bizonyos: a Kumi-Ori király majd megpukkad mérgében, hogy az alattvalói nem jöttek érte. Ezért meg akarja őket semmisíteni – bosszúból. Persze egyedül nem tudja, mert egyáltalán semmit sem tud. És ezért a papa fölajánlotta a Kumi-Ori királynak, hogy elrendezi az ügyet.

– Mit akar elrendezni? – kérdeztem. (Néha, amikor valami szörnyűségről van szó, nehéz lesz a felfogásom.)

– Hát az alsó pincében lévő kumi-orikat akarja kiirtani! – mondta a nagypapa.

– Nem! – kiáltottam.

– Nik ezt állítja!

– De hát miért? Hiszen semmit sem vétettek neki! Éppen egy nagy iskolalyukat építenek a gyerekeiknek! És semmi mást nem akarnak, mint néhány homokozójátékot meg békében élni!

Mindent elmeséltem a nagypapának az alsó pincéről. Aztán megkérdeztem még egyszer, hogy a papa miért akar ilyen rosszat tenni.

– Mert a Kumi-Ori ennek fejében egy amerikai autót, egy kazánt, egy uszodát meg mit tudom én még mit fog neki ajándékozni!

– De hát a Kumi-Ori királynak nincs pénze!

Nagypapa megvonta a vállát, ő sem érti, mondta. De nem akarta a Nikét annyira kifaggatni.

– És hogy akarja őket kiirtani? – kérdezősködtem.

– Valahogy vízzel – mormogta a nagypapa.

Utána összeültem Martinával megbeszélni a dolgot.

Egyetértettünk abban, hogy Niknek nem szabad békét hagynunk. Még akkor sem, ha mama erre kért minket. Bevittem Nikét a szobámba, és elkezdtük gyúrni. Én a gorombább, Martina a szelídebb módszerrel.

– Mondd el a titkodat, különben kékre-zöldre verlek, te vakarcs, te szerencsétlen! – mondtam én.

– Akkor mondd el a te aranyos nővérednek, különben az aranyos nővéred egy hétig nem beszél veled! – fuvolázta Martina.

Ezúttal a legválogatottabb fenyegetések sem használtak. Nik tartotta a száját. Ekkor még időben eszembe jutott a „nem is hiszem el neked” módszer. így szóltam:

– A Kumi-Ori király nem is tud semmit a papának ajándékozni, mert annak az utálatos kis görcsnek nincs is pénze!

Nik bekapta a horgot. Elkiáltotta magát:

– A Kumi-Ori királynak nem is kell ehhez pénz, mert van egy barátja, a Kumi-Ori császár az autóbiztosítónál. És a császárnak hatalma van az autóbiztosító vezérigazgatója felett. A vezérigazgató jutalomból fog adni a papának egy igazgatói állást! És akkor a papa mindent maga megvehet magának!

Belém fagyott a szó. Martina elsápadt a dühtől. Nik pedig elzöldült mérgében, amikor észrevette, hogy mindent kifecsegett.

– És hogy fogja a papa kiirtani a pincebeli kumi-orikat? – tudakolta Martina.

Nikből azonban többet nem lehetett kihúzni. Itt már csak egyetlen lehetőség maradt: megragadtuk és levittük a pincébe.

– Na, te öcsikének csúfolt szörnyeteg, most szépen lemegyünk, és megnézzük azokat az alattvalókat! Legalább megismered őket, mielőtt az a jó édesapád meg az a kedves királyod eltennék valamennyiüket láb alól! – sziszegtem.

Nik nem akart jönni. Azt mondta, fél a pincétől meg a gonosz alattvalóktól. Addig fog kiabálni, amíg nem jön érte a mama. Aztán mégsem kiabált, mert a Martina befogta a száját. Magammal vittem a nagy zseblámpát.

Kapálódzó öcsikénket lecipeltük az alsó pincébe. A lába körmétől a feje búbjáig reszketett. Hogy félelemből-e vagy csak a pince hidegétől, nem tudom. Martina mellette maradt.

Én odamentem a nagy lyukhoz, és bekiabáltam:

– Itt hozom a testvéreimet! ök is meg szeretnének ismerni titeket.

Az öt kumi-ori kijött a lyukból. Meghajoltak, és „jó napot, barátaink”, így köszöntöttek bennünket. A többiek is megjelentek. Barátságosan biccenhettek felénk. A kezükben lapátok és gereblyék voltak. Csörgött róluk a veríték, és nagyon vidáman mosolyogtak. Egy kicsi, kerek, sötétszürke kumi-ori elkiáltotta magát:

– Barátunk, légy üdvözölve! Hála a lapátoknak, amiket tőled kaptunk, ma felépítettük az óvodát!

Egy vékony, hosszúkás szürke kijelentette:

– Az iskolát is nemsokára befejezzük!

Egy barna-szürke foltos pedig ezt mondta:

– Holnapután felássuk a pinceföldeket, hogy több és jobb krumpli teremjen, amivel a gyerekeinket jóllakathatjuk.

Aztán megmutatták az iskolalyukat.

– Gyerekek, kijönnétek egy kicsit? – kiáltott be egy kumi-ori a lyukon.

Odabent mozgolódás és vihogás támadt. Aztán kigurult egy csomó icipici, hófehér kumi-ori. A szemük világoskék volt, az arcuk rózsapiros, és a szájuk halványlila.

Nik felkiáltott:

– Jaj, milyen édesek! Sokkal aranyosabbak, mint a fehér egerek!

– Mindenesetre kedvesebbek, mint a te ugorkaid! – mondtam neki. ő azonban nem is hallotta. Hasra feküdt, és játszani kezdett a kumi-ori gyerekekkel.

A kumi-orik olyan vidámak és olyan lelkesek voltak, hogy nem mertem nekik a papáról és az ugorkairól mesélni. Tele voltak tervekkel és reménnyel.

– Egy év múlva, barátunk, nem fogsz ráismerni a pincénkre! – mondta az egyik nagylyukbeli.

Aztán részletesen leírta nekem, hogy mi mindent fognak építeni, és hogy fognak gondoskodni a táplálékról.

– Nálunk többé senki sem éhezik – mondta.

– A lyukainkat pedig a szerszámaiddal olyan jól meg tudjuk építeni, hogy télen sem fázunk majd – magyarázta egy másik elöljáró.

Martina megcsípte a karomat.

– Mondd már el nekik! – súgta.

Megköszörültem a torkomat, de nem tudtam, hogy kezdjek hozzá. Azonkívül szégyelltem is magam a papa miatt.

– Na, mondd már! – sürgetett Martina.

– Mit kell nekünk elmondanod, barátom? – kérdezte az ötök egyike.

Már nem volt mit tenni.

– Az apám és az ugorkai, az egykori király, el akarnak benneteket pusztítani.

A pincében egyszerre csönd támadt. A kumi-orik szorosan egymáshoz simultak. A felületes szemlélő számára akár egy halom krumplinak tűnhettek volna. Én azonban nem felületesen, hanem nagyon is alaposan megszemléltem őket. Láttam, hogy félnek. A nagy lyukból való ötök közül aztán egyikük előrefurakodott.

– Mit tervez az édesapád és az utolsó lépcsős? – kérdezte.

Nik még mindig a földön hasalt. Két kumi-ori gyereket tartott a kezében, és a rózsaszín orrocskájukra lehelt, amitől a gyerekek kacagtak.

Nik felült. Nagyokat nyelt. Ránézett a kezében lévő kis lényekre, és megszólalt:

– Holnap vagy holnapután a felső pincében csőrepedést akarnak előidézni. A víz le fog folyni az alsó pincébe, és mindent eláraszt majd, a lakólyukakat is meg mindent. A kumi-orik pedig nem tudnak úszni a király szerint. Akkor akarják csinálni, amikor a papának szabadnapja van. Papa aztán úgy délfelé lemegy majd a felső pincébe, és úgy fog tenni, mintha akkor fedezte volna fel a csőrepedést. Kihívja a tűzoltókat, azok pedig kiszivattyúzzák a vizet az alsó pincéből. De akkorra már minden kumi-ori megfullad!

Az a kumi-ori, amelyik kérdezett, most odafordult a többiekhez.

– Kérlek, polgártársak, őrizzétek meg a nyugalmatokat!

A kumi-orik azonban egyébként is csendben voltak. Világosszürkére változtak az ijedségtől. Csak a kis fehér gyerekek játszottak tovább Nikkel.

– Polgártársak, hogyan tudnánk magunkat megvédeni? – szólalt meg a nagy lyukból való ötök egyike.

– Talán addig meg tudnánk tanulni úszni? – mondta az egyik.

– Vagy csónakokat építenénk! – mondta egy másik.

– Vagy jól beragasztanánk a pinceajtót – javasolta egy harmadik.

De hát csak arra az eredményre jutottak, hogy mindennek úgysincs értelme. Ilyen kis teremtmények nem tudnak egyik napról a másikra megtanulni úszni. Azonkívül nincs is vizük, amiben gyakorolhatnának. Ilyen gyorsan csónakot sem lehet építeni. Az öreg, korhadt ajtót pedig nem lehet úgy beragasztani, hogy a víz ne hatoljon át rajta.

Martina azt javasolta, hogy az elárasztás idejére költözzenek föl a felső pincébe. Ott ugyanis elrejtőzhetnének.

A kumi-orik megrázták a fejüket.

– És mire visszajönnénk, akkor itt már minden elpusztulna. Az óvoda, az iskola! Minden! A padló tele lesz sárral, a lakólyukak pedig eltömődnek. A pincekrumplik megrohadnak a földben. Az egyetlen táplálékunk! Miből éljünk azután?

Egy kis gömbölyű kumi-ori hozzám fordult.

– Mondd csak, barátunk, miért akar a te édesapád az utolsó lépcsősnek segíteni?

Elmeséltem neki az autóbiztosító-császárt meg az igazgatói kinevezést.

Ekkor óriási izgalom támadt a polgárok között, összevissza kiabálni kezdtek:

– Ez a hazudós gazember! Ez az átkozott lépcsős! Ez a közönséges szélhámos!

Aztán megtudtuk tőlük, hogy sehol a világon nem létezik már kumi-ori császár, de még király se igen. Ők voltak az utolsók, akik elűzték a királyukat.

Egy hosszú, vékony kumi-ori megmagyarázta:

– A kumi-orik egyáltalán nem képesek betonpincékben élni. Földre, agyagra és nedvességre van szükségük. A pincének pedig olyan mélynek kell lennie, hogy már ne is legyen rajta ablak.

Egy pettyes kumi-ori folytatta:

– Az autóbiztosító pincéjét jól ismerem! Tíz éve jöttem el onnan. Csupa beton és szigetelés. Az ember még egy kis lyukat sem fúrhat ott magának, és kiszárad. A pincekrumpli sem terem meg. Minden épeszű kumi-ori eljött onnan. Csak néhányan maradtak. Azok alkalmazkodtak a körülményekhez. Teljesen ki vannak száradva, és hófehérek. A régi aktákat eszegetik, amelyeket a pincében tárolnak. Az aktahegyek közti kis résekben laknak, és teljesen hibbantak! Beszélni is elfelejtettek! Járni se tudnak már! Csak gurulnak keresztül-kasul a pincében, és közben kis éles hangokat hallatnak. Sokszor hátulról ugranak rá a másikra, és így próbálják meg egymást elpusztítani!

A többi kumi-ori bólogatott.

– És nem tudnak a papának semmilyen igazgatói állást szerezni? – kérdezte Nik.

– Éppúgy nem, ahogy mi sem! – kiáltotta egy csíkos kumi-ori.

– Nem lesz semmi bántódásotok! – kiáltotta erre Martina. – Kezeskedem érte! Papa vagy belátja, hogy tévedett, vagy… – Nem tudta folytatni.

– Vagy mi akadályozzuk meg a dolgot – fejeztem be én a mondatot.

– Becsületszavunkra! – tette hozzá Nik.

Ez az ígéret megnyugtatta a kumi-orikat. Bizakodva hálálkodtak nekünk. A kis srácok előtt persze rettentően nagyoknak és hatalmasoknak tűntünk. Biztosan azt gondolták, hogy könnyű lesz nekünk őket megvédeni. Persze, nem ismerték a papánkat.

Amikor fölmentünk a pincelépcsőn, Martina sóhajtott egyet:

– Papát valamiben megakadályozni! Ha az olyan könnyű lenne!

Nik mögöttünk szuszogott a magas lépcsőfokokon.

– Persze hogy könnyű lesz! Ha nem marad más megoldás, akkor majd én leülök az alsó pincébe, és ott maradok! Akkor a papa nem csinálhat csőrepedést! Mert engem csak nem akar megfullasztani!

A felső pincében jártunk, amikor meghallottuk papa autóját, amint épp behajtott a garázsba.

– Harcra fel! – mondtam, és Niknek még külön is odaszóltam:

– Nik, legjobb, ha te kivonod magad a vitából.

Nik megrázta a fejét.

– Én nem félek a papától – mondta.

Mennyire szerettem volna magamról ugyanezt elmondani!

Papa épp abban a pillanatban nyitotta ki a ház ajtaját, mikor mi a pincéét. A két ajtó pont egymással szemben van. Papa ránk nézett, de nem szólt semmit. Fölakasztotta a kabátját és a kalapját a fogasra. Közben azonban minket nézett, így mindent melléakasztott. A kabát és a kalap leesett a padlóra. A papa észre sem vette. Egyre csak bámult.

– Az alsó pincéből jövünk! – mondta Martina.

Papa még mindig nem szólt semmit. Ekkor én kiáltottam el magam, de alig ismertem rá a saját hangomra, olyan érdes és rekedt volt:

– A kumi-oriknál voltunk, és megmondtuk nekik, hogy mit akarsz tenni!

Nik is megszólalt:

– Nem szabad megfullasztani őket! Aranyos kis fehér gyerekeik vannak, akiknek lila a szájuk!

A papa még mindig hallgatott. Akkor kijött a mama a konyhából.

– Mi van itt? – kérdezte.

– Semmi – mormogta a papa.

Úgy éreztem, hogy szétrobbanok. Elkezdtem üvölteni:

– Semmi sincs! Azonkívül, hogy a papa csőrepedést akar előidézni! És közben nem is lesz igazgató, mert nincs is biztosítócsászár! Mert ott minden betonból van! Teljesen hiába akarja a kumi-orikat megfullasztani.

Aztán odaborultam a mama nyakába, és zokogni kezdtem. Martina később azt mondta, hogy úgy reszkettem, akár a nyárfalevél. Mama simogatott, és azt mondta: „No, no, no…”

Lassan meg is nyugodtam. Eleresztettem a mama nyakát. Martina a papát győzködte. Én is a segítségére siettem, meg Nik is. Ha azonban az ember olyan izgatott, mint amilyenek mi voltunk, akkor csak a fele jut eszébe annak, amit mondani akar, azt viszont kétszer olyan hangosan mondja. Ezért nem is sikerült a papát értelmes módon meggyőznünk.

Aztán már a mama is közbekiabált, hogy egy szót se ért az egészből, és hogy mi ez az őrültség a csőrepedéssel.

Nagypapa is odajött.

Elmagyarázta mamának, hogy miről van szó, mi meg közben további részleteket mondtunk el a nagypapának, amelyeket még nem ismert.

Közben a papának újra nagyon hangosan megmondtuk a véleményünket. És amikor már a mama is mindent megértett, akkor ő is megmondta a papának, hogy mit gondol róla, ha képes megfúrni a vízcsövet. És nagypapa azt mondta, hogy ő nem tudja, mit rontott el a papa nevelésében.

Különben az ugorkai is kijött az előszobába. De megbújt a nappali ajtaja mögött. Nem mert belekeveredni a zagyva családi veszekedésbe. Integetett a papának, és egyszer hallottam is, amint ezt súgta:

– Hogelmann úr, gyere már! Ne higgyél mindenkinek semmit!

Papa azonban nem vette észre az ugorkait. ő volt az egyetlen, aki még mindig nem kiabált. Egy árva szót sem szólt.

Egyszerre csak lehajolt. Felvette a melléakasztott holmikat a földről. Belebújt a kabátba, a kalapot feltette a fejére. Kilépett a körünkből, és odament az ajtóhoz. Úgy ment ki rajta, hogy még be sem csapta maga után.

Egy ideig csöndben álltunk az előszobában. Hallottuk, amint nyílik a garázsajtó, és a kocsi elrobog.

Mama mindig minden jót lehetségesnek tart. Azt mondja, hogy ő optimista. Most is így volt. Amikor a papa autója kigördült a kertből, megszólalt:

– Na, majd meglátjátok. Most papa mindent átgondol, és mire visszajön, megint észre tér!

– Kismenyem, bár a próféta szólna belőled! – sóhajtotta nagypapa, és visszament a szobájába.

Az ugorkai még mindig ott állt a nappali ajtajánál.

– Tűnj el! – kiáltottam rá.

Erre villámgyorsan beszaladt a szobába.

Nik szomorúan nézett utána.

– Te tényleg sajnálod? – kérdezte Martina.

Erre még szomorúbban nézett. Aztán azt suttogta:

– Én azért szeretem őt!

– Mindenkit nem szerethet az ember – mondtam. – A gonoszokat pedig nem is szabad szeretni!

De azért ebben nem voltam egészen biztos.

A tizenharmadik fejezeten nincs mit tagolni

Várunk. Még mindig várunk. Persze közben beszélgetünk is. Minthogy azonban ez kevés egy fejezethez, leírom még, hogy mi történt másnap az iskolában. Az ugyanis igen figyelemreméltó esemény

Vacsoraidő volt, és a papa még mindig nem jött haza. Kilencig vártunk rá, aztán nélküle vacsoráztunk meg. Mama még mindig optimista volt.

– Látjátok, látjátok! Ha papa ilyen sokáig elmarad, akkor biztosan mindent jól megfontol magában! Akkor biztosan észhez tér! – hajtogatta.

Tizenegy óra tájban – a Nik rég ágyban volt már – mama felhagyott az optimizmussal. Folyton az órát nézte, és kétpercenként ezt mormolta maga elé:

– Csak nem történt vele valami?! Ha mérges, olyan gyorsan vezet!

Ennél többet nem mondott, de az arcán lehetett látni, hogy a legszörnyűbb dolgokat képzeli el.

Nagypapa úgy tett, mintha ő semmiféle szörnyűséget nem képzelne, viszont már két órája olvasta az újságban a vezércikket. Láttam rajta, hogy őt is inkább a papa ügye foglalkoztatja, mint az újság.

Különös érzésem támadt. Tulajdonképpen kettős érzés: düh papa ellen és aggodalom a papáért. Minden negyedóra múltával kisebb lett a düh és nagyobb az aggodalom. És sok kedves dolog jutott eszembe a papáról.

Martina a díványon ücsörgött, és a körmét rágta. Egyszerre csak elsírta magát:

– De hát meg kellett mondanunk neki!

– Hát persze! Csak úgy egyszerűen nem fúrhatja ki nekem a vízcsövet! – motyogta a mama.

Éjfélkor aztán fölhívta a rendőrséget. Azok azonban nem izgatták magukat.

– Kedves hölgyem, ha minden férjet megkeresnénk, aki éjfélkor még nincsen otthon, akkor bizony nagyon sok dolgunk lenne! – mondták.

Mama elmagyarázta nekik, hogy a papa nem olyan, sőt egészen más, és ő mindig pontosan szokott hazajönni.

– Persze, persze, kedves hölgyem, ezt is ismerjük már! – felelte erre a rendőr.

Mindenesetre biztosította a mamát arról, hogy széles e határban eddig csak egyetlen autóbaleset történt: egy tartálykocsi ütközött össze egy Volkswagennel. Ekkor a mama megnyugodott, és megint optimista lett. Úgy vélte, hogy a papa biztosan egy szállodában éjszakázik, és ott tér magához.

– Ő jó ember – mondta –, bizony jó! Nem olyan rossz, mint ahogy ti gondoljátok! Úgy bizony!

Nem ellenkeztünk, de nem is helyeseltünk. Mama aztán, akár a vízfolyás, beszélni kezdett: hogy a papának soha nem volt könnyű élete, hogy a nagypapa mindig a Herbert bácsinak kedvezett, hogy noha ő okos, de még mindig csak ezen a vacak poszton van, és hogy mennyire szenved emiatt, és hogy arról sem tehet, hogy rossz az ízlése, és neki más ruhák tetszenek, mint amilyenek nekünk. És nem is fösvény, magyarázta a mama, csak meg akar már szabadulni a tartozásoktól, amiket a házra vett fel, azért spórol úgy.

– Ezt meg kell értenetek! – kiáltotta.

Martina közbeszólt:

– De mama! Azt, hogy fösvény, te hánytad a szemére!

Erre a mama elhallgatott, a nagypapa pedig azt mondta, hogy most menjünk szépen aludni, mert különben holnap nem tudunk majd idejében felkelni.

Valóban szörnyű fáradt voltam. Felálltam, és amikor éppen a szobámba akartam menni, kinyílt papa szobájának az ajtaja. Jóleső borzongás futott át rajtam. Egy pillanatig azt hittem, talán a papa tért vissza, és bemászott az ablakon.

De csak az ugorkai volt az. Feldúltan nézett rám, majd azt kérdezte:

– Hol lenni Hogelmann úrnak?

– Hogelmann úrnak lenni nem itt! – kiáltott rá Martina.

Az ugorkai folytatta:

– Mi érez éhség! Semmit nem kapni eleség egész nap!

És vádlóan nézett ránk.

Mama a konyhára mutatott.

– A kicsírázott krumplik ott vannak a mosogató alatt!

A Kumi-Ori király megbotránkozott.

– Mi soha semmit magunk! Mi soha semmit nem hoztunk!

– Akkor csak maradj éhen! – javasoltam neki.

Ebbe azért nem nyugodott bele. Kiment a konyhába, majd megint megjelent, és savanyú képpel elvonult előttünk. Az egész krumpliszsákot húzta maga után.

Noha későn kerültem ágyba, mégis korán felébredtem. Martina még nem is jött kopogni. Odamentem a papa szobájához, és kinyitottam az ajtót. A padló tele volt szétszórt krumplival, az ugorkai pedig a papa ágyában hortyogott. Papa nem volt a szobában.

Aztán bementem a mamához. Már Martina is ott ült. Elmesélték nekem, hogy megint fölhívták a rendőrséget, és azok minden kórházban érdeklődtek. Papa azonban egyikben sem volt. Szóval nem volt karambolja.

– Mama, te mit gondolsz, lehet, hogy el akar válni tőlünk? – kérdeztem.

Mama nem gondolta.

– A mi papánk nem olyan! Benne nemhogy kevés, hanem inkább túl sok a családi érzés! – mondta.

Aztán elmentünk az iskolába. Az órákon nem nagyon figyeltem, és még azt sem vettem észre, hogy milyen tantárgyat is tanulunk. így aztán a harmadik órán nagyot égtem. Éppen ott ülök és gondolkozom, vajon otthon van-e már a papa, és vajon észre tért-e, amikor oldalba bök a Friedl, a szomszédom.

– Wolfi – sziszegi. És még egyszer: – Wolfi!

Ránézek.

– Te jössz! – suttogja.

Ekkor felálltam, és kimentem a táblához. Halvány sejtelmem sem volt arról, hogy mit kérdezett a tanár. A Schestak – ő ugyanis az első padban ül – odasúgta:

– Rajzolj egy szívet!

Fogtam a krétát, és egy hatalmas szívet pingáltam a táblára, szépen ívelő csúccsal az alján.

Az egész osztály röhögött és rikoltozott, mint a majmok. Végre felfogtam, hogy most biológiaóránk van, és hogy egy emberi szívet kellett volna fölrajzolnom, pitvarokkal, kamrákkal és billentyűkkel, nem pedig mézeskalács szívet. Akkor azonban már késő volt. A biológiatanár visszaküldött a helyemre, és azt üvöltötte, hogy máshol bohóckodjam.

Ez végre felébresztett. Még inkább azonban az a tény, hogy a Haslingert észlelték a folyosó légterében. Ötödik órán aztán tényleg be is jött. Kutya rosszul nézett ki, legalább tíz kilót fogyott. Az arca citromsárga volt a májbajtól.

Leült a tanári asztalhoz. Máskor tanítás közben mindig állni szokott.

– Na, hát itt vagyok megint – mondta.

Valószínűleg azt remélte, hogy örülni fogunk neki.

De hát senki sem örült, mert a fiatal tanár vidám ember volt.

Aztán a Haslinger odaszólt Schestaknak:

– Schestak, számoljon be, kérem, hogy mit vettek át a távol létemben!

A Titus éppen be akart számolni róla, ekkor azonban a Slawik Berti közbesüvöltött:

– Tanár úr kérem, a Hogelmann haladványai és aláírásai!

Meg tudtam volna ölni azt a szemét alakot! A Haslinger azonban tűnődve pillantott ránk. Úgy látszott, mintha nagy fáradságába kerülne, hogy visszaemlékezzék, miféle haladványokról és aláírásokról is van szó.

Felálltam.

– Tanár úr kérem, én nem tudtam, hogy ma vissza tetszik jönni!

A Haslinger erre azt mondta, hogy „persze, persze”, aztán rám nézett, és így szólt:

– Az ifjú kolléga, aki a betegségem alatt helyettesített, ma reggel külön elmesélte, hogy magát nem a matematika csődjének, hanem jó számtanosnak tartja! Hogelmann, jöjjön ki, és számoljon be a tanultakról!

A Titus boldogan leült, én pedig kimentem a táblához. Csöngetésig számoltam. Csak egyetlenegyszer tévedtem, az is csekélység volt. Minél tovább számoltam, a Haslinger arca annál sárgább és fáradtabb lett. Amikor kicsöngettek, így szólt:

– Kérem, kövessen a földrajzszertárba!

Követtem a Haslingert a földrajzszertárba. Szünetben, vagy ha nincs órája, mindig ott van. Soha nem megy be a többi tanár közé a tanáriba.

Odaállt egy nagy földgömb mellé, és elkezdte forgatni.

– A távol létemben maga sokat javult, sokat! – mondta.

Aztán elmondta, hogy ő öregember, és beteg is. Meg hogy harminchét tanuló egy osztályban az borzasztó sok. Meg hogy régebben ő is vidámabb volt. És hogy sajnos nem tud mindenkivel egyénileg foglalkozni.

Én meg azt gondoltam: Kedves Haslinger, én ugyan nem panaszkodhatom, hogy keveset foglalkoztál volna velem! Aztán a Haslinger megpörgette a földgömböt.

– Szóval, Hogelmann, értsen meg, kérem. Én úgy vélem, hogy az ifjú kolléga, szóval hogy manapság az egyetemen más didaktikai metódusokat tanulnak, de hogyha maga, szóval, hogy magának azért én is…

Halvány dunsztom sincs róla, hogy mik azok a didaktikai metódusok, de egyet fölfogtam: a Haslinger gyötrődik. Azt hiszi, hogy a fiatal tanár tanította meg nekem a számtant. És meg van zavarodva, merthogy nála nem tudtam számolni.

Megmondtam neki, hogy otthon a nővéremmel gyakoroltam mindennap, mint az őrült, sokszor órák hosszat.

– Vagy úgy, vagy úgy – mormogta Haslinger. És már nem látszott olyan fáradtnak. – Aha, aha, a kedves nővérével! Órák hosszat!

És még hozzátette:

– Látja, látja, fiatalember! A szorgalom meghozza gyümölcsét!

És újra megforgatta a földgömböt.

Nem tudtam, hogy maradjak-e, vagy már elmehetek. Éppen meg akartam kérdezni, amikor újra megszólalt:

– Akar nálam földrajzszertáros lenni?

Tulajdonképpen egyáltalán nem akartam, mert nincs kedvem földgömböket porolgatni meg térképeket csavargatni, de nem lehetett visszautasítani a megtisztelő ajánlatot. Azt kellett rá mondanom, hogy „igen, igen, szívesen”.

A Haslinger megmutatta, hogyan kell a térképeket a lehető legszabályosabban fölcsavarni és a földgömböket a lehető legalaposabban leporolni, a domborzati térképeket pedig úgy betenni a rekeszekbe, hogy le ne horzsolódjanak. Közben elmesélte nekem, hogy mindeddig milyen tiszta, rendes szertárosa volt, de sajnos bejáró, vagyis olyan, aki vonattal jár be az iskolába, mert olyan messze lakik. És a vonata most korábban indul, a rendes szertáros pedig lekési, ha tovább porolgatja a földgömböket.

Aztán egyszer csak rám néz a Haslinger, és azt kérdezi:

– De maga, Hogelmann, maga, remélem, nem bejáró? Vagy igen?

– Én? Nem! Nem! Neeem! – dadogom.

– Messze lakik az iskolától? – kérdezi ő.

– Nem – felelem –, a régi városi templomnál lakom, a sarkon.

– Micsoda véletlen – mondja a Haslinger –, ott lakom én is a közelben!

Úgy jöttem ki a földrajzszertárból, mint az alvajáró. Hiszen a Haslingernek fogalma sem volt róla, hogy hol lakom! Tehát nem is ismert föl! A Haslinger csak egész egyszerűen mint tanár dühös rám!

Ha nem aggódtam volna a papáért, biztosan nagyon boldog lettem volna. De hát azért így is boldog voltam egy kicsit. Kihoztam a táskámat az osztályból. Már nem volt ott senki. A Haslingerrel való megbeszélés sokáig tartott.

Lerohantam a három emeleten, és minden lépcsőfordulóban köszöntem a klasszikus szoborfejeknek. Lent a zsibongóban, amelyet a jobbak aulának hívnak, megálltam, és hangosan kifújtam a levegőt; így: „huuhhh”.

A kazánfűtőnk éppen arra jött.

– Dühös vagy, hogy „huhh”-ozol? – kérdezte.

– Dehogyis – feleltem –, az iskola nem is olyan rémes hely, mint ahogy az ember néha gondolja!

Neki ellenben az volt a véleménye, hogy jöjjek el egyszer takarítani meg fűteni, majd meglátom, hogy milyen rémes.

Martina a kapu előtt várt. Nem akart egyedül hazamenni, mert félt, hogy a papa még mindig nincs otthon. Tulajdonképpen el akartam mesélni neki a Haslingert, de nem jutottam szóhoz, mert annyira rohantunk. Máskor legalább tizenkét percre van szükségünk, hogy hazaérjünk. Most hét perc alatt tettük meg az utat.

A tizennegyedik fejezet egy részét úgy fogom elmesélni, mint egy színdarabot

Merthogy ebben a részben a Lawuga és a Livka beszél, én pedig a nevük utáni kettősponttal megspórolom a folytonos „mondta”, „mesélte”, „vélekedett” szavakat. De az elejét rendesen írom, kettőspont nélkül

Szóval hét perc alatt otthon voltunk. A mama a ház előtt állt.

– Papát minden pillanatban hozhatják! – kiáltotta felénk.

– Hogyhogy hozhatják? – kérdeztük Martinával.

Mama teljesen meg volt zavarodva, ő sem tudja, magyarázta, és közben tövig rágta a hüvelykujja körmét.

– A Livka meg a Lawuga telefonált, és ők mondták, hogy hozzák, de hogy ne aggódjunk – magyarázta Nik.

– És hogy nyugalomra van szüksége – tette hozzá a mama –, ezt mondta még Livka meg Lawuga. Mást semmit!

Aztán megállt egy autó a kerítésünk előtt. A Livka és a Lawuga szálltak ki belőle, ők a papa kollégái. Már régről ismerem őket. A Livka jópofa, Lawuga meg egy fura alak. Ketten kihúzták a papát az autóból. Papa arca egészen fehér volt, s néhány véres karcolás látszott rajta. Livka meg Lawuga támogatták. Középre fogták, és a karját a vállukra tették. Becipelték a nappaliba, a díványhoz. A mama hol elölről, hol hátulról segített nekik.

A papa lehanyatlott a díványra. A mama óvatosan lehúzta róla a kabátot, a zakót és a cipőt. Aztán betakarta egy gyapjútakaróval.

– Akarsz egy korty italt? – kérdezte. – Vagy egy borogatást a homlokodra?

Papa már nem tudta megmondani, hogy kér-e inni vagy borogatást, mert máris elaludt. Horkolt, és közbeközbe felnyögött.

A mama hellyel kínálta Livkát és Lawugát. ő, nagypapa, Lawuga meg Livka a nagyasztalhoz ültek, mi Martinával ketten a szőnyegre kuporodtunk. Nik a díványra ült az alvó apja lábaihoz. Úgy ült a papa mellett, mint Hawlica úr kutyája, amikor Hawlica úr a kertben napozik.

Sőt egy kicsit olyan is volt Nik, mint az a védőangyal, amelyik az adventi naptárokon a gyermekágyak felett szokott csillogni.

Azt hiszem, mindnyájan nagyon örültünk, hogy Nik ilyen figyelmesen őrzi a papát. Addig legalább nem karattyolt; mert különben még elmesélt volna a Livkának meg a Lawugának egy csomó dolgot, ami azért jobb, ha a családban marad.

Mama kikérdezte Livkát és Lawugát a történtekről. Whiskyvel is kínálta őket. Lawuga azt mondta, hogy ő nem ihat, mert visszafelé is vezetnie kell. Akkor a mama hozott neki egy kólát. A Lawuga azonban később mégiscsak megitta a whiskyt, a kólát pedig meghagyta.

Itt írom le Livka és Lawuga beszámolóját. Azt kihagyom közben, hogy papa a háttérben néha-néha felsőhajtott. Olyankor Nik megigazította rajta a takarót. És hogy a Lawuga mesélés közben megette az összes kekszet a dobozból, azt sem mondom el külön. Meg hogy a mama közbe-közbe azt sóhajtotta, hogy „istenemistenemistenem”, ezt is kihagyom.

Livka és Lawuga kolléga beszámolója:

(Különben a Livka kicsi és sovány, a Lawuga meg nagy és szintén sovány.)

LAWUGA: Szóval, kedves nagyságos asszony, kicsit bonyolult ez az ügy. Ma reggel kilenc órakor fogtam a káraktát…

LIVKA: Kolléga úr, azt hiszem, a tegnapi estével kellene kezdenünk!

LAWUGA: Igen, ebben igaza van. Mondja talán maga, azt hiszem, maga precízebb…

LIVKA: Tegnap a munkaidő végén Hogelmann kolléga még igen vidám volt.

LAWUGA: Valóban, valóban, kedves nagysád, ezt én is tanúsfthatom. Hogelmann kolléga lent a hallban még egy viccet is elmondott nekem, méghozzá igen jó viccet!

LIVKA: Azt mondta, hogy egyenesen hazamegy. Ez azonban nem így történhetett, ugyanis félóra múlva újra az irodában volt.

lawuga. De persze ezt tegnap még nem tudtuk, ezt csak ma reggel mesélte nekünk Böck úr, a portás. Szó, ami szó, ma reggel bemegyek Hogelmann kolléga szobájába valami bonyolult kárüggyel kapcsolatban, hát Hogelmann kolléga nincs ott! A hölgy, aki az előszobájában ül, egy bizonyos Kasparek kisasszony, azt mondja, hogy Hogelmann úr még nincs itt! Nekem azonban a bonyolult kárüggyel kapcsolatban sürgősen szükségem volt egy iratra, amelyet, úgy véltem, megtalálok majd Hogelmann kolléga asztalán. De nem találtam.

LIVKA: Kérem, Lawuga kolléga! Ez úgysem érdekli Hogelmann-né asszonyt. Szóval, Lawuga kolléga észrevette, hogy a kedves férjeurának a kalapja is meg a kabátja is bent van a szobájában.

LAWUGA: Hát ezt furcsállottuk Kasparek kisasszonnyal. Ahogy éppen ott csodálkozunk, megszólal a telefon, és Böck, a portás jelentkezik. Azt mondja, hogy szeretné visszakérni Hogelmann úrtól a pincekulcsokat, amelyeket tegnap este adott oda neki. Hát akkor már igazán nem értettük Kasparek kisasszonnyal a dolgot.

LIVKA: Kasparek kisasszony és Lawuga bejöttek hozzám, és elmesélték az egészet. Aztán kikérdeztük Böcköt. Szóval Hogelmann tegnap munka után, amikor már minden kolléga elment, még egyszer bent járt az irodában. Először a szobájába ment, mesélte Böck. Aztán lement Böckhöz, és a pincekulcsokat kérte.

LAWUGA: Böck azt állítja, hogy Hogelmann kolléga nagyon bosszús és komor volt, majdhogynem betegnek látszott. És állítólag valami olyasmit mormogott magában, hogy…

LIVKA: Meg kell róla bizonyosodnom!

LAWUGA: Aztán Böck állítólag még kérdezősködött, hogy miről kell a kollégának megbizonyosodnia, de ekkor Hogelmann kolléga egészen különös pillantást vetett rá…

LIVKA: …és azt mondta: „Böck úr! Azt hiszem, szörnyű csalás nyomában vagyok!”

LAWUGA: Aztán Hogelmann kolléga lement a pincekulcsokkal a pincébe, Böck meg elment virágot locsolni. Ugyanis szereti a virágokat.

Amikor Böck visszajött a viráglocsolásból, azt hitte, hogy Hogelmann már hazament, és véletlenül zsebre vágta a pincekulcsokat. Mindenesetre nem törődött többet a pincével. Csakhogy én, mondom erre Böcknek, én ismerem Hogelmann úr korrektségét. Hogelmann soha életében nem csinál olyat, mondom, hogy véletlenül zsebre vág egy pincekulcsot, és elfeledkezik a kabátjáról, aztán meg másnap nem jön be az irodába. LIVKA: Akkor felkiált Kasparek kisasszony, hogy talán csak nem ütötte meg tegnap a pincében a guta? Lerohantunk a pincébe, Lawuga, Böck, Kasparek és csekélységem. Hát a pinceajtó tárva-nyitva volt…

LAWUGA: És, ha szabad így mondanom, tájkép csata után tárult elébünk. Csak azt szeretném ezzel mondani, hogy rettenetes volt!

LIVKA: Az aktahalmok felborulva, a polcokról minden akta a földre szórva, és mindenütt szétrongyolódott papírívek és iratok!

LAWUGA: Azonkívül rettentően zizegett és ropogott valami.

LIVKA: A papír zizegett. Az azért nem volt ijesztő.

LAWUGA: Kedves kolléga, én negyven éve élek akták között. Én igenis nagyon jól ismerem a normális papírzizegést. Az a zizegés azonban ott lent a pincében nem volt normális. Valami hang kísérte, valami különös hang.

LIVKA: Talán egy patkányt hallott vijjogni. Ugyanis a pincében bizonyára vannak patkányok. A legtöbb aktát megrágták!

LAWUGA: Szóval átgázoltam a papírokon. Csak üggyel-bajjal sikerült, és közben a szétrágott aktahegyekből még kis papírdarabkák is hullottak rám, akár a hópelyhek. Közben kiabáltam: „Hogelmann kolléga! Hogelmann kolléga! Itt van?” Aztán egyszerre nyögést hallottam. Végigfutott a hátamon a hideg! Úgy bizony!

LIVKA: Aztán megtalálta, és odakiáltott nekünk, hogy megtalálta.

LAWUGA: Bizony! Megtaláltam! Vagyis hát tulajdonképpen csak a lábát. Az látszott ki ugyanis egy aktahegy alól. „Hogelmann úr, maga az?” – kérdeztem. Az aktahegyből hangos nyögés felelt.

LIVKA: Szóval kiástuk Hogelmann kollégát. Bár eszénél volt, de rettenetesen összezavarodva, és megmagyarázhatatlan módon tele volt a szája papírszeletkékkel. Kiszedtük a szájából a papírt.

LAWUGA: Akkor a kolléga nagyon furcsa dolgokat mormogott, egészen furcsákat. Bizonyára fantáziáit. Azt mormogta: „Tényleg nincs császáruk. Tiszta őrültek. Tényleg nincs császáruk.”

LIVKA: Egyfolytában ezt mormogta, és azt sóhajtotta, hogy: „Csalás, csalás, csalás!”

LAWUGA: Amikor kiástuk a Hogelmann kollégát, még történt valami ijesztő dolog. Kasparek kisasszony hirtelen felsikított, mint valami, mint valami… na szóval nagyot!

LIVKA: Ugyanis megharapta valami. Érthetetlen, de így volt. A kisasszony kihúzta a lábát az aktahalomból, és tényleg egészen véres volt. Aztán kiáltozva és a papírokon átgázolva fölrohant a pincéből.

LAWUGA: Tetszik tudni, nagyon nehéz járni, hogyha a padló így tele van szórva papírokkal. Igen, hát aztán fölcipeltük a Hogelmann kollégát, ő pedig megint csak olyan zavarosakat beszélt.

LIVKA: Azt kiabálta: „Gyorsan, gyorsan, különben megint előjönnek! Gyorsan, kollégák, a bestiák, a bestiák jönnek megint.”

LAWUGA: Amikor fölértünk a pincéből, azt sóhajtotta: „Kollégák, az utolsó pillanatban jöttetek.” Azzal elvesztette az eszméletét.

Hát ez volt Lawuga és Livka beszámolója. Mindketten megittak még egy whiskyt, és megették az utolsó darab kekszet is. Közben azt magyarázták, hogy a papa valami autóbiztosítási csalás nyomára juthatott. Valami régi ügy lehetett, ezért ment vissza még egyszer az irodába, mert meg akart találni valamit a pincében őrzött régi aktákban. Ott bizonyára rosszul lett, és elvesztette az eszméletét. És aztán sajnos jöttek a patkányok. És amikor a papa magához tért az ájulásból, sokkot kapott tőlük, a patkányok ugyanis tényleg félelmetes állatok. Csakis így lehetett.

A dologban egyedül az a sajnálatos, mondta még Lawuga, hogy az ilyen becsvágyó kollégák, mint Hogelmann úr, ha egy eset nyomára bukkannak, soha nem avatnak be mást. Különben hamarabb megtalálták volna szegényt.

A mama rögtön helyeselt, hogy igen, ez nagyon sajnálatos. És mi is mindnyájan sietve helyeseltünk Livkának meg Lawugának, hogy a patkányok szörnyű állatok, és hogy biztosan patkányok voltak.

Livka azt mondta, hogy ez az eset tanulságul szolgál majd az autóbiztósítónak. Még ma kiszórnak a pincében DDT-t vagy valami hasonló port. Aztán a Lawuga még hozzátette, hogy a biztosító igazgatója azt üzeni a papának, hogy pihenje ki jól magát és hamar gyógyuljon meg; mivelhogy a biztosítónak szüksége van az ilyen rendes, lelkiismeretes munkatársakra, mint a papa.

Aztán elment Livka meg Lawuga, és én végre kiihattam Lawuga kóláját.

Ez az utolsó fejezet, a tizenötödik

Jó, hogy vége van a történetnek, mert holnap leveszik a >gipszet a lábamról, és akkor már úgysem lenne időm az írásra. Az utolsó fejezetben azt mesélem el, hogyan segített ki minket Nik a kínos helyzetből

Miután Livka és Lawuga elment, a mama megnézte a papát. Már sokkal kevesebbet nyögött. Mama mégis nyugtalankodott. Fölhívta az orvosunkat, Binder doktort. Binder doktor rögtön ki is jött, mert csak két házzal arrébb lakik. Megmérte a papa pulzusát, a vérnyomását és a hőmérsékletét. Akkor papa föl is ébredt egy rövid időre, kótyagosan körülnézett, és azt mormogta: „Hál' istennek, otthon vagyok!” Aztán azonnal elaludt megint.

Binder doktor a papa pulzusát, vérnyomását és hőmérsékletét normálisnak találta. De aztán a zseblámpával bevilágított a papa szemébe. Persze előtte fölhúzta a szemhéját, hiszen a papa szeme csukva volt. Valamiféle reflexek azt jelezték neki, hogy a papának agyrázkódása van. Mégpedig nem is könnyű, nem is súlyos, hanem éppen közepes méretű. Úgy rendelkezett, hogy a papa maradjon ágyban. És úgy vélte, hogy egy borogatás sem árthat a fejére. Ezt persze biztos csak a mama kedvéért mondta, mert tudja, hogy mama mennyire szeret borogatást csinálni.

– A kedves férjeura, nagyságos asszonyom, valószínűleg később nem fog emlékezni a balesetére. Agyrázkódások esetében az ilyesmi előfordul. Sőt lényegesen nagyobb emlékezetkihagyásokkal is számolni kell – mondta elmenőben.

– Hát ez tényleg csodálatos lenne! – kiáltotta mama.

– Hogyhogy csodálatos? – kérdezte Binder doktor elképedve. A mama erre elkezdett dadogni, hogy ő nem úgy gondolta, hanem egészen másképp. Nagypapa beleköhögött a zsebkendőjébe, hogy ne lássák, hogy kuncog.

Aztán Binder doktor még azt mondta:

– Kérem, lehetőleg minél kevesebbet kérdezzenek tőle, ha felébred. Sötétítsék be a szobát. Legyenek szelídek és kedvesek hozzá. Kíméletre van szüksége!

Nagypapa ezután kijelentette, hogy össze kell hívnunk a családi tanácsot. Kimentünk a konyhába, hogy ne zavarjuk a papát és hogy minket se zavarjon senki. Pontosan tudtuk, hogy miről kell tanácskoznunk, de senki sem akarta elkezdeni. Végül a nagypapa megszólalt:

– Na! Apátok megint itthon van! Túlélte. Csakhamar felépül. Még mielőtt azonban felépül, az ügy hátralévő kínos részét el kell rendeznünk!

Nik láthatólag még mindig nem értette, miért ültünk össze, mert megkérdezte:

– Mi az a hátralévő kínos rész?

– Az ugorkai – mondta a mama.

– Az ugorkainak el kell mennie! – kiáltotta Martina, és a nagypapa meg én rábólintottunk.

Ám hogy hogyan szabaduljunk meg tőle, azt nem tudtuk kitalálni. Mama ugyanis szintén kijelentette, hogy a, Kumi-Ori királynak feltétlenül el kell tűnnie innen, de azt is kijelentette, hogy ő egy légynek sem tudna ártani, még egy uborkatöknek sem. És azt sem akarja, hogy mi bántsuk. Az embernek türelmesnek és jóindulatúnak kell lennie, mondta.

Nagypapának az volt a véleménye, hogy türelemmel és jóindulattal nem jutunk sokra az ugorkainál, de használható ötlete neki sem volt. Így hát az ülést elnapoltuk. Közbülső megoldásként elhatároztuk, hogy a papa erre az éjszakára a nappaliban marad, az ugorkait pedig bezártuk a papa szobájába. Nem akartuk, hogy még egyszer összetalálkozzanak. Martina fölvette a legszebb ruháját, és az elektromos hajcsaváróval göndörre csavarta a frufruját, mert hogy a Stanek Kurti így szereti. Ugyanis vele ment moziba.

A mama szerint nem biztos, hogy a papa beleegyezne, hogy Martina az esti utolsó előadásra menjen.

– Először is holnap nincs iskola – felelte Martina. – Úgysem feküdnék le korán. Másodszor az idegeimnek kell egy kis nyugalom, harmadszor pedig a Kurtinak nincsen hosszú haja!

Abból, ahogy a „Kurtiii”-t mondta, rögtön tudtam, hogy ez a Berger Alex utódja.

Nagypapa Martinával együtt ment el. A kávéházban el akarta olvasni a múlt heti külföldi újságokat. Mama kijelentette, hogy a mai nap túl sok volt az 6 idegeinek. Bevett egy altatót, és lefeküdt. Előtte még betakarta a papát egy másik takaróval is.

Egyedül maradtam Nikkel a konyhában. Tulajdonképpen szerettem volna a szobámba menni és végre kiolvasni azt a krimit, amit négy hete kezdtem el. Nik azonban olyan csüggedten és komoran meredt maga elé, hogy nem akartam egyedül hagyni. Viccelni akartam vele, de nem vette a lapot. Csak bámult maga elé, aztán hirtelen megszólalt:

– Te, Wolfi, nekem most el kell mennem!

– Elment az eszed? – mondtam. – Ilyen kis vakarcs, mint te, nem mehet el este fél kilenckor otthonról.

– De muszáj! – felelte Nik.

– Még csak az kellene, te gyagya – mondtam. Nik villámló szemekkel nézett rám. Ekkor hirtelen eszembe jutott, hogy milyen közönségesen viselkedem és milyen undorítóan beszélek Nikkel. Pont úgy, akár egy felnőtt, gondoltam. És észrevettem, hogy milyen könnyű is közönségesnek lenni.

– Bocsáss meg, Nik – szóltam –, te nem vagy gyagya. Tényleg el kell menned még ma?

Nik bólintott.

– Elkísérhetlek? – kérdeztem.

Megrázta a fejét.

– Sokáig elmaradsz?

– Nem, csak egy negyedórát – felelte.

– Becsületszóra?

– Becsületszóra!

Azzal kiment a konyhából. Az ajtón keresztül láttam, hogy a kamrába tart. A kis gyerekhátizsákkal tért vissza. Kinyitotta a mosogató alatti szekrényt, és a hátizsákot teletömte kicsírázott krumplival. Közben nem nézett felém, és én is úgy tettem, mintha nem is látnám. Aztán hátizsákostul kiment a konyhából. Az ajtót becsukta maga után. Ülve maradtam és vártam. Csönd volt. Úgy körülbelül egy perc múlva nyikorgást hallottam az előtérből. A fonott babakocsi kerekei voltak. Aztán az ugorkai jajveszékelő hangját hallottam:

– Ezt mi egyáltalán nem akarni! Egyáltalán nem akarni! Mi itt akar maradni!

Majd Nik hangja felelt rá:

– Sajnos ez lehetetlen!

Kinéztem a konyhaablakon. Odakint sötét volt. Csak a kivilágított konyhaablak vetett hatalmas fényfoltot a kertkapuig vezető kavicsos útra. Ott ment Nik. Maga előtt tolta a babakocsit. Benne, fején a koronával és hátán a gyerekhátizsákkal ott ült a Kumi-Ori király.

Aztán Nik kikerült a fényfoltból, és eltűnt. Ott maradtam az ablaknál, vártam, és az órát néztem. Pontosan tizenöt perc múlva Nik visszajött, és föltűnt a fényfoltban – a babakocsival együtt. Az azonban most üres volt.

Becsuktam mögötte a bejárati ajtót. Szentül elhatároztam, hogy nem teszek föl neki kérdéseket, de mégis megkérdeztem:

– Hova tetted?

Nik suttogva mesélte:

– Nem akart kiszállni. Nem akarta belátni, hogy mi mér nem adhatunk otthont neki. Dühös lett és szitkozódott. Aztán kiültettem egy pince elé, ahonnan olyan dohos szag áradt ki. Ott biztos talál majd magának lakást. És gyorsan hazaszaladtam!

Csodálattal néztem Nikre. Közben észrevettem, hogy az arcán keresztben karcolás húzódik.

– Megkarmolt, amikor kivettem a babakocsiból – magyarázta.

Majdnem elénekeltem Niknek a „Gólya, gólya, gilicét”, de aztán arra gondoltam, hogy ő ehhez már nagyfiú. Épp ezért csak ennyit mondtam:

– Gyere! Menjünk aludni!

UTÓSZÓ

Ha valakit még érdekel: a papa újra egészséges. Csak néha fáj még a feje. Most éppen a nappaliban ül, és arról vitatkozik a nagypapával, hogy ki járat jobb újságot. Megint jár dolgozni. Az autóbiztosító igazgatójától dicséretet kapott, mert a balesete kapcsán feltárták a pincében lévő patkánytelepet. így még az utolsó pillanatban megmenthették a legfontosabb lerakott aktákat.

Hogy papának tényleg volt-e agyrázkódása, az nem biztos. Én nem hiszem. Egyet pedig biztosan tudok, hogy a papa nagyon is jól emlékszik mindenre. Csak úgy tesz, mintha nem tudna semmiről. Mert túl kellemetlen neki. Én azonban megfigyeltem. Már az első napon, amikor fölkelhetett, mindent átkutatott a szobájában. Minden szekrényajtót kinyitott, minden fiókot kihúzott, az ágy alá is benézett, és azt mormogta:

– Hol van az a csaló? Hol az a gazember? Majd elkapom én még!

Akkor megsajnáltam a papát. Nem egyenesen neki, csak úgy az ablak felé fordulva mondtam:

– Nik kitette az ugorkai szűrét! Egyszer és mindenkorra!

Pápa nem szólt rá semmit. Csak mélyet sóhajtott, azzal visszafeküdt az ágyba. És újra elaludt.

Konzerv Konrád

Kisbarka Bertuska a hintaszékben ült és reggelizett. Megivott négy csésze kávét, megevett három zsemlét vajjal-mézzel, megevett már két lágy tojást pohárban, még egy szelet rozskenyeret sonkával és sajttal és még egy szelet libamájas fehér kenyeret. Mivel pedig Kisbarkáné Bertuska evés-ivás közben hintázni szokott – de hát arra való a hintaszék, hogy hintázzanak benne –, csöppent a halványkék pongyolájára barna kávépetty is, sárga tojáspetty is.

És bőven hullott a pongyola nyakába kenyérmorzsa, zsemlemorzsa.

Föl is állt ezért Bertuska, és addig szökdécselt körbe fél lábon a szobában, amíg az összes morzsa ki nem potyogott a pongyolája alján. Aztán lenyalta az ujjairól a ragacsos mézet. Aztán így szólt:

– Most pedig, édes gyerekem, megmosdasz, és rendesen felöltözöl, és nekilátsz a dolgodnak, egy-kettő!

Ha magában beszélt Bertuska, mindig úgy szólította magát, hogy „édes gyerekem”.

Amikor tényleg gyerek volt még, az édesanyja mondta mindig így:

– Írd már meg a leckéd, édes gyerekem, törölgess el végre, édes gyerekem, fogd már be a szád, édes gyerekem!

Később pedig, amikor már nem volt gyerek Bertuska, akkor a férje, Kisbarka úr mondta mindig így:

– Főzd már meg az ebédet, édes gyerekem, varrd már föl a gombot a nadrágomra, édes gyerekem, töröld már föl a padlót, édes gyerekem!

Megszokta ezt Kisbarkáné Bertuska, és csak akkor fogadott szót és végzett el akármit, ha „édes gyerekemnek” szólították. Az édesanyja rég meghalt, Kisbarka úr rég elköltözött – hogy miért, ahhoz senkinek semmi köze, az magánügy –, vagyis senki se noszogathatta már mint „édes gyerekét”, legföljebb ő magát.

Kiment a fürdőszobába. Fürdött volna egy jót, finom forró vízben.

Sajnos a fürdőkádban az aranyhalak úszkáltak. Hét apró és négy nagy aranyhal: előző nap halászta ki őket az akváriumból, és betette a fürdőkádba, mert úgy vélte, hogy vízváltozás kell a halaknak. Mindenki, gondolta Bertuska, mindenki eljár nyaralni, jókat utazik. Csak szegény aranyhalak, azok a dögöcskék úszkálnak évszám körbe-körbe, keringélnek az üveggömbjükben.

Akkor beéri egy finom meleg zuhannyal, gondolta Bertuska. (Külön zuhanyozófülke is volt a fürdőszobában.) Csak sajnos beszorult a fülke harmonikaajtaja. Tulajdonképpen nem szorult az, csak azért nem nyílt most éppen, mert Bertuska ruhaszárító kötelet feszített ki az ablaktól a zuhanyig, négyszer hosszába-keresztbe, hogy majd arra aggassa száradni a farmerját meg a pamutpulcsogóit. Tele is volt a mosdókagyló farmerral, pulcsogókkal, mert azokat még nem mosta ki.

– Akkor bizony csak vegytisztítod magad, édes gyerekem – mondta a tükörképének, azzal elővett a fürdőszobaszekrényből egy marék vattát meg egy nagy üveget. A nagy üvegből rózsaszínű levet csurgatott a vattára, aztán buzgón dörgölni kezdte az arcát a vattával. A vatta tulitarka lett. Rozsaszínű a púdertól és piros a rúzstól és fekete a szempillafestéktől és barna a szemöldökfestéktől és zöld a szemhéjfestéktől és sötétkék a szemhéjceruzától.

– Hogy ez milyen gyönyörű! – nézte Kisbarka Bertuska a vattát, aztán bedobta a mosdó alá, pontosan a szemétkosár mellé. Majd elővett a fürdőszobaszekrényből egy rakás tubust meg egy rakás apró üveget és rúzst, és újra kifestette magát rózsaszínűre meg pirosra meg feketére meg barnára meg zöldre meg sötétkékre. Közben észrevette, hogy a szempillafestékes üvegecske már jóformán üres. Ezért fölírta a falra, a fehér csempére rúzzsal:

szempillafestéket venni!!!

Aztán fogta a mosdószivacsot, és letörölte a csempéről a szintén rúzzsal fölmázolt vécépapírt venni-t, mert a vécépapírt előző nap már megvette.

Mielőtt a fürdőszobából kiment volna, Bertuska még egy pillantást vetett a mosdó fölötti tükörbe, megállapítandó, hogy fiatal-e ma vagy öreg. Bertuskának tudniillik voltak fiatalos napjai meg öreges napjai. Ma fiatalos napja volt. Tetszett neki az arca. Nagyjából fiatal, és amennyire egyáltalán szép lehet, hát annyira szép – dünnyögte oda magának elismerőleg. A szeme és a szája körül minden ráncot eltakart a rózsaszínű krémpúder.

Hogy hány éves, azt senkinek se mondta meg Kisbarka Bertuska, ezért nem is tudta senki. És ezért volt ő hol ennyi éves, hol annyi.

A vénséges Meierné, a szomszédasszony, ha Bertuskáról beszélt, csak úgy emlegette, hogy „a fiatal Kisbarkáné”. A vénséges Meierné unokája, Ottó viszont úgy, hogy „az öreg Kisbarka néni”. Egon úr, aki porokat meg kúpokat meg kenőcsöket árult a patikában, és akinek két búbánatos ránc lett a homlokán a sok receptolvasástól, azt mondta: „Kisbarka Bertuska a legszebb korban van!” Egon úr szintén a legszebb korban volt. Ötvenöt éves korban. És hetente kétszer jóban volt Kisbarka Bertuskával. Hetente egyszer látogatta meg Bertuskát, hetente egyszer pedig Bertuska látogatta meg őt. Olyankor moziba vagy színházba mentek, utána vacsorázni, utána valahova borozni, utána kávéházba kávézni. Egon úr hetente kétszer Bertácskának szólította Bertuskát, és Bertuska Egonkának szólította Egon urat. De ha az utcán találkoztak – a hét többi napján –, vagy Bertuska köhögős szirupért betért a patikába, akkor gyógyszerész úrnak szólította Egont, az meg őt nagyságos asszonyomnak.

Beszélgetni pedig más napokon egyáltalán nem szoktak.

A barátság két napja egyébként mindig a szombat meg a kedd volt.

Kisbarka Bertuska, miután kellő ideig szemlélte a tükörképét, visszament a nappaliba. Visszaült a hintaszékbe, szivarra gyújtott, és azon töprengett, hogy most nekiálljon-e dolgozni, vagy bevásárolni menjen, vagy netalán inkább visszafeküdjön az ágyba. Amikor épp eldöntötte, hogy legjobb az ágy, kinn megszólalt a csengő. Nagyon lármásán és nagyon hosszan szólt. Úgy, ahogy csak akkor szól, ha levél-vagy táviratkézbesítő vagy tűzoltó csenget.

Bertuska letette a szivart az apró virágos csészealjra, és indult ajtót nyitni. De bár a pénzes postás csöngetne ekkorát és ilyen hosszút, gondolta.

Bertuska mindig a pénzes postást várta, és hébe-hóba tényleg a pénzes postás jött, és pénzt hozott.

Ezer schillinget vagy kétezer schillinget vagy akár ötezer schillinget. Aszerint hogy mekkora szőnyeget adott el Kisbarka Berta.

A pénzesutalványon olyankor ez állt:

kisbarka b. és társa

szőttes és szőnyeg

A Kisbarka B. és Társa cég maga Bertuska volt. Az „és Társá”-t csak azért találta ki, hogy a cégkártyája előkelőbbnek és megbízhatóbbnak hasson.

Az egész városban Bertuska csomózta a legszebb és legtarkabarkább szőnyegeket. A szőnyegesek és lakberendezők, akik a szőnyegeit árulták, mindig azt mondták a vevőknek: Kisbarkáné őnagysága művész. Igazi művész! Az ő szőnyegei valóságos műalkotások. Azért kerülnek sokba!

(A szőnyegesek és a lakberendezők tudniillik háromszor annyit kértek a vevőktől, mint amennyit Kisbarka Bertának fizettek: azért voltak olyan drágák a szőnyegei.)

Aki akkorát és olyan hosszút csengetett, és most ott állt a lakás ajtajában, nem a pénzes postás volt.

Hanem a csomagpostás. A csomagpostás lihegett, és verejtékes homlokát törölgette.

– Dög nehéz ez – mutatott egy fehér papírba göngyölt nagy csomagra. – Legalább húsz kiló! – Azzal bevonszolta a csomagot az előszobán át a konyhába, ahol Bertuska aláírta az átvételi elismervényt, és öt schilling borravalót adott a postásnak. – Viszontlátásra – mondta a csomagpostás, és

– Viszontlátásra – mondta Bertuska is, és kikísérte a csomagpostást az ajtóig.

Aztán elhozta a nappaliból a szivarját, és leült egy konyhaszékre, szemközt a fehér csomaggal.

Beletúrt a szőkített hajába, kékre lakkozott körmeit megjáratta hajlakktól dróttá merevedett fürtjei közt, és töprengett.

Fonal? – gondolta. – Fonal végképp nem lehet! A fonal nem ilyen nehéz. Egy ekkora csomag fonal – gondolta – legföljebb öt kiló vagy hat.

Fölállt és körüljárta a csomagot. A feladó nevét kereste rajta. Nem találta. Akkor sem találta, amikor üggyel-bajjal fölfordította a csomagot, és az alját vette szemügyre.

– Édes gyerekem – szólt magára szigorúan –, vizsgáld meg a lelkiismeretedet, édes gyerekem!

A helyzet tudniillik az, hogy Kisbarka Bertuskának volt egy gyöngéje: mindennél jobban szerette a megrendelőlapokat és -szelvényeket és ingyen mintákat és rendkívüli ajánlatokat. Ha akár újságban, akár könyvben vagy folyóiratban kivágható megrendelőlapot vagy beragasztott szelvényt talált, azt kivágta vagy kitépte, kitöltötte és elküldte. Annyira bolondult a megrendelőlapokért és -szelvényekért, hogy sohasem gondolkozott azon, vajon kell-e neki az az akármi. Képtelen dolgokhoz juttatta már Bertuskát ez a bősz megrendelhetnék: megvolt neki az Állatok világa tizenhét kötetben, volt egy tétel szürke férfizoknija – tiszta cérna! –, egy huszonnégy személyes műanyag teáskészlete, járt neki a Haltenyésztők Lapja és a Naturista Magazin. Továbbá: volt egy török kávédarálója (amely nem darált kávét, mert éjjeliszekrény-lámpát szereltek belé), tíz extraméretű angóragyapjú gatyája és kilenc buddhista imamalma. De a legképtelenebb kétségtelenül az a szőnyeg volt minden közül, amit Kisbarka Bertuska valaha is megrendelt és megkapott; amikor azt a bűnösen drága és ronda, virágmintás szőnyeget meghozta a postás, Bertuska igazán elbőgte magát, bánta a gyöngéjét, és megesküdött, hogy többé soha, soha nem rendel meg semmit.

De hát így jár, akinek a gyöngéje igazi dili. Bertuska már másnap újabb szelvényt töltött ki:

Ezennel megrendelek

utánvéttel és portómentesen

144 (azaz egyszáznegyvennégy) darab

ezüstözött kávéskanalat

Szóval: föltúrta most a lelkiismeretét. Majdnem tiszta volt. Egy ingyencsomag Hét Fűzfa Csőtésztán és egy kóstolónyi Reform Gyümölcspépen kívül csak egy kedvezményes tétel krómozott patentgomb jutott eszébe, hozzá való csipesszel és nyomódúccal. De ez a kedvezményes tétel sem lehetett semmiképpen húsz kilónál is súlyosabb. Kóstolók meg ingyen akármik pedig sohase nehezebbek tíz dekánál, ezt tudta Bertuska.

Talán az én drága Alajos nagybátyám küldte ezt a csomagot, jutott eszébe. Talán ő küldött valamit a születésnapomra. Hiszen harminc éve frászt se küldött az a jó ember a születésnapomra.

Bertuska fogta a fűnyíró ollót, és elvagdosta a csomagon a madzagot. Aztán leszaggatta a fehér csomagolópapírt, és leemelte az alóla kibukkant nagy kartondoboz fedelét. A fedél alatt világoskék fagyapot volt. A fagyapot tetején kék boríték. Azon ez állt:

nagyságos kisbarka berta úrasszonynak

Szép, egyenletes gépírással, villanyírógépen írva, fényesen csillogó, fekete betűkkel. A drága Alajos bácsinak nem volt írógépe, és a Bertát is mindig Berthának írta, h-val.

Bertuska felbontotta a borítékot, összehajtogatott levélpapírt talált benne, amelyen ez állt:

Igen tisztelt Kisbarkáné úrnő,

mellékeljük a kívánt árut. Őszintén sajnáljuk, hogy ennyire megkéstünk, ám technológiánk átszervezése során váratlan nehézségek merültek föl, amelyeket csak most tudtunk kiküszöbölni.

Amennyiben az árunak most már nem venné hasznát – bár ennek ellenkezőjét reméljük –, természetesen postafordultával és költségünkre visszaküldheti.

Figyelmeztetnünk kell azonban arra, hogy egészségügyi okokból kizárólag felbontatlan dobozt vehetünk vissza.

Név is állt a levél alján, amely Hambag lehetett, vagy Hambug, esetleg Humbug. Az alatt pedig még ez állt:

Többszörös minőségellenőrzés után kibocsátott kiváló termék

Kisbarka Berta a konyhaasztalra tette a borítékot meg a levelet, és a doboz fölé hajolva beletúrt a világoskék fagyapotba. Valami simát, keményet, hűvöset érzett a forgács közt. Kiszórta a forgácsot a dobozból, mire egy nagy, ezüstösen csillogó konzervdoboz vált láthatóvá. Körülbelül olyan magas, mint egy férfiernyő, és olyan zömök, mint egy harmincéves bükkfa törzse. Címke nem volt a konzervdobozon. Csak egy világoskék korong, körülbelül akkora, mint egy tízschillinges érme. A doboz tetején felirat: teteje, az alján meg: talpa. És a konzervdoboz hasán ez: Iratok a belső falon!

Bertuska kihengergette a konzervet a dobozból, és fölállította. Úgy, hogy felül legyen a Teteje, és alul a Talpa. Megkopogtatta az oldalát: meglehetősen kongott.

– Mégsem gyümölcspép – dünnyögte. – Talán pattogatott kukorica…

Bertuska szerette a pattogatott kukoricát. De amikor jobban szemügyre vette a konzervdobozt, rájött, hogy kukorica sem lehet benne. Egyáltalán semmilyen folyékony vagy szemcsés áru, mert a doboz az a fajta volt, amelyiknek egy bádogcsík fut körbe a hasán. Egy bádogcsík, az elején egy bádoggyűrűvel. Ha meghúzzuk a bádoggyűrűt, akkor körbe letéphetjük a bádogcsíkot, és akkor kettéválik a konzervdoboz. Vagyis valamilyen szilárd dolognak kellett a dobozban lennie!

– Vagdalt hús – mondta magában Bertuska, és beleakaszkodott a bádoggyűrűbe. A vagdalt hús a pattogatott kukoricánál is finomabb. Igaz, hogy húsz kiló vagdalt hús jókora adag, és húsz kiló vagdalt hús be se fért volna a hűtőgépbe, de nem számít, gondolta Bertuska: majd kap belőle az Egon ajándékba egy kilót, a vén Meierné is kap egy kilót, Misikének két kilót adok, a drága Alajos bácsinak meg expressz elküldök három kilót! Legalább rájön, hogy többször jut eszembe nekem ő, mint jutok én neki. Továbbá, gondolta Bertuska, egy álló hétig nem kell majd boltba járnom. Majd vagdalt húst eszem reggelire, ebédre, vacsorára. S meghúzta a bádoggyűrűt.

– Hagyd a csudába, édes gyerekem, még baj lehet belőle – súgta egy hang a bal fülébe.

– Bontsd már föl végre, édes gyerekem, ezt a sajátságos dobozt – súgta egy hang a jobb fülébe, de mert mind a kettő a saját hangja volt, Bertuska egyikkel sem törődött. Meg későn is tette volna már. Legalább öt centiméter bádogcsík kiszakadt a dobozból. Bertuska tovább húzta. Furcsa, sziszegő nesz hallatszott. Mire körbe lejött a bádogcsík, a konzerv felső fele ferdére billent az alsón, és a sziszegés megszűnt. Karból- és kórház- és ózonszag terjengett.

– Ilyen szaga vagdalt húsnak nincs, hacsak nem valamilyen rémséges rossz vagdalt hús ez – dünnyögte Bertuska, és leemelte a konzervdoboz felső fedelét.

Az volt csuda jó, hogy pontosan mögötte állt a konyhaszék, mert nagyon megijedt Bertuska. A szőkített hajától a halványzöldre lakkozott lába körméig elfogta a remegés, egy kicsit megszédült, megingott, aztán lezöttyent a konyhaszékre.

Az, aki a konzervdobozban kuporgott, megszólalt:

– Jó napot, kedves anyukám! – És egy barátságosat bólintott hozzá.

Ha Kisbarka Bertuska borzasztóan megijedt, akkor nemcsak remegett és nemcsak megszédült. Ha borzasztóan megijedt, akkor Kisbarka Bertuska apró aranycsillagokat is látott és mögöttük egy halványlila fátylat.

Most pedig borzasztóan megijedt. Látta az apró csillagokat és mögöttük a halványlila fátylat és a mögött a konzervdoboz alsó felét, amelyből egy fél, csupa ránc törpe látszott ki. Egy töpörtyű és csupa ránc fej, két ráncos kar meg egy ráncos nyak meg egy töppedt mellkas. Aztán egy csupa ránc has is, mert a törpe, aki addig alighanem ült a dobozban, most fölállt. És azt mondta a csupa ránc törpe, csupa ránc szájjal:

– A tápoldat a doboz tetejében van, kedves anyukám.

Bertuska megrázogatta a fejét, és szaporán pislogott. Hogy elhessentse az apró csillagokat meg a lila fátylat. A csillagocskák aztán el is szálltak, és a lila fátyolon át meglátott a doboz felső részében egy világoskék zacskót. Tápoldat, ez állt a zacskón. És alatta kisebb betűvel:

Tartalmát hígítsuk négy liter langyos vízzel, a konzerv felbontása után azonnal öntsük a konzerv tartalmára!

A zacskó egyik sarkán ez állt: „itt letépni”, és nyíl mutatta, hol. Bertuska pontosan a nyílnál letépte a zacskó sarkát.

– Igazán kedves volna tőled, ha sietnél – mondta a törpe –, mert a tápoldat nélkül nem bírom sokáig a szabad levegőt.

Bertuska fölállt a konyhaszékről. Tántorgott. Elővette a mosogató alól a rózsaszínű műanyag vödröt, a csap alá állította, és a bojler piros tárcsáját „forró”-ra állította. (Régen kiszolgált már a bojler. Ha „forró”-ra állították, akkor jött belőle „langyos” víz.) Bertuska előkapott egy kancsót, amelyről tudta, hogy félliteres, nyolc kancsó vizet töltött a vödörbe, és természetesen hozzáöntötte a tápoldatot is. A tápoldat sötétbarna volt. Bertuska egy fakanállal megkavargatta a vödör tartalmát, mire a víz világosbarna lett.

Ezután lassan csurgatni kezdte a világosbarna levet a csupa ránc törpe fejére. Tulajdonképpen arra számított, hogy a világosbarna lé majd lecsorog a törpén, mint egy zuhany, és részben a dobozba gyűlik, részben a padlóra csöpög. De nem ez történt. A csupa ránc törpe az összes világosbarna levet magába szívta, közben egyre simább lett, és hamarosan nem is látszott már törpének, hanem inkább olyan volt, mint egy nagyjából normális gyerek.

Mire Bertuska mind a négy litert ráöntötte, egy fiú állt a konzervdobozban, szemre körülbelül hétévesnek lehetett mondani. Sima, puha gyerekbőrének egészséges, napbarnított színe volt, az arca rózsás, a szeme világoskék, a tejfogai fehérek, a göndör haj fürtjei szőkék. Amúgy meztelen volt.

Aztán kimászott a konzervdobozból. Egy világoskék borítékot nyújtott Kisbarka Bertuska felé. Az átvette. Műanyag boríték volt, körben vízállóra hegesztve. Iratok, állt rajta fekete nyomtatott betűkkel.

Bertuska fogta a fűnyíró ollót, és egy bejelölt szaggatott vonal mentén fölvágta a borítékot. A következő iratokat találta benne: egy anyakönyvi kivonatot, egy állampolgársági bizonyítványt és egy csomó oltási lapot. Az anyakönyvi kivonatban ez állt:

Apja neve: Kisbarka Konrád Ágoston

Anyja neve: Kisbarka Berta

A születés ideje: 1967. október 23.

A születés helye: ismeretlen

Az állampolgársági bizonyítvány azt tanúsította, hogy Kisbarka Konrád, aki Kisbarka Konrád Ágoston és neje, Berta fia, osztrák állampolgár.

Az oltási bizonyítványokból pedig kiderült, hogy Kisbarka Konrád védőoltásban részesült vörheny, szamárköhögés, kanyaró, tébécé, tífusz, vérhas, torokgyík, merevgörcs és himlő ellen.

Végül még egy ív kemény, csipkézett szélű merített papírt talált a borítékban Bertuska. Azon ez állt, díszes betűkkel, világoskék tintával írva:

Kedves Szülők!

Ezennel beteljesülést nyert leghőbb vágyuk.

Sok szerencsét kívánunk a termék használatához!

Reméljük, a sarj megfelel mindazon várakozásoknak, melyekkel Önök bennünket felkerestek.

Biztosítjuk Önöket, cégünk mindenkor mindent megtesz annak érdekében, hogy ügyfeleit kedves, szép és ígéretes utódhoz juttassa.

Most Önökön a sor!

Gyártmányaink rendkívül könnyen kezelhetők és irányíthatók, hiszen természet adta hibák és hiányosságok a mi technikailag tökéletesen fejlett készáruink esetében nem fordulhatnak elő.

Vigyázat!

Gyártmányunk olyan konstrukció, melynek a szokásos felügyeleten és karbantartáson kívül vonzalomra is szüksége van.

Kérjük, ne feledkezzen meg erről!

Örömökben gazdag üzemeltetést kívánunk.

Az aláírt név megint csak Hambag is lehetett, Hambug is vagy Humbug.

A hétéves srác, akit az anyakönyvi kivonat szerint Kisbarka Konrádnak hívtak, vacogott és lúdbőrzött.

– Ruhád nincs? – kérdezte Bertuska.

– Azt mondták, itt kapok – felelte Konrád. Bertuska behozta az előszobai fogasról a vastag kötött mellényét. Ráborította Konrád vállára. Konrád abbahagyta a fogvacogtatást.

– A divat tudniillik nagyon gyorsan változik – mondta –, nekünk így magyarázták. Minden évben más ruhában szokás járni. Vagyis semmi értelme, hogy előre felöltöztessenek! – És a rózsaszínű kötött mellény borzasztóan hosszú ujjait nézegetve azt kérdezte Konrád:

– Most ilyesmiben járnak a hétéves srácok?

– Dehogy – mondta Bertuska. – Kisfiúk egészen más holmiban járnak. Ez a pulcsi az enyém. Hiszen nem tudtam…

– Mit nem tudtál? – kérdezte Konrád.

– Hát azt, hogy ide kézbesítenek.

– Minket csak megrendelésre kézbesítenek!

Bertuska úgy érezte, mintha Konrád szemrehányó hangon szólna.

– Vagy eltévesztette volna a címet az áruforgalmi osztály?

Bertuska úgy érezte, mintha Konrád búsan kérdezné ezt.

– Dehogy – vágta rá Bertuska –, dehogy tévedett az áruforgalmi osztály, biztosan nem tévedett, csak hát, ugye… nem tudtam, hogy ma érkezel meg, azt hittem, még legalább nyolc nap vagy két hét, mire megjössz!

– Örülsz, hogy megjöttem, anyuka? – kérdezte Konrád.

Bertuska pillogva leste Konrádot. Vonzalom kell neki, gondolta. Világos: mindenkinek kell vonzalom! Meg aztán, gondolta Bertuska, igazán vonzó ez a gyerek. Biztosan van olyan vonzó, mint az Egon, és olyan vonzó is, mint a vénséges Meierné. És garantáltan vonzóbb, mint Misiké, a vénséges Meierné unokája. És biztos, hogy isten tudja, mikor, megrendeltem. És most itt van. És most vonzalom kell neki!

– Igen – mondta –, csodára örülök, hogy itt vagy, Konrád.

Konrád mosolygott. Aztán azt mondta, hogy meglehetősen fáradt a konzervdoboz fölnyitásától. A doboz fölnyitása nagyon kimeríti azt, aki a dobozban van. Alhatna-e most egy kicsit, kérdezte Konrád, két órát, esetleg hármat. Ami különben elő is van írva. Különben károsodhatna az állaga.

Bertuska bevitte Konrádot a hálószobába. Félrerakta az ágyról a képeslapokat meg az újságokat meg a szerelmes regényt meg a doboz kekszet a doboz bonbont. Lesöpörte a lepedőről a kekszmorzsákat, és felpaskolta a vánkost.

A Konrád gyerek lefeküdt. Bertuska betakarta, Konrád tüstént elaludt. Csak annyit mondott még, hogy:

– Jó éjszakát, kedves anyukám! – s ettől Kisbarka Bertuska rájött, hogy lám, tényleg megkedvelte ezt a Konrádot.

Leeresztette az ablakredőnyöket, és lábujjhegyen kiosont a hálószobából. Halkan becsukta az ajtót. Beült a hintaszékbe, a szivardobozból kihalászott egy jó vastag szivart. Kellett az most neki. Megnyugtatta az idegeit a szivar. Három jókora korty szivarfüsttől végre el is lebbent a szeméről a halványlila fátyol. Újabb három jókora korty szivarfüst aztán eszébe juttatta, hogy meglehetős régen, amikor még együtt élt Kisbarka úrral, bizony örült volna, ha gyereke születik.

No, de azért csak emlékeznék rá, ha megrendeltem volna egy gyereket, gondolta Bertuska.

– Akkor sem emlékeztél semmire, amikor egy mázsa rajzszöget rendeltél – dünnyögte erre, de tüstént meg is válaszolt magának, roppant mérgesen:

– Rajzszög, az azért igazán más, mint egy gyerek! Egy ilyen szokatlan megrendelésre biztosan emlékeznék!

– Tibeti imamalom még egy gyereknél is szokatlanabb – ellenkezett Bertuskával Bertuska –, mégsem emlékeztél az imamalmokra sem!

Még sokáig el vitatkozott ezen saját magával. Végül arra a megállapításra jutott, hogy a „csemeterendelést” bizonyára a réges-rég elköltözött Kisbarka úr adta fel. Ettől meglehetősen meghatódott Bertuska, mivel Kisbarka úr különben sohasem örvendeztette meg semmilyen meglepetéssel.

Miután csonkig elszívta a szivart, már arra is emlékezett Bertuska, hogy Kisbarka úr – valamikor régen, sok éve már – egyszer legalább három héten át minden nap megkérdezte, hogy nem jött-e csomagja.

– Hát persze – mondta most Bertuska –, ez volt az! A gyereket várta ő akkor, csakis azt!

(Ebben egyébként nagyot tévedett Bertuska, mert Kisbarka úr annak idején egy könyvet várt: Egyiptomi álmoskönyv volt a címe, és végül meg is érkezett!)

Bertuska elővette az erszényét meg a levéltárcáját meg a bőrszütyőjét meg a műanyag tasakját. Az erszényben csak valamicske aprópénz akadt. A levéltárcában ezer schilling volt, a félretett lakbér. A bőrszütyőből jó néhány ezüst ötvenes és ezüst huszonötös került elő, azt mind kiszedte Bertuska. A műanyag tasakban négy kék ezerschillinges lapult, a vésztartalék.

– Most aztán igazán vész van, édes gyerekem – tudatta magával Bertuska. Azzal levetette a pongyoláját, futott a fürdőszobába, lekapott a kötélről egy farmert meg egy pulcsogót, magára rántotta a farmert, belebújt a pulcsogóba.

A farmer a cipzára körül is, a korcánál is körbe még meglehetősen nedves volt. Továbbá gyűrött, olyan merev és csupa ránc, amilyen csak farmer lehet. A gyűrűmintás pulcsi meglehetősen kinyúlt, csámpásra száradt a kötélen.

Ha kabátot veszek fölé – gondolta Bertuska –, nem látja senki.

Kabátja csak egy volt. Vastag bundája, halványszürke nyúlprém. Aznap nagyon meleg idő ígérkezett, de Bertuska fölvette a bundát.

– Nyúlbundához nyúlszőr kucsma illik – szólt, azzal fejébe nyomta a hatalmas nyúlszőr kucsmát. Majd a kézitáskájába gyömöszölte a négyezer vész-schillinget meg az erszényt meg a pénztárcát meg a bőrszütyőt, telefonon taxit hívott, és fölkerekedett.

– A városba – mondta a taxisnak. Abban a városban, ahol Bertuska élt, mindenki azt mondta, hogy „a városba” megy, ha a belvárosba indult, ahol a szép és drága és előkelő üzletek vannak.

Október volt már, vagyis ősz, de igencsak tűzött a nap. Pontosan huszonkét fok meleg volt, árnyékban. Bertuska főtt, izzadt a nyúlbundájában, az utcai járókelők pedig kíváncsian meresztgették a szemüket a nyúlbundára. Igaz, hogy Bertuska már megszokta az emberek kíváncsi pillantásait. Ő legtöbbször olyan ruhában járt, ami mindenkit meghökkentett. Vagy az évszakhoz nem illett valamelyik ruhadarabja, vagy az alkalomhoz. Bertuska fekete nadrágban járt teniszezni, operába farmerban; ha tejért ment, hosszú fekete selyemruhát kapott magára, ha moziba, akkor hegymászó bricseszt.

– Bosszantani akarod az embereket – állította Egon, a patikus. De ez nem volt igaz. Bertuska senkit sem akart bosszantani. Csak épp azt a ruhát szokta kivenni a szekrényből, amelyik a kezébe akadt. Vagy épp arra szottyant kedve, hogy valami piros virítson rajta, és mert a hegymászó nadrágja szép piros volt, hát a hegymászó nadrágját vette fel.

Egy álló óra hosszat szaladgált a városban, addigra elfogyott a négyezer schilling, lett viszont kilenc műanyag szatyra, tele gyerekholmival. Vett gatyát meg harisnyát, vett nyomott mintás trikót és hímzett mintás pulcsit, vett kord bársony nadrágot meg bőrnadrágot, egy nadrágszíjat meg egy indiai selyeminget. Vett három pár félcipőt: rózsaszínűt, lila csíkkal; egy pár 30-as méretűt, egy pár 31-est és egy pár 32-est. Valamelyik csak illik majd a gyerek lábára, gondolta. Vett még egy csuda menő sapkát is. Világoskék bőrsapkát, arany- és ezüstfonállal hímzettet, elöl a hegyén egy kis aranycsengettyűvel. És még egy csupa tarka foltból varrott dzsekit is vett.

De most már takarékos leszek, gondolta, mert nagyon kiköltekezett. Nem ült taxiba, hanem gyalog talpalt hazafelé. A villamost tudniillik nem állhatta. Ahogy aztán elment egy játékbolt előtt, eszébe jutott, hogy gyereknek nagyon fontos a játék, ezért előkotorta a táskájából a pénztárcát, kivette belőle a lakbért, és megvett egy nagy doboz legót meg egy kis szőrmackót meg egy képeskönyvet meg egy ugrókötelet meg egy műanyag pisztolyt meg egy babát, amelyik azt mondta: mama – végül egy paprika-meg egy keljfeljancsit.

Elhaladt aztán még egy bútorüzlet előtt is Bertuska, és ott nagyon megijedt, mert csak ott jutott eszébe, hogy ágy is kell ám sürgősen Konrádnak. Előszedte hát a táskájából a bőrszütyőt, és megszámolta az ezüstpénzeket. Tíz ötvenes meg nyolc huszonötös volt, vagyis összesen hétszáz schilling. Bement vele a bútorüzletbe, és kiválasztott egy gyerekágyat. Egy pirosat, benne zöld matrac, a matracon nyomott fehér elefántok. A piros gyerekágy és a zöld matrac volt az összes közül a legdrágább a boltban.

Bertuska az ezüstpénzekkel megelőlegezte az ágy árát, a boltos pedig megígérte, hogy még délután házhoz szállíttatja az ágyat, matracostul.

Már majdnem hazaért Bertuska, amikor eszébe jutott, hogy édesség meg fagylalt is kell Konrádnak. Elővette hát a táskából az erszényét, betért a cukrászhoz, vett egy zacskó mogyoródrazsét meg egy zacskó cukros mandulát meg egy négyszemélyes málnafagyit meg egy tucat medvecukrot meg tíz golyórágót.

Amikor hazaért, Konrád már nem feküdt az ágyban. Az ablaknál állt, a nappaliban, lepedőbe burkolózva, az utcát leste.

– Jó reggelt, anyuka! – mondta.

Bertuska a padlóra ejtette mind a tizenegy szatyrot, levetette a nyúlbundát, az asztalra dobta a nyúlkucsmát, és letörölte a homlokáról a verítéket.

– Jó napot, Konrád! – mondta, s közben azon tűnődött, hogy vajon így helyese üdvözölni egy hétéves kisfiút, nem kéne-e inkább megcsókolni. Vagy legalább megölelni? Vagy megveregetni a vállát? (Bertuska, ugye, nem értett a hétéves kisfiúkhoz.) A vénséges Meierné mindig föl szokta kapni Misikét, az unokáját, aztán megcsókolta kétfelől; ezt gyakran látta Bertuska. Odalépett tehát Konrádhoz, és fölemelte, olyan magasra, hogy éppen szembe került az arcuk.

Konrád ránézett. Bertuska hirtelen elbizonytalanodott. Kell-e Konrádnak, hogy megcsókolják? Letette a gyereket. Konrád csak egyre nézte.

– Miért emeltél föl és tettél le megint? – kérdezte.

– Meg akartalak csókolni – mondta Bertuska –, de nem tudom, örülnél-e neki.

– Gyereket akkor csókolnak meg a szülők - mondta Konrád –, ha jó volt.

Kidugta a nyelvét, megnyalta a felső ajkát, és a homlokát ráncolva pillogott. Látszott rajta, hogy töpreng. Egy idő múlva megszólalt, a tekintetét a maga köré tekert lepedőn jártatva:

– Egyedül voltam itthon, nem törtem el semmit, nem rontottam el semmit. A lepedőt lehúztam ugyan az ágyról, és a hasamra tekertem, de remélem, hogy az nem volt helytelenkedés. Mert egy kicsit fáztam, ugye.

– Az aztán biztosan nem volt helytelenkedés – nyugtatta meg Bertuska.

– Akkor, azt hiszem, megcsókolhatsz – mondta Konrád.

Bertuska fölemelte Konrádot, magasra, hogy szemben legyen az arcuk, és megcsókolta bal felől, aztán jobb felől. Konrádnak meleg és puha és sima volt a képe, Bertuskának igen jólesett megcsókolnia. Ezért még egyszer megcsókolta balról, még egyszer jobbról, aztán újra letette. Aztán összeszedte a szatyrokat, és kirakta mind, amit vásárolt.

– Tetszik? – kérdezte, és előhúzott egy csillogó fémszállal hímzett trikót az egyik szatyorból.

– Tetszik? – kérdezte, amikor egy másik szatyorból előhúzta a marhabőr derékszíjat, amelynek dög nagy sárgaréz csatja volt, bikafejforma csatja.

Amit csak előszedett a szatyrokból, arra mindre rábólintott Konrád. De nem bólogatott valami lelkesen, és ezt Bertuska természetesen észrevette. Búsan megszólalt:

– Azt hiszem, nem tetszik neked igazán ez a cucc.

– De, hogyne – mondta Konrád udvariasan –, hogyne tetszene, ha neked tetszik!

– De neked tessék! – kiáltott fel Bertuska. -Hiszen te fogod hordani!

Konrád tétovázott, aztán azt mondta:

– Nem tudom, mi divatos most. Csak… – és elhallgatott.

– Mi csak?

– Csak… – De megint elhallgatott a gyerek.

– Csak mi van? Mondd meg már!

– Hát, szóval, ha akarod, megmondom – mondta Konrád. – Sokáig kukucskáltam az utcára innen az ablakból, és egy csomó gyereket láttam, és volt köztük több is akkora, mint én, de az mind másképp volt öltözve!

– És ugyan hogy?

– Halványszürke nadrágjuk volt, kockás vagy csíkos ingük és kék vagy barna dzsekijük.

– Azért, mert az emberek olyan rémesen unalmasak – rikkantotta Bertuska –, mert senkinek Sincs fantáziája, és mindenkinek mindig csak Ugyanaz kell, és egy fikarcnyi mersz sincs senkiben!

Öklével a mellére vert, a pulcsijára, amelyen egy nagy, arany nap ragyogott egy rószaszínű szarvas meg egy zöld macska közt.

– Nézd meg – mondta –, nekem is csupa olyan cuccom van, amilyenben más ember nem jár. A napot meg a szarvast meg a macskát magam festettem a pulcsimra textilfestékkel. Ilyen pulcsija a világon senkinek sincs rajtam kívül, és én büszke vagyok rá! És csinos, nem?

– Nem tudom – mondta Konrád.

Bertuska sóhajtott egyet.

– Jó, jó – mondta azután –, belátom, hogy nem mindenki olyan, mint én vagyok, és aki más, annak is igaza lehet. Ha akarod, veszek neked holnap kék nadrágot meg kockás inget meg kék dzsekit. Jó lesz?

Konrád megrázta a fejét. Pazarlás lenne, jelentette ki, arra pedig semmi szükség. Azzal magára kapott egy piros-fehér kockás gatyát, belebújt a tarkára hímzett trikóba, fölvette a lila kordnadrágot, amelynek két zöld szív volt a két térdén. Derekára csatolta a böhöm nagy bikafej rézcsatos övet, és fejébe csapta az aranycsengettyűs világoskék sipkát.

– Fantasztikus vagy, csudás, igazán menő! – sikította Bertuska őszinte lelkesedéssel. – Te vagy a legszebb gyerek, akit életemben láttam! – És kivonszolta volna Konrádot az előszobába, a nagy tükör elé. – Gyere – mondta –, nézd meg magad a tükörben. Látni fogod, hogy milyen tündéri vagy.

– Köszönöm, nem – mondta Konrád. – Hétéves fiú csak akkor nézzen a tükörbe, ha a fülét mossa vagy fogat mos. Különben hiú lesz, és majom.

– Elnézést – dünnyögte Bertuska, aztán eszébe jutott a málnafagylalt. – Jézusom – sikított föl –, szétfolyik a fagyi!

Kikapta a fagylaltot a szatyorból, futott a konyhába, föltépte a négyszemélyes adagot, kiborította egy üvegtálra. A konyhaszekrényből kivett egy bádogdobozt. Nagy, finom fagylaltostya volt a dobozban. Teledöfködte a fagylaltkúpot fagylaltostyával. A fagylalt csudaszép lett, olyan, mint egy sündisznó, amelynek csudahosszú tüskéi vannak. Bertuska bevitte a szobába Konrádnak a fagylaltsünt az üvegtálon.

– Ide süss – mondta –, ez fog csak ízleni, ez őrült fincsi.

– Nem helyesebb, ha csak nyáron eszem fagylaltot? – kérdezte Konrád.

– Ugyan már! – lelkesedett Bertuska. – Fagyizni mindig lehet! Én főleg télen szeretem a fagyit. Legszívesebben akkor fagyizom, ha hull a hó.

– És nem helyesebb ebéd után enni fagylaltot? – kérdezte Konrád.

– Jaj, ne haragudj, szívem csücske – kapott észbe Bertuska –, tisztára elfelejtettem, hogy biztosan megéheztél. Csinálok neked vajas kenyeret sonkával, főzök neked lágy tojást, kapsz hozzá egy uborkát, jó lesz-e?

– Nem vagyok éhes – közölte Konrád. – A tápoldatos öntet huszonhat órára jóllakat. Csak azt nem tudtam, hogy szabad-e fagylaltozni, ha különben üres a gyomrom.

– A szent lábát, te gyerek, mi a csudának faggatsz egyfolytában, hogy mit szabad, mit nem szabad?

– Egy hétéves fiúnak azt kell tennie – mondta Konrád.

– De mikor nekem gőzöm sincs, hogy egy hétéves fiúnak mit szabad és mit nem szabad! -jajdult föl kétségbeesetten Bertuska.

– Akkor ma nem eszem fagylaltot – mondta Konrád –, te pedig holnap megtudakolod, hogy mi a helyzet a fagylaltozással. Jó?

Bertuska bólintott ugyan, de gőze sem volt, hogy kinél kellene megtudakolnia a fagylalthelyzetet. Általában meglehetősen tanácstalan volt, és merő tanácstalanságában megette az egész fagylaltot, ostyástul, aztán feszült is tőle a gyomra, és égett a nyeldeklője.

A Konrád gyerek közben végig ott ült vele szemben, és figyelte. Bertuska hébe-hóba félbeszakította a fagylaltbuzgalmat, oda-odadugott Konrád orra alá egy kanál fagyit vagy egy ostyát, kérdezte, hogy nem akarja-e legalább megkóstolni, de Konrád csak a fejét rázta.

Aztán Bertuska végzett a fagylalttal, Konrád pedig megkérdezte, hogy mit segíthet a háztartásban. Mosogasson-e el, vagy porszívózzon-e, vagy vigye-e ki a szemetet?

– Szívesen csinálsz ilyesmit? – kérdezte Bertuska.

– Hogy szívesen-e? Nem tudom – felelte Konrád. – De egy hétéves fiúnak megvan hozzá a tehetsége, meg aztán úgy való, hogy apró-cseprő munkákkal segítsen az édesanyjának.

– Persze, persze, hogyne – mondta Bertuska. De aztán úgy vélte, hogy a vödörbe még bőven fér szemét, meg hát a por sem olyan nagyon nagy, meg tiszta tányér és kanál és csésze és lábas is jócskán van még a konyhaszekrényben, vagyis játsszék csak inkább Konrád az új játékaival.

Konrád maga elé vette a nagy legós dobozt, levette a fedelét, és megnézegette az építőelemeket.

– Ezek nagyon szép, tarka elemek – mondta. Bertuska megkönnyebbülten fölsóhajtott. – Ezekből az elemekből tornyot lehet építeni, vagy egy szabályos mozdonyt, vagy egy városházát, vagy akár egy repcsit.

Visszatette a dobozra a tetejét, hóna alá fogta a dobozt, és azt kérdezte:

– Hol játszhatok?

– Hogyhogy hol? – hökkent meg értetlenül Bertuska.

– Úgy értem, hogy hol lesz a játszósarkom.

Bertuska életében sem hallott még játszósarokról.

Konrád erre megmagyarázta, hogy a gyerekeknek vagy játszósarkuk van, vagy gyerekszobájuk. És mert Bertuska lakásában, mondta Konrád, gyerekszoba nincsen, jelöljön ki neki Bertuska egy játszósarkot.

Bertuska töprengett. Van egy nappalija, gondolta, egy dolgozószobája meg egy hálószobája meg egy konyhája meg egy előszobája meg egy fürdőszobája, és mindegyiknek négy sarka van. Az összesen huszonnégy sarok. Akármelyik Konrádé lehet, gondolta. De mind a huszonnégy is az övé lehet.

– És akármelyik szoba közepe is a tiéd lehet – mondta.

– Köszönöm szépen, de egy sarok elég – jelentette ki Konrád.

– Akkor válassz magadnak egyet – mondta Bertuska.

– Hol vagyok legkevésbé útban?

– Kinek az útjában? – kérdezte Bertuska.

– Neked!

– Nekem aztán igazán nem vagy az utamban. Igazán nem! Felőlem akárhol játszhatsz.

– Akkor ezt a sarkot választom – s az ablak és az előszobába nyíló ajtó közötti zugra mutatott Konrád. – Jó lesz? – kérdezte.

Bertuska bólintott. Konrád a padlóra tette a legós dobozt, levette a fedelét, nézegette az építőkockákat.

– Még egy halom más holmit is vettem neked – mondta Bertuska. – Nézd csak – csalogatta a gyereket. – Itt ez a maci, itt ez a baba meg ez a képeskönyv…

Konrád félbeszakította:

– Szerintem helyesebb és okosabb, ha egy hétéves fiú egy ideig csak egy játékkal játszik, és teljesen arra koncentrál. Különben tudniillik nagyon ideges lesz!

– Ne haragudj, erre nem gondoltam – dadogta Bertuska, azzal az összes játékot, amit vett, lerakta az előszobaajtó melletti sarokba. Természetesen a babát is, amelyik azt mondta, hogy mama. Konrád szemügyre vette a babát.

– Ezt nekem vetted? – kérdezte. És mert Bertuska bólintott, így folytatta: – De én hétéves fiú vagyok ám!

– Hétéves fiúnak nem való olyan baba, amelyik mamát mond? – kérdezte Bertuska.

– Baba hétéves lánynak való – közölte Konrád. Bertuska fölvette a padlóról a babát.

– Kár – dünnyögte –, pedig olyan helyes!

Helyrecibálta a szőke baba homlokán a fürtöket, megcsiklandozta a baba hasát, és elhatározta, hogy odaajándékozza az alatta lakó kislánynak. Kittinek hívták a kislányt.

Konrád közben rakta, rakta az építőelemeket. Nagy, karcsú tornyot épített.

– Te, Konrád – mondta neki Bertuska, s avval folytatta, hogy neki most tulajdonképpen dolgoznia kellene valamicskét. – Megcsomózni legalább három centiméter szőnyeget – mondta, és megkérdezte, otthagyja-e magában Konrádot, vagy inkább átjönne-e vele a műhely szobájába. – Hogy ne legyél teljesen egyedül – mondta.

Konrád épp egy második karcsú, magas tornyot épített.

– Nem, köszönöm – mondta –, maradok. Számítottam rá, hogy dolgozó nő vagy. Nekünk azt mondták, hogy manapság a legtöbb anya dolgozó nő. És hogy némely gyerek a nagymamánál lakik, némely gyerek napközibe jár, és van úgynevezett kulcsos gyerek is.

– Magasságos ég – suttogta magában Bertuska. Megint jócskán zavarban volt. Átment a műhelyszobába, leült a szövőszékhez, és kötni kezdte a szőnyegbe a melegvörös, finomlila és méregzöld csomókat, hamar meg is feledkezve arról a különös gyerekről, aki a nappali sarkában ült. Ha szőnyeget csomózott Bertuska, akkor csak a szőnyegcsomózáson járt az esze, semmi máson. Talán épp ettől lettek olyan igazán szépek a szőnyegei.

De mivel csak a szőnyegen járt az esze, észre se vette, milyen gyorsan múlik az idő. Egyszer csak ott állt mellette Konrád. Bertuska először csak Konrádra meredt, de aztán megnézte az óráját, és akkor látta, hogy már este van.

– Jézusom, most már biztosan megéheztél! – kiáltott föl rémülten.

– Egy kicsit. Éppen csak – mondta Konrád. És hogy tulajdonképpen másért jött, mondta. Valamit énekelni. Csak, mondta, sajnos fogalma sincs róla, hogy mit szoktak énekelni hétéves fiúk. Erre nem készítették föl. Bár lehet, mondta, hogy erre is fölkészítették, csak nem figyelt eléggé.

– Mondd csak – firtatta erre Bertuska, és nagyon kíváncsinak látszott –, hogy készítettek föl téged? Hogy volt ez? És ki készített föl?

Konrád hallgatott.

– Volt neked ott tanítód? Vagy munkások voltak? És olyan aszott voltál? Ne haragudj már: úgy értem, hogy olyan… olyan száraz, mint a tápfürdő előtt?

Konrád csak hallgatott.

– Nincs kedved erről beszélni?

– Azt mondták, hogy erről csak végszükségben beszéljek – felelte Konrád. – Most végszükség van?

– Nincs – mondta Bertuska –, végszükség biztosan nincs. – És azon kezdett tűnődni, hogy miket énekelt ő gyerekkorában.

Először ez jutott eszébe: „Tojást kap a papagája, ha nincsen más akadálya…” (De nem tudta tovább a szövegét.)

Aztán az jutott eszébe, hogy: „Csak sejtem a sajtom, hogy merre szalajtom…” (De ennek se tudta tovább a szövegét.)

Aztán erre emlékezett: „Sétál a Lola, lila nő, fejétől talpáig lila ő, / Mi baja? Ibolya a haja.” Meg arra, hogy „Az a kis vaci cuki, az a kis vaci cuki, az volt a ziga-ziga-ziga-ziga-zizi!” De rájött, hogy ez mind nem gyermekdal, hanem olyan sláger, amit felnőttek énekeltek, amikor ő gyerek volt. Végre eszébe jutottak aztán igazi gyermekdalok: „Magasan repül a bivaly, / Ha leesik, sebaj. Bumm!”, aztán hogy „Tófenéken, tófenéken ázik az anyósom”.

Bertuska sorra énekelte a dalokat, és egyre jobb kedve kerekedett. Még azt is elénekelte, hogy „Nílus-parton – mondta Márton – lábamat a vízbe mártom, / Túl hangosan szólt a dilis, hallotta a krokodil is!”

Amikor aztán „Hajahó úr nénikéjé”-t dalolta Bertuska, és épp azt, hogy „Oson haza Hajahó úr sötét éjjel, ködben”, észrevette, hogy Konrád sápadt és egyre sápadtabb. Sebaj, gondolta, a következő strófa csuda mulatságos: az majd tetszik s dalolta tovább:

– „Boroshordón száll az égen Hajahó, azt hiszik a franciák, hogy léghajó; puska tűzzel kegyetlenül megszórják, lelövik a seggiről a gatyáját!”

Eddigre félelmesen fehér lett Konrád. Akár a fal. Bertuska látta. Hadd viduljon föl, gondolta, s csak énekelt:

– „Ül a budin egy kislány, légy mászkál a hátulján!”

Erre Konrád sírva fakadt.

– Mi baj, Konrád? – ugrott föl Bertuska, s kicibálta a nadrágja zsebéből a zsebkendőjét, törölgette Konrád képéről a könnyeket.

– Azért sírok – hüppögte Konrád –, mert nem tudom, mit csináljak. Egy hétéves gyerek figyeljen, ha az édesanyja szól hozzá, vagy mesél, vagy énekel. De egy hétéves gyerek ne figyeljen oda, ha valaki illetlent mond, vagy mesél, vagy énekel!

– Talán csak nem énekeltem illetlent? – Bertuska őszintén megijedt. Konrád bólintott. Erre Bertuska szentül megígérte neki, hogy soha többé nem mond vagy nem énekel illetlent. Konrád abbahagyta a hüppögést.

Később csöngettek odakinn. Nem úgy, ahogy a pénzes postás vagy a tűzoltó csönget, hanem három rövidet és nagyon halkat, ahogy csak Egon, a patikus szokott csöngetni. Tudniillik szombat volt, vagyis barátkozós nap.

– Ó, hát majdnem megfeledkeztem az Egonról! – kiáltott föl Bertuska, s rohant az ajtóhoz. Közben beverte a könyökét az előszobaszekrénybe, majdnem kicsúszott a száján az, hogy „a nyavalya törjön ki”, de visszanyelte a csúf szót, nehogy Konrád megint elsírja magát.

Egon úr fekete öltönyben és halványszürke nyakkendőben jelent meg. A kezében ibolyacsokor.

– Két csodálatos operajegyem van – mondta.

– Egy csodálatos gyerekem van – mondta Bertuska.

– Zsöllye, második sor, közép – mondta Egon úr, majd hirtelen elhallgatott, rámeredt Bertuskára.

– Tessék? Micsodád van? – kérdezte aztán. Ebben a pillanatban megjelent az előszobában

Konrád. Odament Egon úrhoz, meghajolt, a kezét nyújtotta.

– Jó estét, uram!

– A fiam – mondta Bertuska. – Hétéves, és Konrádnak hívják!

Egon úr elsápadt. Még jobban, mint Konrád az illetlen daloktól. Alighanem magyarázattal tartozom Egonnak, gondolta Bertuska. De mert nem akarta a dolgot Konrád előtt elmagyarázni, a gyerekhez fordult:

– Konrád, szívecském, a tévében most, azt hiszem, gyermekműsor van.

– Az jó – mondta Konrád, és engedelmesen beügetett a nappaliba.

Bertuska utánaszólt:

– Először húzd ki a legfelső gombot, aztán nyomd be alulról a harmadikat, aztán…

– Köszönöm, tudom – kiáltott vissza a szobából Konrád –, tévével bánni megtanítottak!

Bertuska a konyhába vitte Egon urat, megkínálta szivarral, maga is rágyújtott, nekiállt kávét főzni, és közben mindent elmondott Egon úrnak. Mire a víz felforrt, Bertuska befejezte a beszámolóját. Ám a kávé már rég a csészékben illatozott, amikor Egon úr még mindig tamáskodott. Csak akkor hitte el a történetet, amikor Bertuska megmutatta az üres konzervdobozt meg a tápoldatos zacskót meg az iratokat meg a levelet.

– Fantasztikus – mondta Egon úr –, hát ez fantasztikus!

Bertuska bólogatott. Egon úr a hollófekete, fényes lakkcipője orrát tanulmányozta.

– Itt vagytok-e mind? – rikkantotta benn a nappaliban Bukfenc, a tévébohóc.

– Igeen – felelt rá tétován Konrád hangja, aztán legalább száz tévégyerek kiabálta torka szakadtából a tévébábszínházban: – Igeeen! – Egon úr még mindig a lakkcipője orrával volt elfoglalva.

– Szólj már valamit, Egonka – kérlelte Bertuska Egon urat. Az halkan megszólalt:

– Küldd vissza.

– Szégyelld magad – felelte erre még halkabban Bertuska, s elkapta Egon úr kezét, fölrántotta ültéből, és a konyhán meg az előszobán át odavonszolta a nappali ajtajába.

– Nézd csak – súgta.

Egon úr nézte. Egy zöld pikkelyes és lila farkú és piros pitykeszemű műanyag krokodilust látott a képernyőn, amely sompolyogva közeledett egy gyanútlan, piros sipkás paprikajancsi felé. A paprikajancsinak fából volt a feje.

Meg Konrádot látta Egon úr, aki a tévé előtt ült. Fején az aranycsengettyűs, világoskék sipkával. Akkorára kerekedett szemmel, mint amekkorára tátott szájjal. A jobb mutatóujja az orra hegyén. A füle égőpiros volt, szőke haja borzasan kandikált ki a sipka alól. Vagyis nagyon helyes, szeretnivaló és gondoskodásra szoruló kisgyereknek látszott Konrád.

– Na? – súgta Bertuska.

– Hát nem. – Egon úr sajnálkozva csóválta a fejét, aztán visszasúgta Bertuskának: – Ez a kis srác visszaküldhetetlen.

– Na látod… – mondta Bertuska.

A piros sipkás fafej, akiről kiderült, hogy nem is olyan gyanútlan, épp agyoncsapta a képernyőn a műanyag krokodilust, mire a száznál is több tévébábszínházi tévégyerek úgy visított, mint a majom a fán. Konrád elvett az orráról a mutatóujját, fölállt, és azt mondta:

– Ó, te szegény, te szegény krokodilus – és a tévéhez lépett, megnyomta a gombot. Mire a krokodilus a négy lábát négyfelé terpesztve kinyúlt, már elsötétült a képernyő.

– Nem szereted a bábszínházat? – kérdezte Egon úr. (Amikor még ő volt gyerek, ő utálta a bábszínházat.)

– Az állatokat szeretni kell! – jelentette ki Konrád.

– De hiszen ez krokodilus volt, édes gyerekem! – kiáltott fel Bertuska. – A krokodil gonosz állat, szőröstül-bőröstül felfalja az embert!

– Ez a tévékrokodilus csak aludni szeretett volna – magyarázta Konrád. – A piros sipkás fafej meg nem hagyta, felköltötte a neveletlen ordibálásával.

– De hiszen a krokodilus alattomosan, hátulról sompolygott oda – hüledezett Bertuska. (Amikor ő volt gyerek, ő nagyon szerette a bábszínházat.)

– Szerintem az állatok nem tudják, hogy aki hátulról sompolyog, az alattomos – vélte Konrád.

– Jó, de hát… – dadogta Bertuska.

– És olyan területen, ahol vadállatok élnek – folytatta Konrád –, eleve csak zárt autóban utazzon a fafej. Úgy sokkal biztosabb, neki is, a krokodilusnak is.

– Jó, de hát… – dadogta ismét Bertuska.

– Semmi de hát! – kiáltott közbe Egon úr, és repesett a hangja az örömtől. – Egyáltalán semmi de! A gyereknek igaza van! Sőt: a gyerek a korához képest szokatlanul értelmes! – Egon úrnak roppantul megtetszett Konrád. Egon úrnak máskülönben nem tetszettek roppantul a gyerekek; még nagyjából sem tetszettek.

Ez a tetszés valóságos lelkesedéssé fokozódott, amikor Konrád azt kérdezte:

– Ideje lefeküdnöm, anyuka?

– Álmos vagy már? – kérdezte Bertuska.

– Nem az a kérdés – felelte Konrád. – A legtöbb gyerek még nem álmos, amikor ideje lefeküdni.

Hogy mikor ideje lefeküdni, arról jóformán gőze se volt Bertuskának, akárcsak arról, hogy mikor szokás fagyit enni. Csak arra emlékezett, hogy kicsi korában úgy ordított, mint akit nyúznak, amikor le kellett feküdnie, és hogy még aztán az ágyban is sokáig nyafogott. Ezért azt mondta:

– Maradj fönn, ameddig akarsz. Majd megérzed magadtól, hogy mikor lenne jó ágyba bújni. – De közben eszébe jutott, hogy még meg sem érkezett a gyerekágy, ezért megint mást mondott: – Világos, hogy mikor fekszel le. Akkor fekszel le, ha meghozzák az ágyat.

Konrád egyetértett.

Egyébként éhes sem volt még igazán Konrád.

– Kérsz csokit? – kérdezte Bertuska. Konrád megrázta a fejét.

– Este, lefekvés előtt nagyon ártalmas az édesség.

Bertuska mégis az orra alá dugott egy bonbont. Marcipánosat, mandulával a tetején. Addig tartotta a szája előtt a bonbont, amíg Konrád ki neu nyitotta a száját, és akkor gyorsan beledugta.

– Micsoda butaság, Bertuska! – rótta meg Egon úr. – A gyerek okosabb nálad! Örülnél inkább, hogy a te gyereked tudja, milyen ártalmas a fogaknak a cukor!

– Lárifári! – dünnyögte Bertuska, vagy valami ilyet mondott, és Konrád arcát fürkészte. Arra várt, hogy Konrád arca hirtelen fényleni kezd majd a boldogságtól, amikor megérzi a bonbon finom ízét. De Konrád arca nem kezdett fényleni. Ellenkezőleg. Konrád szomorúnak látszott. Lenyelte a bonbont, aztán azt mondta:

– Köszönöm, nagyon finom volt, de háborog tőle…

– Ugyan már, Konrád – nevetett Bertuska –, egy ilyen kis bonbontól nem háboroghat a gyomrod! Ha egy egész zacskóval megennél, akkor igen!

Konrád megrázta a fejét. Nem a gyomra háborog a bonbontól, magyarázta, hanem a lelkiismerete, mert lefekvés előtt tilos bonbont enni. Neki mindentől háborog a lelkiismerete, mondta, ami tilos. Őt így nevelték. És nagyon búsan hozzátette, hogy ő mostanáig mindig büszke volt rá, hogy tilos dolgok megháborgatták a lelkiismeretét, és hogy a Végszerelő és Finomhangoló Osztályon ez volt az egyik legfontosabb tantárgy.

– Lelkiismeret-furdalásnak hívták – magyarázta –, és aki nem tudta ötösre, az el se hagyhatta a gyárat! – Hanem itt ijedten elhallgatott Konrád, hiszen a gyárról nem volt szabad beszélnie, legföljebb végszükség esetén.

– Rémes – mormolta Bertuska. Egon úr viszont föllelkesült:

– Életemben nem láttam ilyen pompás kisfiút! Ha minden gyerek ilyen volna, réges-rég nekem is volna gyerekem! Valósággal üdítő egy ilyen jól nevelt, kedves, derék, illedelmes hétéves fiúcska!

– Hülye vagy, Egonkám – vélte Kisbarka Berta, ám Egon úr meg sem hallotta ezt, mert lelkesen folytatta Konrád dicséretét. Hosszasan folytatta, akkor sem hagyta abba, amikor végre meghozták a gyerekágyat. Mialatt Bertuska párnahajba bújtatott egy díványpárnát, ő csak beszélt, és mialatt Bertuska lepedőt húzott a gyerekágy matracára, szintén, és mialatt Bertuska paplanhuzatba gyömöszölte a legpuhább és legszebb takaróját, szintén. Egyfolytában magyarázta, hogy egy ilyen csodálatosan jó és illedelmes gyerek, mint ez a Konrád, nagyon ritka gyerek, és az ilyen gyereknek ösztönző támogatás kell, alkalmatosabb támasz, mint amilyen Bertuska lehet.

Bertuska csak bólogatott – alighanem azért, mert nem figyelt igazán –, s eligazította a gyerekágyban a párnát meg a takarót. De amikor Egon úr szövegéből gyors egymásutánban háromszor is megütötte a fülét az a szó, hogy „apa”, nem bólogatott tovább.

– Egy pillanat, Egonkám – mondta, azzal betolta a gyerekágyat a hálószobába, visszajött, Egon úrral szemközt beült a hintaszékbe, és azt kérdezte: – Mondd csak, Egonka: miféle apát emlegetsz te itt?

– A gyereknek sürgős szüksége van apára – mondta Egon úr.

– De hiszen van neki! – horkant föl Bertuska. – Ott a neve az anyakönyvi kivonatban! Kisbarka Konrád Ágoston! Ő az apja!

– Ha ő az apja – harsogta Egon úr, és négj vastag ráncba rántotta föl a homlokát –, akkor szíveskedjék visszajönni, és szíveskedjék gonddal fölnevelni ezt a pompás gyereket! Az a kötelessége ugyanis.

Bertuska ettől dühbe gurult. Neki aztán semmi szüksége Konrád Ágostonra, kiabálta. Ő annak idején melegebb éghajlatra küldte Konrád Ágostont, és föltehetőleg ott is van Konrád Ágoston, a melegebb éghajlaton, és maradjon is csak ott, legyen szíves.

– Akkor pedig valakinek vállalnia kell az apa tisztét, és én… – kezdte Egon úr, de nem folytathatta, mert az ajtóban megjelent Konrád, meztelenül, és azt kérdezte, hol szabad mosdania, és van-e fogkefe, amit elvehet.

Fogkefe, amit elvehetett volna, nem volt a háznál. Arra viszont sóhajtva elszánta magát Bertuska, hogy legalább a mosdóból kiszedi a farmert meg a pulcsikat, hadd mosakodhasson meg Konrád.

– Várj egy cseppet – mondta a gyereknek –, gyorsan kitakarítom a fürdőszobát! – És még hármat sóhajtott. Meglehetősen sajnálta magát, mert a takarításnál rémesebb munkát elképzelni sem tudott.

Mire visszatért a nappaliba, Egon úr és Konrád egymás mellett ült és mosolygott.

– Most már én vagyok az apja – mondta Egon úr. – Konrád beleegyezett. – Konrád bólintott, Bertuska Egonra nézett, Konrádra nézett, fölsóhajtott, és azt mondta:

– Jól van, nem bánom.

Pedig igazában nagyon is bánta. Egyfelől azt sem hitte, hogy egy hétéves fiúnak föltétlenül szüksége van apára. Másfelől azt gondolta, hogy ha mégis van, akkor miért egy ilyen unalmas, ramaty ürge legyen az apja, mint ez az Egon. Hetente kétszer barátnak és történetesen neki megfelel ez az Egon, no de apának?!

Konrád viszont olyan elégedetten mosolygott, hogy Bertuska csak megismételte:

– Jól van, nem bánom.

Később aztán, amikor Konrád már rég lefeküdt és aludt – állítólag, Egon szerint úgy, mint egy „kisangyal” –, Egon úr és Bertuska még elüldögélt a nappaliban. Egon úr valamicske viszkit ivott sok szódával, Bertuska sok vodkát ivott egy szem meggyel.

– Holnap el kell menned Konráddal az iskolába, és be kell íratnod – mondta Egon úr.

– Holnap vasárnap – mondta Bertuska –, és vasárnap szünnap van az iskolában.

– Akkor holnapután – mondta Egon úr. És még azt mondta, hogy módfelett örül a várható apai boldogságnak, mert Konrád majd sorra-rendre csupa kövér ötöst hoz haza. Bertuska egy csepp anyai örömöt sem érzett, ha Konrád jövendő iskolai osztályzataira gondolt. A krimit nézte volna meg a tévében, de Egon úr nem hagyta: – Minek most az a hülyeség, amikor komoly dolgokat kell megbeszélnünk! – Bertuska tehát nem nyomkodta a tévégombokat, hanem az Egon szövegét hallgatta. És Egon csupa komoly dologról szövegeit, legalább ezerről, és mire vége lett, éjfél is elmúlt. Bertuska ásított.

– Szia, Egonkám – mondta, odaadta a kapukulcsot, és halkan, nehogy Konrádot felébressze, beosont a hálószobába, lefeküdt. Csak elaludni nem bírt, pedig milyen álmos volt. Egon úr intelmei jártak a fejében:

„Mindenestül meg kell változnod, rendesebbnek és anyaibbnak és fegyelmezettnek kell lenned!”

„Ezentúl takarítanod kell, és rendszeresen főznöd, és ügyelned, hogy csak olyasmit mondj, ami egy hétéves kisfiúnak jó és hasznos!”

„Józanabb legyél, és ne szaladgálj többé ilyen fura öltözékekben!”

Ezt kell, azt kell, amazt kell…

Mire nagyjából kétezerszer megforgott a fejében ez a litánia, addigra mindenestül megtanulta Egon szövegét Bertuska. Elaludt, de álmában, mély álmában is fel-felnyögött, motyogott:

– Ezentúl ezt kell, ezentúl azt kell…

Másnap reggel jóval korábban ébredt Bertuska, mint különben. Megdörgölte a szemét, átnézett Konrád ágyára. A gyerekágyban senki. Bertuska megijedt. Kiugrott az ágyból – egy pillanatig azt hitte, csak álmodta Konrádot –, s a nappali ajtajához szaladt. Konrád megvolt: a játszósarokban ült. Megmosdva, megfésülködve. Oszlopokat állítgatott építőelemekből. Közben magában motyogott:

– Ezek az egyesek, ezek a tízesek, ezek a százasok.

– Mit csinálsz te itt, Konrád?

– Gyakorlom a számolást – mondta Konrád. – Holnap, azt hiszem, iskolába megyek, akkor pedig jó, ha tisztességesen fel vagyok készülve.

– Tisztességesen, tisztességesen – dünnyögte a konyhába menet Bertuska, aztán, amikor Konrád már biztosan nem hallhatta, akkor tovább dünnyögött: – Nem állhatom ezt a szót. Ez is olyan csúnya, mint a józan meg a szabályos meg az illedelmes. Enné meg a fene!

Egy csomó olyan szót tudott Bertuska, amit nem állhatott. A tisztességesen meg az illedelmesen meg a józanon meg a szabályoson kívül ilyeneket: célszerű, ésszerű, rendszeres, tanulságos, derekas, megfontolt, jóravaló, háziasszony, engedelmes, illedelmes.

A konyhában tett-vett, kávét és tojást főzött, málnalekváros tojáslepényt sütött – külön Konrádnak –, közben ilyen csúf, kellemetlen szavakon járt az esze. Az Egon ezer bölcsességén is eltöprengett. Leszedte a konyhaasztalt, leterítette egy zöld meg rózsaszín virágos abrosszal, a nappaliban előszedte a szekrényből a huszonnégy személyes műanyag étkészletet (persze csak a tizenkettedrészét), felrakta. Egy pohár vízbe beledugott egy csokor metélőhagymát meg a petrezselyem zöldjét – virág nem volt a háznál –, s ezt a konyhaasztal közepére állította. Szemügyre vette a reggelihez megterített asztalt, és azt gondolta, hogy ezért még az Egon is megdicsérné. Ennél rendesebben és anyaibban senki se tudhat reggelihez teríteni.

Konrád megitta a kávét, megette a tojáslepényt meg a vajas kenyeret meg a sonkás zsemlét.

– Csoda éhes vagy – mondta Bertuska.

– Á – mondta Konrád –, már nagyon is jóllaktam, már szinte dugig vagyok.

– Akkor hagyd ott a többit.

– De amit az asztalra tesznek, vagy még inkább a tányérunkra, azt meg kell enni – közölte Konrád.

Bertuska gyorsan felkapta a még megmaradt három zsemlét, a nagy darab sonkát meg a sajtot, és a konyhapultra tette. Nem maradt étel az asztalon. Konrád megkönnyebbülve felsóhajtott.

Bertuska máskor dolgozni szokott vasárnap. De most azt gondolta, hogy kisfiúk vasárnap biztosan a szabadba kívánkoznak. Sétálni vagy labdázni. Meglehet, hogy Konrád a játszótérre is kívánkozik, vagy az állatkertbe.

Konrád nem kívánkozott. Se az állatkertbe, se a játszótérre, se az erdőbe, sétálni. Azt mondta:

– Szeretnék ma felkészülni az iskolára. Számolni meg írni meg olvasni már tanultam. Jó előkészítő tanfolyamra jártunk. Azt persze nem tudom, hogy itt mennyit tudnak már a velem egyidős iskolás gyerekek. – És megkérte Bertuskát, hogy legyen szíves elmenni valamelyik hétéves gyerekhez, és kérje kölcsön a tankönyveit, hogy ő átnézhesse őket.

– Miért, hát nem elsőbe akarsz járni? – kérdezte Bertuska, és mindjárt hozzátette: – Olyan sokat még nem tudhatnak az elsősök, hiszen csak egy hónapja járnak iskolába. Annyi idő alatt még nem tartanak azok, ki tudja, hol!

Konrád a fejét rázta. Esze ágában sincs elsőbe járni, mondta. Elvégre ő nemcsak mintagyerek, hanem elitgyerek is. Ő lényegesen értelmesebb az átlaggyerekeknél, vagyis szégyellne magát, ha nem használná ki megfelelően a szellemi képességeit. Legalább másodikba óhajt járni, közölte.

Bertuska megint sóhajtott egy nagyot. Aztán leszaladt az első emeletre – a másodikról, ahol lakott –, és becsöngetett a pontosan az ő ajtaja alatti lakásajtón. Ruzicskaek laktak alatta, és Ruzicskáék Kittije hétéves volt, másodikba járt. Ruzicska úr nyitott ajtót. Ruzicska úr háta mögül Kitti leste kíváncsian, hogy ki az, Kitti mögül Ruzicskáné leste még kíváncsibban, hogy ki az. Bertuska mindeddig még csak szóba se elegyedett Ruzicskáékkal, pedig Ruzicskaek már öt évnél is régebben laktak a házban. Bertuska általában nemigen elegyedett szóba a házbeliekkel, mert a házbeliek nemigen akartak vele szóba elegyedni. „Fura teremtés”, mondták. Mert Bertuska olyan különös cuccokban járt. És mert mindenféle színűre pingálta az arcát. És mert a lépcsőn gyakran szokott magában beszélni.

Bertüska még csak nem is sejtette, hogy ő a házbeliek szerint „fura teremtés”, de amikor Ruzicskáék mind a hárman kíváncsian rámeredtek, eszébe jutott, hogy igencsak furán hangzik majd, amit kér. Mert ugyan mikor fordul elő, hogy egy felnőtt asszony kisiskolás tankönyveket kérjen kölcsön?

– Mit óhajt, asszonyom? – kérdezte Ruzicska úr, Bertuska fejében sisteregve száguldoztak a gondolatok, valamilyen szép hazugságot akart kitalálni. Itt van nálam az unokaöcsém, és szeretne egy kicsit olvasgatni, jutott eszébe. Szövök egy szőnyeget, amelynek a közepébe bele kell szőnöm egy idézetet az olvasókönyvből! A számtankönyv 23-dik lapján van egy csodaszép kép.

– Mit óhajt, asszonyom? – ismételte meg Ruzicska úr.

Bertuska úgy vélte, hogy ami hazugságot kifundált, az mind buta. Ezért az igazat mondta:

– A kisfiamat, kérem szépen, holnap be kell íratnom az iskolába, és a gyerek előbb még átnézné a tankönyveket, és mert az önök kislánya szintén másodikba jár, arra gondoltam, hogy talán lennének olyan szívesek, hogy kölcsönadnák ma délutánra a tankönyveket. Estére visszahoznám mindet.

Ruzicska úr és Ruzicskáné jól nevelt emberek voltak, és mert jól nevelt ember nem kérdez sokat, nem kérdeztek sokat. Döbbenten bámultak ugyan rá, de duettban válaszolták:

– Hogyne, persze, szívesen!

Ruzicska Kitti jól nevelt kislány volt, de olyan jól nevelt azért még nem, mint a felnőttek. Hét éve volt a világon, és ennyi idő alatt még nem fogta fel a jólneveltség összes változatát, ezért aztán ő megkérdezte:

– Kisbarka néninek van egy kisfia?

– Csss, te! – súgta oda Ruzicskáné, aztán még halkabban megtoldotta: – Ilyesmit nem kérdezünk! – Mire Kitti bólintott, majd beszaladt a szobájába, és kihozta az olvasókönyvet meg a számtankönyvet. Bertuska átvette a könyveket, megköszönte és futott, föl a lépcsőn. Ruzicska úr bejárta a lakásajtót.

Egy cseppet se csodálkoztak, tűnődött magában Bertuska, miközben a saját lakása ajtaját nyitotta. De miért is csodálkoztak volna, gondolta. Elvégre teljesen normális dolog, hogy egy asszonynak fia legyen.

Ha Bertuska keresztüllátott volna a padlón, akkor észlelte volna, hogy mintha mégis jócskán volna mit furcsállni őrajta meg az ő gyerekén. Ruzicskáék tudniillik még mindig az előszobában álltak, a lakásajtó mögött. Mind a három Ruzicska az ajtóra meredt, és ilyeneket motyogott hármasban:

– Fia van! Hétéves fia! Megáll az ész! Hogy ennek fia van!

Aztán Ruzicskáné felháborodottan felhorkant:

– Megeszem a cirokseprűt, ha ennek fia van!

Aztán Ruzicska úr is megszólalt:

– És ha van neki, akkor miért nincs neki tankönyve, és ha már hétéves, akkor hogyhogy csak holnaptól jár iskolába?

Aztán Kitti azt kérdezte:

– Fölmehetek majd később, és megnézhetem a fiát?

– Nem mehetsz föl csak úgy, hiszen nem hívott – vélte Ruzicskáné, de Ruzicska Kitti erősködött:

– De csak visszahozhatom a könyveimet!?

– Igen, ez nem rossz – mondta Ruzicska úr –, csak ne menj túl korán. Még azt hinnék, kíváncsiskodni akarsz. Majd délután fölmehetsz.

Ennek Kitti nagyon örült, és izgatottan várta, hogy végre délután legyen.

Konrád módfelett örült az olvasókönyvnek meg a számtankönyvnek. Igaz, egy kicsit megdöbbentette az a sok-sok emberke meg apró virág, amivel Kitti telepingálta a számtankönyv lapjainak a szélét. Meg az, hogy az olvasókönyvben tarkára volt kiszínezve minden nagy Ó betű.

– Szabad a gyerekeknek ilyesmit csinálni? – kérdezte. Bertuska nem tudta biztosan, hogy szabad-e.

– Az én időmben – mondta – nem volt szabad. De mikor volt az már! Azóta talán minden megváltozott az iskolában.

– Biztosan – vélekedett Konrád.

Bertuska ceruzát meg töltőtollat, egy rakás kockás meg vonalas papírt adott Konrádnak, aki aztán lapozgatta a könyveket, számolt, olvasott, fennhangon és magában, és szavakat írt ki a könyvből, és mondatokat írt ki, és közben kitartóan bólogatott. Bertuska nagyjából fölöslegesnek érezte magát, ezért úgy döntött, hogy végre megrojtozza a zöld szőnyeget. Azt a zöld szőnyeget már két hete le kellett volna szállítania. De hosszú rojtokat csomózni nagyon unalmas munka, ezért egyik napról a másikra, egyik hétről a következőre halogatta Bertuska. Unalmas munkát addig szokott halogatni, amíg sürgősen pénz kellett. Most pedig sürgősen kellett, hiszen az összes pénzét elköltötte Konrád ruháira.

Előszedett tehát egy gombolyag zöld gyapjúfonalat meg egy deszkát. A fonalat föltekerte a deszkára, aztán a nagy ollóval elvágta az összes szálat. Megvolt a nagy köteg fonál, minden szál egyforma hosszú.

– No, akkor fogd a horgolótűt, édes gyerekem, és fűzögesd a rojtokat – biztatta magát Bertuska.

– Máris, anyuka – mondta Konrád.

Időbe telt, mire Bertuska megmagyarázta Konrádnak, hogy az „édes gyerekem”, az nem neki szólt, és amikorra Konrád épp megértette, hogy miért nem neki, odakinn szólt a csengő. Konrád kiszaladt ajtót nyitni. És Egon úrral jött vissza.

– Hát te?! – hökkent meg Bertuska. – Mi dolgod itt?

– Hogyhogy? – kérdezte Egon úr. – Remélem, nem zavarok?!

– Világos, hogy nem zavarsz – felelte Bertuska –, de szombat tegnap volt, kedd pedig csak holnapután lesz.

– Az már nem számít. Hiszen most a gyerek apja vagyok.

– Aha, persze, szóval ezért – dünnyögte Egon úr közlésére Bertuska, és a torkát köszörülte. – Megmondanád – kérdezte aztán –, hányszor jár a gyerekéhez egy apa?

– Ahányszor csak teheti – felelte Egon úr. Igaz ugyan, gondolta Bertuska, hogy ez az Egon mindennap nyolc órát a patikában tölt, de különben semmi dolga. Se felesége, se barátja, se gyereke – Konrádon kívül –, teniszezni se jár, meccsre se jár, nem olvas könyvet, nem nézi a tévét, nem hegyet, még csak nem is sakkozik.

– No, te gyakran megteheted – mondta Bertuska, és a hangja nemigen csengett örömében.

– Világos – rikkantotta Egon úr, és a hangja csodára csengett örömében –, ezentúl minden szabad percünket együtt töltjük! Természetesen csak olyankor, amikor Konrád nem alszik. Amikor alszik, nincs föltétlenül szüksége az apjára.

Bertuska döfködte a vastag szőnyeg szélébe a horgolótűt, s sorjában fűzögette bele a rojtokat, és közben buzgón remélte, hogy Konrádnak mély, nyugodt és főleg igen hosszú lesz majd az álma.

Egon úr számtanozott Konráddal. Nemcsak a könyv elejéről tett föl kérdéseket, hanem a végéről, a legnehezebb feladatok közül is. Konrád mindet megoldotta. Többnyire még hamarabb is megmondta a végeredményt, mint Egon úr kiszámította volna. Olvasni úgy tudott Konrád, mint akármelyik felnőtt, írni szintén kifogástalanul.

– Ez a gyerek nem elsőbe való – kiáltott föl lelkesen Egon úr –, még másodikba sem: ennek harmadik vagy negyedik osztályban a helye!

– Aki hétéves, az nem járhat negyedikbe – mondta Bertuska, és dühösen rángatott egy szálat, amely makacsul megszorult a szőnyeg szélében.

– Ha olyan eszes, mint az én Konrádom, akkor járhat!

Bertuska elengedte a szálat.

– A te Konrádod? Hogyhogy a te Konrádod?

– Elnézést. A mi Konrádunk. Úgy értettem.

– Az én Konrádom! Úgy értem! – mordult oda Bertuska nem is kicsit harapósan.

– Ne veszekedjünk, Bertácska, de főleg ne a gyerek előtt – mondta Egon úr. Bertuska rábólintott, újra elkapta a szálat, cibálta.

– De negyedikbe mégsem járhat, aki hétéves, akármilyen okos is. Azt nem engedik!

– Akkor különórákra fog járni! Rendkívüli tehetségek számára kell erre módnak lenni.

– Kérem szépen – mondta Konrád –, én, kérem szépen, nem szeretnék különórákra járni. Az biztosan nem helyes dolog. Én majd biztosan nagyon jól beilleszkedem a második osztályba. Az iskolában úgysem csak olvasni meg írni meg számolni tanulnak a gyerekek. Közösségbe beilleszkedni is megtanulnak, meg énekelni, meg rajzolni, meg tornázni. Azt én mind nem tanultam. És nagyon szívesen megtanulnám.

– Hát, ha te így gondolod – mondta Egon úr –, nem bánom…

Konrád az olvasókönyvben bőven bukkant olyasmire is, amiről sejtelme sem volt. Nem tudta, mi az a hóvirág, azt se tudta, ki az a Mikulás, és ki az a karácsonyi angyalka, és a rózsát se tudta, milyen, a szegfűt se. Templomról sem hallott még.

Egon úr mindenekelőtt a Mikulásról és az angyalkáról adott elő hosszan Konrádnak, aki figyelmesen hallgatta. Amikor Egon úr befejezte az előadását, Konrád egy pillantást vetett arra a cédulára, amelyre egész idő alatt irkáit, és így szólt:

– Akkor megismétlem. Az angyalkának szárnya van, lebegő mozgást végezve az égből száll le, és minden gyereket megajándékoz. A gazdag gyerekek sok ajándékot kapnak, a szegény gyerekek keveset, a nagyon szegények semmit sem. A Mikulásnak nem szárnya van, hanem aranybotja. Ő három héttel előbb jön, mint az angyalka, és hasonló módszer szerint osztja az ajándékot. Világos így?

Bertuska kacarászott. Egon úr dadogott:

– Szóval, tudod, izé… attól tartok, Konrád, hogy én ezt nem igazán jól… szóval, tudod…

– Ne lantolj, Egonkám – szakította félbe Bertuska, aztán Konrádhoz fordult: – Semmi sincs úgy, ahogy ő mondja, semmi. Angyalka sincsen, Mikulás sincsen, és húsvéti nyuszi sincsen.

– Micsoda nincsen? – kérdezte Konrád.

– Nyúl – kiáltotta Bertuska –, húsvéti! Ez csupa olyan izé, amit a szülők meg a nagymamik meg a nagybácsik mesélnek be a gyerekeknek.

– De minek?

Bertuska megrándította a vállát.

– Én tudjam? Nem tudom. Szerintem a szülők irtóra boldogok, ha be tudják csapni a gyerekeiket. Olyankor úgy érzik, hogy őrültül okosak, járatják az agyukat…

– No de, Bertácska, kérlek szépen… – szakította volna félbe Egon úr, de Bertuska nem hagyta magát:

– Mondhassam csak végig a magamét. Mert amit én mondok, az igaz. A felnőttek örökké csak átejtenék a gyerekeket. Örökké azt mutogatják, hogy ők milyen hatalmasok és tudósak, és örökké az van, hogy ide süss, gyerek, milyen okosak és jók vagyunk mi…

– Azért már igazán, Bertácska, kérlek szépen! – És súgva hozzátette Egon úr: – Gyereknek nem szabad ilyet mondani. Uralkodj már magadon, Berta!

– Ami igaz, az igaz – fújt Bertuska –, és az a gyerek számára is igaz!

– Hagyd, Bertácska, legyen békesség – kérlelte Egon úr.

– Szétcincálod az idegeimet – fújt Bertuska. Egon úr nagyot sóhajtott, aztán úgy határozott, hogy sétálni megy Konráddal.

– Először megnézünk egy templomot – mondta –, aztán keresünk egy virágüzletet, és megnézzük, van-e a kirakatában rózsa meg szegfű meg hóvirág. Gyere, Konrád, fogd a sapkádat, induljunk: anyukádnak nincs valami jó kedve!

Konrád föltette a sapkáját.

– Mehetünk, apuka – mondta, és: – Viszontlátásra, anyuka – azzal elmentek Egon úrral.

Bertuska szemmel követte őket, és elhúzta a száját, igazán csúf, mérges arcot vágott. Amikor kinn becsapódott az ajtó, azt dünnyögte magában:

– Hogy az embernek gyereke legyen, az hagyján! Semmi kifogásom ellene. De az apja bosszant. Az apjára igazán nem volt szükségem. Meg se rendeltem az apját!

Aznap egyéb már nemigen történt. Ruzicska Kitti állított be a tankönyveiért, és csalódott nagyot, amiért Kisbarka néni fia sétálni volt az apjával. Jó félórát elücsörgött azért Bertuskánál, reménykedve, hogy hátha hamarosan megjön a néni kisfia. Amikor már jó félórája ücsörgött a nappaliban Bertuska nyakán, és már megnézte és elolvasta Konrád képeskönyvét, és már megfésülte a csodaszép baba szőke haját, újra szólt a csengő odakünn. Most Ruzicskáné állított be:

– Borzasztó, hogy mennyi ideig van a terhére a kislányom, bocsánatot kérek a zavarásért. Csak azt engedtük meg neki, hogy feljöjjön a könyveiért! – Ezt mondta, és mint a méz, olyan édes volt a hangja, de aztán, amikor Kittihez szólt, olyan keserű lett, mint az epe: – Gyerünk haza, mert kihűl az étel. És akit nem hívtak vendégségbe, az nem maradhat ilyen sokáig.

Őnála akárki sokáig maradhat, ha nem volt is meghíva, bizonygatta Bertuska.

– Ugyan, ugyan, nem illik az – mondta Ruzicskáné. Megint mézesmázos hangon. Bertuska viszont Kittinek akarta ajándékozni a szőke babát. Erre Ruzicskáné kijelentette, hogy ilyen drága ajándékot nem szabad elfogadni. – Szó sincs róla! – kiáltott Kittire, aki már nyúlt volna a babáért.

– De hát nekünk nincs szükségünk a babára – mondta Bertuska.

Kitti nyítt:

– Hadd legyen az enyém, anyu, igazán!

– Lehetetlen – mondta Ruzicskáné. – Nem fogadhatom el. Tényleg. Lehetetlen!

Körülbelül tizenháromszor váltogatták ide-oda, ide-oda így a szót, tizennegyedszerre Bertuskának elfogyott a türelme:

– De hiszen nem is magának kell elfogadnia a babát, hanem a lányának, annak meg kellene!

– Kell! Igenis! – visította Kitti. – Nekem kell! – Azzal elkapta a babát. És úgy szorította, hogy Ruzicskánénak be kellett látnia: azt a babát már vissza nem adja a gyerek. – Hát, akkor köszönd meg szépen, Kitti – mondta a mézízű hangján.

Kitti szépen megköszönte, mert azt mondta:

– Köszönöm szépen! – Ruzicskáné meg kituszkolta a gyereket az ajtón, és távozóban még háromszor elmotyogta ugyanazt:

– Ezt azért igazán nem kellett volna.

Kisbarkáné Bertuska bezárta a lakás ajtaját, és azon tűnődött, hogy bizony, nagyon bonyolultak az emberek, és fárasztók, nagyon fárasztók. Aztán rádöbbent, hogy vacsorát kell főznie, de jószerivel semmi sincs a háznál, amiből összedobná a vacsorát. Aztán az jutott eszébe, hogy elvégre kiruccanni is lehetne, borsos borjúsültet enni, körettel, mondjuk, csiperkével és krumplicsillaggal. Aztán az jutott eszébe, hogy ez lehetetlen, mert se a pénztárcában, se a bőrszütyőben, se a műanyag micsodában, se az erszényben nem maradt pénz. Ilyen helyzethez amúgy szokva volt Bertuska. Cseppet se bánta, ha hébe-hóba elmaradt a vacsorája. Csakhogy most megint motozni kezdett az agyában az Egon végtelen szövege.

– Édes gyerekem – korholta tnagát –, aki jó anya, az tisztességes, rendes, tápláló vacsorával várja azt a kedves Konrád fiacskáját.

Beült hát a nappaliban a hintaszékbe. Szivarra gyújtott, és várta, hogy mire háromszor hármat pöfékel, mi jut eszébe. Közben hintázott is. És eszébe jutott valami, de csak ötször három szippantás után. Mégpedig ez:

A kedves Egon mindenáron apa akar lenni, ugyebár. Helyes. Most éppen apja Konrádnak. De aki apa, az eltartja a fiát. Bizony. Az gyerektartást fizet. Fizessen az Egon gyerektartást, mégpedig tüstént, még ma este, és megyünk vacsorázni!

Ez jutott Bertuska eszébe. És amikor Egon hazajött Konráddal a sétáról, azonnal közölte vele, hogy mi jutott az eszébe. A patikus Egon erre kicsit bután bámult, majd dadogva közölte, hogy váratlanul éri az ötlet, nincsen nála elég pénz.

– Adjál legalább valamicske előleget – mondta Bertuska. Egon úr erre kétszáz schillinget kiguberált, amennyivel Bertuska beérte, mert kétszázért két borsos borjúsültet kapni csiperkével és krumplicsillaggal, és még almalére is futja, és még málnafagylaltra is a sült után.

Ilyenformán Bertuska elvitte Konrádot vendéglőbe, a Kecses Kecskében vacsoráltak, Egon úr pedig hazaballagott.

A vendéglőből hazatérve Konrád tüstént lefeküdt, Bertuska viszont még megrojtozott egy méter zöld szőnyeget.

Hadd jussunk holnap újra pénzhez – mondta magában.

Más már nem történt aznap. Annál több történt másnap, hétfőn.

Bertuska másnap reggel már fél ötkor fölserkent. Életében először esett meg vele, hogy ilyen korán ébredt. Halkan kilépett az ágyból, nem akarta Konrádot fölzavarni, de hát Konrád már ébren volt.

– Nem tudok aludni – mondta –, annyira örülök az iskolának!

Bertuska kiment a fürdőszobába. Belenézett a tükörbe, és megállapította, hogy ma nincsen jó napja.

– Vénebb se lehetnék, csúfabb se lehetnék – dünnyögte oda a tükörképének.

– El sem hiszik majd az iskolában – gondolta –, hogy az anyja vagyok a gyereknek: a nagyanyjának fognak nézni, vagy az ükanyjának!

Reggeli közben eltörte a tojástartót meg a csészét, annyira rajta volt az ideg.

– Mi bajod? – kérdezte Konrád. – Aki olyan, mint te most, az ideges?

Igen, bólintott Bertuska, ő most meglehetősen ideges, mert nem tudja, hogyan magyarázza meg az iskolában, hogy az ő Konrádja hétéves, de eddig még nem járt iskolába, ellenben mégis másodikba akar járni.

– Harmadikba – mondta Konrád. – Éjjel gondolkoztam a dolgon. Nem alkalmas nekem a második osztály. Mégiscsak unnám magam másodikban.

– De hát ahhoz másodikos bizonyítvány kell! Anélkül nem vesznek föl harmadikba!

Konrád odament a pohárszékhez, és az egyik fiókból előszedte a kék műanyag tasakot, amelyben az okmányai voltak. A tasaknak volt egy oldalzsebe, amelyet Bertuska föl se fedezett. Konrád egy kemény, halványzöld kartonlapocskát halászott elő az oldalzsebből.

– Itt a bizonyítvány – mondta.

– Hányadik osztályos? – kérdezte Bertuska.

– Az osztályt még bele kell írnom – magyarázta Konrád. – Nekem. – S odaadta a bizonyítványt Bertuskának.

Bizonyítvány, állt a kartonon nagy fekete betűkkel. És alatta a név: Kisbarka Konrád. És alatta csupa ötös. Torna, ének, rajz, magatartás, olvasás, írás, számolás, természetrajz, német: mind ötös.

És a halványzöld karton hátán pedig:

Kisbarka Konrád tanuló … eredménnyel a … osztályba léphet.

Alatta egy nagyon rosszul olvasható névaláírás, de biztosan megint az a „Hambag” vagy „Hambug” vagy „Humbug”.

A név fölött körbélyegző, szintén olvashatatlan.

– Miféle iskola adta ezt a bizonyítványt? – kérdezte Bertuska, és megfordította a halványzöld lapot. És akkor a kövér betűvel nyomtatott Bizonyítvány szó fölött meglátott még egy kövér betűkkel nyomtatott sort:

német általános iskola – kibombó (kongó)

– Téboly – suttogta Bertuska.

– Mi a téboly? – kérdezte Konrád. – A csupa ötös?

– De hiszen te sosem jártál Afrikában – hüledezett Bertuska. – Vagy mégis?

– Sajnos nem – felelte Konrád. – De légy nyugodt, a bizonyítvány azért így is érvényes. A gyári iskola kihelyezett részlege volt a kibombóinak. Ez biztos. – Konrád megköszörülte a torkát, majd így folytatta: – És Kibombóban négyéves kortól kötelező az iskola. Az életkorom ilyenformán harmadikosénak is megfelel.

Rendben van-e akkor minden? Bertuska mégsem tudta. De megnyugodott, mert volt egy bizonyítvány, amit majd fölmutathat az iskolában. Tökéletesen azért mégsem nyugtatta meg ez.

– És ha Kibombóról kezdenek faggatni az iskolában? – kérdezte. – Akkor mit mondasz?

Többet tud ő Kibombóról, felelte Konrád, mint az általános iskolai tanárok általában. Nagyon jól fölkészítették őt Kibombóból.

– Bízzunk benne – mondta Bertuska –, és vágjunk akkor neki.

Kézitáskájába gyömöszölte az iratokat meg az oltási igazolást meg a bizonyítványt, fejébe nyomta a nyúlkucsmát, és belebújt a nyúlbundába.

– Egy pillanat, anyuka – kiáltotta Konrád –, add még ide a bizonyítványt! – Bertuska előszedte a táskából a bizonyítványt. – Meg adj egy töltőtollat! – mondta Konrád. Bertuska odaadta a töltőtollat. Konrád a bizonyítvány hátoldalára az „eredménnyel” elé, ahol a pontok voltak, beírta, hogy „jeles”, és az „osztályba” elé, ahol szintén pontok voltak, azt, hogy „harmadik”. A bizonyítvány hátlapja most így szólt:

Kisbarka Konrád tanuló jeles eredménnyel a harmadik osztályba léphet.

Konrád várt, míg a tinta meg nem szárad, aztán visszaadta Bertuskának a bizonyítványt. Bertuska a táskájába süllyesztette. Konrád föltette a csengettyűs sapkát, és magára kapta a folt hátán folt dzsekit.

Már majdnem leértek a lépcsőn a földszintre, amikor a nyomukban fölbukkant Ruzicska Kitti, hátán iskolatáska. Kíváncsian méregette Konrádot.

– Te is másodikba fogsz járni? – kérdezte. Konrád a fejét rázta.

– Meggondoltam. Harmadikba fogok járni.

Ettől a választól Ruzicska Kitti úgy elámult, hogy valósággal lecövekelt. Csak állt a lépcsőn, és csak leste Konrádot meg Bertuskát, míg mind a kettő el nem tűnt.

Az általános iskola felé előbb azon a szűk utcán kellett végigmenni, ahol Bertuska lakott, aztán kifordulni egy széles utcára, aztán hét háztömbbel arrébb befordulni egy másik keskeny utcába. Ahogy így bandukoltak, Bertuska megszólalt: – Te, Konrád – mondta –, azt hiszem, nem kellett volna azt mondani Ruzicska Kittinek, hogy te…

Konrád félbeszakította:

– Tudom, észrevettem. Máskor majd óvatosabb leszek.

Amikor a hetedik háztömb után befordultak a szűk utcába, az iskola felé, Konrád újra megszólalt:

– Tudod, anyuka, nekem nem valami jó, hogy olyan, olyan… – és kereste és kereste a megfelelő szót, és csak akkor találta meg, amikor már az iskola kapujához értek: –…olyan szótlannak kell lennem. Sokkal jobb volna mindenkinek az igazat megmondani. De hát rendkívüli körülmények rendkívüli magatartást követelnek. A végprogramozó osztály vezetője mindig ezt mondta.

– Az igaz, azt jól mondta az az illető – mondta Bertuska.

– És én, ugye, bizonyos mértékig rendkívüli körülmény vagyok, úgy értve, hogy ameddig a gyerekek többségét másképp csinálják. És ezért, azt hiszem, indokoltak a rendkívüli magatartásformák!

– Persze – bólintott Bertuska, és belökte az iskola bejárati ajtaját. – Persze, Konrád, de azért szerintem, és meg ne haragudj, még valamilyen rendkívüli magatartást tanúsíthatnál, vagyis egy kicsit gyerekesebben beszélhetnél, ha majd az iskolaigazgatóval beszélsz.

– Nem beszélek gyerekesen? – kérdezte Konrád. – Mi az, ami nem gyerekes?

– Nem is tudom, tényleg – dünnyögte Bertuska, miközben fújtatva iparkodott föl az első emeletre –, hiszen alig tudom, milyen egy hétéves gyerek. De azt hiszem, hogy a hétéves gyerekek egyszerűbben beszélnek, mint te, kevesebb szót tudnak.

– Milyen szót nem tudnak?

Bertuska már nem válaszolhatott, mert megérkeztek egy ajtó elé, amelyen az állt: Igazgatóság.

És az ajtó mellett ott állt Egon úr, a patikus. A fekete öltönyében, fekete nyakkendősen és fekete irattáskával a hóna alatt.

– Hát te, Egon – hökkent meg Bertuska –, hogy kerülsz te ide, Egonka? – Mire Egon úr pisszegett, integetett Bertuskanak, hogy halkabban beszéljen.

– Végeredményben én vagyok az apja, nem? – suttogta. – Ha valami nehézség adódna, akkor szerintem szükségetek lehet rám. Elvégre az a dolgom, hogy gondoskodjam rólatok!

Bertuska erre akkorát sóhajtott, hogy Egon úr újra pisszegni kezdett.

– Egon – sziszegte oda Bertuska –, légy szíves, menj haza, Egon, vagy a patikádba, Egon. Vagy ahová akarsz, de eridj innen!

– Szó sincs róla – sziszegett vissza Egon úr. -Az apja vagyok, és maradok!

Azzal ő, Egon úr kopogtatott az ajtón.

– Tessék – szólt bentről egy női hang. Egon úr benyitott, belépett az igazgatói szobába. Konrád meg Bertuska a nyomában. Konrád megfogta Bertuska kezét.

– Mit óhajtanak? – kérdezte egy meglehetősen öreg, meglehetősen kövér hölgy. Nem az íróasztal mögül, mert nem ült, hanem az íróasztal előtt állt, karjában egy rakás füzet.

– Be szeretnénk íratni a fiunkat – mondta Egon úr.

A meglehetősen öreg, meglehetősen kövér hölgy az íróasztalra tette a rakás füzetet.

– Beíratni? Most? Hogyhogy? Elsőbe? Az tavasszal volt esedékes, kérem! Már megkezdődött a tanév! Egyébként pedig egy perc múlva nyolc óra, és Stanci kartásnő beteg, nekem kell helyettesítenem, megyek a 3/A-ba, mindjárt csöngetnek!

– Nem elsőbe fog járni, kérem tisztelettel, hanem másodikba – mondta Egon úr.

– Harmadikba fog járni! – rikoltotta Bertuska, és vadul meresztgette a szemét Egon úrra. – Harmadikba! A második osztályt már elvégezte. – Még vadabbul meresztgette a szemét Egon úrra. – Kibombóban, Ki-bom-bóban! Kibombóban járt másodikba.

Egon úrnak gőze sem volt ugyan, hogy mit akar Bertuska, de arra rögvest rájött, hogy most jobb, ha hallgat. Közben megszólalt a csengő. Az igazgatónő kétségbeesett arcot vágott.

– Most mit kezdjek önökkel? – kérdezte. -A 3/A-t nem hagyhatom sokáig magára, az egy rémes osztály. Mennem kell!

Nem tarthat az olyan sokáig, mondta erre Bertuska, amíg egy kisfiút beírnak harmadikosnak. Egy halom űrlap van, ellenkezett az igazgatónő, amit mind pontosan ki kell tölteni. De aztán mégis leült az íróasztalához, és elkérte Bertuskától az iratokat meg az oltási bizonyítványokat meg az utolsó iskolai bizonyítványt. Egon úr döbbenten meredt a „Kibombói Német Általános Iskola” bizonyítványára. Az igazgatónő szintén döbbenten meredt rá. És módfelett örült, hogy ilyen jó tanulót vehet föl, aki ilyen távoli ország iskolájából jött.

– Nem is tart ez sokáig – mondta. – Hiszen megvan az összes szükséges irat és igazolvány. Általában tudniillik mindig van valami baj velük.

Aztán már vitte is magával az igazgatónő Konrádot a 3/A-ba. Még ceruzát, golyóstollat és egy füzetet is adott neki kölcsön. Mert, ugye, Konrádnak egyáltalán nem volt tanszere.

Kisbarka Bertuska és Egon úr szemmel követték Konrádot, aki az igazgatónővel a második emelet felé távolodott. Bertuska megkönnyebbült, mert baj nélkül megtörtént a beíratás. Egon úr viszont halkan nyögdécselt. Sajgott a bal lába bütyke. Bertuska ugyanis imént, az igazgatói szobában, háromszor rálépett a lábára. Szándékosan, mert mindig olyankor, amikor az igazgatónő „kedves Kisbarka úr”-nak szólította Egon urat, Egon úr pedig azt akarta mondani, hogy „engem, kérem, nem Kisbarkának hívnak”. Az „engem, kérem”-nél Bertuska mindig rálépett Egon úr lábára, mire Egon úr elnémult.

– Hallatlan, hogy így rugdosod az embert – mondta Egon úr, amikor lefelé mentek a lépcsőn.

– Sajnálom, de muszáj volt – felelte Bertuska. Pedig igazában egyáltalán nem sajnálta. Sőt: boldogan taposott volna a lábára még egyszer. Úgy érezte, hogy Egon úr szükségtelen buzgósággal avatkozik bele az ő életébe meg Konrádéba.

Egon úr sértődötten eltalpalt. És bicegve. A patikába. No, gondolta Bertuska morcosan, hátha úgy megsértődött, hogy ma már elő sem kerül. Alaposan tévedett!

Pontosan déli tizenkettőkor Bertuska visszament az iskolába Konrádért.

A kapu előtt ott állt Egon úr. Még mindig sértődötten közölte Bertuskaval, hogy végeredményben nem tudhatta, eljön-e Konrádért.

– Hiszen mindig olyan pontatlan vagy – mondta.

Bertuska ettől rémesen megdühödött. Tudniillik sohase volt pontatlan. Fontos ügyekben mindig pontos volt.

– Az olyan, mint te – fakadt ki –, vaktában ráfog az emberre mindent! Csak azért, mert szőnyeget sző az ember, és mert nincs férje, de rúzsa meg szempillafestéke van, szerinted pontatlan! Micsoda szemtelenség! Elképesztő!

– Halkabban, kérlek, halkabban, már mindenki idenéz – mondta Egon úr, aztán néhány bankót húzott elő a zsebéből. – Itt a többi tartásdíj. Jövő elsején megint adok pénzt.

Bertuska eltette a pénzt, és mosolyogni próbált. Sikerült is, nem is. Benn az épületben megszólalt a csengő.

– Mindjárt jön Konrád – mondta Egon úr. – Remélem, kedvére volt az iskola – mondta Bertuska. Mire Egon úr:

– Biztos, hogy már első nap kapott egy ötöst. – Mire Bertuska:

– Az engem nem érdekel.

Először egy falka fiú jött ki az iskola kapuján, aztán egy falka kislány, aztán egy falka lány meg fiú vegyesen, aztán a végén Konrád.

Meglátta Bertuskát meg Egon urat, és odament hozzájuk. Egy gyerek utánakiáltott:

– Kisbarka nagy birka, Kisbarka nagy birka! – Konrád nem nézett hátra.

– Jó volt? – kérdezte Bertuska.

– Kaptál-e ötöst? – kérdezte Egon úr.

Konrád megrázta a fejét.

Egon úr csalódott arcot vágott.

– Nem? Hogyhogy nem? – És máris azt puhatolta: – Nem akarnál mégis inkább másodikba járni?

– Frászt, apafej – felelte Konrád –, szó sincs róla, hiszen az is dögunalom, amit itt harmadikban tanulnak. Ötöst csak azért nem kaptam, mert ma még nem löktem a rizsát.

– Hogy beszélsz te, Konrád? – döbbent meg Egon úr, és annyira, hogy hét ráncba gyúródott a homloka.

– Gyerekesen beszélek – felelte Konrád. – Szóval úgy, ahogy a többiek. – Bertuskához fordult: – Azt hiszem, rájöttem, hogy mire gondoltál reggel, és azt hiszem, nagyjából már megtanultam beszélni. – Visszafordult Egon úr felé: – Épp azért nem szólaltam meg ma még, mert előbb rá kellett jönnöm a helyes stílusra. Holnap… – mosolygott föl Egon úrra – holnap majd nyomom a szöveget, és fix, hogy kapok egy ötöst. Ha már annyira örülnél neki!

Végigmentek a széles utcán, Konrád Egon úr és Bertuska közt lépdelt.

– Csak borzasztó nehéz – jegyezte meg – megkülönböztetni egymástól azt, ami gyerekes, és azt, ami csúnya. Ezt még alaposabban kell tanulmányoznom.

Amikor befordultak a kis utcába, ahol Bertuska lakott, futva fölbukkant mögöttük Ruzicska Kitti. Integetett Konrádnak. Bertuska megállt.

Egon úr azt kérdezte:

– Nem ez az a neveletlen kislány, aki alattatok lakik? – És miután Bertuska bólintott, így folytatta: – Nem óhajtom, hogy Konrád evvel a gyerekkel barátkozzék: ez a gyerek már többször kiöltötte rám a nyelvét!

Bertuska hirtelen sokkal helyesebb gyereknek érezte Kittit, mint addig.

– Az én fiam – csattant föl – nagyon is barátkozni fog vele!

– Az enyém viszont nem! – csattant föl Egon úr. Ruzicska Kitti már a nyomukban volt. Konrád azt kérdezte:

– Most akkor mi a teendőm? Most akkor barátkozzam vele vagy sem?

– Te csak ne… – kiáltott rá Egon úr, de aztán felordított: – Jajjajjaj! – mert Bertuska megint rátaposott a lábára.

– Látod, apád is azt mondja, hogy barátkozzál vele – mondta Bertuska vidám vigyorral.

Addigra Kitti odaért Konrád mellé.

– Jó napot kívánok, Kisbarka néni! – köszönt, és Egon úr felé is megbillentette a fejét. – Nekem ma van a születésnapom – folytatta Konrádra mosolyogva –, és születésnapi buli lesz, és irtó jó lenne, ha te is eljönnél. Háromkor! Szia! Szóval, háromkor gyere!

Azzal futva nekilódult a kis utcának. Valószínűleg azért sietett annyira, mert háromig még millió dolga volt. Konrád meg a szülei lassan követték.

– Ellenzem – jelentette ki Egon úr. – Ez a gyerek nem illedelmes.

– Hülyeség! – mordult rá Bertuska. – Ez egy nagyon normális gyerek. És még csinos is!

– Nagyon érdekel a dolog? Elmennél? – firtatta Egon úr. Konrád elgondolkozott, aztán azt válaszolta, nem biztos benne, hogy nagyon érdekli. De terhére biztosan nincs a Ruzicska Kitti. Meg aztán, vélte Konrád, biztosan hasznos lenne lemennie Kittihez, mert akkor még alaposabban elsajátíthatná a „gyerekeset”.

Egon úr sóhajtott. Egyfelől semmit sem akart Konrádnak megtiltani, másfelől féltette a lába bütykét. Bertuska szeme tudniillik megint bosszúsan villámlott. És meg is szólalt Bertuska:

– Egyszerű az eset, Konrád. Ha ma délután elmégy a Kittihez, akkor az én fiam vagy, de ha ma este szépen lefekszel az ágyadba, akkor meg az apád fia leszel!

– Jól van, anyuka – mondta Konrád.

Egon úr még mindig nem adta meg magát. Amikor a kapuhoz értek, avval az ötlettel állt elő, hogy Konrádnak délután föltétlenül látnia kell a Vidám Parkot, az óriáskereket. Bertuska majd megpukkadt mérgében.

– Eridj a patikádba, Egon! – utasította Egon urat.

Egon nem akart a patikába menni. Minek ment volna oda ebédszünetben? Csak kettőkor szokta újra kinyitni a patikát. Még egy óra hosszat ráért, és ezt az időt Bertuskánál akarta tölteni. De Bertuska határozottan tiltakozott:

– Dolgunk van! – hadonászott. – Valamilyen születésnapi ajándékot is föl kell még hajtanunk. És megebédeltetni se tudlak mivel, és értsd meg, hogy szeretnénk magunkban lenni!

– Viszontlátásra! – mondta erre búsan Egon úr, és elindult a patika felé. Konrád nézte. Ő is bús képet vágott.

– Én sajnálom apukát – mondta halkan.

– Kár sajnálni – vonszolta befelé a házba Konrádot Bertuska. – Vén bohóc ez!

– De az apukám, és én szeretem! – Konrád most borzasztó szomorúan nézett. Bertuska ezért sürgősen tudatta vele, hogy ő is nagyon szereti Egon urat, sőt szívből szereti. Mire Konrád jobb kedvre derült.

Ebéd után, amikor Bertuska születésnapi ajándéknak valót keresett Kitti számára, és a nappaliban rá is bukkant a szekrényben egy rakás babaporcelánra, amit szintén megrendelt egyszer, észrevette, hogy Konrádnak Egon úr jár az eszében. Célozgat, olyasmiket mond, mint:

– A szülők tulajdonképpen férjenek meg jól egymással. Jobb az a gyereknek. – És: – Ha a szülők veszekszenek, akkor legtöbbször mind a ketten hibásak. – És ezt is: – Hiszen különbözők az emberek, jóindulattal kell viselni embertársaink tulajdonságait.

– Persze, persze – dünnyögte Bertuska, meg: – Lám, lám – miközben lemosta a port a babacsészékről. S azt gondolta: De most már egy szót se szólok Egonról! Mert méregbe gurulok, és szidni kezdeni, és akkor Konrád megint nekibúsul. Azt is elhatározta, hogy – Konrád jelenlétében egyetlen rossz szót sem szól többé Egon úrhoz. És a lábára is legföljebb csak akkor lép, ha Konrád biztosan nem veheti észre.

Három óra előtt öt perccel Konrád startra készen állt az előszobában, az ajtónál. Háromszor megmosdva, kétszer megfésülködve. A félcipőjét is fényesre kefélte. A kezében egy cipődoboz, rózsaszín selyempapírba csomagolva, a tetején tizenkét szirmú zöld szalagcsokor. A selyempapírt apró piros szívekkel is telefestette Bertuska. A babaporcelán volt a dobozban.

– Most már lemehetsz, Konrád – mondta Bertuska.

Konrád tétovázott:

– Még nincs pontosan három óra.

– Egy-két percen nem múlik – vélte Bertuska, de Konrád még mindig tétovázott.

Kintről, a lépcsőházból gyerekek csörtetése és nevetése hallatszott be. – A többi vendég is megjött már.

Konrád bólintott, de nem mozdult. Aztán azt mondta:

– A Flórián is meg van híva.

– Az helyes gyerek?

– A Flóri az a nagy kövér, aki utánam kiabált, hogy „Kisbarka nagy birka”.

– Biztosan csak tréfált az a Flóri. – Bertuska még mosolygott is, hogy meggyőző legyen, amit mond. Meg akarta kímélni Konrádot egy adag bánattól. De Konrád azt kérdezte:

– Igazán azt hiszed? – És olyan komolyan nézett, hogy Bertuska nem mosolygott tovább, sőt szomorúan rázta a fejét.

– De ha nem hiszed, akkor miért mondod?

– Hogy megkíméljelek a búsulástól!

– Nem hiszem, hogy megkímélsz, ha füllentesz – mondta Konrád, aztán az érdekelte, hogy miért olyan némelyik gyerek, hogy ok nélkül csúfolja a másikat. – Ezt nem magyarázták meg a gyárban – mondta –, magyarázd meg te.

Csakhogy Bertuska nem tudta megmagyarázni, legalábbis kapásból nem. Megígérte, hogy majd gondolkozik a dolgon, és a születésnapi buli után megmagyarázza.

– Majd gondolkozom rajta. Becsszó.

– És igazán nem csapsz be majd? – kérdezte Konrád.

– Becsszó – ígérte meg még egyszer Bertuska.

– Akkor most lemegyek. – Bertuska kitárta az ajtót, és szemmel követte Konrádot. Amikor a gyerek már a lépcsőhöz ért, utánaszólt:

– És ha az az idétlen Flóri megint csúfol, húzzál be neki egyet!

Konrád megállt.

– Húzzak be? – kérdezte. – Mit húzzak be?

Bertuska derékig kihajolt a lakásajtón, úgy magyarázta:

– Szóval, kenj le neki egyet! Mázolj be neki, durr a pofájába, dekoráld ki, hogy az eget is nagybőgőnek nézze, kisfiam!

Konrád a fejét csóválta.

– Ezeket se tanultuk – mondta, s elindult lefelé a lépcsőn. Bertuska már nem látta, csak azt hallotta, hogy becsönget Ruzicskáékhoz, aztán Ruzicska Kittit hallotta lelkendezni:

– Szia, Konrád, kasi, hogy itt vagy! Bújj be! Hű, micsoda csomag, biztosan a legmenőbb ajándék!

Aztán becsapódott az ajtó. Bertuska is becsukta az ajtót, bement a fürdőszobába, kikente-kifente az arcát. Jó kékre a szemét, jó pirosra a száját és jó rózsaszínre kétfelől a képét. Aztán bement a műhelyszobájába, leült a szövőszékhez, és folytatta a szőnyegcsomózást. Rózsaszín pettyes piros virágot csomózott kék alapra. A virág nem lett olyan szép, mint máskor, mert Bertuskának nem a virágon járt az esze, hanem az olyan gyerekeken, akik más gyereket kicsúfolnak. Eleinte igencsak egyszerűnek látszott a dolog nyitja. Az olyan gyerek mind rossz gyerek. Undok, vacak kis béka! Úgy született! De aztán az jutott eszébe Bertuskának, amit az édesanyja szokott valamikor szüntelenül hajtogatni: „Bezzeg a Lujza unokahúgod, édes gyerekem, sokkal, de sokkal jobb kislány nálad.” Juj, de nem állhatta ezt a Bertuska kislány, ki is öltötte a nyelvét, valahányszor a Lujza unokahúgával találkozott, és azt mondta hozzá, hogy „beee”. Az is eszébe jutott Bertuskának, hogy kislány korában a szomszédék Jonathánja után szokta kiabálni, hogy „Pisis! Pisis a Jonathán!”, és most azon töprengett, hogy ugyan miért tette. Nem volt ő se rossz gyerek, se undok béka. Azt hiszem, gondolta, csak arra voltam nagyon büszke, hogy én már nem pisilek be! És sóhajtva megállapította, hogy nem is olyan egyszerű ez a csúfolkodásdolog, nehéz lesz ezt mindenestül helyesen megmagyarázni Konrádnak.

Ezalatt Konrád Ruzicska Kitti gyerekszobájában ült, a születésnapi uzsonnánál. Kakaó volt, gyümölcstorta meg virsli meg almalé. Az asztal fölött nagy, csíkos lampion lógott. Konrádon és Kittin kívül még négy gyerek ülte körül az asztalt. Flóri, Tóni, Hilda és Helga. Flóri és Hilda harmadikba járt. A 3/A-ba. Tóni és Helga másodikba, Kittivel. Flóri egy fejjel nagyobb volt Konrádnál. Konrád mellett ült. Egyelőre egyszer se mondta még, hogy „Kisbarka nagy birka”. Egyelőre egy szót sem szólt Konrádhoz. Ennek Konrád nagyon örült. Hilda és Helga kedvesek voltak hozzá. Persze, fúrta őket a kíváncsiság, és váltig faggatták, hogy miért csak most költöztették az édesanyjához, és hogy lehet a patikus az apukája, hiszen nem is férje az anyukájának. Konrád nem tudta, mit válaszoljon, ezért nagyon megörült, amikor Kitti közbeszólt, hogy:

– Hagyjátok már békén! – és véget vetett a kérdezősködésnek.

Tóni nem volt barátságos. Tóni fintorgott Konrádra, és az asztal alatt sípcsonton rúgta. Tóni azért volt nagyon barátságtalan, mert Kitti nagyon barátságos volt Konrádhoz. Tónit a féltékenység ette. Konrád persze nem tudta, hogy az a baja. Konrádnak sejtelme sem volt arról, hogy mi az a „féltékenység”.

Aztán Tóni, amikor épp egy szelet tortát akart az asztal közepére tett tálról elhalászni, a könyökével meglökte Konrád kakaóját. A csésze fölborult, a kakaó végigfolyt a rózsaszínű abroszon, és az asztal széléről csöpögni kezdett a fehér szőnyegpadlóra. Kitti ijedten visított:

– Anyu, anyu! Gyorsan! A kakaó! – Az anyukája ugyanis mérhetetlenül szerette a fehér szőnyegpadlót. Az volt a legfőbb büszkesége.

Ruzicskáné vizes ronggyal vágtatott be a gyerekszobába. Jajongva pacsmagolta-törölgette a kakaófoltot.

– Miért nem tudtok vigyázni? Nem vagytok már kisbabák! – A kakaófolt nem tűnt el.

– Nem én voltam, nem én voltam! – kiabált Tóni. – Ő csinálta! Ő csinálta! – mutogatott Konrádra.

– Juj, de undok vagy! – kiáltott rá Kitti. – Hazudós! Hazudós!

– Csak hajba ne kapjatok nekem még – nyögdécselte Ruzicskáné. Szaporán dörgölte-pacsmagolta a foltot, és mert a kakaó kezdett halványulni, lassan nyájasabb lett az arca. – Menjetek át a nappaliba – mondta. – Hadd szikkadjon békén ez a folt. Meg ott több is a hely. Játszhattok zsákbanfutást meg egyensúlyozhattok tojást. De csak keményre főttet. A konyhaasztalon van a főtt tojás.

A gyerekek átmentek a nappaliba, sarokba tolták az asztalt meg a székeket. Lett hely zsákban szökdécselni, tojást egyensúlyozni meg vizet körülvinni. Ilyesmit Konrád még sohasem játszott ugyan, de hát nagyon ügyes volt. Ő szökdécselt elsőnek a hálószoba ajtajáig, ő lett az egyetlen, aki a konyhaajtóig elvitte a kanálban billegő tojást. A színültig töltött vizespohárral is csak ő ért el úgy a fürdőszoba ajtajáig, hogy egyetlen csepp se csurrant el. Flóri épp csak startolt, és a tojás máris leesett, a víz felét kilötyögtette, mire a fürdőszobáig ért, és zsákkal a lábán utolsónak ért a hálószobaajtóhoz. Erre irtó pipa lett, és megint elkezdte:

– Kisbarka nagy birka! – Tóni pedig csatlakozott hozzá:

– Kisbarka nagy marha!

– Ha rögtön abba nem hagyjátok – visította Kitti –, mehettek a francba!

Tóni és Flóri elhallgatott, de gonoszul pislogott Konrádra.

Kitti kérdezz-felelek játékot is kapott a születésnapjára, és ahhoz támadt kedve. Előszedte a csupa kérdés kártyacsomagot és a játékszabályokat. Tóni és Flóri meggusztálta a kártyákat.

– Süket kérdések – mondta Flóri.

– Micsoda hülye játék! – mondta Tóni. – Kell a fenének – mondták mind a ketten. De csak azért, mert nem tudtak volna a kérdésekre válaszolni, és amikor Konrád is megnézte a kártyákat, és azt mondta, hogy nem is buták a kérdések, akkor oldalba böködték egymást, a homlokukra mutogattak, és kinevették Konrádot. Ő pedig még meg is magyarázta volna nekik, hogy mi micsoda:

– Lengyelország fővárosa a kérdés – mondta –, Varsó a válasz. És a ferde torony Pisában van, és száznegyvennégynek a gyöke tizenkettő.

– Fölvágós! Meee! Fölvágós! Meee! – csúfolta Tóni.

– Csalás az egész. Gőze sincs semmiről, csak a szája jár! – ordította Flóri, aztán hasba bokszolta Konrádot.

– Vágd szájon – súgta oda Hilda, de Konrád megrázta a fejét.

– Gyáva nyúl, nyápic nyúl! Meee! – cikizte Flóri. – Gyáva vagy! Gyáva vagy!

– Húzzál már be neki – súgta újból Hilda, de mert Konrád erre se vágott oda, hátrafordult Helgához. – Te, ez tényleg gyáva, ez tűri, hogy sértegessék, és meg se mozdul.

Hildának Helga volt a legjobb barátnője. Helgának mindig az volt igaz, amit Hilda mondott. Helga most azt mondta:

– Igen, ez tényleg gyáva, ez a világon mindent eltűr!

– Ez hülye – állapította meg együtt Helga és Hilda, azzal Flórival és Tónival leültek a nagy ebédlőasztalhoz, és „Repül a, repül a…”-t kezdtek játszani.

– Van kedved babázni? – kérdezte Kitti Konrádot.

– Hogyne – felelte Konrád –, ha megmutatod, hogy kell. Én csak vasúttal meg építőkockával tudok játszani, és könyvet nézegetni.

Kitti behozta az új szőke babáját, a babakocsit és a születésnapi babaporcelánt. A szoba egyik sarkából félrehúzta a bútort, a helyére odaállította a babakocsit, a porcelánt kirakta egy asztalkára, és eljátszotta, hogy a kávéskannából kávét tölt a csészékbe.

– Te vagy az apuka – mondta –, én vagyok az anyuka, a kocsiban fekszik a gyerek. Érted a játékot?

Konrád rögtön értette:

– Én vagyok Egon úr, a patikus, és te vagy Kisbarka Bertuska.

Kitti helyeselt.

Konrád nagyon hamar jól megtanult papást-mamást játszani. Egy sincs, aki ilyen jól játszana papást-mamást-kisbabást, ismerte el Kitti. Igaz, hogy a játékukat minden második-harmadik percben megzavarta Tóni, aki azóta is az asztalnál ült a többiekkel: most diót eszegélt, a héjával pedig megdobálta Konrádot meg Kittit, s közben mindig el is rikkantotta magát:

– Örök harag és háború!

Konrád búsan pislogott Kittire.

– Te is szeretnéd, ha behúznék neki egyet? – kérdezte.

– Csak ha te is nagyon szeretnél neki behúzni – felelte Kitti, és ennek Konrád megörült.

– Tudod, mit – találta ki aztán Kitti –, játsszuk azt, hogy csuda forró nyár van, és falun vagyunk, és falun sok a légy, és valahányszor iderepül egy dióhéj, akkor az légy.

– Legyen légy – bólintott Konrád. És valahányszor arra zúgott egy dióhéj, fölkiáltottak Kittivel:

– Borzasztó! Ezek a legyek! Rengeteg idén a légy! – És vihorásztak. Tóni ettől úgy kiborult, hogy hazament. Csak búcsúzóul kiáltotta még oda:

– Örök harag és háború! – És ez nemcsak Konrádnak szólt: Kittinek is. Úgy döntött, hogy ezentúl nem szereti Kittit.

Hatkor aztán bejött a szobába Ruzicskáné, benyomta a tévé gombját, és közölte, hogy vége a születésnapnak. Kitti kikísérte a vendégeit.

– És mondd, Kitti – kérdezte Helga és Hilda búcsúzóul –, mit eszel ezen a gyáva nyúlon?

Flóri is megszólalt:

– Unalmas buli volt ez. És csak ez a dinka kertitörpe az oka. – Azzal megint hasba bokszolta Konrádot. Már nagyon biztos volt benne, hogy Konrád nem üt vissza. Csak Kittiről feledkezett meg, aki erre fölvisított:

– Most aztán elég! – és az egyik kezével hasba bokszolta Flórit, a másikkal a fejét kalapálta, közben még sípcsonton is rúgta.

Flórián üvöltve száguldott kifelé.

– Hozzád se jövök többé! – ordított vissza. – De bosszút is állok! Hilda meg azt mondta:

– Nézz oda, most meg már verekszik is e miatt a nyúl miatt!

Helga szintén mondott valamit:

– Szerintem most ebbe szerelmes. – Azzal Hilda és Helga is elment.

Kitti fölkísérte Konrádot a második emeletre, a lakásajtóig.

Konrád halkan megszólalt:

– Az a kislány azt mondta, hogy szerinte én vagyok az új szerelmed.

– Jól mondta – súgta vissza Kitti.

– Tényleg?

Kitti komolyan bólintott.

– Tényleg.

Konrád tétovázott, de aztán megkérdezte:

– Te, Kitti, nem csak azért mondod, mert nem akarod, hogy búsuljak?

– Fenét! – nevetett föl Kitti. – Tényleg bírlak. Csudára bírlak. Az összes többinél jobban tetszel.

– Az a jó – mondta halkan Konrád. Kitti meg föllelkesült.

– Holnap együtt megyünk suliba! És haza is együtt jövünk! És délután lemegyünk a játszótérre. És aki bántam akar, annak jaj, annak velem gyűlik meg a baja. De mind lapítani fog, mert én, tudod, én nagyon erős vagyok ám.

– Köszi – mondta Konrád, és megnyomta a csengőt. Kitti futott le, az első emeletre. A lépcsőről még integetett.

– Jó volt? – kérdezte Bertuska, amikor ajtót nyitott.

– Hát nem éppen minden – felelte Konrád –, de azért volt minek örüljek.

– Ez többnyire így van az életben, fiam – mondta Bertuska, azzal a konyhába terelte Konrádot. Vacsorára tonhalat ettek, mazsolás kaláccsal, medvecukrot és sósperecet. Bertuska megint elfelejtett bevásárolni. Konrád, miközben tonhalat rakott a mazsolás kalácsra, azt kérdezte:

– Helyes az, ha egy hétéves kislány véd meg egy hétéves fiút? Nem fordítva helyes ez?

Bertuska éppen medvecukrot szopogatott:

– Tökmindegy az, Konrád, nem számít. Az a fő, hogy akit meg kell védeni, azt megvédjék.

– Nem gondolod – faggatta tovább Konrád –, hogy ilyesmin mások nevethetnek?

Bertuska kivette a szájából a medvecukrot, belemártotta a tonhal mártásába, leszopogatta, aztán úgy vélte, hogy:

– Egyet jegyezz meg jól, Konrád fiam. Az sokkal fontosabb rengeteg más dolognál. Amit mások beszélnek, avval nem kell törődni!

Azzal újra beledugta a medvecukrot a tonhalmártásba, tűnődve kevergette vele, majd így folytatta:

– Ha mindig úgy gondolkozol, mint más, és mindig azt teszel, amit más tesz, akkor végül pontosan olyan leszel, mint akárki más, és akkor megutálod saját magadat. – Abbahagyta a kevergetést, nézte, nézte Konrádot, aztán azt kérdezte:

– Érted?

– Sajnos nem – mondta Konrád, és harapott a tonhalas mazsolás kalácsból. – Kitti viszont szeret engem.

– Óriási – derült fel Bertuska –, le a kalappal! Erre iszunk!

– De anyuka – csóválta a fejét Konrád.

– Bocsánat – morogta Bertuska –, úgy értettem, hogy erre innom kell. Nekem. – S kihalászta a szekrényből a viszkisüveget, töltött magának jócskán. – Sokáig élj, fiam!

Épp letette az asztalra az üres kupicát, amikor kinn megszólalt a csengő. Egy rövidet, egy hosszút, nagyon tapintatosan csöngettek.

– Ki lehet az? – kérdezte Konrád. Bertuska lassan fölállt, és indult ajtót nyitni.

– Rövid-hosszú-tapintatos – mondta –, az, fiam, csakis a patikus Egon.

A patikus Egon aztán Bertuska nyomában jött be a konyhába, hatalmas műanyag szatyorral a kezében. A szatyrot letette a konyhaajtó mellé, majd fintorgó arccal az asztalon álló ételmaradékra meredt.

– Talán nem tetszik valami? – fújt Bertuska.

Egon úr föltartotta a jobb mutatóujját, Bertuska orra előtt hadonászott vele.

– Fehérje, állati fehérje kell egy hétéves fiúnak – háborgott –, nem medvecukor! És A-vitamin és B és C és D kell egy hétéves fiúnak!

– Majd holnap kap! – sziszegte Bertuska, és ellegyintette az orra elől a hadonászó mutatóujját.

– Ma kap! – mondta Egon úr, azzal fölkapta a nagy műanyag szatyrot, s előhúzott belőle egy csomag rozs kétszersültet, egy almát meg egy darab sajtot. – Tessék, fiam – szólt –, itt a megfelelő gyermek vacsora.

– Köszönöm szépen – motyogta Konrád nem éppen derűsen. Hiszen már megrakta a hasát négy jókora szelet tonhalas mazsolás kaláccsal és három rúd medvecukorral.

– Már vacsorázott – közölte Bertuska.

– Az nem vacsora volt, édes gyerekem, hanem merénylet a gyerek gyomra ellen. – Egon úr Konrád elé tolta a kétszersültet meg a sajtot. – Sok mindennek meg kell itt változnia, édes gyerekem!

Bertuska fenyegető pillantást vetett rá.

– Szabad tudnom, minek kell megváltoznia? Egon úr félrerakott egy konyhaszékről némi kacatot – hajtűt, leveseskanalat, tojáshéjat, néhány szál metélőhagymát meg egy körömollót –, és helyet foglalt. Látszott rajta, hogy hosszabb szónoklatra készül. Az is látszott rajta, hogy némi szorongással készül a változások előadására.

– Szóval, minek kell megváltoznia? – ismételte meg a kérdését Bertuska, és még fenyegetőbben nézett.

A patikus Egon idegesen pillogott, a kezét dörzsölte, aztán elszánta magát.

– Édes gyerekem – mondta –, te nagyon kedves vagy, nagyon jó, de nagyon alkalmatlan is arra, hogy egy olyan minőségű gyereket, mint Konrád, fölnevelj. Ezért úgy határoztam, hogy átveszem a gyerek nevelését!

Bertuska elnevette magát. Nem kedvesen, hanem nagyon dühösen nevetett. Aztán kipakolt:

– Szóval, úgy határoztál. Pompás. Remek. Akkor menj a sóhivatalba az elhatározásoddal! Vagy csinálj magad gyereket, vagy rendelj magadnak egyet! Avval a szegény kölyökkel aztán felőlem azt művelsz, amit akarsz! Annak felőlem kézbe veheted a nevelését, mind a két kezedbe! De az én Konrádomat hagyd békén, te patikai porcelánbili! Te epeízű gyógyteakeverék, te mozsártörő, te nyúlós fagykenőcs!

Egon úrnak mind a két szeme ugrált ugyan, de Egon úr ülve maradt a konyhaszéken.

– Édes gyerekem – jelentette ki –, sértegethetsz, ahogy csak akarsz, de engem meg nem ingatsz, én nem tágítok, ha a fiamról van szó.

Bertuska fölpattant, előkapta a konyhaszekrényből a kék borítékot, Konrád iratait, reszkető ujjakkal turkált benne, aztán előhúzta Konrád anyakönyvi kivonatát.

– Tessék, itt van! – kiabálta. – Olvasd! Mi áll itt? Talán az, hogy Patikus Egon? Nem! Itt az áll, hogy Kisbarka Ágoston! Az apa neve Kisbarka Ágoston!

Csakhogy Egon úrra ez végképp nem hatott. Őt, közölte, Konrád önként apjának választotta, és ő elfogadta a fiú választását. Kisbarka Ágoston pedig, ugyebár, hosszú évek óta melegebb éghajlaton tartózkodik, tehát mint apa semmiképpen sem áll rendelkezésre. Továbbá Bertuska is elismerte az ő apaságát, amikor tartásdíjat követelt tőle.

– Aki gyerektartást fizet, az apa! – harsogta Egon úr.

Bertuska tovább szidta volna Egon urat. Sőt: kidobta volna a lakásból. Egyszerűen karon ragadta volna, végigcibálta volna a konyhán meg az előszobán, és kilökte volna az ajtón. De erre nem került sor. Egon úr ugyanis újra belenyúlt a nagy műanyag szatyorba, és töltőtollat meg füzeteket meg színes ceruzákat meg filctollakat meg egy piros vászontáskát szedett ki belőle.

– Jaj, de szép, jaj, de pompás! – kiáltott fel Konrád, maga elé kapta az iskolaszereket, és megcsodálta őket. Lecsavarta a töltőtoll kupakját, és az egyik füzet címkéjére ráírta, hogy: Kisbarka Konrád.

– Avagy megvette volna már anyád a tanszereidet? – kérdezte Egon úr kajánul. – A jó anya, ugyebár, nem feledkezik meg ilyesmiről!

– Nem, még semmit se vettem meg – mondta Bertuska, és lángvörös lett szégyenletében. De mert annyira szégyellte magát, még jobban feldühödött. – Ez a sok hülye iskolai kacat! – hadonászott. – Mintha idétlen füzetek és vacak ceruzák volnának a legfontosabbak a világon!

Konrád rémülten ellenkezett:

– Ne mondj ilyet, anyuka, nem szabad! – És könnybe lábadt a szeme.

– Szeretném, ha Konrád hozzám költözne – szólt Egon úr. – Bennem több a felelősségérzet, és több a pénzem, mint neked. Első osztályú nevelőnőt tudok fölfogadni Konrád mellé, első osztályú magániskolába járathatom, első osztályú oktatásban részesíthetem…

– Első osztályú szamár vagy! – szakította félbe Bertuska.

Konrád most már sírt. Nagy könnycseppek peregtek végig az arcán, és potyogtak a sajtra meg a kétszersültre. Egon úr patyolat zsebkendőt vett elő a kabátja zsebéből, megtörölte Konrád orrát, letörölte az arcáról a könnyeket, kétfelől megpaskolta az állat, megjegyezve:

– Ebből is láthatod, hogy milyen alkalmatlan yagy gyermeknevelői szerepre. – S megkérdezte Konrádot: – Nos, fiam, egyetértesz avval, hogy ezentúl nálam lakjál?

Konrád egy mukkot sem szólt, csak a konyhaasztalra meredt. Egon úr várt. Idegesen pillogott, a homlokán ugrált a hét ránc. Konrád halkan megszólalt:

– De hiszen nem tudom, mi lenne helyes. Hogy ilyen családi körülményekhez kell majd igazodnom, arra senki se számított a gyárban.

Bertuska nagyot sóhajtott, aztán megpróbált lassan és nyugodtan beszélni, s ez most sikerült is neki.

– Fiam! – mondta. – A szívedre hallgass, fiam! Érezned kell, hogy a szíved szerint mit szeretnél!

Hogyne érezte volna Konrád. Érezte, hogy szereti Bertuskát meg azt, hogy Egon urat is szereti. Érezte, hogy elbúsul, ha ők ketten veszekszenek. Érezte, hogy nem tudná csak egyiket, vagy Bertuskát, vagy Egon urat választani.

Bertuska a kézitáskájáért nyúlt, előkotorta belőle a szivartárcát, kivette belőle a legnagyobb és legvastagabb szivart. Nagyon kellett neki most a szivar. Rágyújtott, és azt kérdezte magában: mi a csodával bírjam rá ezt a Konrádot arra, hogy engem válasszon? Háromszor megszívta a szivart, jó mélyen, füstölt, Egon úr a könnyes zsebkendővel hajtotta a füstöt Konrád orra elől.

– Megmérgezed a levegőt – morogta. – Nálam majd nikotinmentes levegőt szív Konrád. – Bertuska még hármat szippantott, mélyet, aztán már tudta, mivel csikarhatja ki a döntést Konrádból.

– Egon – kérdezte álszent arccal –, mi a véleményed Ruzicska Kittiről?

– Az egy förtelmesen neveletlen gyerek! –mordult föl Egon úr. – Minap is egyfolytában rendetlenkedett a patikában, hol fölugrott a mérlegre, hol leugrott róla. És a nyelvét is már hányszor öltötte ki rám! Lehetőleg távol kell tartani Konrádtól.

– És ha a barátja akar lenni Konrádnak? – folytatta Bertuska még álnokabbul. Egon úr ingerülten válaszolta:

– Tudni fogom a módját, hogy ennek útját álljam!

Ahogy ezt kimondta, Konrád elsápadt. Borzasztóan elsápadt.

– Rosszul vagy, gyermekem? – kérdezte Egon úr. Azt gyanította, hogy Konrádnak megártott a medvecukros tonhal.

– Nem vagyok rosszul – mondta Konrád –, de érzem, hogy az anyukámnál akarok maradni.

Bertuska megkönnyebbülten sóhajtott. Egon úr bánatosan pillogott.

– Már nem szeretsz? – kérdezte.

– Dehogynem szeretlek, kedves apukám – válaszolta Konrád –, sőt nagyon és igazán szeretlek. Mindig örülni fogok, ha meglátogatsz, hidd el.

Egon úr ezt elhitte, de azért mégsem volt elégedett. Meglehetősen savanyú arccal távozott.

Konrád már negyedik hete lakott Bertuskánál. Minden hétköznap reggel háromnegyed nyolckor Kitti lenn állt az első emeleti lépcsőkorlátnál, s együtt mentek iskolába. És majdnem minden reggel az utcasarkon leste őket Tóni. A nyomukba szegődött, oda-odamorogta feléjük, hogy:

– Örök harag és háború. – A széles utca sarkán pedig Flóri állt. Csatlakozott Tónihoz, aztán ábécében mondta-sorolta a gorombaságokat. Mondjuk, így:

– Alattomos bumburnyák, cickány, dinka, ebihal, findzsafej, gügye, gyagya, holdjáró, idióta, jancsiszeg, kecskebak, lótetű, lyukas kulcs, málészáj, népelnyomó, nyavalyás, orrszarvú, ökör, pipaszárláb, répafej, sajtkukac, szemétláda, töpörtyű, tyúkmellű, ukmukfukk, üreginyúl, vesekő, zabszem, zsebgyerek.

De csak tisztes távolból. Dióhéjat, szilvamagot se dobált Flóri és Tóni. Féltek Kittitől.

Kitti hazafelé is vigyázott Konrádra, ha ugyanakkor mentek haza. De mert egy osztállyal lejjebb járt, hétfőn-szerdán-pénteken egy órával hamarabb jött ki az iskolából, mint Konrád. Kittinek ez nem számított, kivárta volna azt az egy órát a ruhatárban vagy az iskola előtt, kétszer meg is tette, de Ruzicskánéban fölment a pumpa, és őrült patáliát csapott.

– Ha vége a tanításnak, legkésőbb tizenöt perc múlva itthon a helyed! – hadonászott. – Egy perccel se később, különben baj lesz!

Azt is mondta Ruzicskáné, hogy nevetséges dolog, ha egy fiút egy lány védelmez.

– Semmi bajom evvel a Konráddal – mondta –, jól nevelt, illedelmes, okos kisfiú. Még a kártyajátékkérdésekre is tudja az összes választ, és mindig nagyon szépen köszön. De azért csak maga védje meg magát!

Aztán még megjegyezte:

– Nem értem azért, hogy ennek a fura némbernek honnan van ilyen jól nevelt gyereke? Sőt szeretném tudni, honnan került elő egyszerre ez a gyerek.

Kitti tudta, honnan jött Konrád. Megmondta neki, ő pedig megesküdött, hogy senkinek el nem árulja. Ezért aztán még az édesanyjának sem áruta lel.

Hétfőn-szerdán-pénteken tehát Konrád egyedül ment haza az iskolából. Vagyis nem egészen egyedül, mert a 3/A-nak a fele ott volt a nyomában. És ha Kitti nem jött, akkor Flóri nem lapított. Apró kavicsokkal dobálta Konrádot, elgáncsolta, megbokszolta. Vagy fenéken billentette. A többi gyerek pedig helyeselt. Mert mind rémesen rühellte Konrádot. Mert Stanci tanító néni minden órán legalább háromszor elmondta:

– Gyerekek, olyanok legyetek, mint Konrád! – Ezt nem állhatták a gyerekek. És ha egyetlen gyerek se értette a számtanpéldát, akkor Stanci néni azt mondta: – Bezzeg Konrád biztosan érti. – És Konrád tényleg értette. Ezt aztán végképp rühelltek a gyerekek. Továbbá a helyesírást is nagyon tudta Konrád, az írása is csodaszép volt, és Konrád minden mondatrészt helyesen hangsúlyozott, ha valamit föl kellett olvasni, és illedelmesen ült a helyén, nem fecsegett, nem evett óra közben, rágógumit se rágott, tehát hólyagokat se fújt, ő Stanci nénit nézte, és áhítatosan figyelt. Mindez persze rémesen zrikálta a többi gyereket. És ha legalább tornaórán lett volna mafla, mint a jó tanulók általában. De nem! Épp ő volt az egyetlen az osztályban, aki egy szempillantás alatt fölmászott a kötélen a tornaterem mennyezetéig. És olyan szépen énekelt, hogy Stanci néni azt mondta:

– Olyan kristálytiszta a hangja, mint az angyaloké, mint a harangjáték: melegség tölti el az ember szívét, ha Konrád énekel!

Továbbá úgy tudott Konrád autót rajzolni, hogy látni lehetett, dízeles Merci-e vagy sima.

– Más se hiányzott már nekünk, mint ez a mintagyerek – mondták az osztálytársak. – Nem köll ez a nyavalyás stréber! – Így mondták.

Konrád viszont annyi mindent nem tudott, és olyan tapasztalatlan volt, hogy valóban minduntalan elhibázta a dolgát a többi, normális sráccal. Már második nap is, amikor számtanból dolgozatot kellett írni. A padszomszédja, Frédi súgva megkérdezte:

– Ha tizenkétszer tizenkettőből levonok tizenhetet és még harminchatot, akkor mennyi marad? – Konrád nem válaszolt, mert Stanci néni kihirdette: „Dolgozatírás közben egy szót se halljak!” Frédi, aki nagyon rossz számtanos volt, még háromszor sürgette súgva Konrádot, mire ő végül odaszólt:

– Azt hiszem, nem szabad megmondanom az eredményt. – Erre Frédi olyan dühbe gurult, hogy nem látott a pipától, és attól a perctől fogva ugyanúgy rühellte Konrádot, mint Flóri.

Másnap az egyik lány, Adri vonalzóval beverte a leghátsó ablakot, megrepedt az üveg. A tanító néni épp kiment egy pillanatra az osztályból, és amikor visszajött, akkor látta meg, hogy megrepedt az ablak. Ki volt az, tudakolta szigorúan. Senki sem jelentkezett, Adri az iskolatáskájában kotorászott, olyan képpel, mint akinek semmihez sincs köze. Stanci néni több gyereket is megkérdezett:

– Melyiktek volt az? – Valamennyi gyerek csak a vállát vonogatta, mintha sejtelme se volna róla. De aztán Konrádot is megkérdezte a tanító néni: – Te sem láttad, ki volt, Konrád? Mert ha láttad, Konrád, akkor meg kell mondanod, Konrád, köteles vagy megmondani. – Erre Konrád aegmondta, hogy Adrienn volt az.

– Fúúj! – zúgott az egész osztály, miközben Stanci néni nagyon meg volt elégedve.

Ötödik nap pedig Stanci néni kinevezte Konrádot a helyettesének. Ha óraközi szünetben „le kellett ugrania” a tanáriba, vagy valamelyik kolléganőjével kellett beszélnie, akkor Konrádot kiültette a katedrára vigyázónak. Konrád ügyelt arra, hogy senki se menjen a nyitott ablakhoz, senki se sétáljon ki a tanteremből, senki se hangoskodjon, s a padszomszédok ne civakodjanak.

A többi eleinte fütyült Konrád helyettesi tisztére. Kiültek a nyitott ablakba, tépték egymást, kisétáltak a tanteremből. Hangosan zsinatolt az egész osztály. De amikor kiderült, hogy Konrád mindenkit fölír, aki rendetlenkedik, és amikor utóbb a tanító néni a rendetlenkedőket megbüntette, az összes gyerek pipa lett, és marhára utálták Konrádot.

A patikus Egon, aki Stanci nénit fölkereste a tanári fogadónapon, dagadó kebellel értesült arról, hogy Konrád „valóságos gyöngyszem”, olyan tanuló, aki „a tanárok álma”.

Kisbarka Bertuskának viszont sejtelme sem volt arról, hogy mit csinál Konrád az iskolában, és milyen véleménnyel vannak róla a pajtásai. Őt nem érdekelték az iskolai dolgok. Ha naponta megkérdezte is Konrádot az ebédnél:

– Hát a suliban mi volt ma?

Konrád mindig ugyanazt válaszolta:

– Köszi, minden rendben volt, a tanító néni szeret. – Ennek Bertuska örülni szokott, aztán nem törte tovább a fejét azon, hogy mi a helyzet Konráddal meg az iskolával.

Ruzicska Kitti persze tudta, hogy milyen Konrád a suliban. Elmondta neki Konrád, a többi gyerek is elmesélte.

– Tudod, mit csinált már megint az a görény? – kérdezte tőle a többi gyerek.

Délután aztán, ha Kitti feljött Konrádhoz, vagy Konrád lement Kittihez, a kislány minduntalan ugyanazért nyaggatta:

– Konrád, miért nem mondod meg Frédinek, hogy mennyi a maradék, ha tizenkétszer tizenkettőből levonunk tizenhetet és harminchatot? – Vagy: – Konrád, nem szabad árulkodni! – Vagy: – Konrád, ne írd föl a srácokat, ha kimennek a tanteremből! – De Konrád csak a fejét rázta.

– Nem teszem szívesen, igazán nem. De olyasmit csinálnak, amit nem szabad, nekem pedig az a kötelességem, hogy jelentsem, így mondta Stanci néni. Nekem azt kell csinálnom, ami a kötelességem!

Kitti váltig magyarázta Konrádnak, hogy soha meg nem szeretik a srácok, ha mindig így fog viselkedni. De beszélhetett neki, akár egy roggyant lónak, Konrád csak búsan ingatta a fejét.

– Kitti – mondta –, hiába minden, mert engem ilyennek gyártottak. És a végprogramozó osztályon is így szabályoztak be. Nem tudok mást csinálni!

– Legalább egyszer próbáld meg, az én kedvemért – kérlelte Kitti, mert hát Kittinek se volt könnyű olyan sráccal barátkoznia, akit mindenki rühell.

És Konrád a kedvéért megpróbálta. Tornaórán. A gyerekek gyűrűhintázni akartak. A tanító néni azt akarta, hogy a fölfordított svéd szekrény gerendáján egyensúlyozzanak.

– Szedd a lábad, indulj! – kiáltotta, hanem a gyerekek összesúgtak:

– Sztrájkolunk, nem billegünk ezen a hülye gerendán! – Azzal leültek a padlóra, törökülésbe, és nem moccantak. Konrád is leült a padlóra, törökülésbe.

– Föl! – kiáltotta Stanci néni. – Föl! Fürgén! Gyerünk! – A gyerekek nem mozdultak. Konrád se mozdult. Kitti! mondta, gondolta magában. És hát a srácoknak is ez kell. De aztán odanézett Stanci néni. Szigorúan rámeredt Konrádra, és megszólalt: – Micsoda magatartás ez, Konrád? Tőled nem ezt vártam el, Konrád!

Konrád igazán ülve akart maradni. De nem bírt. Mintha valaki nyakon kapta volna és fölrángatta volna, és nem tudott ellene védekezni.

– Fúúj! – sziszegtek a srácok. Konrád már vigyázzban állt.

– Szemét sztrájktörő – sziszegték a srácok. Konrád addigra már végiglépdelt a svédpadon.

– Jól van, Konrád! – dicsérte meg a tanító néni.

– Mocsok alak – morogták a többiek.

A többieknek aztán tíz perc körbefutás következett, büntetésül. Konrád a lovon ülte végig a tíz percet. A srácok fújtatva loholtak el előtte, dühös pillantásokat vetettek rá, és Konrádnak könnybe lábadt a szeme.

Utóbb, tanítás után a srácok letámadták Kittit:

– Nem szégyelled magad, hogy egy ilyen szemétládával barátkozol?

– Nem igaz, nem igaz! – védte a lány Konrádot. – Higgyétek el! – De hát nem magyarázhatta meg a srácoknak, hogy miért ilyen Konrád, hogy honnan jött, és emiatt nem hittek neki. És hát Kitti megértette a srácokat. Ha ő is csak az iskolából ismerné Konrádot, gondolta, ő is rühellné.

Naponta hajtogatta neki:

– Konrád, változzál meg! Muszáj!

Egyszer egy délután Bertuskával együtt ültek a nappaliban, Kitti és Konrád. Kitti fölhozta a kérdezős játékot, de mert ő is, Konrád is már kapásból tudták a válaszokat, Bertuskát faggatták. Bertuska a hintaszékben ült, göngyölt heringet eszegélt egy nagy uborkásüvegből, csöndeskén hintálta magát, közben égszínkékre pingálgatta a lába körmét, és egyetlen kérdésre se tudta a helyes választ.

Kitti hülyére röhögte magát, valahányszor Bertuska ilyesmit válaszolt:

– Hogy a ferde torony? Az Gutacsámparéten lehet, mert ott minden ferde. – Egy számnak a gyökéről meg gőze se volt Bertuskanak. – Gyökere fának van, gyökere virágnak van – hadonászott –, a sárga tárnicsnak a gyökeréből, például, tárnicspálinkát lehet főzni! – Megint belakkozta egy körmét, fölsóhajtott, mert a lábujját is félig be találta lakkozni. – És a száznegyvennégynek is van gyökere? – kérdezte. – Abból is főznek pálinkát?

– Négynek a gyöke kettő – magyarázta Konrád –, és kilencnek a gyöke három, és tizenhaté négy.

Bertuska megvidámodott. – Vagyis a kettő meg a három meg a négy a földben van – mondta. Konrád még tovább magyarázta volna a gyököket meg a gyökereket, de ekkor odakinn megszólalt a csengő. Három hosszút szólt. A postás jött. Sürgős ajánlott levéllel. A levél nagy, kemény, halványkék borítékban volt. Pontosan olyan borítékban, mint amilyenben a Konrád-konzerv levél jött.

A borítékon nem állt rajta a feladó.

Bertuska a levélre meredt, Konrádra meredt, újra a levélre meredt.

– Kitől kaptatok levelet? – kíváncsiskodott Kitti. Bertuska a pongyolája zsebébe süllyesztette a borítékot.

– Valamilyen reklámnyavalya – dünnyögte. De Kitti tovább izgult:

– Reklámot nem hoz expresszpostás, és azt nem küldenek ajánlva!

És Konrád azt mondta:

– De hiszen a gyárból jött a levél, anyuka. Kitti előtt nyugodtan beszélhetsz. Kitti mindent tud.

– Akkor tessék gyorsan fölbontani! – ugrált Kitti.

Bertuska tétovázott.

– És ha kellemetlen hír van benne? – kérdezte. Ő nagy ívben el szokott kerülni mindent, ami kellemetlen. Az adóhivatal leveleit se szokta fölbontani soha. – Felejtsük el ezt a levelet – ajánlotta. – Égessük el, és akkor mintha meg se jött volna!

– Hátha valami jót írnak – vélekedett Kitti. – Hátha valamilyen konzervörökséghez jutott Konrád, vagy ilyesmi!

Bertuska a pongyola zsebébe nyúlt, és megtapogatta a levelet.

– Gyerekek, gyerekek – dünnyögte –, minden ujjam hegyén érzem, hogy ebben semmi jó nem áll: ennek a levélnek rossz még a fogása is!

– Annál inkább föl kell bontani – mondta Kitti, és azon erősködött, hogy az a rossz dolog, amit ismer az ember, nem olyan rossz, mint az a rossz dolog, amit nem ismer.

Bertuska elővette a zsebéből a halványkék borítékot, és odaadta Kittinek.

– Te olvasd el, Kitti – mondta nagyon halkan. – Nekem nincs hozzá merszem.

Ruzicska Kitti föltépte a halványkék borítékot, összehajtogatott halványkék levélpapírt halászott ki belőle, széthajtogatta és fölolvasta:

„Igen tisztelt Kisbarka Berta úrnő,

szállítási osztályunk ellenőrzése során észleltük, hogy ott sajnálatos tévedés történt. Számítógépünk tévkódolása folytán leszállítottunk Önnek egy db hétéves fiúgyermeket, aki semmiképp sem illeti meg Önt. Felkérjük ezért, szíveskedjék a jelzett gyermeket haladéktalanul visszaszármaztatni.

Ön korábban 2 (kettő) db Memória fantázianevű emlékanyagtárolót rendelt tőlünk megrendelőlapon. E termék gyártását régen megszüntettük, ezt leszállítani nem áll módunkban.

Szíveskedjék a fiúgyermeket haladéktalanul átadásra előkészíteni. Szállítási gyorsszolgálatunkat sürgősen Önhöz irányítjuk, hogy az árut (nyugta ellenében) átvegye, és az illetékes szülőknek kézbesítse.

Arra is felhívjuk szíves figyelmét, hogy konzervgyermekeink minden esetben és korhatár nélkül gyárunk tulajdonában maradnak, azaz őket csak felnevelés céljából és használatra adjuk át a szülőknek, mint a posta a telefonkészüléket. Önnek tehát bármilyen igényt támasztania céltalan. Peres eljárásra semminemű mód nincs. Sajnálatunkat ismételten hangsúlyozva maradunk kiváló tisztelettel…”

Kitti hangja elakadt, abbahagyta a felolvasást. Közelebb emelte a szeméhez a levelet, aztán még ennyit mondott:

– Hamburg vagy Humbug, aki aláírta. Nem tudom elolvasni.

– Nagyjából mindegy is, minek hívják azt a szemetet – mondta Bertuska, és a hangja remegett. Az arca is elzöldült, hiába volt rajta annyi kék meg piros meg rózsaszín festék. És sokkal kisebbnek és soványabbnak is látszott, mint különben. – Szóval, rövidesen – motyogta –, napokon belül…

– Csak nem tetszik tán visszaadni? – rémült meg Kitti.

Bertuska zsebkendőt vett elő a pongyola zsebéből, kifújta az orrát, trombitáit, majd halkan azt felelte:

– De ha egyszer másé, és ha semmi jogom hozzá, hiszen emlékanyagtárolót rendeltem! – Megint trombitáit, megint szipogott, aztán folytatta: – És főzni se tudok rendesen, és csupa festék a pofám, és az Egon is azt mondja, hogy nem vagyok jó anya!

Konrád mindeddig némán és csöndesen és mozdulatlanul ült. Most felugrott, és akkorát kiáltott, mint addig még soha:

– Te az anyukám vagy, és jó anyuka vagy!

– Tetszik látni? – hadonászott Kitti. – Neki csak a néni kell!

Bertuska megint beletrombitált a zsebkendőbe, megint szipogott. Aztán egy kicsit elbőgte magát, úgy mondta:

– De olyan anyához kerülhetnél, aki vitaminnal etet, és igazi gyermekdalokat tud. Olyanhoz, aki tudja, mi a gyökvonás, és akinek férje is van, szóval apának valója.

Konrád a fejét rázta.

– Megszoktam, hogy téged meg Egon bácsit, titeket szeresselek, és ha máshova kerülnék, akkor Kittitől is elkerülnék. – Most már igencsak határozottan rázta a fejét. – Én igenis maradni szeretnék, ezt érzem.

– Tényleg érzed? – kapta fel a fejét Bertuska. Azzal felugrott hintaszékből, és már nem is volt olyan sovány és apró, és az arca se volt olyan zöld. Fölkapta Konrádot, megcsókolta kétfelől, aztán nyakon meg homlokon meg fülön, összecuppogta mindenütt, ahol egy cuppantásnyi hely vagy csupasz bőr akadt Konrádon. Aztán letette, s elkiáltotta magát:

– Most pedig lássuk, mi jut eszünkbe, mit tehetünk ezek ellen a nyomorultak ellen!

– Írd meg nekik egy udvarias levélben, hogy én maradni akarok – ajánlotta Konrád.

– Nyavalyát! – fakadt ki Kitti. – Akik ilyen leveleket írnak – kapta föl az asztalról a halványkék levélpapírt, s négyfelé tépte –…azok fütyülnek arra, hogy te mit érzel, Konrád!

Bertuska bólintott.

– Igaz! Valami őrült cseleset kell kitalálnunk.

Konrád búsan pislogott.

– De ha tilosat találtok ki, abban nem tudok segíteni! Jól tudod, Kitti, hogy egyszerűen nem tudok.

– Tilosat, tilosat! – pattogott Bertuska. – Kit érdekel, hogy mit akar az a hülye cég?

– Titeket nem érdekel – mondta halkan Konrád. – De engem igen! Mert engem erre programoztak be!

Bertuska vastag szivarra gyújtott. Három jókorát szippantott, háromszor két kék füstkarikát fújt a magasba.

– Anyuka gondolkozik – állapította meg Konrád.

– Már be is fejeztem, fiacskám. – S Bertuska fölpattant a hintaszékből, a hálószobaajtóra mutatott. – Indíts, Konrád, befelé! Kittivel van beszédem.

– De miért…

Bertuska leintette:

– Ne kérdezd, hogy miért, Konrád, hanem engedelmeskedj anyádnak! Elvégre engedelmesnek, szófogadónak neveltek. Olyasmit kell megbeszélnünk Kittivel, ami nem való a te fülednek, tilos dolgoktól eltiltott gyerekfülnek.

Konrád bement a hálószobába, becsukta maga mögött az ajtót.

Bertuska pedig lehajolt Kittihez, és halkan elmondta a tervét. Kitti egyre sugárzóbb képpel hallgatta, és amikor Bertuska befejezte a magyarázatot, lelkesen bólintott.

– Irtó jó terv! Segítek!

Alig egy órával később, mint a postás az expresszlevelet meghozta, Kitti leszaladt az első emeletre az édesanyjához.

– Anyuci, kérem szépen, ugye segíthetek Kisbarka néninek elvinni a nagy szőnyeget a tisztítóba?

Ruzicskánénak nem tetszett az ötlet. Épp fényképészhez akarta vinni lányát. Kitti-fénykép kellett, Emmácska néninek születésnapi ajándék. De Kitti nyafogott:

– Fényképezkedni holnap is mehetünk, anyuciii! Az a szőnyeg olyan nehéz, hogy szegény Bertuska néni sérvet kap a cipekedéstől.

– Miért nem segít neki a Konrád? – kérdezte Ruzicskáné. De tüstént eltátotta a száját ámulatában, s egy percig csak tátogott, mert Kitti azt felelte:

– A Konrád? Ó, anyuci, a Konrád már nincs Bertuska néninél!

– Hogyhogy nincs nála?

– Háát… azt nem tudom, anyuci. De ha segítek elvinni a szőnyeget, akkor szerintem megmondja Bertuska néni.

A legtöbb ember kíváncsi, Ruzicskáné is az volt. És fényképészhez tényleg mehettek másnap is. És szegény Kisbarkánénak, gondolta Ruzicskáné, tényleg illik segíteni, ha nehéz a szőnyeg.

– Jól van, gyerekem, eridj – mondta. – Csak ne faggasd a nénit túl feltűnően a Konrád felől. Nem illik. – Kitti már az ajtónál volt, amikor utána szólt: – De hiszen ma reggel még itt volt Konrád, még együtt mentetek iskolába.

– Tévedsz, anyuci – mondta Kitti. – Tónival mentem. – És azzal eliszkolt.

Szaladt föl a lépcsőn. Bertuska a bejárati ajtó mögött leste.

– Szaporán – mondta –, mert hátha még ma be talál állítani az a banda!

A nappaliba mentek, kirángatták a nagy szőnyeget a hintaszék alól. Átvonszolták a hálószobába. Konrád még odabenn kuporgott az ágy szélén.

– Most már hallhatom, miről beszéltek? – kérdezte.

– Most már lefekhetsz a szőnyegre – mondta Bertuska. Konrád lefeküdt a szőnyegre. Bertuska belegöngyölte a szőnyegbe Konrádot. Háromszorosan, akkora volt a szőnyeg. Aztán az egyik végét a hóna alá fogta, a másik végét meg Kitti vette a vállára.

– Tudsz-e rendesen szuszogni ott benn? – szólt bele az összegöngyölt szőnyegbe a kislány.

– Megjárja – hallatszott tompán a válasz a szőnyegből.

– Akkor mehetünk – mondta Kitti. – De aprókat tessék lépni, különben kiesünk a ritmusból, és himbálódzni kezd az egész mindenség, és rosszul lesz Konrád.

– Oké – mondta Bertuska.

Lépést tartva levonultak, ki a házból, végig az utcán a „Mindent Nálunk – Mindent Gyorsan – Vegytisztító Kelmefestő” üzletig.

Ruzicskáné közben a lakás ablakából leste őket.

– Tényleg nincs velük Konrád – mondta magában, aztán átfutott a szomszédba Februárnéhoz a hírrel: – Képzelje, a Konrád gyerek már napok óta nem lakik a vén Kisbarkánénál.

– De hiszen még ma reggel láttam!

– Az a Tóni volt! – mondta Ruzicskáné.

A Mindent Nálunk – Mindent Gyorsan Vegytisztító közvetlen szomszédja volt Egon úr patikájának. Kitti és Bertuska bevonult a tisztítóba az összegöngyölt szőnyeggel.

– Jó napot kívánok! – köszönt a kiszolgáló kisasszony.

– Mibe kerül ennek a szőnyegnek a tisztítása? – kérdezte Bertuska. A lány megfogta a szőnyeg csücskét, megtapogatta az anyagot, a fonalat.

– Tizenkettő ötven négyzetmétere – felelte.

– Az sok! – rikoltotta Kitti, és Bertuskára hunyorgott.

– Akkor sajnálom – mondta Bertuska a lánynak, majd odaszólt Kittinek: – Gyere, fiacskám, vissza visszük.

Azzal keresztben végigvonultak az üzleten, de nem az utcára nyíló ajtó, hanem a hátsó, a ház udvarára nyíló ajtó felé.

– Hova tetszenek menni? – hökkent meg a kisasszony.

– Itt lakunk a házban, a harmadik emeleten – mondta Kitti. – Erre rövidebb.

A lány még csak három hete dolgozott abban az üzletben, és még nem ismerte a házbelieket. Ezért kinyitotta az összegöngyölt szőnyeggel cipekedők előtt a hátsó ajtót, kiengedte őket az udvarra. És mert elöl épp belépett egy asszony, gyorsan be is zárta az ajtót, és nem vehette észre, hogy Bertuska és Kitti egyáltalán nem a harmadik emeletre igyekszik, hanem a patika hátsó ajtaján csönget be.

Bertuska nyomta a gombot, nemcsak vadul, de hosszan is. Egon tudniillik elöl volt, a patikában, árulta a gyógybogyókat. Hallotta éppenséggel, hogy a hátsó ajtón csöngetnek, de úgy gondolta, akárki csönget, fáradjon csak emide, az első ajtón jöjjön be!

A hosszú és lármás csöngetés nagy sokára mégis annyira fölidegesítette Egon urat, hogy egy éppen kiszolgált hölgytől elnézést kért:

– Egy pillanat, asszonyom: csöngetnek a hátsó ajtón! – és a hátsó szobán át a hátsóbb szobába sietett, onnan a leghátsó szobába, a hátsó ajtóhoz. Micsoda szemtelenség ekkora ricsajt csapni, dühöngött, és már ráordított volna a csengetőre, de csak ordított volna: alig nyitott ajtót, Bertuska félretolta, a szőnyeget bevonszolta a leghátsó szobába, Kitti a nyomában, a kislány belökte az ajtót, Bertuska félrelökött néhány üres hullámkartont és bébiételporos dobozt, hogy kigöngyölhesse a szőnyeget. Egon úr döbbenten kérdezte:

– Ez meg mi?

– El kell rejteni – mondta Bertuska, és nekiállt a kigöngyölésnek.

– Miért rejtsem el én a te nagy szőnyegedet?

– Nem a szőnyeget kell elrejteni! Konrádot!

– De hát hol a gyerek?

Bertuska fújt egyet. Nehéz a fölfogása Egonnak, gondolta.

– Világos, hogy a szőnyegben, te tökéletlen!

A szőnyeg szétterült, Konrád ott feküdt a közepén. Meglehetősen kimerült volt, és csupa por. A szőnyegre valóban ráfért volna már a tisztítás.

– Ülj le – mondta Bertuska Egon úrnak –, mindent megmagyarázok.

– De, édes gyerekem, teli a patika emberrel! – tiltakozott Egon úr.

– Dobd ki őket, és zárd be a patikát – intézkedett Bertuska. De Kitti izgatottan közbeszólt:

– Az borzasztóan feltűnő lenne, Bertuska néni! Patikát nem lehet csak úgy bezárni! Mindenki találgatni kezdene, hogy miért zárta be a patikus a patikaajtót!

Nem is olyan buta ez a Kitti, mint hittem, gondolta Egon úr.

A patikahelyiségből a külső és a legkülső szobán át türelmetlen zsibongás és egy női hang hallatszott be:

– Nekem rohannom kell, gyógyszerész úr! Hol marad ilyen sokáig?

Egon úr kivágtatott a patikába.

– Ha itt nem beszélhetjük meg a dolgot – mondta Bertuska –, akkor odakinn kell megbeszélnünk! – S egy fogasról lekapott egy fehér gyógyszerészköpenyt, magára cibálta. Az egyik hullámkartonon meglátott egy fehér vászonsapkát, azt ráhúzta a bodros, szőke hajára.

Konrád még mindig a szőnyeg közepén ült, köhögött, mert amíg cipelték, teleszívta a torkát porral. Az arca, a keze is koszos lett, azt zsebkendővel törölgette.

Egon úr, amikor Bertuska hirtelen ott termett mellette talpig fehérben a pult mögött, fölszisszent:

– Ez azért képtelenség, édes gyerekem, ezt nem lehet…

– Mindent lehet – sziszegte vissza Bertuska, azzal fölkapott egy mozsarat, és olyan buzgón kezdte forgatni-pörgetni benne a mozsártörőt, mintha ki tudja, milyen kemény bogyókat törne éppen porrá. És mialatt Egon úr recepteket és pénzt vett át, gyógyszereket adott ki, és aprópénzt adott vissza, odasúgta neki: – Csak tévedésből kézbesítették nekünk Konrádot, vissza akarják venni!

– Szó sincs róla! – Egon úr úgy megdöbbent, hogy hangosan mondta ezt, meghökkentve egy urat, aki épp a receptjét nyújtotta felé.

– Hogyhogy nem akarja kiadni a vérnyomáscsökkentőt? – kérdezte. – Talán káros ez a szer?

– Bocsánat – mondta Egon úr a hökkent úrnak, aztán súgva kérdezte Bertuskát: – Kifizetted egyáltalán a gyerek árát?

– Nem – rázta a fejét Bertuska, aztán gyorsan elsuttogta, hogy mi állt a halványkék levélben.

A patika látogatói nyugodt, nyájas embernek ismerték Egon urat. Most igencsak furcsállották, hogy csak úgy odavágja nekik a gyógyszert meg az aprópénzt a pultra, nem köszön, azt sem kérdi meg, hogyan szolgál a becses egészségük. Egy hölgyet, aki meg akart volna méredzkedni a nagy mérlegen, egyszerűen elhessentett Egon úr, egy bácsinak pedig, aki azt kérdezte, hogy nem fojtogatósan keserű-e a doktor által fölírt gyógyfőzet, még csak nem is válaszolt.

Bertuska, miközben suttogva beszámolt az egész esetről, zajosan őrölte a mozsárban a semmit. Aztán azt kérdezte:

– Segítesz?

– Ez természetes! – harsogta Egon úr, és mert épp akkor harsogta, amikor egy fiatal mamának egy üveg köhögés elleni szirupot nyújtott át, a mama nagyon megörült. A mama tudniillik nagyon bízott a „természetes növényi nedvek” köhögéscsillapító gyógy hatásában.

Bertuska visszatette a polcra mozsarat.

– Fölviszem a gyereket a lakásodba – súgta oda Egon úrnak, azzal a két hátsó szobán át bevágtatott a leghátsóba.

– Minden oké! – közölte Konráddal és Kittivel.

A leghátsó szoba sarkában vas csigalépcső vezetett föl az emeletre, Egon úr lakásába. Bertuska a két gyerekkel fölcaplatott a csigalépcsőn.

– Jézusom, de rémes – suttogta Kitti, amikor meglátta Egon úr szobáját. A szoba tele volt zsúfolva ősrégi bútorral. Az ablakon vastag, kopott vörös bársonyfüggöny lógott, középen egy csupa bojt meg rojt fekete selyemterítő borította az asztalt.

– Anyuka – kérdezte Konrád –, mit csinálunk mi itt mostan?

– Mi – felelte Bertuska, és Kittire bökött –, mi most elmegyünk, te pedig itt maradsz, és megvárod Egon urat. Amint bezárja a patikát, feljön.

– Meg tudsz majd lenni ebben a rémes barlangban? – kérdezte Kitti. Konrád bátran felelt:

– Egy hétéves fiú már találjon magának egy-két órára foglalatosságot. – Azzal odament a könyvszekrényhez, és kiemelte a nagy lexikon kabaré–kurtizán kötetét. – A k betűs szavak közül még egy jó csomót nem ismerek – mondta, azzal leült egy roskatag karosszékbe, és olvasni kezdett.

Bertuska és Kitti leszaladt a csigalépcsőn, lenn sebesen összegöngyölték a szőnyeget, és már cipelték is kifelé a hátsó ajtón. Kitti az udvar felől becsöngetett a vegytisztítóba.

A vegytisztítós kisasszony ajtót nyitott.

– Mi tetszik már megint? – kérdezte.

– Meggondoltam a dolgot – közölte Bertuska –, mégis beadom. – S a lány karjába döntötte az összegöngyölt szőnyeget, majd az utcára nyíló ajtón kisétált az üzletből. Kitti a nyomában.

Az eladónő számot ragasztott a szőnyegre, az összegöngyölt szőnyeget betámasztotta az egyik sarokba, és közben azt mondta magában: Hogy némelyik milyen dilis!

Amikor Bertuska meg Kitti hazaért, Ruzicskáné épp megint kilesett az ablakon. Meglátta őket. Jó sokáig elidőztek a tisztítóban, gondolta. Meg ezt is: No, talán csak kipuhatolta Kitti, hogy miért nincs már Konrád a vén Kisbarkánénál.

Kitti aztán, amikor hazament, elújságolta az édesanyjának, hogy Konrád négy napja nyomtalanul eltűnt. Valószínűleg az igazi édesapjához, Kisbarka Ágoston bácsihoz költözött, aki ugyebár melegebb éghajlaton lakik. Annyi biztos, hogy volt-nincs Konrád.

Bertuska szintén hazament. Leült a szövőszékhez, de mert egyfolytában Konrádon járt az esze, nem haladt a munka. Majdnem este hétig csak ült, szivarozott, csak minden félórában kötött a szőnyegbe egy parányi fekete csomót.

Hét óra tájban aztán fölpattant a szövőszék mellől Bertuska, a fürdőszobába vágtatott, és az összes festéket lemosta az arcáról. Citromszőke haját szürke fejkendőbe bugyolálta, az előszobaszekrényből előkereste azt a szürke kötött kabátot, amit Egon úrtól kapott karácsonyra. Még soha föl nem vette, mert utálta a szürke holmit. De most épp ez kellett, Bertuska belebújt, megnézte magát a tükörben, odabólintott a tükörképének.

– Most olyan szürke és csúf vagy, édes gyerekem, mint egy ázott veréb. De így legalább biztosan nem ismer rád senki!

Tényleg így történt. Bertuska kilépett a kapun, a kapu előtt ott állt a házmesterné, a tejboltos asszonnyal trécselt: még csak meg se látta Bertuskát.

Más se, végig az utcán, a patikáig. Jó néhány ismerős mellett elment Bertuska, de rá se hederítettek.

Még Egon úr se ismert rá mindjárt, amikor becsöngetett hozzá. Sőt először csak rámeredt, és azt kérdezte:

– Mit óhajt, kérem? – De aztán rájött, hogy Bertuska az, és akkor nagyon megörült: – Látod, így tetszel nekem, édes gyerekem!

– Jellemző – mordult rá Bertuska. – Mihelyt olyan vagyok, mint egy ázott veréb, mindjárt tetszem!

– Hiába – dünnyögte Egon úr –, én már csak jobban szeretem a verebet a papagájnál. – Azzal betessékelte Bertuskát a nappaliba, Konrádhoz.

A gyerek a fekete selyemterítős asztalnál ült, fél tucat föllapozott lexikon feküdt előtte.

– Anyuka – közölte –, hatvanhét új idegen szót tudok azóta. Apuka épp most vizsgáztatott belőlük.

Bertuska összecsapta a lexikonokat, félresöpörte a vaskos köteteket, egyenest a padlóra. Aztán lerántotta az asztalról a fekete selyemterítőt, mert ha feketét látott, ájulás kerülgette. Aztán leült az asztalhoz, nekikönyökölt, és így szólt:

– Most pedig előterjesztem nagyszabású tervemet.

Egon úr leült a karosszékbe, és várta a nagyszabású tervet, Konrád viszont szeppentnek látszott.

– Ne haragudj, anyuka – mondta –, de félő, hogy semmilyen terv sem segít. A gyáriak borzasztó ügyesek. Akárhol megtalálnak. Minden trükköt ismernek.

– Nem fognak megtalálni – mondta Bertuska –, mert időbe fog telni, mire megtalálnak, és mire megleszel, már nem az leszel, aki vagy!

Egon úr fölpattant a karosszékből.

– Ezt hogy értsem?

– Légy szíves, ülj le, és figyelj – szólt rá Bertuska, mire Egon úr visszaült a karosszékbe, Bertuska pedig folytatta: – Rendkívüli körülmények rendkívüli intézkedéseket követelnek. – Egon úr is, Konrád is helyeslően bólintott. – Hanem, ugyebár! – emelte föl a jobb mutatóujját Bertuska, és diadalmasan döfködte vele a levegőt. – A szállítási részleg, ugyebár, egy rendes, fölöttébb illedelmes, engedelmes, szófogadó konzervgyereket keres. Olyat, amilyet gyártottak és leszállítottak. – Egon úr és Konrád ismét bólintott. Bertuska most már borzasztó izgatottan döfködte a levegőt a jobb mutatóujjával. – Következésképpen – mondta –, következésképpen annyira el kell változtatnunk a gyártmányt, hogy a pasasok rá se ismerjenek a saját árujukra!

– Be akarod festeni a haját? – kérdezte Egon úr. Bertuska megrázta a fejét.

– Gyogyós ötlet. – És Konrádhoz fordult. – Mi a jónak az ellentéte?

– Rossz – felelte Konrád.

– És mi az ellentéte az engedelmesnek?

– Engedetlen.

– Hát a csöndesnek?

– Zajos.

– Hát a jól neveltnek?

– Neveletlen.

– A szófogadónak?

– Rakoncátlan.

– No látod – fordult Bertuska Egon úr felé –, ilyennek kell lennie, és akkor nem ismerik föl.

– Képtelenség! – kiáltott fel döbbenten Egon úr.

– Miért? Azt akarod, hogy elvigyék?

– Nem! – kiáltott fel még döbbentebben Egon úr.

– Akkor bele kell egyezned a gyári gyerek teljes átalakításába.

Egon úr csüggedten kérdezte:

– Muszáj átalakítani? Biztos?

– Muszáj – nyilatkoztatta ki Bertuska. Konrád a torkát köszörülte, aztán megszólalt:

– A terv tényleg nagyon jó, anyuka, remek, de hát tudod, ugye, hogy én nem tudok más lenni, mint vagyok. Hiszen már megpróbáltam, Kitti kedvéért megpróbáltam, de nem sikerült.

– Marhaság! – prüszkölt Bertuska, aztán közölte Konráddal, hogy Ruzicska Kittivel már töviről hegyire megbeszélt mindent. – Mese, hogy te nem tudsz más lenni. Nem olyannak gyártottak, amilyen vagy, hanem olyannak programoztak be a gyártási folyamat végén. És most majd Kitti átprogramoz! Amire a gyárban rászoktattak, arról Kitti majd leszoktat!

– Tényleg azt hiszed, hogy ezt lehet? – kérdezte Konrád.

– Megpróbáljuk – mondta Bertuska, aztán elbúcsúzott Egon úrtól és Konrádtól. Konrádot háromszor megcsókolta jobbról, háromszor balról, arra számítva, hogy esetleg sokáig nem fogja újra látni.

Kisbarka Berta nyugtalanul töltötte az éjszakát. Rémeset álmodott. Két óriás termetű, szürke embert látott álmában, aki Konrádért jött, és Konrád elfutott volna, de a két ember kapkodott utána, a padló pedig ragadt a lágy rágógumitól, és Konrád nem bírt elfutni, mert beleragadt a rágógumiba, Bertuska segítségére akart sietni, de ő is beleragadt a rágógumiba, és mozdulni se bírt.

Tízszer végigálmodta Bertuska ezt a rémes álmot egyvégtében, aztán úgy döntött, hogy fölkel. Pongyolába bújt, kiment a fürdőszobába. Odakinn még sötét volt. Bertuska kifestette magát. Rengeteg festéket kent magára. Azt remélte, hogy a festéktől tán jókedvre derül. Főzött egy nagy kanna kávét is, szivarra gyújtott, aztán leült a konyhaasztalhoz, és várt. A lassan-lassan világosodó eget figyelte a konyhaablakon át. Odalenn az utcán eleinte mély csend volt, aztán, mikorra már jócskán megpirkadt a hajnal, és rózsaszínű meg almazöld csíkos lett az ég, megindultak az utcán az autók, búgtak, tülköltek, visító gumikkal fordultak be a sarkokon.

Valahányszor kinn a folyosón lépések haladtak el a lakásajtó előtt, Bertuska idegesen fölkapta a fejét. És valahányszor a lépések távolodtak, megkönnyebbülten föllélegzett.

A hetedik csésze kávét itta éppen, amikor újra lépések közeledtek, de most nemcsak elhaladtak az ajtó előtt, hanem megálltak, aztán szólt a csengő. Bertuska legszívesebben elbújt volna. Az asztal alá vagy a hűtőgép mögé a sarokba.

Bátorság, biztatta magát mégis. Ha most nem nyitok ajtót, később visszajön a pasas.

Egy apró, rettentő keszeg ember állt az ajtóban. Halványkék kezeslábasban. Egy hatalmas, ezüstös, csavarmenetes fedelű konzervdoboz állt mellette a lábtörlőn.

Ebben vinné el az én Konrádomat, gondolta Bertuska. És ettől a gondolattól úgy méregbe gurult, hogy már egy cseppet sem félt.

– Mi tetszik? – kérdezte, és mert vagy két arasszal magasabb volt az égszínkék embernél, dühös pillantást lövellt rá a magasból.

– A tévszállítmányért jöttem – mondta az apró, égszínkék pofa.

– Sajnálom – közölte Bertuska –, de a tévszállítmány három napja megszökött, nyomtalanul eltűnt. Azt hiszem, melegebb éghajlatra költözött.

– Hova?

– Melegebb éghajlatra. Az iratok szerinti apja tudniillik ott él.

Az égszínkék emberke erre fölágaskodott, ámbár sokkal nagyobb ettől sem lett.

– Ezt nem lett volna szabad megengednie, asszonyom – emelte meg a hangját –, a gyerek végeredményben a cég tulajdona!

– Megengednem, megengednem! – mordult vissza Bertuska. – Jó pofa maga! Először ideküld a cége egy olyan holmit, amire nincs szükségem, ami nem kell, aztán ideküldi magát hőbörögni.

– Bejelentette az eltűnést a rendőrségnek? – kérdezte az égszínkék emberke.

Bertuska orrhossznyira közel nyomult az emberkéhez.

– Ide figyeljen, maga égszínkék kerti törpe – ripakodott rá –, ugyan ki jelenti be a rendőrségnek, hogy eltűnt valamije, ha neki nem kell az a valami? Na?! Úgyhogy máris mehet Konzervkukutyinba, maga kettéfűrészelt óriás!

Az égszínkék emberke egy lépést hátrált, fölkapta az ezüstbádog dobozt, és nekilódult.

– Még hallani fog a cégről, afelől nyugodt lehet! – kiáltott vissza, aztán lecsattogott a lépcsőn.

Bertuska bezárta az ajtót, bement a nappaliba, és az ablakból lenézett az utcára. Az égszínkék emberke épp kiszaladt a házból a nagy dobozzal, beszállt egy égszínkék szállítókocsiba, és elhajtott.

– De visszajönnek ezek még, édes gyerekem – mondta magában Bertuska. – Hétszentség, hogy visszajönnek.

Ruzicska Kitti délben, amint hazaért az iskolából, közölte az édesanyjával, hogy őrült sürgősen, azonnal-azonnal el kell mennie a barátnőjéhez, a Bauer Adrihoz. Adri rémesen gyönge matekból, magyarázta, gyakorolni kell vele az egyszeregyet. – Derék dolog, ha segítesz neki – mondta Ruzicskáné. Simán elhitte Kitti meséjét, mert Bauer Adri tényleg rémesen gyönge volt matekból, és Kitti különben szinte sohasem szokott füllenteni.

– De ne maradj el soká.

– Háát – mondta Kitti –, lesz vagy hat óra, fél hét, mire Adri tudni fogja a hármas meg a négyes szorzótáblát.

Konrád aznap éjjel Egon úr ágyában aludt, Egon úr viszont a nappaliban a díványon. Délelőtt aztán újabb szavakat tanult Konrád. Most a bulldózer-dürer kötetből. Később megtanult fejben szorozni 49-cel és 63-mal, 49-szer 49-ig és 63-szor 63-ig. Egon úr délben bezárta a patikát, felment a csigalépcsőn, és sűrű tejbegrízt főzött, fahéjas cukorral. A grízre vitamindús sárgarépalevet ittak.

Mikor Egon úr újra lent dolgozott a patikában, Kitti ott ült Konrádnál a nagy asztal mellett.

– Csoda egyszerű ez, Konrád – magyarázta. – A gyereknevelésnek mindig az a lényege, hogy ha a gyerek azt teszi, amit kell, akkor megdicsérik. Ha a gyerek olyasmit csinál, ami helytelen, akkor megszidják vagy nem figyelnek oda. Szóval, jóságért dicséret jár, rosszaságért büntetés. Érted?

Konrád értette.

– Az átprogramozást ugyanígy fogjuk csinálni – magyarázta tovább Kitti –, csak fordítva. Vagyis rosszaságért jár majd dicséret, jóságért büntetés.

Konrád ezt is értette.

– És mert az átprogramozás nagyon sürgős, rendkívüli eszközöket kell alkalmazni…

– …amelyeket a rendkívüli körülmények megkövetelnek – szólt közbe Konrád.

– Pontosan! – lelkesedett Kitti. Konrád pedig azt kérdezte:

– És nekem akkor most mi a dolgom?

– Mondd föl az összes csúnya szót, ami tudsz.

– Egyet se tudok.

– Hogyne tudnál – biztatta Kitti –: mennyi csúnyát kiabált utánad a Flóri! Valamennyit csak megjegyeztél belőle!

Konrád mélyen elpirult.

– Meg, meg, de olyan szavakat nem tudok kimondani. Megáll a torkomban, mint a gombóc.

– Akkor mondjál illedelmes szavakat meg csúnyákat váltogatva – unszolta Kitti.

– Néni kérem – szólalt meg Konrád, de tüstént följajdult, mert Kitti megbökte a karját egy gombostűvel. Ez hozzátartozott az átprogramozáshoz.

– Vad… – mondott volna most mást is Konrád, de elakadt. Máris torkán akadt a szó. – Vad… – próbálkozott meg másodszor, Kitti nógatta-biztatta:

– Addig próbáld, amíg nem sikerül!

– Vad… vad… vadmar… vadmarha! – végre kinyögte Konrád. Kitti odahajolt, csókot cuppantott a képére. Ennek nagyon örült Konrád.

Kitti most ráparancsolt:

– Folytasd váltogatva: vadmarha – néni kérem. – Konrád váltogatta a kettőt. Minden néni kéremért Kitti megbökte a tűvel a karját, minden vadmarháért képen cuppantotta.

Tíz perc múlva Konrád már nem akart néni kéremet mondani. Már csak vadmarhát, vadmarhát meg vadmarhát mondott, és sorba kapta a cuppanósokat a képére.

– Pompás, Konrád! – lelkesedett Kitti. – Irtó tanulékony vagy! – És már sorát is keríthette az első vizsgapéldának. Fölvétette Konráddal a telefont, és tárcsáztatott vele egy számot. Akármilyen számot. 95-79-51 tárcsázta Konrád.

– Hugó – jelentkezett egy férfihang. Konrád nyelt, habogott, apró verejtékcseppek jelentek meg a homlokán.

– Gyerünk – súgta Kitti –, mondjad már!

– Elnézést kérek – szólt a kagylóba Konrád. Kitti az orra elé tartotta a gombostűt. Konrád behunyta a szemét, még egyet nyelt, aztán beszólt a telefonba: – Maga vadmarha! – És letette a kagylót.

Jutalmul kétfelől is megcsókolta Kitti.

– Ennyi tanulás mára elég – mondta –, most majd játszunk.

– Elhoztad a kérdezz-feleleket?

– Nem azt játszunk: falra rajzolósat játszunk – kapott elő Kitti egy piros meg egy zöld krétát, és Konrád kezébe nyomta. Konrád persze egyáltalán nem akart a falra firkálni.

– Nem örülne neki Egon apuka – gyanította.

– Ne az Egon bácsival törődj – unszolta Kitti –, inkább avval, hogy milyen virágot rajzolnál.

– Ilyen zöld szárút – mondta Konrád, és rémesen megijedt, mert egy zöld vonalat talált a falra húzni.

– Jól van, Konrád, jó kisfiú vagy, Konrád – kapta meg a dicséretet, és egy szem mentolos cukrot is kapott a szájába, amit különösen szeretett szopogatni.

Hat órára elfogyott egy zacskó mentolos cukor, és a nappali fala körbe-körbe csupa virág volt, csak ott nem, ahol kép lógott rajta.

Egon urat, miután bezárta a patikát, és a csigalépcsőn fölment a lakásba, a virágdíszes szoba láttán kis híján megütötte a guta, de Kitti figyelmeztette:

– Patikus bácsi, kérem, a rendkívüli körülmények…

– …rendkívüli intézkedéseket követelnek meg – sóhajtott Egon úr. Majd Konrád háromszor azt mondta:

– Vadmarha.

Kitti Egon úr füléhez pipiskedett.

– Tessék megdicsérni, különben hiába kínlódom vele!

Egon úrnak életében sem volt nehezebb dolga, mint most. De lehajolt Konrádhoz, és így szólt:

– Nagyon szépen tudsz vadmarhát mondani, kisfiam. Büszke vagyok rád!

Kitti úgy döntött, hogy a biztonság kedvéért nem megy Bertuskához. Bertuska ugyanebből a célból úgy döntött, hogy se Kittivel, se Egon úrral nem találkozik. De azért pompásan tájékoztatták egymást mindenről a fürdőszobai szellőzőaknán keresztül. Ruzicskáék fürdőszobája ugyanis pontosan a Bertuska fürdőszobája alatt volt, mind a két fürdőszobából a kád fölött négyszögletes, rácsos szellőzőlyuk nyílt az aknára. Aki beleszólt a lyukba, annak a szava jól hallatszott lejjebb is, följebb is. Kitti és Bertuska megállapodott két időpontban, mindennap déli fél kettőkor és este hétkor beszélgettek. Rendkívüli, sürgős hírek közlésére is megtalálták a módot: úgy állapodtak meg, hogy ha Bertuskának van közlendője, akkor a konyhájában három szöget ver a falba, ha meg Kittinek van közlendője, szájharmonikázik. A szögelés is áthallatszott az összes falon, a szájharmonikázás is. Bertuska tehát este hétkor bement a fürdőszobába, a szellőzőnyíláshoz kuporgott és beleszólt:

– Itt vagy, Kitti?

– Itt vagyok – hallatszott az aknából. Az aknában borzasztóan elváltoztak a hangok. A kislányé, mintha egy vénséges vén manóé lett volna.

– Hogy van az én Konrád fiacskám? – kérdezte Bertuska.

– Nagyon jól. Irtó gyorsan tanul!

– Járt nálam a szállítószolgálat. Egy kerti törpe pasas. Kidobtam!

Bertuska választ várt, de nem jött válasz. Belefülelt a szellőzőrácsba, és ekkor Ruzicska úr hangját hallotta. Ruzicska úr dohogott:

– Mi a nyavalyának ülsz olyan sokáig a fürdőszobában?

Bertuska lekászálódott, búsan sóhajtott, mert jó lett volna többet beszélgetni Kittivel. Aztán átment a konyhába, hogy egy tojásból rántottat süssön. Épp azon töprengett, hogy talán följavíthatná a rántottat, ha beleaprítana egy göngyölt heringet, amikor megszólalt a csengő. Két hosszút csöngettek. Bertuska takarékra állította a lángot, és az ajtóhoz lopakodott. Az ajtón kukucska volt, a kukucskán sárgaréz címke. Bertuska nesztelenül, óvatosan félrehúzta a kukucskáról a címkét. Ki akart lesni a folyosóra, de ehelyett rémesen megijedt, mert a kukucskából egy égszínkék szem meredt rá. Ijedtében hátrapattant. Az égszínkék dülledő szem tulajdonosa viszont, aki odakint állt, nyilván sokkal kevésbé volt ijedős, mint Bertuska, mert nem pattant hátra. Égszínkék szeme változatlanul ott dülledezett a kukucskában. S egy basszus hang beszólt:

– Nyisson ajtót, asszonyom. – S egy kevésbé mély hang is beszólt:

– Tudjuk, hogy itthon van, asszonyom. – Aztán egy cinegehang hallatszott:

– Ez az asszony nem enged be minket önként.

Az a magasságos, ezek hárman vannak, gondolta Kisbarka Bertuska, és a biztosítóláncra lesett, hogy jól be van-e akasztva, a kallantyúra, hogy be van-e kallantyúzva, a zárra, hogy vajon be van-e zárva.

Megint csöngettek. Hármat. És a cinege, az akármilyen és a brummogó hang kórusban szólt be:

– Nyisson ajtót, tisztelt Kisbarka Berta!

– Mit óhajtanak? – kérdezte Bertuska, és fenemód igyekezett, hogy kemény legyen a hangja, meg ne remegjen.

– Beszédünk van önnel – szólt a cinege.

– Az ön által gondatlanul kezelt tévszállítmány ügyében – szólt az akármilyen hang.

– Ha nem nyit azonnal ajtót, erőszakkal fogunk behatolni – brummogta a harmadik.

Bertuska lakásának az ajtaja évszázados tölgyfából készült, a kallantyú rajta vastag sárgarézből, a biztonsági lánc a legkitűnőbb nemesacélból. Bertuska kikiáltott:

– Lássuk, próbálják meg!

Az ajtó előtt összesúgott a cinege, az akármilyen meg a brummogó hang, aztán távolodó, súlyos léptek döngtek, hamarosan már a lépcső felől hallotta őket Bertuska. Megkönnyebbülve fölsóhajtott. Azt hitte tudniillik, hogy a lépések lefelé távolodnak a lépcsőn. – De most megiszom egy tripla gyomorkeserűt – dünnyögte. A gyógypálinka a konyhában állt a polcon.

Amikor Bertuska a konyhába lépett, mindjárt látta, hogy odaégett a rántotta. Rettentő bűz volt a konyhában. Bertuska eloltotta a gázt, a tojást pedig serpenyőstül a szemetesvödörbe dobta, mert a serpenyő is szénné égett, és Bertuskának nem volt kedve a szénné égett serpenyőt tisztára sikálni. Kinyitotta viszont a konyhaablakot, hogy a szénné égett tojás szaga elszálljon. Aztán a gyógypálinkás üvegért nyúlt. Lecsavarta a kupakot, és az üvegből ivott. Ilyenkor mindig be szokta hunyni a szemét. Most is meghúzta az üveget, aztán letette az asztalra, és aztán nyitotta ki megint a szemét. A konyhaablak keretében három pár égszínkék nadrágszár és három pár égszínkék bakancs kalimpált az alkonyati égbolton. A bakancsok előbb csak fönn kalimpáltak az ablak keresztlécénél, de aztán már az ablak közepéig leértek, a nadrágszárak is egyre nyúltak, nyúltak, aztán három világoskék egyenruhás ember állt az ablakpárkányon. A fejükön égszínkék rohamsisak, a kezükön ezüstszínű kesztyű. A derekukon ezüstövön ezüst tölténytáskák, ezüst pisztolytáskában ezüstpisztoly.

Bertuska jobban megijedt, mint amikor első nap fölbontotta a Konrád-konzervet. Leroskadt az egyik konyhaszékre. A konyha mindenestül, az ablakpárkányon álló három emberrel együtt körbe forgott.

A három ember kórusban közölte:

– Megkímélhetett volna bennünket attól, hogy a tető felől hatoljunk be!

A konyha most lassabban forgott, aztán megállt.

– Kihez van szerencsém egyáltalán? – kérdezte Bertuska. A három ember beugrott a konyhába.

– Az üzemi brigád!

Legelőször a konyhában néztek körül, aztán bementek a nappaliba, onnan a műhelyszobába, majd a hálóba. A vécét, sőt a fürdőszobát is átkutatták. Még az előszobaszekrényt is föltúrták.

Bertuska nem mozdult a konyhából. Csak ült a széken, és szidta őket:

– A fene a bükkfafejüket, mondtam már, hogy négy napja megszökött a gyerek! – És: – Mars innen, ez magánlaksértés! – És: – Milyen jogon garázdálkodnak maguk itt?

A három alak fütyült a szitkozódásra. Olyan alaposan átkutatták a lakást, mintha egy mákszemnyi briliánst kerestek volna. Bertuskához hébe-hóba kihallatszott a beszédük.

– Züllött kégli, mondhatom – dörmögte a brummogó hang.

– Akár egy cirkuszkocsi – mondta az akármilyen. A cinege meg hozzátette:

– Innen én is megszöknék!

Hanem egyszerre fölmordult a brummogó:

– Hohó, mit látok, mit látok?

És már jött is mind a három a konyhába. Konrád egy föllapozott iskolai füzetét dugták oda Bertuska orra elé. A füzetben az előző napi lecke, a leckén az előző napi dátum. A cinegehangú ember gúnyosan kérdezte:

– Szóval, négy napja eltűnt a gyerek?

– Ezennel le van leplezve! – kiáltotta az akármilyen hangú, és megragadta Bertuska vállát. Ő viszont végképp nem állhatta az ilyesmit, ezért beleharapott az akármilyen hangúnak a karjába. Az fölordított, és elengedte Bertuskát.

– Gyerünk – mondta a brummogós –, megvan a szükséges bizonyíték. Az öreglány elsikkasztotta a gyereket, miután megkapta a cég levelét.

Az akármilyen hangú összehajtotta a füzetet, és bedugta a zubbonya zsebébe. Aztán a három ember kicsörtetett a konyhából, az előszobán át a lakásból.

Bertuska hallotta, amikor a bejárati ajtón kiakasztották a biztonsági láncot, elhúzták a kallantyút, és a zárban megforgatták a kulcsot. Az ajtó becsapódott. Távolodtak a súlyos léptek.

Bertuska kalapácsot fogott, három hatalmas szöget vert a falba, majd a fürdőszobába rohant, és belekiáltott a szellőzőaknába:

– Kitti! Kitti, hallasz?!

De Kitti nem jelentkezett. Kitti már aludt. Csak Ruzicska úr szólt oda Ruzicskánénak, mert ő még a nappaliban ült, és újságot olvasott:

– Hallatlan! Hogy ez a vén nő nem képes nappal kalapálni: hogy ilyenkor veri a falba a nyomorult szögeit!

Másnap dél felé Ruzicska Kitti ismét fölkerekedett, merthogy egyszeregyet kell tanulni Bauer Adrival. Ruzicskánét ez meghatotta:

– Jó a szíved! – Kitti bólogatott. Nem furdalta a lelkiismeret. Nagyjából mindegy is volt, hogy Bauer Adrinak segít-e vagy Kisbarka Konrádnak.

Aznap délután szuper-extra műsort talált ki Kitti. Fölkeringélt a csigalépcsőn Konrádhoz. Konrád azt kérdezte:

– Hogy van anyuka? – Mire ő azt válaszolta:

– Ma nem hallok. Légy szíves, írd föl, amit kérdeztél. – Azzal egy gyűrött, zsírpecsétes papírszeletet tett Konrád elé meg egy tompa hegyű, elrágott végű ceruzát. Konrád borzadt a gyűrött papírtól meg a rágott ceruzától, de mivel mindenképpen meg akarta tudni, mit csinál Bertuska, leküzdötte az undorát, és fölírta a csúf cédulára:

Hogy van anyuka?

És odatolta Kitti elé. Az csak ránézett az írásra, aztán megrázta a fejét.

– Ilyen egyforma, rendes betűket én nem tudok elolvasni! Rémes, hogy milyen rendesek! Egy kicsit csámpásabbakatírj, légy szíves! Az egyik jobbra dűljön, a másik balra, és a sor se legyen ilyen egyenes!

Mivel Konrád mindenképpen meg akarta tudni, mit csinál Bertuska, igyekezett csúnyán és girbegurbán írni. Kilenc gyűrött, pecsétes cédulát használt el, mire Kittinek megfelelt a betűk csúfsága.

– Köszönöm, jól van Bertuska néni – mondta, miután elolvasta a kilencedik cédulát. És már hallott is megint. Ráparancsolt Konrádra, hogy énekeljen. Konrád rákezdett egy dalra:

– „Szállongó szél, búsongó tél…” – Erre Kitti előrántott a zsebéből egy rozsdás kolompot, és rázni kezdte. Konrádnak belesajdult a füle, abbahagyta az éneklést. Kitti is a kolompolást. Konrád mást próbált: – „Kis kacsa fürdik, kis kacsa…” – Kitti megint kolompolt. Amikor Konrád a „Kakukk, kakukk, szól a berek”-kel próbálkozott, akkor is úgy kolompolt Kitti, mint régen a bakter, ha tűz ütött ki.

– Kitti – jajdult föl Konrád –, ha így csörömpölsz, nem tudok énekelni.

– A Hajahót énekeld – parancsolt rá Kitti. Konrádnak nem kellett a Hajahó.

– Az illetlen nóta – mondta.

– Akkor is azt énekeld! – erősködött Kitti. Konrád rákezdett:

– „Boroshordón száll az égen Hajahó”… – Kitti nem kolompolt, ő is dúdolta a nótát. Konrád annyira örült, hogy megúszta a kolompolást, és hogy Kitti olyan csuda szelíden dúdolt vele, hogy folytatta: „azt hiszik a franciák, hogy léghajó…”

Konrád nagyon-nagyon szeretett énekelni. A Hajahó után a „Katicabogárka szállj el, szállj el”-t énekelte volna el még, de abba Kitti megint belekolompolt. És abba is irgalmatlanul, hogy: „A tejet a tűzhelyen hagytam, / Ízibe, kislányom, pattanj”… Csak a „Tófenéken, tófenéken ázik az anyósom”-ra nem kolompolt, hanem együtt énekelt Konráddal, angyalka- és üvegcsengettyűhangon. És azt, hogy „Ül a budin egy kislány, légy mászkál a hátulján”, oly csudaszépen énekelte vele Kitti, hogy Konrád rájött, milyen szép is igazában ez a nóta, és elénekelte egyvégtében vagy tízszer.

Aztán újságszaggatóst játszottak, aztán abroszmaszatolást és hullásat a fásládában. És az átprogramozó óra végén Konrádnak le kellett vagdosnia a fekete selyemabroszról az összes bojtot. Evvel eleinte nagyon kínlódott Konrád, minden bojtnál felnyögött és sóhajtozott. Mire egy oldallal végzett, már csak halkan nyögdécselt. A második oldalnál már nem nyögött, a harmadikkal szaporán haladt, az abrosz negyedik oldalával végezni gyerekjáték volt. És amikor az utolsó bojt a padlóra hullott, Konrád fölvihogott. Jutalmul balról három, jobbról három csókot kapott Kittitől. A bojtokat pedig kiszórhatta az ablakon.

– Fekete hó, fekete hó! – kiabált Konrád. Este hétkor Kitti a szellőzőaknán át azt jelenthette Bertuskának, hogy Konrád óriási módon fejlődik.

– Szédületes a változás – magasztalta Konrádot.

– Reméljük, sikerül – dünnyögte Bertuska. Amióta az égszínkék pasasok a lakásán jártak, kissé elcsüggedt. És Kitti se volt olyan derűs és bizakodó, mint amilyennek mutatkozott. Kitti szemfüles volt, és amikor aznap este hazament a patikából, egy égszínkék embert látott a kapuban. Az illető újságot olvasott. De ugyan ki áll borús időben egy kapuba újságot olvasni? Kitti roppant gyanúsnak találta az illetőt. Aztán otthon azt mesélte vacsora közben Ruzicskáné, hogy:

– Képzeljétek, egy gondozónő járt itt ma. A Konrád gyerekről érdeklődött. – Kitti ijedtében leejtette a villáról a krumplikrokettet, Ruzicska úr pedig ráreccsent:

– Rendesen egyél, te gyerek!

– Konrád apjának a címét kérdezte – mesélte tovább Ruzicskáné.

– Az a melegebb éghajlaton lakik! – szólt közbe Kitti. Ruzicskáné viszont azt mesélte, hogy ő Egon úr címét adta meg.

– Vér szerinti apa, nem vér szerinti apa, mindegy – jelentette ki –, nekem mindig a patikus Egont emlegette a gyerek, mint az apját! – Erre aztán a villáját is elejtette Kitti, Ruzkska úr pedig újra ráreccsent:

– Rendesen egyél, te!

Kitti fölvette a padlóról a villát.

– Milyen ruhában volt a gondozónő? – kérdezte.

S egyáltalán nem csodálkozott az édesanyja válaszán:

– Hát, valamilyen égszínkékben, és ezüstgombok voltak rajta.

Kitti most szeretett volna szájharmonikázni, és mindent elmesélni Bertuskának. De aztán azt gondolta: épp elég a baja Bertuska néninek. És változtatni úgyse tud a helyzeten. Legföljebb én tudom megváltoztatni Konrádot.

Elhatározta, hogy másnap nem is megy suliba, hanem reggel egyenest Konrádhoz rohan, menteni, ami még menthető. Különben nem szokott lógni. Nem volt az a fajta gyerek. Csak most úgy gondolta, hogy rendkívüli körülmények rendkívüli intézkedéseket követelnek.

Pontosan nyolckor Egon úr fellökte a patikaajtó redőnyét. A patika előtt ott állt Kitti.

– Kitti, gyerekem – rótta meg Egon úr halkan. – Hogy jöhetsz ilyen nyíltan és feltűnően?

– Semmi értelme a bújócskának – mondta Kitti. – Tessék csak a telefonfülkét figyelni: ki áll a fülkében?

– Egy halványkék egyenruhás férfi – állapította meg Egon úr.

– És a villamosmegállónál?

– Egy halványkék kosztümös nő.

– És a virágüzlet előtt?

– Egy halványkék öltönyös ember.

– Milyen sok kék, amikor ilyen borús az idő -mondta Kitti. – Nem furcsa?

Egon úr aggodalmasan bólogatott. A kislány betuszkolta a patikába.

– Lehet, hogy mindennek vége? – nyögdécselt Egon úr.

– Semminek sincs vége – közölte Kitti. – Fölmegyek Konrádhoz, és elindítom a gyorsított átképzést. Valamicske zajjal fog járni!

– És mit csináljak én? – kérdezte Egon úr. – Ne hívjam ide Bertácskát? Ő, azt hiszem, bátrabb nálam!

Kitti díjazta az ötletet. Egon úr előkapott egy szelet papírt, s ráírta:

Bertácska, harmadfokú életveszély, azonnal gyere!

Egon úr kettőbe hajtotta a cédulát. A patika előtt a házmesterné épp a járdát söpörte. Egon úr kiszólt az ajtón:

– Rollerné, kérem! Volna olyan kedves, Rollerné, ezt a levelet eljuttatni Kisbarkáné őnagyságának?

Rollerné volt olyan kedves. Átvette a cédulát.

– És ha fölbukkan valami égszínkék pasas – mondta Egon úr –, az istenért, oda ne adja neki ezt a levelet!

– Bízza csak ide – mondta Rollerné, azzal elporoszkált. Egon úr és Kitti szemmel követte. Rollerné a villamosmegállónál elhúzott az égszínkék nő mellett.

Egon úr följajdult:

– Kitépi a kezéből az üzenetet!

Az égszínkék nő valóban elkapta Rollerné karját. Rollerné a fejére húzott egyet a cirokseprűvel, és teli torokból elordította magát:

– Segítség! Huligán! Merénylet! – Mire az égszínkék nő eliszkolt.

– Roller néninél maradt a cédula – állapította meg elégedetten Kitti, azzal a hátsó, hátsóbb és leghátsó szobán átfutott a csigalépcsőhöz.

Konrád épp zuhanyozott a fürdőszobában.

Megörült, hogy Kitti milyen korán jött. Már nem szórakoztatta annyira a lexikon.

– Konrád – mondta Kitti –, a manusok rájöttek, hogy itt vagy. Most már csak rajtad múlik minden!

– Akkor dologra! – felelte Konrád. Mert hát borzasztóan szeretett tanulni.

Kisbarka Bertuska fél kilenckor ért a patikába. Most különösképpen ki volt dekorálva arcilag, és lila nadrágban volt meg sárga blúzban. Miközben Egon úr a pult mögött tett-vett, bogyókat árult, ő megjátszotta, hogy port törölget. Tollseprűvel meszelte az ablakot, közben az égszínkék pofákat leste. A telefonfülkében állóra ráismert. A cinegehangú égszínkék volt. A virágüzlet előtt ácsorgó pedig az akármilyen hangú. És aki most épp az utcasarkon állt, és újságot olvasott, az a brummogó hangú égszínkék volt. Összesen hét égszínkék egyént számolt össze Bertuska a gyógyszertár közvetlen közelében.

Kilenc óra tájt a villamosmegállótól átvágott az utcán egy égszínkék hölgy, és benyitott a patikába.

– Mit parancsol, asszonyom? – kérdezte Egon úr reszketeg hangon. A hölgy átnyújtott egy receptet, amelyen egy ritka gyógyszer neve állt: Egon úr raktárában nem volt belőle.

– Ezt előbb meg kell rendelnem – mondta Egon úr.

– Akkor rendelje meg, legyen szíves – trillázta az égszínkék hölgy, de közben csodálkozva bámult a mennyezetre. Mind a három lámpa vadul lengett.

Egon úr fölhívta a Gyógyvészközpontot. Az két órán belül ígérte az orvosság szállítását.

– Szíveskedjék két óra múlva visszafáradni – mondta Egon úr –, addigra megérkezik a gyógyszer.

Az égszínkék hölgy azonban nem óhajtott elmenni. Inkább itt megvárja a gyógyszert, közölte. Azzal leült a padra, nézte a lengő lámpákat, és hökkenten figyelte a polcokon álló üvegeket, amelyek most szintén ide-oda billegtek és csörömpöltek.

Negyed tíz felé beállított egy égszínkék férfi, az is ritka receptet hozott, és szintén azt mondta, hogy inkább vár. Azzal leült a padra az égszínkék nő mellé, és ámultán figyelte a mennyezetet, amelyen nedves folt jelent meg, nőttön-nőtt, sötétült. (Egon úr hálószobája volt fölöttük. Konrád épp a szőnyeglocsolást gyakorolta.)

Tízkor betoppant Rollerné. Meglehetősen izgatott volt.

– Képzelje, Egon úr – mondta –, a kapualjban két égszínkék pacák áll, és benn az udvaron, a kukák mellett még két égszínkék pacák, és hiába abriktoltam őket, nem álltak odább!

– Be vagyunk kerítve – suttogta Bertuska. A lámpák különben most úgy lengtek és reszkettek, és a polcokon úgy csörömpöltek az üvegek, hogy Rollerné megkérdezte:

– Csak nincs tán megint földrengés?

– Nincs, nincs – vágta rá Egon úr. – Iparosok dolgoznak a lakásomban. – Roller nénit ez megnyugtatta.

Fél tizenegykor egy égszínkék felöltős úr lépett be a patikába, akinek ezüst szemüveg volt az orrán, kezében ezüst irattáskát tartott. A nyomában egy égszínkék egyenruhás alak, leghátul egy szürke ruhás házaspár. Az asszony apró egérorrú, a férfi feje fénylett, mint a holdvilág.

A házaspár leült a padra. Az ezüst szemüveges úr azt mondta:

– Hamarosan karjukba zárhatják gyermeküket.

– Ideje – mondta a kopasz úr.

– Hiszen hetek óta biztatnak – mondta az egérorrú asszony.

A sok világoskéken és a házaspáron kívül még két igazi vevő is volt a patikában. Az egyenruhás kitárta az ajtót, és így kiáltott.

– Heveny járványveszély lépett föl, hagyják el a gyógyszertárat! – A két igazi vevő ijedten bámult.

– Induljanak már – szólt rájuk az ezüst szemüveges úr, és az ajtóra mutatott. Egon úr odakiáltott a pulttól:

– Hazugság! Nyoma sincs járványnak sehol!

– Maradjanak! – szólt Bertuska is az igazi vevők felé. De az egyenruhás ember karon ragadta őket, és kituszkolta az ajtón. Aztán ráfordította az ajtóra a kulcsot, és megfordította az üvegen függő táblát. Zárva, tudatta most a táblának az utca felől látható oldala.

– Megkapom akkor végre az én jól nevelt kisfiamat? – kérdezte az egérorrú asszony.

– Tüstént, asszonyom! – rikoltotta az ezüst szemüveges úr, majd Egon úrhoz fordult: – És most ide a gyerekkel! A gyerek az én tulajdonom. Magának semmi köze hozzá. – És Bertuskának is oda vágta: – Magának pedig éppenséggel nincs hozzá joga, maga félnótás nőszemély!

Az ezüst szemüveges úr és az egyenruhás elindult a hátsó ajtó, a hátsó szoba felé.

– Álld el az útjukat! – visította Bertuska. – Rúgd sípcsonton a pasast!

Az ezüst szemüveges úr hűvösen mosolygott.

– Be sem kell mennem a gyerekért. Az én konzervgyerekeim vezényszóra engedelmeskednek. – Azzal tölcsért formált a szája elé a két kezéből, és harsányan elordította magát: – Konrád!

Aztán még háromszor ordított Konrádot, aztán háromszor azt bömbölte:

– Konrád, ide gyere, de tüstént! – De Konrád nem jött. A lámpák viszont változatlanul lengtek, a polcokon csörömpöltek az üvegek, és az ázott folt terjeszkedett, óriásira nőtt.

– Hogyhogy nem jön a gyerek? – kérdezte a kopasz ember. – Mi szófogadó minőséget rendeltünk!

– Tudja, kérem – szólt oda Bertuska –, ez egyszerűen meg se hallja, ha hívják. Ez, ugye, ilyen gyerek: cafrangosra prédikálhatják a szájukat a szülei, akkor se hallja meg a jó szót!

A hegyes orrú asszony sápítozva fölpattant a padról:

– De mi olyan kisfiút rendeltünk, aki engedelmes!

– Az is, kérem, az is – csillapította az ezüst szemüveges. – Valószínűleg nem ereszti le valaki. Talán az a kislány tartja fogva.

S az ezüst szemüveges ember az egyenruhás emberre bökve kiadta a parancsot:

– Maga itt marad, őrizze a boltajtót, mi pedig megostromoljuk a lakást! – Egon úr bátran elállta ugyan az utat, Bertuska ugyanolyan bátran belemarkolt ugyan az égszínkék nő hajába, hogy visszatartsa, ám az ezüst szemüveges és az égszínkék és a szürke ruhás házaspár mégis benyomult a hátsó szobába, átrohant az elsőn, a másodikon, a harmadikon, és már a csigalépcsőhöz ért. Ekkor fentről lekiáltott Konrád:

– Megyek már, vadmarhák! – És megjelent, hasmánt hátrafelé csúszva a csigalépcső korlátján. Mivel a hegyes egérorrú hölgy épp a korlát végénél állt, Konrád sajnos páros lábbal hasba találta rúgni.

– Hoppá, öreglány – mondta –, elnézést, de szándékosan történt! – Majd körülnézett, és azt kérdezte: – Melyik barom üvöltött itt úgy utánam, mint akit fölnyársaltak?

Az egérorrú nő a hasát tapogatva visított:

– Csak azt ne mondja, vezérigazgató úr, hogy ez az a kisfiú, akit megrendeltem!

A vezérigazgató úr az ezüst szemüvegét igazgatta, és meredten nézte Konrádot. Az meg ránevetett.

– Bácsi! Tudok egy irtó szép nótát, bácsi! – És énekelni kezdett: – „Tente-tente, kis kakukkfióka, az apád egy roggyant idióta, bányarém az édes jó anyád…”

– Őrület! – ordított föl a kopasz úr. – Ezt mondják maguk jól nevelt gyereknek? Hiszen maguk csalók, szélhámosok!

– Ne izgulj, fater – mondta Konrád –, mert még lerágod a bajszod, és akkor egy szál szőr se marad rajtad.

A csigalépcső tetején most megjelent Kitti is, áthajolt a korláton, és leszólt:

– Nem vagy éhes, Konrád?

– Ojjé, de mennyire! – szólt vissza Konrád.

– Mit ennél?

– Málnapudingot spenóttal! – bömbölte Konrád.

– Oké! – És a vezérigazgató, az égszínkékek és a szürke ruhás házaspár sürgősen fedezéket keresett, mert Kitti már kanalazta is lefelé a málnapudingot meg a spenótot.

– Mindig így szoktuk – magyarázta közben. – Én állok idefönt, ő áll odalent. Én megeresztek egy bomba spenótot, ő meg kitátja a száját!

– Csak az a baj, hogy néha mellé lő! – nevetett Konrád.

A vezérigazgató levette a szemüvegét, mert már nem látott. A bal szemén csupa málnapuding lett a szemüveg, a jobb szemén csupa spenót. A vezérigazgató vaksin hunyorgott Konrád felé.

– Ez a gyerek nem lehet az én cégem terméke – mondta. – Képtelenség!

Az égszínkékek az egyenruhájukat tisztogatták. Szép pettyes lett mind.

A szürke ruhás házaspár egy rakás üres hullámkarton doboz mögött lapult.

– Rettenetes ez a kölyök – mondta a kopasz úr.

– Mégis inkább kutyát veszünk – sóhajtotta az egérorrú asszonyság. Azzal előbújtak, azt se mondták, hogy fapapucs, se a vezérigazgatónak, se az égszínkék fogdmegeknek. Csak sarkon fordultak. Előre, a patikahelyiség felé.

Onnan aztán az őr ordított be:

– Mi történt, főnök? Miért nem viszik az ügyfelek az árut? Miért hadonásznak itt, hogy mi csalók vagyunk? Főnök! Mi baj van, főnök? – Igencsak kétségbeesetten hangzott az ordítás.

A vezérigazgató addigra tisztára törölte a szemüvegét, az égszínkékek levakarták magukról a spenót- és pudingpöttyöket. A vezérigazgató föltette a szemüvegét, és így szólt:

– Távozunk!

– És velem mi lesz? – kérdezte Konrád. A vezérigazgató csak odasziszegte:

– Semmi közöm hozzád, te ördögfióka!

– Ez már beszéd! – kacagott fel Bertuska, és kitárta a hátsó ajtót. – Köszönjük a népünnepélyt, hölgyeim és uraim! – A vezérigazgató és az égszínkékek libasorban kivonultak.

Egon úr még utánuk kiáltott:

– A spionjaikat is szíveskedjenek magukkal vinni az udvarról! Különben Rollerné méregbe gurul!

Aztán Kitti bezárta a hátsó ajtót. Konrád lezöttyent egy láda babatápszerre. Hullasápadtnak látszott.

– Jaj, de fárasztó volt – mondta. Bertuska megsimogatta az arcát jobb felől.

– Szegénykém.

Egon úr megsimogatta az arcát bal felől.

– Szegénykém.

– Szédületes voltál! – lelkesedett Kitti, lerobogott a csigalépcsőn, odaszaladt Konrádhoz, és szájon cuppantotta.

– És most már mindig ilyen legyek? – kérdezte Konrád.

Egon úr égnek emelte két kezét.

– Csak azt ne!

– Akkor megint olyan legyek, mint voltam? – kérdezte Konrád.

Bertuska égnek emelte két kezét.

– Csak azt ne!

Kitti átölelte Konrád vállát, és azt mondta:

– Csak tessék ránk bízni! Ugye, Konrád?

Zűr hátán zűr

1. fejezet

melyben szüleim és magam iránt táplált szeretetem éles konfliktusba kerül. Az első legyőzi a másodikat, amiből hallatlan nagy zűr kerekedik.

Osztálytársam, Lorenzo – aki régebben több volt nekem egyszerű osztálytársnál – „egyharmad részben” tartja normálisnak, ha az embernek elváltak a szülei. Mivel minden harmadik házasság válással végződik. Naná, hogy minden általam ismert gyerek, akinek elváltak a szülei, inkább szeretnének „kétharmad részben” normálisak lenni. Csak számomra volt még nyolc hónappal ezelőtt is – pontosabban április közepéig – tökmindegy, hogy a szüleim elváltak vagy sem. Nekem ugyanis „egyharmadosán” is viszonylag jó dolgom van:

Először is, az én szüleim már akkor elváltak, amikor még nagyon kicsi voltam, kétéves és két hónapos. Így én nem éltem át a veszekedéseket és a zűrös légkört. Legalábbis nem emlékszem rá.

Másodszor, az én szüleim mindketten egész jól keresnek. Sokan nem mondhatják el magukról, hogy válás után is jól élnek, hiszen két lakásra van szükség. És két autóra. És minden másból is kettő kell. Emiatt aztán a gyerekeknek is sokkal kevesebb marad.

Harmadszor pedig mi sohasem tartottuk magunkat az olyan merev és ostoba beosztáshoz, amelyet a bírósági határozat előírt: hogy például az apa a gyerekét csak hetente vagy havonta egyszer vihesse el egy délutánra. Én olyan gyakran láthattam az apámat, amilyen gyakran csak akartam, vagy amikor ő ráért.

Egyszer kiszámoltam, hogy én több időt töltök havonta az apámmal, mint a barátnőm, Lizzi az övével. Pedig ő egy „kétharmados gyerek”. De az ő apja hétköznap csak későn ér haza, leül egy üveg sörrel a tévé elé, és elalszik. És minden hétvégén horgászni megy. A szintén „kétharmados” Polli barátnőm apja rengeteg időt szentel a lányának, de mindent elront aggályoskodásával, zsörtölődésével és azzal, hogy mindent megtilt.

Már óvodás korom óta világos, hogy apaügyben Lizzi és Polli rosszabbul állnak, mint én. És az is, hogy elégedettnek kell lenni! Ha az embernek van egy kedves mamája és egy kedves papája, nem várhatja el még azt is, hogy ők ketten szeressék egymást, és hármasban – mint egy boldog gombolyag – guruljanak át az életen. Bár ez kétségkívül csodás lenne!

Április közepéig tehát semmi problémám nem volt megosztott családi életemmel. Sőt, tudatában voltam néhány előnyének. Elvált szülők például nem fognak össze gyermekük ellen. Nem tehetik, hiszen nem tudják, hogy a másik szülő éppen mit tart helyesnek. Ha például egy kétharmados gyerek új farmert szeretne, de az anyja azt mondja, hogy tessék csak hordani a régieket, az apa ezt tudja, és ő is ugyanazzal áll elő: – Hordd csak szépen a régieket! – De ha egy egyharmados gyerek akar új farmert és az a szülő, akinél éppen lakik, ezt nem támogatja, még mindig próbálkozhat a másik szülőnél, mert annak általában fogalma sincs, hogy az exházastársa a vásárlás ellen van.

Ha például rossz jegyet kapunk, ki lehet választani, melyik szülő írja alá. Ez természetesen nem minden elvált gyereknél van így, sokaknál ez a módszer egyáltalán nem működik. Nálam hál' istennek teljesen bejött, és ahogy már mondtam, április közepéig „megosztott életemmel” tökéletesen meg voltam elégedve.

Azon a hétfőn elég későn értem haza az iskolából. Ugyanis Kékcinke, az osztályfőnökünk és matektanárunk tanítás után kiselőadást tartott nekem a helyes iskolai magatartásról. A mamám „mostaztánkomolyan” arccal fogadott, és azt mondta, valamit meg akar beszélni velem. Valami nagyon fontosat.

A mamám újságíró. Akkoriban egy napilapnak dolgozott itt, Bécsben. Általában otthon végezte a munkáját. Legépelte a cikkeit, és elfaxolta a szerkesztőségbe. Mindig azt mondta, azért dolgozik otthon, hogy ne legyek kulcsos gyerek. Bár nekem semmi bajom nem lett volna, ha az vagyok. Ha egy gyereknek nincs otthon az anyja, az tök ugyanaz, mintha otthon van, de minden egyes alkalommal, ha akar tőle valamit, azt mondja: – Ne zavarj, kérlek! Dolgoznom kell! – Ráadásul a kulcsos gyerekek olyan hangosan hallgathatják a rádiót és a CD-t, ahogyan csak akarják, nem kell a mamájuk fülére tekintettel lenniük. Senki nem zargatja őket, ha tévéznek tanulás helyett. Senki sem veszi észre, ha délben a fagyizóba mennek, és titokban eltüntetik a pörköltet, amit meg kellett volna melegíteniük.

Azon a hétfői napon tehát éppen pakolom ki, amit hazafelé jövet vásároltam az ebédhez – az ebéd kalóriáiért mindig én voltam a felelős – mikor a mamám elkezdi mesélni, hogy kapott egy állásajánlatot, miszerint egy Päng nevű újságnak dolgozhat, amit Münchenben alapítottak. És hogy ez mennyire jól jött, hiszen a mostani munkájával már úgyis problémái vannak. Az „ő újságjának” rosszul megy, az is lehet, hogy csődbe megy és megszűnik. Ezenkívül ennél a Pängnál kétszer annyit keresne, mint eddig. Akkor aztán igazán jómódúak lehetnénk!

– Szuper, szuper – mondom, és nem gondolok semmi rosszra, mert feltételezem, hogy mami a cikkeit most nem a város másik végébe faxolja majd, hanem az országhatáron át Münchenbe. Emiatt még ki is akasztom a mamát, ugyanis a faxolással hadilábon áll: 10 kísérletből jó, ha egy sikerül neki. Aztán pedig – igazságtalanul – mindig a gépet hibáztatja.

De a mamám így folytatja:

– Feli, ha elfogadom ezt a munkát a Pängnél, mindkettőnknek Münchenbe kell költözni!

Megállt a kezemben a villa. A majonéz a nadrágomra csöpögött.

A mama folytatta:

– Természetesen csak akkor vállalom el, ha te is egyetértesz! Ha úgy gondolod, hogy ne költözzünk el Bécsből, akkor nem fogadom el! – De eközben olyan arcot vágott, mintha mély depresszióba zuhanna, ha le kellene mondania az állást.

Teljesen tanácstalan lettem. Én olyan gyerek vagyok, aki utálja, ha kényszerítik valamire. Mivel ilyen vagyok, azt is utálom, ha valaki mást kell kényszerítenem. Csak az volt világos számomra, hogy nem akarok Münchenbe költözni! És az, hogy nem akarom a mamát arra kényszeríteni, hogy miattam Bécsben maradjon. És az, hogy erre a tudathasadásos állapotra nincs megoldás! Ezért először egyáltalán nem foglaltam állást. Még azt sem mondtam, hogy majd átgondolom. De a mamám, feltételezem, így értette hallgatásomat. És hogy a döntésben segítsen, lelkesen dicsérte a várost, hogy München micsoda őrült jó, tényleg frankó hely. És hogy Bécs vonattal csak 4 icipici órácska. És a papa is őrült gyakran utazik Münchenbe üzleti ügyben, így őt sem látnám ritkábban, mint eddig! És egy ilyen „nyitott és közvetlen” gyerek, mint én, azonnal egy csomó barátot talál majd Münchenben! Nem sok hiányzott ahhoz, hogy bemagyarázza nekem, ott sokkal jobb fejek a gyerekek, mint Bécsben!

Délután végiggondoltam, hogy a mamának már annyi terve volt, egy csomószor akart más munkát végezni, és hogy ez eddig sosem jött össze. Minden egyes alkalommal, amikor a felmondását a főszerkesztő asztalára tette, a főnöke egy kicsivel magasabb fizetést ajánlott neki, és siránkozott, hogy nélküle nem tud boldogulni. És ez mindig annyira meghatotta a mamát, hogy maradt.

Megpróbáltam bebeszélni magamnak, hogy ez alkalommal is így lesz, felesleges a túlzott aggodalom.

Este a mama ismét előhozakodott a Päng-állással. Szerinte Münchenben képtelenség lakást találni. Ott még kevesebb olyan lakás van, amit megengedhetünk magunknak, mint Bécsben. Az a város főbérlőcápák paradicsoma! Bár megkérte egy idős müncheni barátnőjét, hogy keressen neki lakást, de az illető nem sok jóval kecsegtette.

Így aztán viszonylag nyugodtan mentem aludni.

Ha Münchenben úgysem lehet lakást szerezni, gondoltam, akkor teljesen felesleges ellenkeznem az odaszállításom miatt, és ezzel depresszióba kergetni a mamát. Jobb, ha az „álomállás” a főbérlőcápákon bukik meg, és nem rajtam!

A Päng-fenyegetést mégsem tudtam teljesen elfelejteni. Már az osztályban is az a szóbeszéd járta, hogy a mamámmal esetleg Münchenbe költözünk. Mármint ha én is akarom. A hírt Lorenzo anyukája hozta a fodrásztól, mert a mama is ugyanahhoz a fodrászhoz jár, és a szépítőművésznek – így hívják ott a hajvágót – mesélt a Päng-ajánlatról. A fodrásznő az új hírt azon melegében továbbpletykálta, bár a mama hétpecsétes titokként, bizalmasan közölte vele.

Lizzi és Polli, sőt még Lorenzo is, akivel akkoriban éppen „jártam”, teljesen kiakadt. Ez meghatott. Megeskettek, hogy harcolok a költözés ellen, és itt maradok. Nélkülem az iskola unalmas, szürke hétköznapokból állna!

Én ugyanis szívesen gondoskodom némi változatosságról, mókáról, érdekességről tanítás alatt. Különösen Hollandnál és Kékcinkénél, akit tulajdonképpen Dr. Cinegének hívnak. A gúnynevet én adtam neki, mert nagyon szívesen öltözik hupikékbe. Hollandon és Kékcinkén annyi minden van, amiért muszáj foglalkoznom velük! Kékcinkének igazi savanyú uborka képe van, lógó ajkakkal, elálló fülekkel és szigorú ráncokkal a homlokán. Olyan típus, aki – ahogy az apám mondja – a pincébe jár nevetni. Igaz, hogy vannak jó tulajdonságai is, erre viszont csak később jöttem rá. Akkoriban, április közepén ebből semmit nem vettem észre. Akkor csak azt éreztem, hogy nincs humorérzéke, és semmit sem tud büntetlenül hagyni. Amikor a matematikai problémákról tartott előadásomat rendszeres büfögéssel próbáltam színesebbé tenni – a mama tanított rá, hogyan lehet büfögést produkálni –, nem tudta ezt nem észrevenni. Muszáj volt belém kötnie, hogy valóban a „gyomromban lévő gáz” miatt büfögök-e, vagy szántszándékkal teszem. Amikor a táblához hívott, és én porhanyósítottam az utolsó darab krétát, úgy tett, mintha valami eget rengető bűnt követtem volna el. Mindent megjegyzett a következő fogadóóráig, és sorban előadta a mamának! Ha valami véletlenül történt velem, akkor is rögtön szándékosságot sejtett mögötte. Egyszer például leestem a székről. Ahelyett, hogy a beütött hátsóm miatt aggódott volna, menten rám förmedt:

– Ez most egy új módszer, amivel ismét zavarhatjuk a tanítást?

Hollandot szintén nagyon könnyű kizökkenteni. Borzasztóan szétszórt és szórakozott. Amikor biológia tudományát teszi közzé, szívesen szakítom félbe közbevetett, a témához kapcsolódó kérdésekkel. És ő szépen, türelmesen válaszol nekem, mire én ismét „közbekérdezek”, ő újfent válaszol, én újból kérdezek, ő pedig már azt sem tudja, miről beszélt előtte, teljesen összezavarodik. Ha igazán makacs napom van, az egész biológiaóra így telik el, anélkül, hogy Holland a tananyagban egy jottányit is előrébb jutna.

Naná, hogy nem akarnak lemondani rólam az osztálytársaim!

Õszinte szívvel nyugtattam meg őket! Május közepén már teljesen biztos voltam benne, hogy a mama a Päng-állást nem fogadja el. Kétszer is felhívta a barátnője, és azt mondta, hogy csak „méregdrága lyukakat” talált. Ezenkívül volt nálunk a mama egyik kolléganője, és elmesélte, hogy a Pängnél állítólag „katasztrofális” a hangulat, és háromszor is gondolja meg, hogy állást változtat-e. A mama sem áradozott már arról, hogy mi mindenre fogjuk költeni azt a rengeteg pénzt, amit majd Münchenben keres!

De eljött május huszonkilencedike! Gyanútlanul megyek haza az iskolából. Swetlana, a házvezetőnőnk éppen a bejáratnál mos fel, és szól nekem, hogy a túrós rétes fél óra múlva elkészül, akkor ehetek egy jó nagy adagot. Lelkesen bólogatok, mert Swetlana rétese egyszerűen csúcs. Majd lábujjhegyen átlibbenek a felmosott kövön a postaláda felé, mert látom, hogy egy táviratcímke van ráragasztva. Egy képeslapot kaptunk a nagyitól, aki élete alkonyát Mallorcán tölti, néhány reklámszemetet, két levelet a banktól és egy táviratot. A táviraton nagyon elcsodálkozom. Ki küld mostanában ilyesmit, amikor telefonálni vagy faxolni is lehet!

Swetlana nézi, ahogyan feltépem a táviratot, és aggódó arccal mondja.

– Mindig valami szerencsétlenségre kell gondolnom, ha táviratot látok. Sosem jelent jót!

Elolvasom, bólintok, és azt mormogom:

– Igazad van, tényleg semmi jó nem áll benne!

Swetlana valószínűleg szeretné megtudni, hogy mi áll a sürgönyben. Általában nincsenek titkaim előtte, mert egész rendes nő. De most annyira le vagyok lombozva, hogy semmi kedvem felolvasni neki, és elmagyarázni, hogy mindez mit jelent.

Tehát bizonytalanságban hagyom Swetlanát, felszaladok a postával a lépcsőn, kinyitom a bejárati ajtót, belépek az előszobába, és úgy vágom be magam után az ajtót, hogy a huzat leröpíti a fogasról a mama piros szalmakalapját. Az alsószom (ezt a rövidítést én találtam ki alsó szomszédunkra) megint biztosan a pokolba kíván, mert a csapkolódásom már az idegeire megy.

A fürdőszoba ajtaja nyitva. Látom a mamát, ahogy a fürdőkádban fekszik nagy, világoskék habokban. Mindennap sokáig fürdik, bár ez nem tesz jót a bőrnek. Felborítja a Ph-egyensúlyt, és ha az egyszer felborul, az ember sokkal könnyebben kap kiütéseket, atkás betegségeket, viszketést és hasonló undorító dolgokat. Legalábbis Holland ezt állítja! Mama viszont azt mondja, hogy számára a napi fürdő a fiatalság forrása, ellazul és regenerálódik.

Az ajtócsapódás felébreszti regeneráló bóbiskolásából. Bűntudattal kiált:

– Micsoda! Már elmúlt egy óra? Azonnal megyek, és készítek egy omlettet!

Bemegyek a fürdőszobába, és az orra alá dugom a táviratot. De nincs rajta a kontaktlencséje, és a műanyag szemek nélkül engem is simán összetévesztene egy vadidegen gyerekkel. Legalábbis közvetlen közelről.

– Hát ez meg mi? – kérdezi.

– Egy távirat! – válaszolom.

– Áá, tehát a postás csengetett! – mondja. – Kitől jött?

– Münchenből küldték! – válaszolom. – A Pängtől!

Ettől a mama rövidlátó tekintete még bizonytalanná is válik.

– Hogyhogy táviratot küldenek? – mormolja. – Miért nem hívnak fel?

Hogy miért nem telefonáltak, számomra világos. A telefon nem volt bedugva az előszobái főcsatlakozóba! Mama akkoriban mindig a szoba mellékcsatlakozójáról faxolta a cikkeit. Ez viszont csak akkor működött, ha előtte a főcsatlakozó dugóját kihúzta. Ezúttal is elfelejtette visszadugni az előszobái kábelt faxolás után. Így aztán mindenki, aki minket próbált hívni, csak az idegesítő tü-tü-tüt hallhatta.

– Már felbontottad? – kérdezi tőlem, és állig merül a világoskék habokban.

– Igen, felbontottam – válaszolom, és vigyáznom kell, nehogy idegesen remegjen a hangom.

– Olvasd fel! – kéri, és az orra hegyéig alámerül.

Belekezdek:

– Sajnos lehetetlen Önt telefonon elérni…!

Mama állig előbukkan:

– Micsoda badarság! Egész nap itthon voltam tegnap is és ma is!

Lemondok arról, hogy emlékeztessem a kihúzott telefonzsinórra, és olvasok tovább:

– Az Ön hotelszobája június 1-től Schelling utcai Fortuna panzióban le van foglalva. Mielőbbi visszahívást kérünk!

Päng

Mama sóhajt. Háromszor. Nagyon mélyen, nagyon szívből jövően. Én megköszörülöm a torkom:

– Az holnapután van!

Mamám teljesen előbújik a vízből és kiszáll a kádból. Teste mindenütt habos, de zuhanyzás nélkül veszi fel a köntösét.

– Már tegnap és tegnapelőtt is szólni akartam, drágám! – Ezzel odamegy a mosdóhoz, és berakja a kontaktlencséjét.

– Persze, elfelejtettem, tudod milyen vagyok! A kellemetlen dolgokat mindig halogatom!

A kád szélére ülök, elengedem a táviratot, az alászáll a kék habokra. Először úszik, aztán sötét foltok jelennek meg rajta, majd szürke lesz és lottyadt, végül elmerül a vízben.

Mama pakolást tesz az arcára, és elkezdi magyarázni, hogy úgy döntött, kipróbálja a Pänget. Az is lehet, hogy nem neki való. Míg ez ki nem derül, ostobaság lenne itt mindent feladni, és csomagokkal, bőröndökkel elköltözni. Ezenkívül a barátnője ügyetlen, nem sikerült lakást találnia, ezért erről is a mamának kell gondoskodnia. Így azt a javaslatot tette a Päng-kiadónak, hogy először adjanak neki négy hét próbaidőt. Ezalatt hotelben fog lakni, amit a kiadó fizet. Nyárig, a szünidő kezdetéig nem sikerült kitolnia a határidőt, mert igen kapós az állás. Sokan pályáznak rá! Nekem nem lenne nagy élmény vele együtt egy hotelben lakni, másrészt még iskola van, és azt Bécsben kell befejeznem. Ezért már beszélt is Annemi nénivel, a testvérével, aki vállalta, hogy a suli végéig magához vesz.

A magyarázat utolsó részétől oly mértékben megdöbbentem, hogy ijedtemben megcsúsztam, és a nadrágom beleért a vízbe. Annemi nagynéném ugyanis kész rémálom! Nála már csak a férje, Gusztáv bácsi borzalmasabb! Az unokatestvérem, Anna pedig egyszerűen utálnivaló! Egyedül Sofi unokatesóm oké. De ő egyébként is fekete bárány a családban, és folyton nevelni akarják.

Természetesen most kellett volna megmondanom mamának, hogy semmi pénzért nem akarok Münchenbe költözni, és az ígéretét vonja vissza! De nem akartam, hogy miattam kelljen lemondania az „álomállásról”. Ki vagyok én? Hogy szólhatnék bele az életébe? Ezenkívül a szörnyű optimista agyamban folyton az járt: Ki mondta, hogy neki tetszik a munka? Ha ott tilos a dohányzás, már holnapután visszajön! És persze lakást sem fog találni! És ha a főszerkesztő belefirkál a cikkeibe, és valamit megváltoztat, azt sem fogja elviselni! El kell utaznia Münchenbe, hogy rájöjjön, milyen ostoba ötlet volt az egész.

De hát amíg 6 erre rájön, én maradjak Annemi néninél? Ezt aztán végképp nem várhatja el tőlem! Ezt valahogy mama is belátta. Számtalanszor bocsánatot kért, és szidta a nagymamát, amiért Mallorcán élvezi az életet, ahelyett, hogy mint más rendes nagymama, az unokáját pátyolgatná.

– Senki más nincs – sajnálkozott –, akinél maradhatnál!

Hiszed te, gondoltam. De hogy hol maradhatnék anyám visszatértéig, nem árultam el. Biztos akartam lenni a dolgomban, mielőtt bejelentem.

Kilibbentem a fürdővízből, bementem a szobámba, deréktól lefelé száraz cuccot vettem fel. Mondtam a mamámnak, hogy a beígért omlettről lemondok – bejelentésétől az étvágyam már úgyis elment, és egyébként is találkozóm van a barátaimmal. Betömtem egy túrós sütit, kirohantam a házból, elvágtattam a villamosig, és elmentem apa irodájába.

Apámnak és az üzlettársának grafikai stúdiója van. Céges logókat készítenek, illetve nagy vállalatok brosúráit és éves beszámolóit. Könyvek nyomdai előkészítésével is gyakran foglalkoznak. Mindennel, ami írással és szép kivitelezéssel kapcsolatos. Ha valaki rajzokat akar, azokat is elkészítik. De apa szerint ebben nem olyan jók.

Amikor megérkeztem az irodába, csak a társa és a fiatal asszisztens volt ott. Fogalmam sincs, mondta az üzlettárs, hol lehet az apád. Talán ebédelni ment. Amikor a papa egy „bombázóval” megy el, a pasi mindig úgy tesz, mintha semmiről sem tudna. Azt hiszi, hogy féltékeny vagyok a „bombázókra”. (Mert ő is elvált, és a lánya féltékeny a barátnőjére.)

Vártam apára. Egy jó órán keresztül. Egyébként is nagyon szeretek ott lenni, mert az asztalok mindig tele vannak festékekkel, tollakkal és szép papírokkal. Rajzoltam egy kicsit, azok ketten meg is dicsértek, és azt állították, hogy „igazi tehetség” vagyok. Nagyon feldobott, hogy az asszisztens is ezt mondta. Az üzlettárs dicséreteit ugyanis nem lehet komolyan venni, ő egy vérbeli hízelgő és nagy sármőr.

Végre megérkezett apa. Elmeséltem neki, miféle „nevelőintézetbe” akar anya besuvasztani. Apa káromkodni kezdett, hogy ez az egész Päng-ügy egy nagy disznóság velem és persze vele szemben is! Ez egy szemét zsarolás mama részéről, ordította. Rám hagyja a döntést, mert tudja, hogy nem akarom ettől az esélytől megfosztani. És őt persze egyáltalán meg se kérdezi, egyetérte azzal, hogy majd négy órát kell utaznia, ha akarja látni a lányát. Aztán azt mondta, hogy majd ő beolvas a mamának és elmagyarázza neki, hogy nekem semmi kedvem nincs Münchenbe menni!

Mondtam neki, hogy nem ez a gond, mert a mama úgyis be fogja látni a tévedését. Most arról van szó, hogy nem akarok Annemi nénihez menni! Elővettem a legbehízelgőbb pillantásom, majd megkérdeztem, nem lakhatnék-e nála.

Apa eltátotta a száját, de úgy, mint akinek polipja van, és az orrán keresztül nem kap levegőt. Olyan lett, mintha egyik pillanatról a másikra becsavarodott volna. Teljesen bárgyún nézett rám, így hozzáfűztem: – Már nem vagyok csecsemő. Nem kell szoptatnod és pelenkáznod, nagyon könnyű rólam gondoskodni, észre sem fogod venni, hogy nálad lakom!

Papa bezárta a száját, és újra értelmesen nézett ki a fejéből. Aztán megköszörülte a torkát és elkezdte, hogy elvileg lehetséges lenne! De persze csak elvileg! Mert pillanatnyilag sajnos minden körülmény ellene szól! Például egy órát kellene utaznom a suliba, és délben szintén egy órát vissza (valójában csak negyven percet)! És még ágya sincsen, ahol aludhatnék! És mostanság hegyekben állnak a munkái, mindennap éjfélig robotol! És a mama úgyis ellene lenne! És Annemi néni igazán elfogadható személy! Szofi és Anna pedig igazán kedves gyerekek! Sőt még Gusztáv bácsit is el lehet viselni, ha az ember egy kicsit igyekszik. Mindezt szemrebbenés nélkül. Bár előtte mindig azt hangoztatta, hogy nincs még egy ilyen borzalmas család a földön. Mérhetetlenül csalódott voltam! Nemcsak azért, mert lassan semmi sem menthetett meg szörnyű rokonaimtól. Leginkább a papában csalódtam! Hogy ezzel rukkoljon elő, ezt nem vártam tőle. Annyira megzakkantam, hogy nem is próbáltam meggyőzni. Felpattantam:

– Figyu! Csak egy kérdés volt! – vetettem oda, és kirohantam az ajtón. Apa utánam kiabált, hogy maradjak még, ezt meg kell beszélnünk. Azt hiszem, még a lépcsőházba is utánam szaladt. De hát bennem is van büszkeség, ami azt mondatta velem, hogy fütyüljek egy olyan apára, aki teljesen lehal ijedtében, amikor a lányának szállást kellene adnia!

A barátaim, Polli, Lizzi és Lorenzo is elképesztőnek tartották, hogy szörnyű rokonaimhoz költözzem. De nekik elsősorban az volt a lényeg, hogy ne tűnjek el, másodsorban velük úgysem lehet ilyen problémákat megbeszélni. Ők kétharmados-gyerekek, és az anyákról teljesen más elképzelésük van, mint nekem. Mind a hárman meg vannak győződve arról, hogy az anyák csak azért vannak, hogy az apákról és a gyerekekről gondoskodjanak, és mindig a kedvükben járjanak. Ezért szólják meg az én mamámat, azt állítva, hogy biztosan nincs minden rendben vele, ha engem ilyen gondokkal terhel. Önző és csak saját magára gondol, rám nem. Amikor megpróbáltam nekik elmagyarázni, hogy a mamámmal minden oké és hogy nem önző, mindig veszekedni kezdtünk. Elsősorban Lorenzo nem értette, miért védem mindig a mamát. Ő ugyanis otthon egy valóságos kis basa. Lépten-nyomon kiszolgáltatja magát, a szülei úgy táncolnak, ahogy ő fütyül. Már akkor is mindig őrülten ingatta a fejét, amikor iskolából hazafelé menet bevásároltam az ebédhez: – Az anyád annyira rosszul osztja be az idejét, hogy nem ér rá bevásárolni? – kérdezte tőlem gyakran. Az övé titkárnő és sokat túlórázik, mégis mindig ő maga vásárol be! Az pedig, hogy szükség esetén néhány ruhát ki is vasalok magamnak, teljesen összezavarta. Szerinte ezt egy tizenegy éves gyerektől, legyen bármilyen nemű is, nem lehet elvárni. Ha a mamám nem akar időt szánni a vasalásra, nem lett volna szabad gyereket vállalnia. Lorenzo tényleg úgy gondolja, hogy egy anyának mindent meg kell tenni a gyerekéért, de a gyerek semmire sincs kötelezve. A Päng-ügyben természetesen azon az állásponton volt, hogy állati benga vagyok, amiért a saját kívánságaimat nem mondom el, ezért én magam vagyok a hibás, ha nem az történik, amit akarok.

Hogy miért is „jártam” annak idején egy olyan alakkal, akinek ilyen nézetei vannak, ma sem tudom. Papa szerint, azért voltam belezúgva, mert nagyon jól néz ki. De a lehengerlő külső engem sohasem vonzott. Talán inkább így festett a dolog: Mivel Lorenzo helyes srác, az osztályunkban minden lány szerelmes volt belé. Beleértve engem is. És én teljesen odavoltam, hogy éppen engem részesített a kegyeiben.

Mindenesetre ezek után nem beszéltem a dologról Pollival, Lizzivel és Lorenzóval. Egyébként a mamával sem. Idő sem volt rá. A két nap őrült gyorsan eltelt. Mama pakolt és folyton telefonált. A félbehagyott munkákat is el kellett intéznie. Esténként pedig a kollégáival ment szórakozni. Tulajdonképpen mit is beszélhettem volna meg vele? A mamám gyakran idéz egy közmondást, ami úgy hangzik: Meg nem tojt tojáson nem kell kotlani! De a megtojt tojáson sem érdemes sokáig ülni. Viszont az a tojás, amit nekem tojtak, nem kelt volna ki, akármeddig ülök is rajta. Még az sem segített volna, ha elkezdek a homokban kapirgálni!

2. fejezet

amelyben bátran igyekszem megfelelni a lehetetlen elvárásnak, de az meghiúsul egy kilónyi cseresznye magja és egy süni miatt.

Rém rendes rokonaim egy sorházban laknak a város szélén, tőlünk mindössze két villamosmegállóra. Itt az előkertek zsebkendőnyi, a hátsókertek pedig törölköző nagyságúak. Persze a lakások beosztása is rossz. A nappali őrült nagy, a két gyerekszoba viszont szörnyű kicsi. Épphogy befér egy ágy, egy miniíróasztal és egy szék. Olyanok, mint a jobbfajta börtöncellák. Bár van a házban egy vendégszoba is, abban egy vendég sem aludhat, mert Gusztáv bácsi ott tárolja a különféle gyűjteményeit. Söröskupakokat, gyufás-dobozokat, ólomkatonákat és érméket gyűjt. A mennyezetig érnek a dobozok és a kartonok, tele Gusztáv bácsi ereklyéivel. Így aztán Annemi néni úgy döntött, hogy a Szofi szobájában fogok lakni. Egy vendégmatracon, amit esténként Szofi ágya elé rakunk. Tudomásul vettem, úgyis azt gondoltam, ez a legjobb hely ebben a rémes házban!

Mama és Annemi néni május 31-én 19 órára tervezték „átadásomat”.

– De gyertek pontosan – mondta Annemi néni a mamának – nehogy megzavarjátok a vacsorát!

Mivel mindent, amihez nincs kedvem, csigalassúsággal csinálok, kész örökkévalóságig tartott, amíg összepakoltam, így csak nyolc után érkeztünk meg.

Szofi nyitott ajtót.

– A többiek – mondta – éppen esznek, és nagyon mérgesek, amiért késtetek.

Szofit éppen „eltiltották az asztaltól”, mert a rizibiziből a nadrágzsebébe csempészte a borsót. Ugyanis utálja. De Gusztáv bácsi ragaszkodik ahhoz, hogy mindent meg kell enni, ami a tányéron van. És persze Anna, a kis dög észrevette a borsócsempészést, és beárulta a testvérét. Anna unokatestvéremnek az árulkodás a kedvenc foglalatossága. Nemcsak otthon, az iskolában is.

Mama sűrű bocsánatkérések közepette nyomult a nappaliba. Én Szofival rögtön a kuckójába mentem, hogy szemügyre vegyem éjszakai menedékhelyemet. Mivel a mamám sem ad sokat a jó modorra, elfelejtette megsúgni, hogy előbb talán üdvözölnöm kellene Gusztáv bácsit és Annemi nénit. (Anna az elkövetkező napokban tízszer is felemlegette, hogy micsoda bunkó vagyok, mert még a kezemet sem emeltem fel üdvözlésül!)

Szofinak adtam egy tábla csokit a vésztartalékomból. Azért, hogy kicsit csillapítsa korgó gyomrát. Szofi nagylelkűen felajánlotta nekem az ágyát, ő pedig a matracon akart aludni. Ezt természetesen elutasítottam. Ha úgyis rosszul érzem magam, akkor már legyen igazán rossz, mondtam magamnak.

Ha már úgyis padlón vagyok, akkor aludjak is a padlón!

Szofi tényleg mindent megtett, hogy jól érezzem magam. Mindig azt mondogatta, mennyire örül, hogy itt vagyok. Az én hangulatom mégis egyre csak romlott és romlott, mert a szoba ablaka nyitva volt, és a Szofi szobája alatt volt a nappali terasza. A teraszajtók nyitva voltak, és mindent hallottam, amit mama Gusztáv bácsival és Annemi nénivel beszélt. Mama alázatosan kérte őket, ne próbáljanak meg mindent kijavítani, amit ő a nevelésemben elrontott. És Gusztáv bácsi bájgúnár hangon mondta, hogy nem várnak el tőlem többet, csak azt, hogy alkalmazkodjam az itteni életformához. Annemi néni felháborodottan kiabált, hogy nem kellene őt ilyen „szörnyetegnek” feltüntetni! Hiszen a saját lányait is rendesen neveli! Aztán mama még azért is szabadkozott, hogy a „jó magaviselet” sajnos nem tartozik „legfőbb erényeim” közé! Gusztáv bácsi ezek után felvilágosította arról, hogy a jó viselkedés nem tehetség kérdése, hanem állandó gyakorlás eredménye, amit a szülők irányítanak. Aztán különös búgást hallottunk, és Szofi azt mondta, most fejezték be a vacsorát. Az a furcsa búgó hang az asztali porszívó hangja, amivel az apja minden étkezés után összeszedi a morzsákat az asztalról.

Asztali porszívó! Hogy a morzsákat eltüntessék! A mama biztosan a zárt osztályra küldött!

A búcsúzkodást hősiesen álltam. A mama miatt sokkal szomorúbb voltam, mint magam miatt. Teljesen összeomlott, bántotta a lelkiismeret. Hogy mindkettőnket megvigasztaljon, egymásnak teljesen ellentmondó dolgokat hordott össze: hogy Münchenben biztosan hamarosan talál lakást, és hogy talán egy hét múlva már itthon is lesz, hogy talán az iskolából hamarabb el is mehetek, rögtön a konferencia után, amikor már biztosak a jegyek, hogy ő ezt majd telefonon megbeszéli az igazgatónővel, és engem is naponta háromszor fog hívni, és a papa is többet fog foglalkozni velem! Ezt a papa ígérte neki! Mindezt teljesen idegesen, fejét kapkodva hadarta el. Szegény majdnem elsírta magát! Nem akartam a dolgát még jobban megnehezíteni, így csak annyit mondtam hűvösen: – Most már menjél! – És legjobb színészi képességeimet bevetve hozzátettem: – Ami nem pusztít el minket, az megerősít! – Ez egy őrült közmondás a náci időkből, amit nagymamámnak kellett megtanulnia a népiskolában.

Mama készpénznek vette színészi teljesítményemet, nagyjából összeszedte magát, és elment. Annyira ki voltam borulva, hogy ledobtam magam a vendégmatracra, és csak aludni akartam. Ám mielőtt ezt megtehettem volna, meg kellett hallgatnom Anna unokahúgomat a reggeli fürdőszoba beosztásról, miszerint én hét óra öt és hét óra tizenöt között foglalhatom el a helyiséget, és a tíz percet egy másodperccel sem léphetem túl, mert utánam ő következik, és nem akar miattam kapkodni a fogmosással.

Érdeklődtem, hogy van-e WC-beosztás is. Sosem lehet tudni egy ilyen családnál! De Szofi azt mondta, hogy az nincsen, bár kellene, mert Anna mindig órákat tölt a klotyón. Folyton szorulása van. De nem is csodálkozom rajta, mert borzasztóan fösvény! Apa olvasta egy érdekes könyvben, hogy a fösvény embereknek gyakran van székrekedésük, mert semmitől sem tudnak megválni, még attól a megemészthetetlen maradéktól sem, ami abból keletkezik, amit magukba tömnek!

A következő hét részletes leírásától eltekintek. A hét minden egyes napja unalmas volt, nyomasztó és vacak. Reggelente mosakodás nélkül mentem iskolába, mert én az a típus vagyok, akinek idő kell, amíg ki bír mászni az ágyból, így aztán a fürdőszobai időpontjaimat mindig lekéstem. A kárörvendő Annával a mosdó előtt találkoztam, aki a tükörben fogkrémes szájjal adta tudtomra:

– Aki nem érkezik időben, annak várnia kell egy másik időpontra!

Ilyen persze nem akadt, mert Anna után Gusztáv bácsikám következett, és amikor ő végre elkészült, már indulnunk kellett.

Lorenzóval – aki mindig elkísért kiállhatatlan rokonaim házáig – minden délben egy gesztenyefa árnyékában ücsörögtünk a pádon. Szerettünk volna egy kicsit beszélgetni, de Anna idétlen járásával rögtön felbukkant, és krumpliorrát felhúzva előadta:

– A mama küldött. Már rég elmúlt egy óra, csak rád várunk az ebéddel!

Délutánonként, amikor szerettem volna Lorenzóval, Pollival vagy Lizzivel találkozni, Annemi nénikém kijelentette, sajnos nem engedhet el, mivel jelenleg ő felel értem. Csavargásaimra, „züllött életemre” addig ne is gondoljak, amíg neki kell vállalnia a felelősséget értem. Persze nem a „züllött” szót használta, de arra gondolt.

Esténként – én a földön, Szofi tőlem balra, háromtenyérnyi takaró a derekamon – folyamatosan azt hajtogattam: Kibírni! Kibírni! Kibírni! Nem tart örökké! És te még viszonylag jó helyzetben vagy! Szegény Szofinak ezt még legalább nyolc évig el kell viselnie! Bár neki talán nem is esik annyira nehezére, hiszen nem ismeri a különbséget, nem tudja, milyenek a normális szülők.

Papát egész héten egyetlen alkalommal sem láttam! Bár telefonált és találkozni akart velem, én elutasítottam. Még mindig nagyon mérges voltam rá!

Rokonaimnál való tartózkodásom nyolcadik napján sorsdöntő vétséget követtem el. Az egész úgy kezdődött, hogy Szofi és én megéheztünk, és kiosontunk a konyhába, hogy valami harapnivalót készítsünk magunknak. Étkezések között a nénikém házában szigorú evéstilalom van. Gondolom azért, hogy biztosan elfogyjanak azok a furcsaságok, amiket főz. A konyhában egy tálban gyönyörű, sötétbordó cseresznyét találtunk. Kivettem egyet, elmajszoltam, majd megmutattam Szofinak, hogyan lehet cseresznyemaggal „célbaköpni”. A második cseresznyénél megmutattam, miként lehet a mutató-és a hüvelykujj közül „célbafricskázni”. Szofi is próbálgatta, de elég ügyetlen volt. Ezért a célba-köpést és a célbafricskázást igen sokszor meg kellett ismételnem, neki pedig sokszor kellett utánoznia. Majdnem az összes cseresznye elfogyott, mire végre tökéletesen elsajátította a mutatványt. A konyha úgy nézett ki, mint egy véres csatamező!

Éppen kezdtük eltakarítani a disznóólát, amikor Annemi néni belépett a konyhába. Egyszerűen hisztérikus ordítórohamot kapott. Hiába mondtam neki, hogy már éppen elkezdtünk volna takarítani! Egyáltalán nem figyelt ránk. Azt a barátságos ajánlatomat, hogy saját pénzemen veszek egy másik adag cseresznyét, szintén nem vette jó néven. Teljesen megközelíthetetlen volt! Egyfolytában csak rikácsolt, hogy azonnal takarodjunk ki a konyhából, és hogy elfelejthetjük a cseresznyés rétest, amit vacsorára akart sütni, és hogy ma már látni sem akar minket! Tűnjünk el a szeme elől! És a szobánkból ki se jöhetünk! És Szofitól megvonja a zsebpénzét a következő két hétre, azért, hogy vonja le a következtetést, és tanuljon az esetből! A fúria valószínűleg tőlem is szívesen elvont volna valamit, de először is még nem kaptam tőle semmit, másodszor pedig vélhetően nem mert a testvére lányára vonatkozó speciális nevelési intézkedéseket bevezetni. Persze attól eltekintve, hogy fenyegetően felemelte a mosogatórongyot, kifejezve, hogy még egy szó, és hozzám vágja.

Így aztán megkezdtük szobafogságunkat. Szofi bocsánatot kért tőlem. Úgy érezte, mindenért ő a felelős. Tudhatta volna, hogy ilyesmi az ő családjában nem megengedett. Ezt persze időközben már én is észrevehettem volna! Mindamellett számomra továbbra is rejtély, miért viselkedik így Annemi nénikém. A cseresznyemag-köpködést és -fricskázást nekem a mamám tanította. Azt is elmesélte, hogy amikor gyerekek voltak, Annemi nénivel versenyeket is rendeztek. És hogy legtöbbször a néni nyert. Hogy lehet az, hogy a cseresznyemagtorna egykori győztese hisztérikus rohamot kap, amikor az őt követő generáció ebben a sportágban gyakorol egy kicsit?

Estig Szofi szobájában gubbasztottunk, és fogadást kötöttünk, hogy hívnak-e majd minket vacsorázni. Szofi a NEM mellett volt. Olyan vétségek esetén, amiket szobafogsággal sújtanak, a büntetésbe beleértendő a „vacsora nélkül az ágyba” is. Én ezt múlt századi rendelkezésnek tartottam, amit még Annemi néni sem vethet be. Gusztáv bácsikámból kinéztem ezt a fajta megtorlást, de mivel fogadni csak két ellentétes vélemény esetén lehet, így én az IGEN mellett voltam.

Egyikünk sem nyert. Pontban hét órakor Anna bejött egy tálcával, rajta két vajas kenyér és két pohár víz. Tehát: se közös vacsora, se vacsora nélküli lefekvés!

Ahhoz, ami ezután következett, szükség van egy kis előzetes magyarázatra. A mamám rendkívül szereti a közmondásokat és szólásokat. Folyton újabbnál újabb „aranyköpésekkel” jön haza. Amelyik éppen legjobban tetszik neki, az egy időre a szavajárásává válik, és minden megfelelő és nem megfelelő alkalommal beveti. És erre már én is rászoktam. A mama legutóbbi kedvenc szólása még a Münchenbe való lelépése előtt így hangzott: „Pardon, szólt a süni, és lemászott a súrolókeféről!” Őszintén szólva ennek az aranyköpésnek a mélyebb értelmét nem gondoltam át. Csak annyit értettem belőle, hogy akkor lehet használni, ha az ember valami rosszat mondott vagy tett.

Betoppant tehát Anna a tálcával, levágta fegyencadagunkat az íróasztalra, és tanár nénis hangon elkezdte:

– Tessék, cseresznyés rétes a kedves unokatestvérünk miatt nincsen!

Felemelkedtem tábori fekhelyemről, és azt mondtam:

– Miattam? De hiszen én akartam cseresznyét venni! A saját pénzemből!

Anna forgatni kezdte a szemét, felhúzta krumpliorrát, és így szólt:

– Hát a te pénzedre aztán végképp nincs szükségünk!

Válaszként találónak éreztem a süni-kefe szólást, és elmondtam.

– Micsoda? – kérdezte Anna, arcára fagyott grimasszal és roppant bárgyún bámult rám.

Szofi elismételte:

– Pardon, mondta a süni, és lemászott a súrolókeféről!

Anna még egy másodpercig bambán bámult, majd megfordult, és kirohant a szobából.

Alig fél perc múlva Gusztáv bácsikám rontott be, és rám förmedt, hogy megtiltja a trágár beszédet. Ha még egyszer ilyesmit hall, sógornője kereshet új szálláshelyet utódjának. Szofi pedig ne utánozzon ordenáré dolgokat, különben megnézheti magát!

Egy szót sem értettem az egészből, Szofi is teljesen össze volt zavarva. Természetesen tagadtam, hogy bármilyen trágárságot mondtam volna, és Szofi is megerősített, hogy ő sem ismételt semmi ordenáré dolgot. Akkor persze nyávogós hangján megszólalt Anna:

– De igen! Nehogy letagadjátok! Azt a sündisznósat!

– Mi van abban trágár és ordenáré? – kérdeztem, és Gusztáv bácsinak is el akartam mondani a szólást. De nem jutottam tovább a pardonnál, mert bácsikám rögtön rám ordított:

– Fogd be a szád!

Ilyen könnyen nem hagyom ám magam elhallgattatni! Nem vagyok én Szofi! Úgyhogy visszaordítottam:

– Nincs ebben semmi trágárság! A mamám tízszer is elmondja egy nap! Magyarázd el nekem, mi ebben az ordenáré!

Persze nem magyarázott el semmit, csak egy kicsit nyugodtabb hangon hozzátette:

– Mindenesetre még egyszer meg ne halljam, amíg nálunk laksz! Megértetted?

– Nem, nem értem – mondtam –, nem vádolhatsz meg úgy, hogy meg sem magyarázod a dolgot!

Mire ő:

– Hogy mit tehetek és mit nem, azt nem te fogod előírni nekem! – Ezzel sarkon fordult, és Annával a nyomában elvonult.

Amikor a dühtől majd szétrobbanva a két kiállhatatlan után néztem, akkor esett le, hogy mi lehetett trágár a sünkefe megjegyzésemben! Valószínűleg az, hogy a süni a kefét egy sünlánnyal keverte össze! Erre korábban nem gondoltam, mert jobb dolgom is volt annál, minthogy a sünszexen agyaljak!

Én tényleg nem az a típus vagyok, akinél – ahogy az apám mondja – hamar eltörik a mécses. Csak nagyon ritkán sírom el magam. De ezen az estén úgy zokogtam, mint egy hülye. Olyan elhagyatottnak és erőtlennek éreztem magam! Olyan kiszolgáltatottnak és magányosnak! Szofi megpróbált vigasztalni. Szerinte Gusztáv bácsi észrevette, hogy nem is értem, mi a trágár a sűn-kefés beszólásban. Különben nem ment volna el olyan gyorsan. Ő ismeri az apját! Ezt szokta tenni, ha érzi, hogy igazságtalan volt. Bevallani nem tudja, de holnap biztosan újra kedves lesz velem.

Éjfél után – Szofi már aludt, az én orrom meg kétszeresére duzzadt, a szemem pedig bedagadt a sok bőgéstől – elhatároztam, hogy nem adok Gusztáv bácsinak több lehetőséget a „kedvességre”! Megesküdtem, hogy egy napot sem maradok tovább ebben a rémes házban! Lábujjhegyen leosontam a halba, a telefonhoz. Háromszor egymás után tárcsáztam apa számát. Minden egyes alkalommal sokáig hagytam kicsöngeni, de senki nem vette fel. Mégsem voltam benne biztos, hogy a papa nincs otthon. Hogy senki ne zavarja alvás közben, néha kihúzza a telefonzsinórt, mielőtt lefekszik.

Hajnali ötkor, amikor még mindenki aludt, újból megpróbáltam. Sikertelenül! Fél hatkor felkelt Annemi néni, akkor már nem mertem a telefonhoz menni.

Ez volt az első alkalom, hogy sikerült kihasználni a fürdőszobás időpontomat. Már nagyon időszerű is volt! A piros orromat és a szétsírt szememet sokáig kellett hideg vízzel kezelnem, mire nagyjából normálisan néztem ki.

A reggelinél Gusztáv bácsi tényleg kedves volt velem. Ez abban nyilvánult meg, hogy odatolta elém a lekvárt, és jóságosán megjegyezte:

– Vegyél csak! Málna! A nagynénéd maga szedte!

Szofi boldogan rám kacsintott, amivel azt akarta kifejezni:

– Na látod, ismét minden rendben! – De én nem vagyok kutya, és Gusztáv bácsi nem a gazdám, hogy elégedetten csóváljam a farkamat, ha méltóztatik leereszkedni hozzám!

Iskolába menet Szofival minden telefonfülkénél megálltunk, hogy megkíséreljem apát elérni. Hiába! A második szünetben kell megpróbálnom, mondtam neki. Kilenc után megy az irodába, akkor biztosan elérem!

Szofi szerint semmi értelme, ha már egyszer úgyis kijelentette, hogy nem akar magához venni. Unokatesóm egyszerűen maga mellett akart tartani. Valahol megértettem, legalább egy rokonlélek is lenne vele abban a kaszárnyában.

– Most meg kell tennie – erősködtem. Teljesen biztos voltam benne, hogy ha sutba dobom a büszkeségem, és könyörgök neki, apa be fogja látni, hogy muszáj. Még soha, egyetlen igazi kérésemet sem utasította vissza!

Az első órán tűkön ültem. Matek volt Kékcinkével, és most még ahhoz sem volt kedvem, hogy bosszantsam. Ez megzavarta egy kicsit. Percenként félszeg pillantásokat vetett felém. Fél kilenckor nem bírtam tovább.

– Elnézést, ki kell mennem, rosszul érzem magam – azzal kirohantam az osztályból, le a földszintre, a telefonhoz. Az üzenetrögzítőre rámondtam, hogy háromnegyed tízkor ismét telefonálok, és papa ne menjen el addig, amíg nem beszéltünk, mert életbevágóan fontos! Aztán visszamentem a terembe, és továbbra is tűkön ültem. Kékcinke már nem pislogott rám bizonytalanul. Megvolt rá a magyarázat, miért tud nyugodtan órát tartani, anélkül, hogy megzavarnám.

A barátaimnak természetesen elmeséltem a történteket és azt is, hogy semmi esetre sem megyek vissza Gusztáv bácsiékhoz. A tízórás szünetben lekísértek a telefonhoz. Amikor odaértünk, már egy négyfős kis csapat várt a sorára. Lorenzo kiharcolta, hogy előre engedjenek.

– Élet-halálról van szó – kiabálta. Az első lánynak, aki épphogy leemelte a kagylót, kivette a telefont a kezéből, és az enyémbe nyomta. Amíg telefonáltam, a kiscsaj egyfolytában nyavalygott, hogy legalább a pénzét adjuk vissza.

Az irodában csak az üzlettárs volt benn. Azt mondta, apa ma egyáltalán nem megy be. Holnapig szabadságot vett ki. Valahová Karintiába ment. És persze ott nem lehet elérni, mert a mobilját megint az asztalán hagyta.

Apa állandóan megfeledkezik a mobiljáról.

– Tudat alatt szándékosan – mondja. Egyszerűen ki nem állhatja.

A társa megkérdezte, esetleg ő tudna-e segíteni.

– Sajnos nem – válaszoltam, visszaraktam a kagylót, és odaadtam a mögöttem álló, még mindig nyavalygó lánynak a pénzt.

– Na, egy éjszakát még csak kibírsz – biztatott Lorenzo, amikor felmentünk a terembe.

Makacsul ráztam a fejemet, mint egy ketrecbe zárt vadállat. Persze hogy kibírhattam volna még egy éjszakát a nénikémnél. De akkor ez számomra teljesen elképzelhetetlennek tűnt. Annyira belelovalltam már magam, és olyan pánikba estem, hogy meg voltam győződve, ha még egyszer be kell lépnem abba a borzalmas házba, elpusztulok.

Polli látta, hogy teljesen kétségbe vagyok esve. Felajánlotta, hogy ma éjszaka aludjam náluk. De Lizzi úgy gondolta, ha Polli elmeséli a szüleinek, hogy miért vitt magával, akkor ők úgyis el fognak küldeni. Ha pedig nem meséli el nekik, és a rokonaim riadót fújnak, nagyon kellemetlen helyzetbe hozzuk Polli szüleit. Merthogy az is büntethető, aki szökött kiskorút vesz magához. Nem tudom, hogy ez tényleg így van-e, de semmiképp sem akartam Pollinak bajt okozni, ezért visszautasítottam az ajánlatát.

A hátralévő három órában egyfolytában azon kattogott az agyam, hol maradhatnék addig, amíg a papa visszajön. Először természetesen a saját lakásunk jutott eszembe. Persze éjszaka nem szívesen vagyok ott egyedül, mert folyton recseg a padló, és mindig azt hiszem, hogy valaki járkál a szobákban. De a mostani helyzetemben elárvult otthonunk, recsegős padlójával, maga volt a paradicsom. És a lakáskulcs az iskolatáskámban! A bökkenő csak az, hogy Swetlanánál is van kulcs. Viráglocsolásra és portörlésre. Ha délben nem érkezem meg Annemi nénihez, és még este sem vagyok ott, logikus, hogy rögtön otthon fognak keresni. Egyből Szvetlánához rohannak, hogy kinyittassák a lakást! Én pedig nem vagyok az a mesebeli kisgida, aki az óraszekrénybe bújik.

Aztán eszembe jutott, hogy apának van a lakásához pótkulcsa az irodában. Eszembe villant, hogy bemehetnék, és titokban megszerezhetném. Aztán ezt az ötletet is elvetettem, mert fogalmam sem volt, hogy a sok íróasztalfiók közül melyikben lehet. És az üzlettárs előtt az összes fiókot titokban átkutatni, eleve lehetetlennek tűnt!

Ezután következett az az ötletem, hogy felhívom a nagymamát Mallorcán, és megkérem, hogy a következő géppel repüljön haza. De az első probléma az volt, hogy ma estig már biztosan nem érkezne meg Bécsbe, másrészt pedig – bár a nagymama különben makkegészséges – sajnos nagyothall. Kivált telefonban. Ráadásul a mallorcai vonal sem mindig a legjobb. A nagyi talán meg sem értené, mit akarok tőle.

Végül az ötödik órán kitaláltam a megoldást! Németóránk volt, Huber tanár úr éppen arról tartott előadást, hogy egy művelt ember nemcsak írásban, hanem a beszélt nyelvben is inkább az egyszerű múltat használja az összetett helyett, ekkor hirtelen eszembe jutott: elmegyek a mamához Münchenbe! Mire odaérek, este lesz! És ha ott állok előtte a Fortuna hotelben, már nem varázsolhat vissza egyszerűen Bécsbe!

Halleluja, óriási kő esett le a szívemről, amikor meghoztam ezt a döntést. Teljesen megnyugodtam, a pánik és a rossz érzés elszállt belőlem. Az eszembe sem jutott, mi lesz másnap a mamánál. Ezt, úgy véltem, neki kell majd kitalálnia. Egy kicsit reménykedtem abban, hogy egyszerűen hazajön velem Bécsbe, és az egész München-rémálmot elfelejti. Amikor az ötödik óráról kicsengettek, és Huber kibattyogott az osztályteremből, két-két puszival elbúcsúztam Pollitól és Lizzitől. Lorenzo is kapott egyet. Egyébként ez volt az első puszi, amit adtam neki. Pollitól tíz schillinget, Lizzitől tizenötöt, Lorenzótól meg harmincat kaptam – nála mindig van suska –, mert nem tudtam pontosan, mennyi pénz van otthon a perselyemben, és hogy az elég lesz-e a jegyre Münchenig. Fogalmam sem volt, mennyibe kerülnek a vonatjegyek! Aztán hazarohantam, bevágtam a táskám a sarokba, bedobáltam néhány ruhát a hátizsákba, kivégeztem a malacperselyt, soványka tartalmát a pénztárcámba tettem, az iratok közül kivettem az útlevelemet, és felhívtam a vasúti információt.

A következő intercity negyven perc múlva indult. Az azutáni már csak este, úgyhogy gyorsan elrohantam otthonról.

Miután nem voltam túl vastag, nem mertem taxit hívni, és loholtam a villamosig. Nagyon rendes volt, azonnal jött. Négy megálló után át kellett szállnom. Az már kevésbé volt rendes. Csak toporogtam kilenc hosszú percen át.

Az állomáson, a pénztárak előtt hosszú sorokban álltak az emberek, az én vonatom indulásáig pedig már csak 6 perc volt! Összeszedtem minden bátorságomat, odamentem az első szimpatikus pénztárhoz, és az éppen sorra következő férfihoz fordultam:

– Kérem, engedjen előre, különben lekésem a vonatom!

A férfi tényleg előreengedett. Három perc múlva megvolt a jegyem. És milyen sokba került! Csak egy kis apróm maradt.

Felrohantam a mozgólépcsőn, futtomban rápillantottam a táblára, hogy melyik vágányról indul a vonatom, vágtattam volna a kilences vágányhoz, de egy japán turistacsoport szekrény nagyságú bőröndökkel elállta az utamat. Végül az utolsó kocsi hátsó ajtaján még gyorsan bepréseltem magam, mielőtt az ajtó becsukódott és a vonat elindult. Hütteldorf-Hackingig csak a WC-ajtót támasztottam, és próbáltam kifújni magam. Aztán lassan elindultam előre, át két első osztályú vagonon. A harmadik kocsi már másodosztály volt. Kinéztem az egyik fülkét, ahol csak egy idős hölgy és egy úr volt. Az ablak mellett ültek. De az idős úr rögtön felállt, és így szólt:

– A gyerekek szívesen ülnek az ablaknál!

Udvariasan megköszönve elfoglaltam a helyét. Ő a hölgy mellé telepedett, aki bonbonnal kínált. Ezt még udvariasabban köszöntem meg. Egy fél vajas kenyéren kívül – málnalekvár nélkül, mert abból Gusztáv bácsi kedvessége ellenére azért sem vettem – ma mást még nem „látott”a gyomrom. Ráadásul az átvirrasztott éjszaka után holtfáradt voltam!

A férfi megkérdezte: – Hová utazik, kisasszony, így teljesen egyedül?

– Münchenbe – válaszoltam –, és mivel úgy gondoltam, pontosabb magyarázatra lenne szükség, hogy ne tekintsenek szökevénynek, még hozzáfűztem: – Az unokahúgom keresztelőjére utazom. Ugyanis van egy felnőtt nővérem! – Aztán eszembe jutott, hogy azt is el kellene magyaráznom, miért utazom egyedül, ezért így folytattam:

– A szüleim már Münchenben vannak, mert a szülés nagyon nehéz volt, a nővérem életveszélyes állapotba került!

Akkor eszembe jutott, hogy a szüleim biztosan nem hagytak volna egyedül Bécsben, így hozzáfűztem:

– Eddig a nagymamámnál voltam! – De ennek a nagymamának is el kellene utaznia Münchenbe a dédunokája keresztelőjére, ezért még hozzátettem:

– A nagymamám nem akart jönni, nem szereti a nővérem férjét, mert lángvörös a haja. És most sajnos az unokahúgomnak is vörös a haja, és a nagymama annyira babonás, hogy azt hiszi, ez az egész családra bajt fog hozni!

Tudom, hogy amit összehordtam, totál zagy vaságnak tűnik, de annyira fáradt voltam és úgy túlpörögtem, hogy a fantáziám teljesen magával ragadott.

Hogy az idős házaspár bevette-e a lökött dumát, nem tudom. A dzsekimet, amit az ülés fölé akasztottam, a fejemre húztam. Be akartam pótolni az elmaradt alvást. Már majdnem elaludtam, amikor belém hasított az érzés, mit mondok majd a határon, ha a vámos megkérdezi, tacskó létemre hogyhogy egyedül utazom? Neki nem adhatom be a vörös hajú unokahúg-mesét!

Előszedtem maradék gondolkodóképességemet, elhúztam a dzsekit az arcomból, a hátizsákból előkotortam az útlevelem, letettem az ablak melletti kis asztalkára, és azt mondtam az idős hölgynek: – Kérem, ha esetleg a határon még aludnék, legyen szíves mutassa meg a vámosnak az útlevelemet!

– Addig még három óra – nevetett a hölgy.

– Ha én egyszer lecsukom a szemem, úgy alszom, mint a bunda – mondtam. Az idős nő ismét nevetett és bólintott. Megkönnyebbülve húztam újból fejemre a dzsekit, becsuktam a szememet. Ha szerencsém van, a vámosok azt hiszik, az idős pár unokája vagyok, és nem faggatóznak. Aztán elaludtam.

3. fejezet

melyben minden abszolút másképp történik, mint ahogy képzeltem, ezért egy igen szokatlan éjszakát töltök Münchenben, és reggel rémes, mekkorát csalódom a mamában.

Úgy durmoltam Münchenig, akár egy angyal. Felébredtem ugyan egy férfihangra, aki azt dörmögte: – Jó napot kívánok, az útleveleket kérem! – Fejemet elrejtve tartottam a dzseki mögött, de a szívem hevesen vert, és zúgott a fülem. De ez csak rövid ideig tartott, mert a férfihang máris azt dörmögte: – Köszönöm, jó utat! – Aztán még azt is hallottam, hogy behúzzák a fülke ajtaját. Tovább akartam aludni. De nem sikerült, mert rettentően korgott a gyomrom. Így előbújtam fedezékemből, és reméltem, hogy az idős hölgy megint megkínál bonbonnal. De nem tette. Csak az érdekelte, jól aludtam-e, és hogy a szüleim kijönnek-e elém az állomásra. Mindkettőre igennel válaszoltam. Sajnos. Mert amikor megérkeztünk Münchenbe és kiszálltunk a vonatból, az idős férfi megkérdezte:

– Na, hol vannak a szüleid?

– Á, még biztosan nincsenek itt, mindig elkésnek, folyton várni kell rájuk! – füllentettem.

Mire az idős hölgy azt felelte:

– Itt maradunk veled, amíg meg nem érkeznek. Sosem lehet tudni, nem történt-e valami, és te még olyan kicsi vagy!

Erősködtem, hogy erre tényleg nincs szükség, de a két öreg ragaszkodott hozzá, hogy velem maradnak, amíg a szüleim megjönnek. Ez úgy hiányzott, mint púp a hátamra! De mivel már kialudtam magam, és a kis szürke agytekervényeim ismét rendben voltak, lelkesen elkiáltottam magam:

– Á, már ott is vannak! – és egy népviseletbe öltözött házaspárra mutattam, akik egy kicsit távolabb álltak tőlünk, láthatóan vártak valakit. Búcsúzóul odaintettem útitársaimnak, és odaszaladtam a házaspárhoz.

Mivel az öregek még a csomagjaikat szortírozták és közben szemmel tartottak engem, muszáj volt eljátszanom egy üdvözlési jelenetet. Ez nem volt nagy kunszt, mivel már nem hallhattak engem, mert a peronon nagy volt a zaj.

A népviseletes úrnak azt mondtam:

– Meg tudná mondani, kérem, mennyi az idő?

A férfi a csarnokban lévő nagy órára mutatott:

– A te korodban már igazán ismerhetnéd az órát! – torkollt le.

– Persze, ismerem is – válaszoltam szomorú szemekkel –, de rövidlátó vagyok, tizenhárom dioptriás a szemüvegem, és sajnos épp az imént tört el.

Szegény pasi szörnyen megsajnált, teljesen elszégyellte magát, és természetesen megmondta, hogy este negyed nyolc van. Megköszöntem neki a segítségét, és mivel közém és útitársaim közé hirtelen egy csapat szurkoló keveredett nagy zászlókkal, sörösüvegekkel és betekert transzparensekkel, kaptam az alkalmon, és berohantam a csarnokba. Hogy mit gondolhatott az idős házaspár, miután a szurkolók elvonultak, és a „szüleim” még mindig ott álltak gyerek nélkül, nem tudom. De őszintén sajnálom, hogy hazudnom kellett nekik, mert tényleg roppant kedvesek voltak hozzám.

A várócsarnokban a pénzváltónál próbáltam márkát szerezni, hogy vehessek magamnak egy szendvicset. Már nagyon lázadozott a gyomrom, majdnem rosszul lettem. A pénztáros nem volt hajlandó beváltani a pénzemet, határozottan rázta a fejét, és kijelentette:

– Csak papírpénzt!

Ott álltam tehát szendvics és pénz nélkül, még villamosjegyet sem tudtam venni! Fogalmam sem volt, hol lehet a Schelling utca, hogy a közelben van-e vagy messze! Néhány méterre tőlem állt egy fiú, pár évvel lehetett idősebb nálam, és egyfolytában engem bámult. Már akkor is ott lézengett és engem vizslatott, amikor a népviseletes párral beszéltem. Ez nagyon idegesített! Kinyújtottam rá a nyelvemet, és kimentem a csarnokból.

A bejárat előtt, a taxiállomásnál egy nő ült két bőröndön. Őt kérdeztem meg, hogy hol találom a Schelling utcát. A tér másik oldalán levő villamosmegállóra mutatott, és el akarta magyarázni, melyik villamossal menjek. Mondtam neki, hogy gyalog akarok menni. Megdicsért, merthogy szerinte a mai fiatalok már elfelejtettek járni, csak arra van energiájuk, hogy a tv előtt gubbasszanak. Aztán megmutatta az utat, hogy merre induljak. Egy gesztenyefás térre érve ismét kérdezzek meg valakit – javasolta. És az a fura fiú már megint ott állt nem messze tőlem, és bámult, mint borjú az új kapura!

Elindultam. A srác néhány méterrel mögöttem jött, végig ugyanazt a távolságot tartva, mintha egy láthatatlan zsinóron húztam volna magam után. Mi a fenét akarhat ez a fickó tőlem? Szabályosan félni kezdtem. Talán azt hiszi, hogy a valutapénztárnál egy vagyont váltottam be, és most ki akar rabolni?

Elkezdtem futni, kétszer is átmentem a másik oldalra, rövid időre egy üzlet passzázsánál fedezékbe vonultam, majd továbbszaladtam, és ismét átkacsáztam a másik oldalra. Aztán körülnéztem. Már nem láttam. Leráztam, sóhajtottam fel elégedetten.

Amikor a gesztenyefás térre értem, meg akartam kérdezni egy büfést, hogy merre kell továbbmennem. De éppen két nővel beszélgetett, valamilyen gyilkosságról sutyorogtak, ami a környéken történt. Így várnom kellett. Előttem egy halom perec! És olyan szörnyen éhes voltam! Úgy gondoltam, a két nő meg az eladó nem figyelnek. Amikor az osztálytársam, Tomi a szupermarketben csokit lopott, és az iskolában ez kiderült, Kékcinke is azt mondta, hogy azt megérti, ha egy gyerek azért lop, mert éhes, de Tomi nem éhezett, így a tette elítélendő. Úgy véltem: ha még Kékcinke is megérti, hogy egy éhes gyerek lop, akkor nem lehet olyan szörnyű, ha elcsenek egy perecet.

Így aztán – azt gondoltam – feltűnés nélkül a perecért nyúltam. Am alighogy megkaparintottam, az egyik nő máris rikácsolni kezdett:

– Hé, mit csinálsz? Micsoda kis vakarcs! Le kellene vágni az ujjad! – Megragadta a karom, és erősen tartott. Ijedtemben teljesen lebénultam. Most mindennek vége. De akkor hirtelen a bódé másik oldalán termett a fiú, odanyújtott egy márkát az eladónak, és felháborodottan így szólt:

– A húgom egyáltalán nem akart lopni! Egész idő alatt itt álltam, és vártam, hogy fizethessek!

Az eladó elvette az egymárkást, és elégedett volt. A nő ugyan még tovább zsörtölődött, hogy ő pontosan látta, hogy a fiú csak most érkezett a bódéhoz, de legalább elengedett. Az eladó csak annyit mondott:

– Fő, hogy fizettek!

A fiú megfogta a kezem, és elhúzott a büfétől. Annyira megkönnyebbültem, hogy legszívesebben cigánykereket hánytam volna. Miközben majszoltam a perecet, elmeséltem megmentőmnek, hogy miért vagyok itt, hová akarok eljutni, és miért nincs pénzem még egy perecre sem. Azt mondta, hogy szeretne megismerni, mert „szép” vagyok, de nem mert megszólítani. Aztán elkísért a Schelling utcába, egészen a Fortuna panzióig. Én pedig hálát adtam a Jóistennek, hogy a fiú személyében egy védőangyalt állított a peronra!

A szálloda előtt találkozót beszéltünk meg másnapra. Megadtam neki a szálloda telefonszámát. Megígérte, hogy másnap felhív, és azt mondta, hogy a márkát nem kell visszaadnom, a perec az ő ajándéka.

– Légy jó! – kiáltotta búcsúzáskor.

– Te is! – köszöntem, és bementem a szállodába. A bejárat mögött volt egy kis csarnok. Egy idős portás ült a pultnál, a szobakulcsokkal a háta mögött, újságot olvasott és akkor sem nézett fel, amikor köszöntem. Azt hittem, talán nagyot hall, ezért hangosabban köszöntem.

– Huber asszonyt keresem!

A portás lerakta az újságot, a kulcsos szekrénykére pillantott és közölte: – Nincs a házban.

– De itt lakik, ugye? – kérdeztem.

– Igen – morogta.

– A lánya vagyok – mondtam –, most érkeztem Bécsből vonattal.

Most először nézett rám a portás. Aztán a pult mögül elővett egy könyvet, belelapozott és közölte, hogy a mama nem jelezte, hogy mától kétágyas szobát kér, és hogy nincs is szabad kétágyas, azt meg persze nem lehet, hogy egyágyasban ketten aludjunk.

Nem akartam tovább fecsegni a pasival, kértem, hogy adja ide a mama szobakulcsát, hogy a szobában várhassak rá.

– Na látod! Ezt sem lehet! – oktatott ki. A mamának jeleznie kellett volna, hogy jövök, és hogy bemehetek a szobájába. A pulttal szembeni kanapéra mutatott: ott leülhetek és várakozhatok.

Arra számítottam, hogy a mama még biztosan a szerkesztőségben van, és kértem a portást, hogy odatelefonálhassak. Fintorogva tolta elém a telefont. Mivel nem kaptam vonalat – ugyanis olyan béna voltam, hogy ugyanazt az előhívószámot tárcsáztam, amivel Bécsből lehet telefonálni a krapek kikapta a kezemből a kagylót, sóhajtozva felhívta a számot, majd azt morogta:

– Üzenetrögzítő! A szerkesztőség csak holnap reggel kilenc órától érhető el.

Abban a reményben, hogy mama már úton van, leültem egy padra, elvettem a kis asztalról egy ősrégi újságot, belelapoztam és vártam. Negyedóra múlva egy fiatal férfi lépett a csarnokba. Igen kimerültnek tűnt. Elnézést kért az idős morcostól, hogy késett. Nem talált parkolóhelyet. A vén zsémbes veszekedett egy kicsit, hogy minden értelmes ember villamossal jár, aztán odahajolt a fiatal férfihoz, és súgott neki valamit. Közben rám nézett. A fiatal pasi szintén felém sandított. Aztán az élemedett méregzsák eltűnt egy ajtó mögött, a fiatal férfi pedig leült a pult mögötti székre. Ekkor vált világossá számomra, hogy ő az éjszakai portás.

Tovább vártam. Néhány vendég érkezett, kérték a kulcsot, és felmentek a lépcsőn. Mások lejöttek a lépcsőn, lerakták a kulcsot a pultra, és elhagyták a szállodát. Lassan kilenc óra lett. Próbáltam telepatikusán szuggerálni a mamát, és hazacsábítani. „Mama-gyere-itt-vagyok”, hajtogattam magamban, és koncentráltam. Általában nem hiszek az ilyesmiben, de vészhelyzetben az ember már bármiben képes hinni. Használni persze nem használt. Tíz óráig próbálkoztam ezzel a módszerrel, aztán feladtam, odamentem az éjszakai portáshoz, és megkérdeztem tőle, hol van a WC, mert nagyon sürgős.

Miután megkönnyebbülve visszajöttem, a portás megkérdezte: – Most mit csináljak veled?

Hallgattam, mert én magam sem tudtam, mit lehet velem kezdeni. De a portásnak beugrott valami. Adott nekem egy tábla csokit és egy dobozos limonádét. Miközben majszoltam a csokit és ittam a limót, a portás kifejtette, egyáltalán nem biztos benne, hogy mama ma még hazajön a szállodába.

– Huber asszony ugyanis gyakran alszik házon kívül – mondta. Valószínűleg olyan döbbenten néztem rá, hogy gyorsan hozzáfűzte: – Persze nem biztos, hogy ma is így lesz! – Aztán fürkészve nézett rám és megkérdezte: – Megszöktél talán? A kollégiumból?

Ráztam a fejemet, és amilyen meggyőzően csak tudtam, közöltem vele:

– Dehogy! Csak sokkal korábban érkeztem, mint ahogy megbeszéltük! – Ez tulajdonképpen nem is volt hazugság, mert a szörnyű rokonság mégsem internátus, és tényleg korábban jöttem Münchenbe! De mivel féltem egy részletesebb kihallgatástól, úgy tettem, mintha nagyon fáradt lennék. Ledobtam magam a kanapéra, becsuktam a szemem, megpróbáltam nyugodtan lélegezni, és a portásnak egy édesdeden szunyókáló gyermek képét festeni; ami nem is olyan könnyű, ha az ember szörnyen ideges és ráadásul még össze is van zavarva, meg nem érti, mit jelent az, hogy az anyja gyakran alszik „házon kívül”.

Nem tudom, mennyi idő telt el, amíg alvó gyereket játszottam a kanapén. Valamikor tényleg elszenderedtem, és teljes őrültséget álmodtam! Anna unokatesóm volt a portás, aki felhívta a rendőrséget, hogy letartóztassanak. És a rendőr, aki értem jött, úgy nézett ki, mint Kékcinke bajusszal, és azt süvöltötte, hogy három évre lecsuknak, mert az anyám házon kívül alszik.

Ez a bolond álom teljesen megizzasztott. Amikor felébredtem, a ruhám nedves volt, a hajam a homlokomhoz tapadt. Az előcsarnokban csak egyetlen lámpa égett a portásfülkénél. Az éjszakai portás még mindig a pult mögött ült. Előtte egy nő állt. Álmosan pislogva még azt hittem, hogy a mama. Hátulról, magassága és alakja alapján akár ő is lehetett volna. Már fel akartam ugrani, amikor meghallottam a hangját, és csalódottan ülve maradtam. Nem ő volt, hanem egy igen spicces rikácsoló hangú nő, aki ennyit mondott – És mi… hogy…, kedves, kedves portás, hogyhogy Hubernéra vár?

– Miatta! – mutatott felém a portás. Becsuktam a szemem, és alvást színleltem.

– Mi van ott? – kérdezte a becsípett nő. A legsötétebb sarokban ültem, és a portáspulttól valószínűleg nem lehetett látni, mi vagy ki van ott.

– Huber asszony lánya – mondta az éjszakai portás. – Eljött Bécsből! Most alszik! És fogadok, az anyjának fogalma sincs róla, hogy itt van!

Női cipő kopogását hallottam közeledni, sör szagot és meleg leheletet éreztem az arcomban. A spicces fölém hajolt, és valószínűleg alaposan megszemlélt. Aztán ismét felegyenesedett – ezt a sörszag és a meleg lehelet távolodásából gondoltam –, és azt mondta:

– A Huber ma garantáltan nem jön, annál a hogyishívják Dingsnél alszik, tudja, annál az izé Dingsnél, aki mindig érte jön. – Aztán eszébe jutott. – Bertram, valamilyen Bertramnak hívják!

– Nem tudja a telefonszámát? – kérdezte a portás.

– Én? – rikácsolt a spicces nő. – Én aztán nem! Nem az én pasim!

A portás csak sóhajtozott: mégsem hagyhat éjszakára a pádon aludni, már rég hívnia kellett volna a rendőrséget, és hogy semmiképp sem engedheti, hogy a mama szobájában aludjak, ezt a nappali portás megtiltotta. Ráadásul az idevonatkozó előírásokat nem ismeri, mert ő csak egy kisegítő éjszakai portás, akinek fogalma sincs, mit kell ilyenkor tenni. Egyébként német szakos hallgató, és ilyesmit nem tanítanak az egyetemen!

– Ne csináljon már ilyen nagy… izé… ügyet ebből! – rendelkezett a nő. – Egyszerűen azt csináljuk, hogy felviszem magamhoz a kicsikét a szobámba, és ha esetleg … ha valaki ezért magát… szóval mondja azt, hogy így beszéltem meg Hubernéval!

Aztán ismét éreztem a meleg leheletet, a sörszagot és egy kezet a vállamon, egy másikat az arcomon, az első rázogatott, a második simogatott, a spicces így szólt hozzám:

– Felkelni, drágám, én vagyok Suzi… Suzi vagyok! És most jössz velem csicsikálni!

Eljátszottam, hogy most ébredezek, pislogtam és ásítottam. A nő felhúzott a pádról, karon fogott, a másik kezébe fogta a hátizsákomat, és felbotorkáltunk a lépcsőn. Az éjszakai portás homlokát ráncolva nézett utánunk, és kiabált:

– Ez biztosan nem legális! Biztos vagyok benne, hogy ez nem legális!

Suzi csak morgott magában:

– Ugyan már, hát nem tökmindegy! A fő, hogy helyes! – Felküzdöttük magunkat a lépcsőn, és közben folyton figyelmeztetett: – Vigyázz, nehogy eless! – De inkább ő volt közel az eleséshez! Menet közben folyamatosan balra sodródott.

Ha nem húzom erősen jobbra, útközben többször is beütötte volna a fejét a falba. Az ajtónál szintén segítenem kellett, mert a kulcslyukat is néhány centivel balra keresgélte.

Már kezdtem félni, hogy Suzival egy egyszemélyes ágyat kell majd megosztanom, de szerencsére a szobában franciaágy volt, amit megkönnyebbülve nyugtáztam, miután felkapcsoltam a villanyt.

In vino veritas, állt egy régi boroskancsón, a papa gyűjteményében. Annyit tesz, hogy borban az igazság. Valószínűleg ez a sörre is igaz. Ha Suzi nem ivott volna annyi sört, biztosan nem mesél el olyan dolgokat, amiket vetkőzés közben kitálalt nekem. Nemcsak azt tudtam meg, hogy mama a mellette lévő szobában lakik, és hogy az icipici, hanem azt is, hogy ez a mamának abszolút nem számít, mert úgyis csak nagyon ritkán alszik itt. Többnyire annál a Bertram Dingsizénél alszik, akit Dingsdorfemak, Dingshofernak, vagy talán Dingsmeiernak hívnak. És hogy a mama emiatt a Dingsdorfer-hofer-meier miatt fogadta el ezt a müncheni állást! Mert szereti őt! És gyakrabban akarja látni, mint havonta egyszer, amikor a férfi Bécsbe megy.

Ez aztán a derült égből villámcsapás! Egyáltalán nem vigasztalódtam meg attól, amit ez a nőci kikotyogott. Ezt a Bertram Dings valakit ugyanis ismertem! Dingenbergnek hívják. Egy „kedves német kollégájaként” mutatta be mama, amikor egy jó évvel ezelőtt eljött hozzánk. Egy ízléstelen malacrózsaszín plüssmacit kaptam tőle ajándékba. Amikor elment, azt mondtam a mamának, hogy ez egyáltalán nem egy kedves kolléga, hanem egy mesterkélt divatmajom. Néhányszor aztán még említette mama – ha jól visszagondolok, tényleg kb. havonta egyszer –, hogy ez a Bertram ismét Bécsben van, és hogy a mama vele és más „kedves kollégákkal” elmegy este kicsit szórakozni. Egy délután azt is felvetette, hogy menjek el velük hármasban a Régi Duna kávéházba, de visszautasítottam.

– Kímélj meg ettől a majomtól! – mondtam. Nem is sejtettem, hogy a mama szerelmes belé. Ezt valószínűleg azért hallgatta el, mert rögtön az első találkozás után majomnak tituláltam. De ez persze messze nem ok arra, hogy azt is eltitkolja, hogy miatta akar Münchenbe jönni! És hogy azt hazudja, hogy elveszítheti a munkahelyét, hogy a Pängnél klassz esélyei vannak, és hogy arról van szó, hogy itt többet fog keresni, és így tehetősebbek leszünk! Ha tudtam volna, hogy valójában miért akar Münchenbe jönni, nem fogtam volna vissza magam, és lebeszélem róla! Egy divatmajom miatt még mama sem kérheti, hogy hagyjam tönkretenni az életemet!

Akinek ilyen súlyos gondolatok kavarognak a fejében, az nem tud elaludni. Főleg, ha a balján úgy horkol egy Suzi nevű nőszemély, mintha motoros fűrészt nyelt volna. Ezenkívül már a vonaton és a pádon is aludtam. Így teljesen éberen feküdtem az ágy jobb oldalán. A folyamatos horkolás közben az egyetlen változatosságot egy templom harangja jelentette, ami kedvesen közölte, ha eltelt egy negyedóra.

Miután a templomtorony két órát ütött, zajt hallottam a folyosóról. Mintha léptek lettek volna. Gondoltam, ez anya lesz. Kiosontam a folyosóra, és halkan kopogtam a szomszéd ajtón, de senki nem moccant. Hangosan nem mertem kopogni, nehogy felébresszem a többi vendéget. Így visszamentem a horkoló Suzihoz. Amikor négy óra lett, ismét zajt hallottam a folyosóról, és biztos voltam benne, hogy valaki kinyitott, majd bezárt egy szobaajtót. Újra kiosontam, és kopogtam a szomszéd szoba ajtaján. Megint semmi. Aztán eszembe jutott, hogy lent a kulcsos szekrénykénél egyértelműen kiderül, hogy megjött-e a mama. 11-es szám volt a szomszéd ajtóra írva. Ha a 11 –es fiókban nincs kulcs, a mama itt van, csak nem hallotta a halk kopogást!

Lábujjhegyen leosontam a lépcsőn. A pultnál égett lámpa, de a portás már nem ült a székén. Valahol kényelembe helyezhette magát. Odamentem a kulcsos szekrényhez. A 11-es fiókban ott volt a kulcs és egy cetlit is találtam. Először azt gondoltam, hogy az éjszakai portás felírta a mamának, hogy Suzinál vagyok. De a cetlin az állt – és nekem végigfutott a hideg a hátamon: Annemi sürgősen visszahívást kér. Ez az üzenet háromszor ismétlődött a papíron, melléírva az időpontok, amikor a hívás érkezett. Nagynéném először egy óra tízkor telefonált.

Agyilag zokni voltam, hogy erre nem számítottam. Teljesen logikus, hogy anyát hívják, ha a gyerek eltűnik. De ha indulásom előtt mindent pontosan előre átgondolok, valószínűleg akkor sem törődtem volna ezzel. Mindenesetre ez után a hülye cetli után megint pánikba estem. Az járt a fejemben, mindjárt negyedjére is telefonál a tehén, és felzargatja a portást. A végén elmondja, miért keresi a mamát. Mire a portás elárulja neki, hogy itt vagyok, de a mama nincs sehol. És akkor valami borzalmas fog történni!

Most persze, így utólag átgondolva, ez teljes baromság volt. Mi rossz történhetett volna még? Ám egy átvirrasztott éjszaka után, azt követően, hogy kiderültek a mama hazugságai, és hogy majdnem letartóztattak pereclopás miatt, valamint egy végigkoplalt vonatút és egy gyors menekülés után az ember mindent másképp lát!

Felrohantam Suzi szobájába, felkaptam a telefont az éjjeliszekrényről, és kivittem a fürdőbe. A zsinór épp olyan hosszú volt, hogy a telefont a lecsukott WC tetejére tudtam tenni, és be tudtam zárni az ajtót. Tárcsáztam a papát, és közben imádkoztam, hogy otthon legyen. Imám meghallgatásra talált. A harmadik csengés után felvette. Mondtam neki, hogy azonnal, de tényleg azonnal jöjjön értem. Mert a mama nincs itt, én egy nővel vagyok egy szobában, aki szörnyen horkol. Ráadásul Annemi néni is nemsokára telefonálni fog! És a mama nem a Päng-munka, hanem egy bizonyos Dings akárki miatt van Münchenben!

A papa először csak a pályaudvart értette. Mire végre felfogta, mi van, kezdett bepörögni: hogyhogy nem szólt még neki Annemi néni arról, hogy eltűntem, hogy ez mekkora szemétség, mégiscsak ő az apám, és joga van tudni, mi van velem. Nem hagytam, hogy tovább hergelje magát, hanem sürgettem, hogy azonnal üljön autóba. Mert én ebből a rohadt Münchenből el akarok menni! Azonnal és máris! Ha nem jön értem rögtön, nem akarok többé hallani róla! Mivel már teljesen kivoltam, és az idegeim is felmondták a szolgálatot, elkezdtem üvölteni, mire a papa megnyugtatott, hogy már az alsónadrág és a zokni a kezében van, és rohanni fog, gyors lesz, mint a tűzoltók, csak tartsak ki!

Amikor a telefonnal visszamentem a szobába, Suzi már ébren volt. Felébredt a bömbölésemre. Fogalma nem volt róla, hogy kerül egy gyerek a szobájába! De egy kis segítséggel lassan emlékezni kezdett, kivel és miért osztotta meg kétszemélyes ágyát. Mondtam neki, hogy az apám értem jön.

– Igazad van – helyeselte –, ha nekem lenne egy apám, aki értem jön, én is elvitetném magam innen. – Aztán ásítva megjegyezte, hogy a papa nyolc, fél kilenc előtt biztosan nem ér ide. Még akkor sem, ha tényleg olyan gyors, mint a tűzoltók. És addig még van időnk egy kis „szépítő alvásra” . Feküdjek csak le, csukjam be szépen a szemem, és gondoljak arra, hogy minden rendben lesz.

Követtem az utasításokat, és mivel Suzi már nem horkolt, csak halkan szuszogott, tényleg elnyomott az álom. Hogy „szépültem-e” alvás közben, nem tudom, mert arra ébredtem, hogy apa kopog az ajtón, és kéri, hogy engedjük be. Suzi visítva ugrott ki az ágyból, bemenekült a fürdőszobába, mert nem akart férfi szeme elé kerülni így „hangover” (angolul így nevezik azt, ahogyan kinéz és érez valaki, ha előző este felöntött a garatra). Én egy szempillantás alatt az ajtónál termettem, gyorsan kinyitottam, és apa nyakába ugrottam, így hát nem volt időm, hogy megnézzem magam a tükörben.

A panzió reggelizőjében ültünk, és éppen falatoztunk, amikor nagy sebbel-lobbal megérkezett anya. Teljesen fel volt dúlva! Korán reggel Dingsizétől bement a szerkesztőségbe. Ott már várta egy „sürgősen visszahívást kérek” üzenet Annemi nénitől. Épp, amikor remegő ujjakkal tárcsázta volna nagynéném számát, megcsörrent a telefon: Suzi hívta, hogy én a panzióban vagyok, és öt perccel ezelőtt a papa is megérkezett.

Apa rögtön kijelentette, hogy hazavisz Bécsbe! Mama azt válaszolta, hogy ez lehetetlen, mert a papának dolgoznia kell!

– Neked talán nem? – kérdeztem tőle egész barátságos hangon. Hogy egyszer és mindenkorra világos legyen, még hozzáfűztem:

– Annemi nénihez soha többé nem megyek! Egy percre sem!

– Ö se venne magához soha többet! – sóhajtott mama. – Épp most beszéltem vele telefonon!

Aztán azt mondta, hogy amíg nem talál lakást, addig ellakhatnék egy baráti családnál, ha nem lenne az az átkozott iskola. Aztán szólt, hogy bocsássunk meg neki egy percre, de telefonálnia kell, mert van egy fontos megbeszélése délben, amit el kell halasztania. De apa azt mondta, menjen csak el nyugodtan, mi ketten meg szépen visszamegyünk Bécsbe. Persze én is egyetértőén bólogattam.

Mama még karattyolt egy sort a baráti családról, ahol lakhatnék, és hamisíthatnánk egy igazolást a suliba. Én bőszen és elutasítóan ráztam a fejem. Aztán még azt is mondta, hogy még nem írt alá semmilyen fix szerződést a Pängnél, így ha nem tudjuk másképp megoldani, „mindent feladhat”. De eközben olyan képet vágott, mintha a fogát húznák.

– Maradj csak annál a Dingsizédnél! – vágtam oda neki. – Úgyis miatta jöttél ide!

– Kinél? – kérdezte mama nagyon idegesen.

Teljes megvetéssel válaszoltam:

– Hát a „divatmajmodnál”, Bertram kollégánál! – a „kolléga” szót külön megnyomtam.

– De drágám, honnan veszed ezt az ostobaságot? – kérdezte, és közben a homlokára ütött. Én pedig Suzi hasára böktem, mert éppen akkor lépett az asztalunkhoz, és köhécselve kérdezte:

– Na, sikerült a családi találkozó?

A mama mogorva arccal nézett rá, papa viszont barátságosan mondta:

– Kösz, hogy magához vette a lányunkat éjszakára! – Suzi nevetgélve mondta, hogy ezt a kis szívességet igazán máskor is vállalja.

– És kösz szépen, hogy felvilágosítottad a lányomat! – förmedt rá mérgesen mama.

– Jaj, istenem! Kábultságomban nem figyeltem, mit nem szabad a fiataloknak elárulni!

Azzal megfordult, és kibotorkált az étkezőből. Mama utánanézett és sóhajtozott. Papa a vállára tette a kezét, és így szólt:

– Ne csinálj drámát a dologból! Nem olyan elképzelhetetlen az, hogy egy apa két hétig vigyáz a lányára, vagy igen?

Mama megint sóhajtott.

– És két hét múlva, amikor megkezdődik a nyári szünet, már te is tudni fogod, hogy döntesz – veregette vállon apa bátorítóan.

Anya ismét sóhajtott, de most bólintott is közben. Ebben a percben nem akartam belegondolni abba, vajon milyen döntést hozhat. Pillanatnyilag őrült boldog voltam, hogy végre eltűnünk Münchenből! Méghozzá veszekedés nélkül! Én ugyanis rettentő nehezen viselem, ha veszekszünk a mamával, még akkor is, ha nagyon dühös vagyok rá, és csalódtam is benne.

4. fejezet

melyben megismerkedem egy idősebb barátnővel; merő tapintatból és kutyaszeretetből kínos helyzetbe kerülök; és papa valamivel bonyolultabb, mint ahogy gondoltam.

Ez tényleg igaz: Lakva ismerszik meg az ember! És ez még a saját apánkra is igaz! Például mielőtt beköltöztem az egy légterű lakásába (ahol kb. 4 szobát nyitottak egybe), nem is sejtettem, hogy apám mániákusan pedáns és teljesen kiakad, ha egy koszos tányért kinn hagyok, hogy ártatlan kis legyek csillapíthassák éhségüket. Ha egyetlen porszemet is talál a szőnyegen, azonnal hozza a porszívót, és képes hosszan körbe-körbe kanyarogni a csővel. A legőrültebb tünete az, hogy hetente egyszer hosszú gumikesztyűt húz, és egy extraméretű szivaccsal kisuvickolja a WC-kagylót alul bent, ott, ahol a lefolyó kanyarulata miatt WC-kefével már nem érhető el.

Arra is rá kellett jönnöm, hogy a papa sokkal rosszabbul viseli a kritikát, mint a mama. Persze hogy halálosan mérges vagyok rá, ha megígéri, hogy délben értem jön az iskolába és elvisz egy étterembe, amiért – fájó szívvel – még Lorenzo cukrászdái meghívását is le kellett mondanom, nehogy megbántsam a papát, majd loholva megérkezik egy mirelitpizzával, és a kezembe nyomja, hogy menjek haza, melegítsem meg magamnak, mert neki most fontos tárgyalása van. Teljesen fel volt háborodva, hogy ezt nem vettem szó nélkül tudomásul. Egy ilyen borzasztóan elfoglalt embernek természetes, hogy néha közbejön valami, és ezért még nem kell őt a sárga földig lehordani! Főleg nem egy nevetséges fagyizás miatt!

Mintha csak a fagyiról lett volna szó! De hát Lorenzo hívott meg! Akkor ezt még a papa nem értette, mert szörnyen uralkodtam magamon, és nem panaszkodtam neki, amiért a délutáni programjaim teljesen el vannak fuseréivá, amióta nála lakom.

Ha az embernek egy órát kell villamosoznia, hogy a suliba vagy a barátaihoz eljusson, alig lehet valamit együtt tervezni. Legfeljebb akkor, ha tényleg mindent előre megszervezünk. De Lorenzo sosem volt egy nagy szervezőzseni, ő a spontán ötletek híve. Sajnos arra meg én nem voltam képes, hogy utánamenjek, amikor három után tíz perccel felhív, hogy az uszodában van, és gyorsan menjek én is, mert nélkülem borzasztóan unatkozik. És csak fél ötig tud maradni, aztán zongoraórára kell mennie. Egy órát utazni az uszodáig, aztán egy órát vissza, csak azért, hogy egy fél órát láthassam Lorenzót, ez bizony kész őrültség lenne. De mikor ezt elmagyaráztam neki a telefonba, unalmas libának nevezett és megsértődött.

A suliban majdnem minden délelőtt hallgathattam, hogy Lizzi, Polli és Lorenzo mi mindent csinál együtt délutánonként. Engem persze azért nem hívtak fel és nem szóltak, mert „semmi különös” nem történt. Az volt a legszomorúbb, amikor megtudtam, hogy Lorenzo és Lizzi már kétszer voltak együtt moziban. Állítólag csak „véletlenül” találkoztak, de ilyen mesét csak egy naiv liba vesz be. Főleg ha ezeket a „véletleneket” titokban tartják, és csak véletlenül jön rá az ember. De nemcsak erről volt szó! Egyébként is úgy éreztem, hogy Lorenzo és köztem megváltozott valami, már nem olyan, mint régen. És köztem és Lizzi között is. Csak Pollival volt minden oké.

Egyébként arra is rá kellett jönnöm, hogy a papa szerelmi élete sokkal bonyolultabb, mint ahogy azt gondoltam. Eddig ugyanis nem sok mindent feltételezhettem, mert a papa mindig úgy tett, mint aki csak néha-néha „lángol”, egy kicsit flörtöl, ám egyébként szerzetesi életet él.

Nemcsak azért nem vettem ezt be, mert alighogy holt-fáradtan megérkeztünk Münchenből, négyszer is csörgött a telefon, és ő egymás után négyszer magyarázta el „Liesi-nyuszinak”, hogy ma tényleg nem képes „elszabadulni”, és azt sem tudja, hogy holnap mi lesz, majd mind a négy telefonálást „Én is téged”-del fejezte be, ami pimaszul rövid válasz egy szerelmi vallomásra! A helyzet csak egyre bonyolódott! Másnap papa meghitt otthonában délután öt körül csöngettek. Végre, gondoltam. Biztosan mindkét keze tele van táskával, bevásárolt, és a fülén is csomagok lógnak, ezért nem tudja elővenni a kulcsát!

Odarohantam az ajtóhoz, és kinyitottam. Ott állt valaki, akinek tényleg tele volt mindkét keze táskával, de szemmel láthatóan nem a papa volt. A szemrevaló nőszemély egyik táskájából egy esernyő fogantyúja kandikált ki, a másikból egy házi papucs orra.

Mivel a csinos nő így szólt hozzám: – Biztosan te vagy Feli –, nem gondolhattam, hogy tévedésből csöngetett be hozzánk. Így aztán kinyitottam az ajtót, és beengedtem.

Odament a padhoz, ledobta telegyömöszölt táskáit, és felsóhajtott: – Úgy látom, a papád nincs itthon, pedig megígérte, hogy négy után hazaér!

– Nekem is – mondtam, és én is sóhajtottam.

A táskák felborultak. A papucs, egy csomó összetekert zokni, két alsónadrág, egy zsebkendő, egy naptár és egy kis ébresztőóra kifordult a padlóra. Aztán egy borotva következett, majd egy csíkos pizsamanadrág is kikandikált.

– Marina vagyok – mondta a csinos nő. – Ezek a papád cuccai. Már hetek óta el akarja hozni, de úgy tűnik, nem fér bele az idejébe!

Hogy zavaromat leplezzem, lehajoltam, hogy visszadugjam papa holmijait az egyik táskába. Közben megállapítottam, hogy azokban az esernyő és a papucs mellett van még egy üveg borotvavíz, egy nyakkendő, kártya, gyomorégés elleni tabletta, egy toll, pókerkocka és két nadrágtartó. Egy fogkefét is felfedeztem! Marina leült a táskák mellé.

– Zavarok? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– A papád mesélte, hogy a szünidőig nála maradsz – mondta. Bólintottam.

– Aztán Münchenbe költözöl? – kérdezte.

Határozatlanul megvontam a vállam, és hálás voltam, amiért nem kérdezte meg, hogy ez igent vagy nemet jelent.

– Nagyon nehéz lehet – állapította meg. – Amikor én olyan idős voltam, mint te, a harmadik kerületből a kilencedikbe költöztünk. Már ettől is úgy szenvedtem, mint egy kutya.

Aztán megkérdezte, hogy ismerem-e azt a cukrászdát, ami három sarokkal arrébb van. Ott lehet kapni a legfinomabb mangófagyit az egész városban. Még nem ismertem.

Marina meghívott a fagyizóba, én meg nem húzódoztam. Nem azért, hogy megkóstoljam a város legjobb mangófagyiját, hanem hogy megmutassam a papának, „önállóan” is tudok valamit csinálni, ha ő nem ér haza a megbeszélt időre!

A cukiban – a mangófagyi tényleg csúcs volt – megtudtam, hogy egy hónappal ezelőttig Marina volt a papa barátnője, de a „Liesi-nyuszi” miatt a papa „lecserélte”. Azt is elmesélte, hogy keramikus. Van saját műterme két fazekaskoronggal.

A fazekasság engem mindig is érdekelt. De nem az a dedósoknak való, amikor agyaghurkákból összeragasztgat valamit az ember, és persze teljesen felismerhetetlen lesz. Így aztán megkérdeztem Marinát, hogy kipróbálhatnám-e egyszer a fazekaskorongját. Rögtön beleegyezett. Akár már holnap mehetek is, ha ráérek. Hát ez szuper! – gondoltam.

Papa nem volt annyira elragadtatva az ötlettől. Ez neki egyáltalán nem tetszik, morogta. Elég furcsa, ha a lánya az exbarátnőjével találkozgat! Ő nem akarja többé látni Marinát, teljesen allergiás a nőre!

– Na, szép – somolyogtam, és a telefon után nyúltam. – Felhívom, és megmondom neki, hogy allergiás vagy rá, és elég furcsának találod, ha…

Papa kitépte a telefont a kezemből. – Megbuggyantál? – kiabálta. – Milyennek akarsz beállítani?

– Olyannak, amilyen vagy – jelentettem ki közömbösen.

Végül engedett. Na jó, elmehetek Marinához fazekaskodni, ha annyira szeretnék. De ezt a Marina-barátságot „házon kívül kóstolgassam”. Ezt könnyen megígérhettem, mert Marinának sem volt sok kedve a papát „kóstolgatni”!

De ezek a kis problémák – és Lorenzo miatti bánatom – kutyafüle volt ahhoz képest, amilyen disznóságba véletlenül belekeveredtem. Azt az élményt, amit a suli vége előtt egy héttel szereztem, soha nem szeretném még egyszer átélni!

Úgy kezdődött, hogy amikor hazafelé menet leszálltam a villamosról, megszólított egy fiú. Körülbelül velem egyidős lehetett, és kifejezetten ellenszenves volt nekem, mégis hagytam, hogy hazakísérjen. Ennek három oka volt:

Először is: szomorú voltam, hogy ezen az új környéken senkit nem ismerek, és nagyon vártam már, hogy végre megismerjek egy „őslakost”.

Másodszor: a fiú borzasztó csúnya volt, szabályosan gusztustalan, és a vallástanárunkkal, aki egy nagyon kedves ember, épp aznap beszéltünk arról, hogy nemcsak azokkal kell kedvesnek lennünk, akikkel ez könnyen megy, hanem azokkal is, akikkel ezt nehéz megtenni. Mert nekik különösen szükségük van a kedvességre.

Harmadszor: a fiú egy kutyát vezetett pórázon. Egy fiatal tacskót. Én pedig imádom a kutyákat! És mielőtt felnövök, nem lehet saját kutyám, mert sem a mama, sem a papa nem kutyarajongó! Ezért keresem folyton a kapcsolatot idegen kutyákkal!

Maxinak hívták az őslakos, ronda fiút a tacskóval. Amíg a papa lakásához nem értünk, egész úton vezethettem a kutyát. De amikor megérkeztünk, és ez a Maxi egyik kezét a vállamra tette, leráztam. Ennyire azért nem kell kedvesnek lenni azokkal, akikkel ez nehezünkre esik.

Másnap Maxi már a villamosmegállóban várt. Ismét kutyával. Most nem a tacskóval volt, hanem egy óriási foltos korccsal. De valahogy nem bírt vele. Az óriási állat folyton el akart szökni. Mindenképpen a másik irányba akart menni. Nagyon komikusán néztek ki. Mikor az óriáskutya rámordult Maxira, vicsorgó fogakkal, nagyon mérgesen, még mulatságosabbak lettek. Akkor ő elengedte a pórázt, és a kutya elslisszolt. Maxi utána kiabált:

– Rohanj csak te, fránya dög!

A kutya eltűnt a következő sarkon, és Maxi halálnyugodtan, mintha mi sem történt volna, még ezek után haza akart kísérni. Megkérdezte tőlem, van-e otthon videomagnónk, és megnézhetne-e rajta egy szuperhorror filmet. Úgy tűnt, a kazetta ott lapult a farmerdzsekije alatt, mert megkocogtatta, mialatt engem kérdezett. Azt tanácsoltam, hogy először keresse meg a kutyáját! Nem hagyhatja, hogy csak úgy egyszerűen elrohanjon!

– Ne parázz már! – mondta hülyén nevetve. – Magától is hazatalál! Aztán megint elkezdett nyomulni, hogy elhozhatná-e hozzánk a szuperhorrort. Egyik karjával újból át akarta karolni a vállamat.

Azt hazudtam neki, hogy a szüleim tutira nem engednék, hogy délután tévézzek, és hogy ezenkívül egy óra múlva a fogorvosnál kell lennem. Aztán rekordidőt futottam apa házáig. Maxi még kiabált mögöttem, hogy holnap délben megint várni fog a villamosmegállóban.

Még három napig várt ott. Minden egyes alkalommal már messziről láttam, ahogy a táblának támaszkodik. Én viszont visszaültem, és elmentem a következő megállóig. Bár így az amúgy is hosszú utam további tíz perccel meghosszabbodott. De nem akartam többet találkozni ezzel a figurával. Ráadásul megint egy másik kutyával jelent meg. Egy fekete spániellel!

Senkinek sincs három kutyája! Három ilyen különböző! És mindig csak az egyikkel megy sétálni? Biztos voltam benne, hogy itt valami bűzlik. Volt is egy gyanúm. A mama mesélte egyszer, hogy Tobi bácsi, amikor még kissrác volt, más fiúkkal együtt egy parkban „eltérített” egy kutyát. Aztán, mint „becsületes megtalálók” visszavitték a gazdájának, hogy jutalmat kapjanak.

Azt gondoltam, Maxi is ebben utazik. Csak ő nem egyszer, mint Tobi bácsi, hanem nap mint nap ezt csinálja. És egy ilyen fazontól, aki így keresi meg a zsebpénzét, távol akartam tartani magam.

Egy héttel a suli vége előtt otthon voltam, és a papa irányítása alatt épp a házimunkának szenteltem magam. Vagyis ő mosogatott, én törölgettem – bár ez utóbbi csak humbug és felesleges időpazarlás: a mamával mindig hagyjuk, hogy az edények maguktól megszáradjanak. De ezt nem meséltem el a papának, mert megint tenne valami megjegyzést a mama háziasszonyi képességeire, és azt nem szeretem. Mialatt a papa lelkesen súrolta a tányérokat, mintha el akarná tüntetni a mintákat a porcelánról, én pedig az elsúrolt tányérokat fényesítgettem szépen, rendesen, a Lorenzo-problémáról beszélgettünk. Papa vigasztalt és azt mondta, annak nincs nagy jelentősége, hogy Lorenzo Lizzivel megy moziba. Szerinte én most egyszerűen „lőtávon kívül” vagyok, és a férfiak, még az ilyen fiatalok is, nagyon kényelmesek! Úgy vélik, hogy jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok. Mindenesetre, ha Lizzi eldöntötte, hogy lecsapja Lorenzót a kezemről, jelenleg ő van kedvezőbb pozícióban. De ez ellen lehet termi!

– Mi lenne, ha meghívnánk a srácot holnap a Práterbe. A vidámpark mindig vonzó!

Felháborodottan válaszoltam:

– Nem fogom megvenni Lorenzo szeretetét!

Papa erre azt mondta:

– Apropó, vásárlás! Nem felejtettél el elemet venni az ébresztőórába?

Naná, hogy elfelejtettem. Teljesen kiment a fejemből. Mivel már úgyis halálosan untam a törölgetést, és mert még csak háromnegyed hat volt, és a papához is kedves akartam lenni, amiért segíteni próbál ebben a szerelmi ügyben, így szóltam:

– Gyorsan elintézem. A műszaki bolt még nyitva van!

Felkaptam a pénztárcát, és elrohantam. A boltba loholva a sarkon egyenesen Maxiba ütköztem. Már megint egy másik kutyát sétáltatott. Egy mopszliszerűt! Maxi megragadta a karomat, megszorította, és nekem szegezte a kérdést:

– Mi bajod van velem? Miért nem szállsz le a villamosról, amikor várok rád? Azt hiszed, hülye vagyok, és nem látom, hogy rajta vagy?

Azt mondtam: – Semmi bajom veled! De most sietnem kell, a boltok mindjárt bezárnak.

El akartam merni, de Maxi nem engedett, persze sokkal erősebb volt nálam, nem tudtam kiszabadítani a karomat.

– Azonnal engedj el! – ripakodtam rá.

– De szeretnék veled menni – mondta, és egy kicsit sem engedett a szorításán.

– De én nem akarok – ordítottam, és belerúgtam a sípcsontjába, mert nagyon idegesített, hogy nem enged el.

Maxi elhúzta a képét a sípcsontja miatt, de még mindig szorított. Aztán azt mondta: – A kutyák miatt? Ők nem az én kutyáim! Csak sétáltatom őket. Idős néniknek segítek, akik nem tudják megsétáltatni kedvenceiket.

– Ja, vagy úgy! – esett le az állam, és szégyelltem magam, hogy meggyanúsítottam. És mivel a mopszliszerűség éppen hevesen nyalogatta a szandálból kilógó lábujjamat, ami nagyon csiklandozott, elkezdtem vihogni. Maxi elengedte a karomat. Leguggoltam a kutyához, és megsimogattam a fülét. Ez annyira tetszett neki, hogy még a nyála is csörgött, mint egy rossz tömítésű vízcsapnak.

– Na, menjünk a parkba! – javasolta Maxi.

Tovább vakargattam a kutyust, és elmondtam Maxinak, hogy most nem mehetek a parkba, mert elemet kell vennem az ébresztőórába, azután meg sietek haza. De ha megengedi, hogy én vezessem a kutyát, akkor eljöhet velem a boltba, és aztán hazakísérhet.

– Oké – mondta Maxi –, de menjünk már!

Felegyenesedtem, a nadrágszáramba töröltem a nyálas lábamat, és elvettem a pórázt. Alig fogtam a kezembe, Maxi elkezdett idegesen ordibálni: – Rohanj, rohanj már!

– Miért rohanjak? Hova a fenébe rohanjak? – hökkentem meg, de addigra ő már elrohant a park felé. Közben egyre közeledő rikácsoló hangot hallottam:

– Fogják meg a fiút! Kapják el! Tolvaj!

De Maxit már nem tudták elkapni, úgy elspurizott. Az emberek tátott szájjal bámultak utána, ahogy eltűnt a parkban. Mielőtt még átgondolhattam volna, mit is jelent ez az egész, már körbevett két nő és egy férfi. Az egyik nő kitépte a kezemből a pórázt, a másik szitkozódott. Olyan kedvességeket vágott a fejemhez, hogy taknyos kis kutyatolvaj, meg szemét kis dög. A férfi hátul belemarkolt a hajamba, megragadott egy göndör fürtöt, és annál fogva rángatott, mint aki megőrült. Aztán a nő, aki kitépte a kezemből a pórázt, elkezdett ordibálni:

– Rendőrség! Rendőrség! Hol van már egy rendőr? A másik, a káromkodós nő pedig azt kiabálta:

– Amikor tényleg szükség lenne egy kopóra, persze egy sincs! – A férfi, aki meg akart skalpolni, azt javasolta:

– A kapitányság úgyis itt van a sarkon, vigyük be a kis dögöt!

Ez maga volt a téboly! Az undok hajtépő végigtolt maga előtt az utcán egészen a sarokig, majd a rendőrkapitányságig. A két nő két oldalt kísért, a mopszli pedig ugatva rohangált mögöttem. Nekem csörgött a könnyem, mert a pasas durván ide-oda rángatta a fejem, miközben egy csomó hajamat kitépte. Hogy a két nő közben mit rikácsolt, nem tudom pontosan. Már csak ezekre emlékszem:

– Milyen rémes törvényeink vannak, ha egy ilyen semmirekellő kis tolvajt meg sem lehet büntetni!

Meg hogy: – Kár volt felnevelni egy ilyen kis dögöt! –

Aztán: – Mi lesz így a világból, ha a következő generáció ilyen söpredékből áll!?

Megpróbáltam hármójuknak elmagyarázni, hogy nekem semmi közöm Maxihoz, meg a kutyákhoz, mert időközben rájöttem, hogy valahogy tisztára kellene mosnom magam ebben az ügyben. A három fúria viszont nem hagyott szóhoz jutni. Ha csak egyet nyekkentem, a két nő rögtön rákezdte:

– Fogd be a szád!

A férfi pedig annál jobban tépte a hajamat.

Mindenesetre soha nem gondoltam volna, hogy az ember teljesen megkönnyebbülhet, ha átadják két rendőrnek. Majdnem hogy védőangyalaimat láttam bennük! Ők legalább hagytak beszélni. Csak sajnos nem hittek nekem. Először azt mondták, jobb lesz, ha rögtön bevallom, hogy ahhoz a bandához tartozom, akik a környék kutyáit lopják, majd „mozgó kereskedőknek” passzolják el őket, akik állatkísérletekhez adják el szegény párákat.

Ezen annyira megdöbbentem, hogy csak annyit bírtam hebegni: – Nem, nem, nem, tényleg nem.

Aztán a rendőrnő – aki tulajdonképpen nyomozó volt, nem is hordott egyenruhát – átvitt egy másik szobába, ahol egyedül voltunk.

– Jobb lenne, ha beszélnél – javasolta. Valóban jobb volt. Mindent részletesen elmeséltem neki Maxiról. Most már legalább elhitte, hogy nem tartozom a bandához, de hogy Maxi vezetéknevét és a lakcímét sem tudom, ez még mindig hihetetlen volt számára. A „rossz társaságról” nem tartott előadást. Mire végül felfogta, hogy csak egy hete lakom a papánál, már kb. 90%-ban biztos volt ártatlanságomban. Leesett neki, hogy hét nap alatt nem lehet minden gyereket megismerni a „grundon”. A fennmaradt tíz százalékról végül úgy győztem meg, hogy meséltem neki apáról. Akkor eszébe jutott, hogy futólag ismeri őt, és persze az is, hogy egy ilyen komoly, jól szituált férfi, akinek pénze, BMW-je és grafikai stúdiója van, nem nevelhet hazug gyereket. Ehhez az én „körülményeim” túl jók. Mindez persze nem igaz, de abban a helyzetben nagyon is helyénvalónak tűnt.

Végül a nyomozó felhívta apát, hogy a lánya a kapitányságon van, és jöjjön el érte.

A papa falfehér volt, amikor megérkezett. Alázatosan bólogatott, mint a „bólogató négerbaba” (négert persze nem szabad mondani, de a „színes bőrű baba” olyan bénán hangzik). Amikor a nyomozó azt tanácsolta, hogy jobban vigyázzon rám, nehogy megint belekeveredjek valamibe, egyfolytában azt hajtogatta, hogy igenis, úgy lesz. Papának alaposan fel kellene világosítania. Nagyon veszélyes lehet, ha a gyerek naiv marad, és mindenkiről csak jót feltételez.

Hazafelé menet papa kijelentette, mivel lehetetlen, hogy a világban történő összes szörnyűségről villámgyorsan felvilágosítson, ezért inkább egész héten óvni fog, mint a szeme fényét. Még akkor is, ha fogalma sincs, mikor fogja elvégezni a munkáját. De hát végül is az iskola végéig felelősséget vállalt értem, így nem hagyhat magamra, mert a végén megint történik valami. Sőt, odáig ragadtatta magát, hogy megjegyezte, talán tényleg jobb, ahogyan Annemi néni neveli a gyerekeit, mert Annával és Szofival garantáltan soha nem fordulna elő ilyesmi, nekik esélyük sincs erre. Mentségére legyen szólva: ezt a megjegyzését rögtön visszavonta.

Megpróbáltam lecsillapítani a papát:

– Nyugodt lehetsz, soha többet nem keveredek ilyesmibe! – esküdöztem neki. – Becsszó!

Papa egyáltalán nem nyugodott meg.

– Nem, nem – mondta –, mostantól minden áldott nap érted megyek az iskolába! Könnyen előfordulhat, hogy a kutyás fiú leselkedik utánad, és bosszút akar állni, mert azt hiszi, te köpted be a zsaruknak.

– Most már fogd vissza magad! – csattantam fel. – Bécsben élünk, és nem egy krimiben.

Nem vagyok kimondottan vakmerő, de abban biztos voltam, hogy ez a Maxi nem akar bosszút állni. A srác belém volt zúgva! Méghozzá fülig! Tuti, hogy járni akart velem!

És egy szerelmes ebben a helyzetben semmit sem tesz!

Épp, amikor el akartam ezt magyarázni a papának, megérkeztünk. A ház előtt ott ácsorgott a házmester az alsó szomszédunkkal, és egymást túllicitálva óbégattak:

– Na végre, hogy itt vannak! Már hívni akartuk a tűzoltókat! Ezt nem lehet kibírni! Ez a bűz! Már az ajtó alól is ömlik a füst!

– Te jóságos ég, a káposzta! – kiáltott papa. Meg sem várta, hogy hívjam a liftet, felrohant a lépcsőn. Hogy milyen őrült tempóban vágtázott fel a nyolcvannyolc lépcsőfokon, el sem tudom képzelni, de amikor a lifttel felértem, az ajtó tárva-nyitva állt, és apa már bent tüsténkedett a lakásban.

Majd elhánytam magam, amikor beléptem meghitt kis otthonunkba. Lomha füstcsíkok gomolyogtak ki a lépcsőházba.

A papa a konyha egyik sarkában állt és olyan rondán káromkodott, amit sosem képzeltem volna róla. Egy fazekat tartott a kezében, abból gomolygott a füst. Betette az edényt a mosogatóba és megnyitotta a csapot. Iszonyúan sistergett, és olyan hatalmas gőz képződött, hogy apa teljesen eltűnt mögötte. Csak a hangját hallottam:

– Ez a szép, drága lábas! Ennek annyi! És persze a káposztás kockának is!

Miután lementem a boltba, papa elkezdett káposztát párolni a vacsorához. A rendőrnő hívása annyira megijesztette, hogy elfelejtette levenni a lábast, mielőtt elindult.

Egy teljes órán át két törölközővel a kezünkben hajtottuk ki az ablakon a füstöt és a bűzt, aztán elmentünk az olasz pizzériába. Amikor hazaértünk, még mindig büdös volt egy kicsit a lakás. Főleg a sarkokban. Akinek normális a szaglása, annak ez már elviselhető volt. De szegény papa, neki szuper érzékeny az orra! Éjfélig jajgatott, hogy ettől a szörnyű bűztől rosszul van. De szerintem azért volt rosszul, mert befalt egy óriás mozzarellás, bazsalikomos pizzát, tele olajbogyóval, két nagy zsemlével, és utána még egy nagy adag tiramisut is elpusztított. Mindezek után megivott három pohár bort, mert ez a cég ajándéka volt. Papa azt mondta, nem kellene elfogadnia, de hát először is nem akarta megsérteni a házigazdát, másodszor pedig a nagy ijedség után erősítésre volt szüksége.

Egész éjszakára nyitva hagytuk az ablakokat, hogy az állítólag elviselhetetlen szag kimenjen, így aztán én reggelig nem tudtam elaludni. Mert eltekintve attól, hogy az utca, amelyben a lakás áll, még éjszaka is nagyon hangos, papa azt is kitalálta, hogy kapcsoljam le a lámpát, mert becsalogatja a bogarakat. Én viszont csak akkor tudok igazán jót aludni, ha ég az ágyam mellett a lámpa. Tudom, hogy ez nem egészen normális, de nem tudok rajta változtatni.

Apropó, ágy! Elfelejtettem megemlíteni, hogy a papa lakásában nem volt normális ágyam! Egy nagy függőágyon aludtam, amit a papa valamikor Dél-Afrikából hozott, és a szoba egyik sarkába szerelte fel. Igaz, akart nekem venni egy matracot, de észrevettem, hogy nem szeretett volna sátortábort csinálni a lakásából, az „elcsúfította” volna szellősen berendezett otthonát. Másrészről pedig kellemes volt álomba ringatnom magam. Nagyon klassz érzés! Mintha csecsemő lennék, és bölcsőben ringatnának.

A függőággyal tehát nem volt semmi bajom, amit nem mondhattam el papáról. Folyton hangsúlyozta, hogy „két hétre” egész jó kis szállást tud nekem biztosítani. Ez nagyon sértő volt: mintha azt akarta volna, nehogy elfelejtsem, hogy csak két hétig maradhatok nála, egy nappal sem tovább! Ez nagyon rosszul esett! Főleg hogy fogalmam sem volt, mi lesz a suli után.

Mamát ugyanis soha nem hívtam fel Münchenben. Ha esténként telefonált, hagytam, hogy a papával beszéljenek, én pedig leléptem a WC-be vagy a fürdőbe, és kikiabáltam, hogy sajnos pillanatnyilag nem tudok a telefonhoz menni, és majd később visszahívom. Ezt persze aztán mindig „elfelejtettem”. Kétszer egyébként én vettem fel a telefont, de nagyon szűkszavú voltam, semmit sem kérdeztem, mama pedig bűntudattal és zavartan dünnyögött valami Összevisszaságot, de semmi konkrétat nem mondott közös jövőnkről.

Akkor eldöntöttem, hogy nem fogok vele beszélni, mert még mindig nagyon dühös voltam rá, a Dingsizés ügy miatt. De valójában csak azért viselkedtem így, mert nem akartam tudni, hogy mi vár rám a nyári szünetben. Hiszen a mama lánya vagyok, tőle örököltem, hogy a kellemetlen, fenyegető dolgokat így tartsam távol magamtól.

Még a legutolsó sulinapon is csak annyi volt biztos, hogy a mama még mindig nem talált lakást, de azt sem döntötte el, hogy feladja a munkáját, és hazajön. Teljesen világos volt, hogy még mindig szereti azt a pasit. Ezt Szofitól tudtam. Hallgatózott, amikor Annemi néni és Gusztáv bácsi erről beszélgettek.

– Annemi néni – tudósított Szofi a telefonban –, imádkozik, és nagyon szurkol a mamának, hogy jöjjön össze neki. Mert Dings hogyishívják egy szolid, jómódú férfi, aki a mama életét végre a „rendes kerékvágásba” terelné. De nem állt teljesen össze a kép, mert Szofit eltiltották tőlem, semmilyen kapcsolatot nem kereshetett velem. Azt, aki a nagy-nénjétől és a nagybátyjától megszökik, kerülni kell! Lehet, hogy fertőző az ilyen viselkedés! Otthonról még csak nem is telefonálhatott. Mindig a legközelebbi fülkéből hívott. És a kevéske zsebpénzéből egy schillingnél többet nem áldozhatott erre a célra, így csak töredékét tudtam meg annak, amit Szofi kihallgatott.

5. fejezet

melyben visszaverem a testem és életem ellem őrült támadást, és papát egy olyan lépésre veszem rá, amit csak nagyon nehéz szívvel és csak az én kedvemért tesz meg.

A bizonyítványosztás napján nagyon ideges voltam. Nem a jegyek miatt, tudtam jól, mire számíthatok. Semmi rosszra egyébként. Be kell vallani, hogy sem Kékcinke, sem a Hollandi nem a tudásom értékelésében fejezte ki haragját. Azért voltam ideges, mert eltelt a „két hét”, és a papa is mondta előző nap, hogy mama másnap délelőtt az irodában hívni fogja. Akkor majd minden tisztázódik!

Bizonytalan érzésekkel ültem tehát az iskolában és hallgattam Kékcinke tanévzáró beszédét, ami ez alkalommal rövid és tömör volt. Alig húsz perc múlva már mindenki megkapta a bizijét és a szünidei jókívánságokat: „De aztán ne tessék egész nyáron a tv előtt ülni, töltsétek sok időt a szabadban!”

Papának viszont azt mondtam, hogy a bizonyítványosztás biztosan el fog húzódni, és csak 10-kor vagy kicsit később jövünk ki a suli templomából. Papa ugyanis értem akart jönni.

Most tehát ott álltam 9 után 20 perccel az iskola előtt. Lorenzo, Polli és Lizzi úgy döntöttek, elmennek egy fagyizóba, hogy megünnepeljék a vakáció kitörését. Papa úgyis mindig késik! És hát senkitől sem lehet elvárni, hogy egy órát várakozzék! OK, felhívhattam volna, de ez egyáltalán nem jutott eszembe. Arra gondoltam, hogy egy fagyira még gyorsan átugorhatok. Lorenzo egyébként is megígérte, hogy biciklivel visszahoz a sulihoz. Aznap reggel ugyanis, még mielőtt Kékcinke bejött az osztályba, volt vele egy négy-szemközti beszélgetésünk. Megesküdött, hogy csak engem szeret, és hogy „totál hülye vagyok”, ha azt hiszem, hogy Lizzi jobban bejön nála. Teljesen hidegen hagyja. Egyfolytában nyomul és próbálkozik, Lorenzo meg csak udvarias, nem akarja bunkón lekoptatni. Ezután naná, hogy elmentem a cukrászdába!

Betermeltünk egy XXL-es vaníliafagyit forró eperrel, és a szünidőről beszélgettünk. A többiek pontosan tudták, mivel fogják tölteni a vakációt. Mikor lesznek Bécsben, mikor utaznak el és hová. Polli legalábbis tudta, hogy ő sehová sem fog menni. Csak én válaszoltam minden kérdésre vállvonogatással. Lorenzo kérdezte, hogy mikor fogom végre megtudni, mi lesz a programom. Neki ezt tudnia kellene, hogy ehhez igazíthassa vidéken lakó nagymamája és nagynénje meglátogatását. Nem akarta, hogy ez megzavarja közös terveinket. Ahelyett, hogy azt válaszoltam volna, egy félóra múlva megtudom a papámtól, csak annyit mondtam:

– Fogalmam sincs! És amikor már majdnem tíz óra volt, és Lorenzo megkérdezte, hogy visszavigyen-e a sulihoz, hirtelen rávágtam:

– Más jutott az eszembe! Vigyél inkább Marinához! (Becsszó, hogy ez csak akkor jutott eszembe, mint derült égből a villámcsapás.)

Egész úton csak ültem Lorenzo mögött a biciklin, miközben a tiltott irányba haladtunk. Egyre csak azt hajtogattam magamban, hogy teljesen hibbant és lökött vagyok. Ezt egyébként Lorenzo is megjegyezte:

– Apád nagyot fog nézni, ha majd ott vár egy órát a suli előtt, és te még mindig nem jössz! – Még hozzátette: – Legalább elmehettünk volna arra, hogy szóljunk neki, ne várjon feleslegesen. – És még megkérdezte: – Miért nem akarsz vele találkozni?

– Egyszerűen nem akarok és kész – válaszoltam. Aztán még hozzátettem: – Én magam sem tudom! – Meg azt is: – Elkezdtem korongozni valamit Marinánál, és a végén még kiszárad. Ami természetesen totál baromság volt! Megint elmenekültem a problémák elől, és ameddig csak lehet, nem akartam tudni, miképpen „oldotta meg” mama a helyzetet.

Marina meg volt lepődve, amikor bevonultam hozzá, hiszen nem beszéltük meg. Éppen „késői” reggelijét fogyasztotta, és hívott, hogy én is tartsak vele. A reggeli nagyon bőséges volt: sonka, tojás, narancslé, kivi, pirítós, méz és sajt. A teraszon tömtük magunkat. Marinának gyönyörű szép háza van, hatalmas kerttel. Biztos nem a fazekaskodásból vette, ezzel nem keresi halálra magát az ember. De a szülei „jó vastagok”, tőlük kapta a házát, és az autóját is. Ha meg akar venni egy méregdrága ruhát, csak szólnia kell a szüleinek, és ők rögtön megveszik neki. De Marina ennek nem örül különösebben, mert szerinte így soha nem lesz igazán felnőtt és önálló. De nincs olyan erős, hogy visszautasítsa a szülei pénzét. Ezért aztán dilemmában van, ami ugyan luxusdilemma, de azért mégsem olyan jó.

Épp a kivihez értünk, a vitaminforráshoz, amikor csengettek az ajtón. Marina kiment megnézni, ki az, és a papával jött vissza.

Fú, papa szörnyen dühös volt!

Egy órán keresztül szidott, hogy ő úgy loholt utánam, mint egy kiskutya. Először a fagyizóba, mert sejtette, hogy biztos a tökfej barátaimmal nyomjuk magunkba a jéghideg fagyit! Ott megtudta, hogy elmentem Lorenzóval. Ketten egy biciklin! Kész őrület! Ha ez még egyszer előfordul, meglátom, mi lesz, már ha lesz egyáltalán még egyszer, mert nagyon könnyen megtörténik a baj. Aztán elment Lorenzóhoz, tőle tudta meg, hogy itt vagyok.

Le sem akart ülni az asztalhoz, úgy akart elvezetni, mint egy bűnözőt. Valószínűleg azért is, mert nem akart beszélni Marinával. De exbarátnője nagyon nyugodt és laza volt, meghívta a papát egy kávéra. Így aztán mégis leült, én pedig udvariasan bocsánatot kértem a „félreértésért”. Teljesen elfelejtettem a megbeszélésünket, füllentettem. És most végre, talán azért, mert Marina is ott volt, elhatároztam, hogy nem halogatom tovább a kérdést:

– Hívott már a mama?

Apa bólintott.

– Mit mondott? – faggattam.

Papa sóhajtott:

– Az a lakás dolog, amit akart, nem jött össze.

– Hazajön? – kérdeztem reménykedve.

Papa rázta a fejét:

– Aláírta a kiadóval a szerződést.

– És? – kérdeztem.

Papa elkezdett idegesen fészkelődni a fotelban, mint akinek sürgősen klotyóra kell mennie. Nem sok jót sejtettem!

– És? – kérdeztem újra.

– Hát igen – mondta tovább feszengve –, nem olyan könnyű ott Münchenben, és ahogy már említettem…

Marina félbeszakította:

– Ne beszélj mellé, Feli tudni szeretné, mi lesz most vele!

Papa abbahagyta a fészkelődést, rám nézett és bólintott.

– Tehát először is – mondta –. mama beíratott egy hathetes angliai táborba.

Olyan gyorsan felugrottam, hogy felborult két kávéscsésze, és azt ordítottam:

– Viccel? Ezt máris elfelejtheti! Soha-soha-soha többet nem megyek ilyen táborba! Ezt már tavaly a tudtára adtam, amikor visszajöttem abból az átkozott táborból! És neked is mondtam!

Egy ilyen tábor tényleg maga a pokol! Moslék kaja, pocsék tanárok, és egyébként is, a tanulásból épp elég nekem a tanév, nem akarok még a szünetben is leckéket.

– Nézd… – papa felállította a kávéscsészéket. – Be kell látnod, hogy… szóval, hogy…

Úgy tűnt, ő sem tudja, mit kellene belátnom.

Az asztalra könyököltem, egy halálos pillantást lövelltem felé, és azt mondtam: – Oké! Kényszerítsetek csak! Majd onnan is lelépek! Ha Annemi nénitől meg tudtam szökni, akkor a táborból is meg tudok!

Azzal beszaladtam a fazekasműhelybe, leültem egy korong mellé, és úgy püföltem egy darab agyagot, hogy szanaszét röpködött a levegőben. Mégis jól hallottam, miről beszélgetnek apával, mert az ablakok nyitva voltak.

Marina azt mondta:

– Megkérdezhetem, miért nem maradhat nálad Feli?

– Nálam? Egész nyáron? Lehetetlen, hiszen dolgoznom kell!

– Eddig az anyjánál élt, neki is mindig dolgoznia kellett!

– De augusztusra már lefoglaltam az utazásomat!

– Gyerekkel is lehet utazni! Vagy le lehet mondani a foglalást!

Aztán hosszabb előadást tartott a papának arról, hogy amióta a mama elvált, neki is rengeteg mindenről le kellett mondania, és hogy nagyon „kiakasztónak” találja, ha egy férfi elszáll magától, ha két hétig gondoskodik a gyerekéről. A végén még odavágta neki:

– Persze mit várjon az ember egy férfitól!

Én kolosszálisnak tartottam a beszédét, de hogy hatása is lesz, azt nem reméltem. Pedig volt! Papa bejött hozzám, kérte, hogy hagyjam abba az „agyagdobálást” – mert őt is telibe találta egy-két darab –, és kijelentette, hogy nem kell a táborba mennem. Maradhatok nála! Csak előtte még megállapodást kell kötnünk!

A szerződésünk első felébe nem volt nehéz beleegyeznem. El kell fogadnom, hogy papa hetente kétszer, háromszor elmegy esténként. Oké ezt beláttam, és felesleges volt tovább vitázni róla. A második résszel már annál nehezebben tudtam egyetérteni. Nem lehet kifogásom az ellen, ha az augusztusi üdülésre egy „kedves barátnőjét” is magával hozza. Biztos voltam benne, hogy ez a „kedves barátnő” Liesi-nyuszi lesz. És vele szemben, bár még sohasem láttam, voltak fenntartásaim: az örökös telefonálgatás ok miatt! De mit tehettem? Úgy gondoltam, még mindig könnyebb lesz őt kibírni, mint egy angliai tábort. Valószínűleg még az ördög öreganyjával is elmentem volna nyaralni, csakhogy ne kelljen elmennem egy ilyen angolnyelvtanulás-reggelitornával-táborba. Tehát mindkét feltételt elfogadtam, kezet ráztunk apával, és kész voltam betartani őket. Méghozzá nagyon tisztességesen!

Ezért nem is ellenkeztem, amikor két nappal később papa be akarta mutatni nekem Liesi-nyuszit. Bár már majdnem kiszaladt a számon, hogy ráérek majd a nyaralásunk előtt megismerkedni vele. Papa egy „kis közös ebédre” hívta meg a barátnőjét. Csak amikor néhány sarokkal az étterem előtt leparkoltunk, tette hozzá:

– Te.. nehogy megijedj…, lehet, hogy Liesi a fiát is magával hozza.

– Miért ijednék meg tőle? – kérdeztem óvatosan, bajt szimatolva.

– Á, felejtsd el! – legyintett papa, majd kézen fogott, és bementünk az étterembe.

– Hány éves? – kérdeztem.

– Három – válaszolta papa.

– Hároméves kis dugóknak semmi keresnivalójuk nincs étteremben – mondtam. Ez tulajdonképpen nem az én véleményem volt, a papa mondta előző este a pizzériában, ahol egy kisgyerek a szomszéd asztalnál egész idő alatt idegesítően nyafogott.

– Igen, igen – sóhajtott papa. – De Liesi azt szeretné, ha a gyerekeink megismernék egymást.

Megálltam. – Talán egy hároméves kis taknyossal barátkozzam? – kiáltottam felháborodottan.

– Nem kérek mást, csak viselkedj illedelmesen a következő egy órában.

Papa tovább vonszolt. Mikor az étterem bejáratához értünk, reménykedve megszólalt: – Hátha a nagymamánál hagyta!

De sajnos nem így történt. Pedig már majdnem azt hittem, mert az asztalnál, amelyik felé papa elindult, csak egy nő ült gyerek nélkül. A nő – becsszó – pont úgy nézett ki, ahogy elképzeltem: szőke, hullámos haj, kék szem, piros ajak, rebegő szempilla, szép dekoltázs, akár egy játék baba.

Papa az „ő Felijeként” mutatott be neki. Nekem pedig azt mondta, hogy ez itt a „kedves” Liesi. Megelégedéssel nyugtáztam, hogy nem tette hozzá, hogy az ő Liesije.

A nőd felém pillogott, megrebegtette szempilláit, és rózsapiros ajkával fuvolázta:

– Éééééédes!

Feltételeztem, hogy ezzel rám gondol, teljes személyemre, beleértve kékre festett lófarkamat és feketére lakkozott körmömet is.

Leültünk az asztalhoz. Papa Liesi-nyuszi mellé, én a papával szemben.

– Végre megismerhetlek – fordult felém Liesi. Ez úgy hangzott, mintha élete nagy álma teljesült volna. Nem tudtam igazán, mit kell erre válaszolni. De úgysem tudtam volna megszólalni, mert hirtelen iszonyú csörömpölést hallottunk. Papa összerándult egy kicsit, és olyan képet vágott, mintha a fogát húznák.

– Ó, a kis rosszcsont! – kiáltotta Liesi-nyuszi. Felugrott és gyorsan eltipegett tizenegy centis cipősarkán. Megfordultam. A teremben hátul volt egy nagy szekrény. Előtte a padlón egy halom kés, villa, kanál. Ennek a nagy halomnak a közepén állt egy gyerek. Egy nagy, tök üres evőeszköztartót fogott a kezében, és boldogan kiáltozott:

– Bumm, bumm, bumm!

A kisfiú mindkét oldalán guggolt egy-egy pincér, és savanyú képpel próbálták összeszedni a szétdobált evőeszközöket.

Liesi kiemelte a gyerekét az evőeszközrakásból, és odaszólt a pincéreknek:

– Jobban is elpakolhatnák a dolgokat, hogy gyerekek ne érjék el! Akár a szemüket is kiszúrhatják!

Az egyik pincér felpattant, hogy visszavágjon, de a társa megrántotta a nadrágszárát, és intett, hogy maradjon veszteg. Mire ő is szó nélkül folytatta az evőeszközök összeszedését.

Visszafordultam az asztalhoz. Papa lehajtott fejjel ült. Nem tudtam eldönteni, úgy néz-e ki, mint egy felhergelt bika, aki mindjárt támad, vagy mint egy alázatos férfi, aki türelmesen várja a további megpróbáltatásokat.

Igyekszem röviden összefoglalni a következő óra tortúráját: Alighogy Liesi visszahozta a törpét az asztalhoz, az ráncigálni kezdte az étlapot, de olyan erősen, hogy majd széttépte. Közben ordított:

– Spagetti, spagetti, spagetti! – Igen ám, de ez egy igazi, hagyományos bécsi étterem volt. Marhafartőtől a szalontüdőn át egészen a császármorzsáig mindenféle bécsi specialitást elkészítenek, kivéve a spagettit. Amikor ezt elmagyarázták a törpének, az szabályos dühkitörést kapott, mindkét öklével az asztalt püfölte.

Papa rászólt, hogy ezzel nem fogja elővarázsolni a spagettit. Ez annyira sokkolta a kölköt, hogy nyomban elkezdett üvölteni. Először még viszonylag visszafogottan, de aztán olyan fülsüketítően, hogy papának és Liesinek abba kellett hagyniuk az arról folytatott vitát, hogy egy ilyen meghívásnál tekintettel kell-e lenni a gyerek igényeire. Az összes többi vendég lerakta evőeszközét, és az asztalunk felé bámult.

Liesi-nyuszi addig simogatta és turbékolt az ördögfajzat-nak, míg az egy kicsit lecsillapodott. Szétsírt képét Liesi telt keblébe fúrta, és végre rendelhettünk a pincérnél, aki úgy nézett ránk, mint valami undorító csótányokra.

Az étel egy szempillantás alatt megérkezett. Ilyen gyorsan még soha, sehol nem kaptunk ebédet. A pincér valószínűleg esdekelve kérte a szakácsot, minket vegyen előre, hogy minél hamarabb eltűnjünk! A törpének Liesi semmit sem rendelt. Helyette egyfolytában suttogott:

– Majd otthon kapsz finom tésztát.

Majdnem nyugodtan befejeztük az evést, amikor a törpe hirtelen megfordult, és elkapta Liesi-nyuszi sörös poharát, hogy beleigyon.

– Pfúj, kakás – búgta Liesi, és megpróbálta kicsavarni a kezéből a poharat. De az olyan erősen szorította vaskos ujjával, hogy a korsó megbillent. Már láttam, ahogy a fél liter sör kilöttyen az asztalra, szétfolyik a térítőn, bele a tányérunkba, rá az én fél szelet rántott húsomra, a papa lazacára és a Liesi rostélyosára. Erre mindketten egyszerre elengedték a poharat, és az fel is borult.

A törpe kicsúszott anyja öléből, és az asztal alá bújt fedezékbe. Liesi-nyuszi megpróbálta papírszalvétákkal lefedni a tocsogó térítőt, miközben az asztal alá mutogatott, és meghatódva suttogta:

– Most szégyelli magát, szegény kis madárkám!

Legszívesebben a föld alá süllyedtem volna az asztallal, a sörrel teli tányérommal és a papával együtt – persze Liesi-nyuszi és a törpe nélkül. Nem vagyok különösebben szégyellős típus, de ennyi kínos helyzetet még egy elefánt sem bírna ki. Már egyetlen ember sem evett az étteremben, mindenki minket bámult, és egymás között sutyorogtak. Sőt, már áthajoltak egyik asztaltól a másikhoz. A sörözőn után a pincérek futólépésben eltűntek egy „iroda” feliratú ajtó mögött. Szerintem a főnökhöz mentek, hogy közöljék vele, többé nem urai a helyzetnek.

Az őrület tetőpontján a következő történt: Liesi-nyuszi éppen azon ügyködött, hogy papírszalvétákkal szárazra törölje az asztalt, miközben papa azt hajtogatta:

– Hagyd csak, semmi értelme!

Én a sörtengert bámultam a tányéromban, mikor hirtelen éles fájdalmat éreztem a jobb vádlimban. Egészen furcsa fájdalom, amit még sosem tapasztaltam. Mivel annyira váratlanul és felkészületlenül ért, hirtelen felordítottam.

Papa rám sziszegett: – Ne kezdd most te is!

Visszafogtam jajgatásomat, és fellibbentettem az asztalterítőt. A törpe ott guggolt, még mindig a foga közt tartotta jobb vádlimat, és gonosz pillantást vetett rám.

Felhúztam a bal lábamat, nagy lendületet vettem, és lerúgtam a veszett kis bestiát. Nem tudom, hol találtam el. Azt sem tudom, hogyan folytatódott az egész éttermi rémálom. Csak arra emlékszem, hogy a kölök elengedte a lábamat, én felugrottam, a székem felborult, és köszönés nélkül kirohantam az étteremből, miközben éktelen törpesírást, üvöltést és ordítást hallottam!

Természetesen megkérdeztem papát a történtekről, amikor kb. egy órával később hullafáradtan hazajött. Mire nagyokat sóhajtva könyörgött:

– Lányom, egy szót se erről! Szeretném elfelejteni, amilyen hamar csak lehet.

Tapintatosan, amilyen egyébként is vagyok, nem kérdezősködtem tovább. Nekem elég volt, hogy nem szidott meg „rendkívül viharos távozásom” miatt. Persze óriási szemétség lett volna, de egy ilyen apánál, aki beleszeret egy Liesi-nyusziba, sohasem lehet tudni!

Szidni így is eleget szidott a beteges rendmániája miatt. Esténként, ha otthon volt, nem győztem hallgatni:

– Ha két ember szűk helyen él együtt, tekintettel kell lenniük egymásra!

Ami valójában azt jelentette, hogy én legyek tekintettel rá, és ne legyek olyan rendetlen. Hogy ő is tekintettel lehetne az én kicsit lazább rendfelfogásomra, az persze eszébe sem jutott. Amikor erre javaslatot tettem, mereven és szigorúan kijelentette: a rendszeretet erény, a rendetlenség pedig bűn, és az erény soha nem fog meghajolni a bűn előtt! Ennyi!

Egyik éjszaka, amikor csak hánykolódtam függőágyamban – mert megint a papa nyert, és nyitott ablaknál, lámpa és bogarak nélkül aludtunk (volna) arra gondoltam, milyen szép is lenne megint a mama lakásában, az én kedves kis szobámban durmolni. Lámpa mellett! Valamennyi kedves cuccommal. Még a régi babáim és plüssállatkáim is hiányoztak, nem beszélve a könyveimről meg a rendetlen íróasztalomról! Ha újra otthon lakhatnék, Lorenzóhoz és Pollihoz is közelebb lennék. (Amióta kiderült, hogy a hülye liba nyomul Lorenzóra, Lizzi hidegen hagyott!) Ráadásul gyakrabban lófrálhatnánk együtt! Akkor könnyebben meg tudnám akadályozni, hogy Lizzi barátomra vetett csábos pillantásai célt érjenek. És az út az uszodáig, ahová a szünetben néhány osztálytársam rendszeresen jár, csak néhány perc lenne, nem pedig egy örökkévalóság.

Hirtelen eszembe jutott, hogy a papával akár be is költözhetnénk a mama lakásába! Neki is sokkal jobb lenne, tűnődtem. A rendetlenség a szobámon belül maradna, nem kellene látnia, ha nem nyitja ki az ajtót. A nyitott ablak-és a lámpa-mizéria is megoldódna. Sőt, parkolót is könnyen találna, és nem kellene minden este fél óráig a környéken köröznie. A mama lakása sokkal csendesebb is, nem hallani az autókat, és a villamos sem jár egész éjszaka. És ha netalán-tán rendetlenséget hagynék a nappaliban vagy a konyhában, azt Svetlana elpakolná, mert a mama így is, úgy is fizet neki a lakás rendben tartásáért.

Annyira belelkesedtem az ötlettől, hogy alig tudtam elaludni. Már világosodott, amikor végre elszundítottam, de még így is sokkal korábban felébredtem, mint a papa, pedig egyébként mindig ő kel elsőként. Türelmetlenül vártam, hogy végre szűnjön a halk horkolás. Hogy ezt hamarabb elérjem, egy kis dalocskát dúdolgattam magamban, aztán pedig elkezdtem köhögni. De ilyen apró zörejek egyáltalán nem zavarnak meg egy férfit, aki nyitott ablaknál, zúgó autók mellett is képes horkolni. Végül az üvegszemetet szállító autó jött a segítségemre. Bár a konténerek két sarokkal távolabb voltak, de az a pokoli zaj, amivel a zöld tartályok kiürítése járt, még a papát sem hagyta aludni. Felpattant, szitkozódott, hogy a fenébe ezekkel a konténerekkel, majd ment, hogy bezárja az ablakokat. Mire az utolsó ablak következett volna, a szemetes kocsi befejezte működését, a zajszint a szokásosra csökkent. Ezért papa újra kinyitotta az ablakokat. Amikor mindezt elvégezte, szomorúan megjegyezte:

– Na tessék, most már ébren vagyok!

– Nagyon helyes – mondtam –, úgyis valami fontosat kell megbeszélnem veled.

Papa kibotorkált a konyhába, megnyitotta a csapot, alátartotta a kávékiöntőt, és azt mondta:

– Ne kímélj!

– Át kellene költöznünk a mama lakásába – böktem ki.

Papa elzárta a csapot. – Micsoda ötlet!

– Szuper – ellenkeztem, és felsoroltam az összes előnyt, amit már korábban összeszedtem. És még hozzáfűztem: – Mamának biztosan semmi kifogása nem lenne ellene! Ha nem hiszed, hívd fel!

Papa kávét tett a kávéfőzőbe, bekapcsolta a gépet, és egyre csak a fejét rázta: – Hat lóval sem lehetne elvontatni abba a lakásba!

Arra gondoltam: – Hat ló nem segít, de én egyedül biztosan! – Nem lehet ám ilyen könnyen leszerelni, ha valamit határozottan jó ötletnek tartok. És arra már rájöttem, hogy papánál az a legjobb módszer, ha folyamatosan adagolom neki a dolgokat. Tehát ezt a témát napirenden tartottam. Ha együtt voltunk, minden percet kihasználtam, hogy felvázoljam egy szebb apa-lány kapcsolat vízióját a mama lakásában. Ez valóban hatott! Elutasító állásfoglalása napról napra enyhült, a csöpögtetős módszer hatásosnak bizonyult. Célba talált az az érvelés is, hogy a mama lakásában esténként szívesebben maradnék otthon egyedül. Be kell vallanom, hogy megállapodásunk első részét, miszerint nem duzzogok, ha a papa esténként elmegy, nem igazán tartottam be. Gyűlölök egyedül lenni éjszaka!

Csöpögtetős módszerem második hatásos csöppje Swetlana volt. Minden alkalommal, amikor lelkendezve meséltem, milyen gyorsan és szépen takarít, ráadásul a mama pénzén, és hogy az irányítása alatt én sem csinálnék mást, csak súrolnék, sikálnék, egy vágyakozó villanást fedeztem fel papa szemében.

Négy nap alatt célt értem!

– Rendben – mondta papa nagyot sóhajtva. – Akkor átmenetileg átköltözöm veled jó anyád lakásába. Pedig mennyire szeretem a saját kuckót! Látod, mit meg nem teszek érted?!

– Mert engem még a kuckódnál is jobban szeretsz – kurjantottam, majd papa karjaiba ugrottam, átöleltem a nyakát, és rácsimpaszkodtam.

– Hagyj már, mindjárt megfojtasz – nyögött, és úgy tett, mint aki gyorsan le akar vakarni magáról. Szereti a tartózkodót játszani. Pedig egy kis gyengédség neki is jót tesz!

6. fejezet

melyben tart a nyári szünet, átlátom papa nyaralási problémáit, és egy cserét ajánlok fel, azért, hogy mindketten megmeneküljünk a kis ördögfajzattól.

Papának is be kellett látnia átköltözésünk tömérdek előnyét. Valójában rengeteget fáradoztam azon, hogy erről meggyőzzem! Esténként, mielőtt hazajött, árgus szemmel átvizsgáltam a szobákat, a konyhát, és gyorsan megszüntettem minden olyan rendetlenséget, ami egy rendmániást esetleg zavarhat. Még Swetlanának is segítettem a takarításban, amikor keddenként és péntekenként nálunk dolgozott. Emiatt problémám is adódott, hiszen így egy órával lerövidítettem a munkaidejét, amiért kevesebb pénzt kapott. Sejtettem, hogy ennek nem nagyon örül. Elvégre nem jókedvből takarít idegen lakásokat, hanem azért, mert szüksége van a pénzre.

Átköltözésünk nem sokat változtatott Lorenzóval való kapcsolatomon, hiszen alighogy két napja ismét otthon laktam, és csak tíz perc séta választott el minket egymástól, ő már fel is szívódott. A szülei, valamilyen családi ok miatt, előrehozták a nyaralásukat. Tehát csak Polli maradt nekem. Vele majdnem mindennap találkoztam. Ha szép volt az idő, uszodába mentünk, ha esőre állt, meglátogattuk a nagymamáját a külvárosban. Bár nagyon szeretek uszodába járni, de a nagymamánál egyszerűen csúcs volt. Ez a bűbájos, kerekded, narancssárgára festett hajú néni mindig vaníliás kifli illatot áraszt. A metszőfogai helyén lévő protézist dróttal rögzíti. Evés után lazán kiveszi a pótfogát, megtörli a köténye sarkában, majd visszateszi. Egyszerűen elragadó! O az az igazi gyengéd és gondoskodó nagymama. Egyáltalán nem erőszakos. És milyen találó szólásokat használ! Persze nem olyan előkelőeket! Ha például valakivel váratlanul rossz dolog történik, ezt szokta mondani: „Hiányzott neki, mint üveges tótnak a hanyatt esés!” Vagy ha olyasmit hall, amit nem sokra tart, így szól: „Úgy ért hozzá, mint ló a harangöntéshez!” Amikor megettem Polli ribizlijét, és ő ezt nehezményezte, a nagyi azt mondta: „Szemesnek áll a világ!”

Polli eleinte szégyellte magát előttem a nagymama miatt.

Minden alkalommal fülig vörösödött, amikor a mamája előadta magát, vagy amikor kivette a fogát. Azt hitte, hogy én olyan finomkodó, előkelőfajta vagyok. Amikor észrevette, mennyire kedvelem, nagyon örült. Ez tényleg olyan béna dolog! Mármint az, hogy az ember sokszor csak járatja a száját, anélkül, hogy gondolkodna, és észre sem veszi, hogy közben fájdalmat okoz másoknak. Az osztályunkban például azokra a lányokra, akik olcsó és ízléstelen ruhákban járnak, gyakran mondják, hogy „kicsípte magát, mint házmester a lépcsőházban”. Ha valaki csúnyán tesz, akkor pedig megjegyzik: „úgy beszélsz, mint egy házmester”. És a Polli nagymamája házmester. Ezt nem Pollitól tudom, hanem tőle magától. Polli eltitkolta előlem. Nem is csodálkozom rajta, mikor az osztályunkban a „házmester” egy csúfnév. Azt persze nem lehet elvárni egy gyerektől, hogy kiálljon, és kijelentse, hogy ez egy oltári nagy baromság, nem kell lenézni a házmestereket, és hogy az ő nagymamája is az, és nagyon-nagyon kedves, és hogy többet soha senki se poénkodjon a házmesterekkel. Én sem lennék képes erre, pedig tutira használna!

Ha éppen nem Pollival vagy a nagyinál voltam, vagy nem Swetlanával takarítottam, akkor Marinánál fazekaskodtam. Egész sokat fejlődtem ebben a művészeti ágban: kiderült például, hogy jó a színérzékem. Anélkül, hogy dicshimnuszokat zengenék magamról, el kell mondanom, hogy az agyagtárgyaim festésénél gyönyörű színkombinációkat produkáltam. Egy ügyfél, aki Marinánál vett ajándékot a nővérének, az én tálamat választotta.

De Marina azért óva intett attól, hogy fazekas legyen belőlem, mivel nagyon keveset lehet vele keresni. És az én papám biztos nem fog olyan bőkezűen támogatni, ahogy őt a saját apja, mert az én papám „takarékos fajta”. Ezt úgy ejtette ki, mintha legszívesebben fösvényt mondott volna, ám rám való tekintettel visszafogta magát. Gyakran tett gúnyos megjegyzést exbarátjára, de soha nem volt igazságtalan! Mert papa egy kicsit tényleg zsugori. Legalábbis nem olyan nagyvonalú, mint a mamám. Ő sokkal könnyebben ad ki pénzt bármire, pedig neki kevesebb van. A mama például sosem kérdi, hogy „tényleg szükségem” van-e arra a dologra, amit venni szeretnék. Ha valami nagyon megtetszik, ő egyből megveszi. Egyszer például vett nekem egy méregdrága szandált, pedig szandálügyileg elég jól álltam. Igaz, este még vacsoráravaló sem maradt, ennek ellenére elégedetten rágicsáltuk a száraz kétszersültet savanyú uborkával. Papa ilyesmit sosem tenne. Persze nem is álmodik olyat, mint a mama, hogy csenget a végrehajtó, és a jobb kezét akarja lefoglalni!

Marina nagyon kedves volt velem. Esténként, amikor papa Liesi-nyuszihoz ment, eljött velem a pizzériába, vagy nála főztünk együtt vacsorát.

Azután mindig hazavitt, és mindaddig a ház előtt dekkolt az autóban, amíg felmentem a lépcsőn, bementem a lakásba, felkapcsoltam a villanyt, kinyitottam az ablakot és leintettem neki, hogy minden oké. De mi baj lehetett volna? Fogalmam sincs! Az én egyedül-otthon-félelmem nem betörőkről, szellemekről, csavargókról és hasonló ritkaságokról szól, inkább olyan megfoghatatlan libabőrös érzés, amitől a lábam is remeg, de valójában nem tudom megfogalmazni, mitől félek. És kevésbé lettem libabőrös, a lábam sem remegett úgy, ha az üres szobából még leintegethettem Marinának. Volt annyira tapintatos, hogy soha nem feszegette, félek-e, amikor belépek az üres lakásba. Egyszerűen csak megkért, hogy integessek neki, és én teljesítettem ezt a furcsa kérést.

Július közepe táján elkezdtem idegeskedni a nyaralás miatt. Apa ugyanis kijelentette, hogy augusztus elsején akar indulni, de még sehol semmit nem foglalt le. Még azt sem tudtam biztosan, hogy hová akarunk utazni. Beszéltünk Írországról, Portugáliáról, de a Szardínia szigetéről és Máltáról is. Néha, amikor óvatosan kérdezgettem, ő csak olyanokat válaszolt, hogy pillanatnyilag rengeteg a munkája, és az utazást talán el kell halasztani, meg hogy beeshet még egy fontos megbízás, és ahhoz is igazodnia kell. Azt, hogy a nyaralást előre vagy hátra akarja-e eltolni, egyszerűen nem bírtam belőle kiszedni, pedig nekem szörnyen fontos lett volna!

Egyébként sem vágytam különösebben egy nyár-napfény-tengerpart-nyaralásra Liesikével. Inkább az foglalkoztatott, hogy mikor látom már Lorenzót! Ő azt mondta, július 23-án érkeznek haza. Ezért nagyon rosszul jött volna ki, ha papa egy héttel előrébb hozza a nyaralásunkat, akkor ugyanis elszalasztottam volna Lorenzót. Ráadásul augusztus két utolsó hetében ő Tirolba akart utazni a nagymamájához, így épp lelépett volna, amikor én hazaérek. Tehát iskolakezdésig egyáltalán nem találkoztunk volna. Márpedig találkozni akartam vele, amilyen gyorsan csak lehet. Már úgy hiányzott, és ráadásul kiderült, hogy korábban indultak el nyaralni, hanem egészen másfelé vették az irányt. Nem Spanyolországba, hanem Görögországba, Páros szigetére, Parakia városába. Ezt egyértelműen ki lehetett következtetni a képeslap alapján, amit nekem küldött. És azt a szép képeslapot, amit Lizzi Pollinak küldött, szintén Parakiában, Páros szigetén, Görögországban adták fel. Ettől tök nyugtalan és ideges lettem. Polli persze próbált megnyugtatni, hogy egy ilyen üdülőhelyen ezer turista van, több száz hotel és panzió, és több tucat strand, egyáltalán nem biztos, hogy Lizzi és Lorenzo találkoznak. Én viszont biztos voltam abban, hogy Lizzi széllel szemben 10 kilométerről megérzi, ha Lorenzo ott van, ha pedig egyszer szagot fog, minden trükköt bevet, hogy elcsábítsa. Egyfolytában azt hajtogattam magamban, amire Lorenzo az utolsó tanítási napon megesküdött nekem. De már alig vártam, hogy eljöjjön július huszonharmadika, és kiderüljön, hogy érvényben van-e még az esküje.

A strandon sikerült leégetnem a „hátsó felemet”, mert hason fekve elaludtam a nyugágyon. Pokolian fájt! Főleg a lapockámnál és a térdhajlatban. Teljesen kikészültem.

Este papa görögdinnyeszeletekkel próbálta a fájdalmamat csillapítani. Ezt Swetlana ajánlotta. Én a nappaliban feküdtem a kanapén – alattam egy lepedő, hogy a szép bőrt ne csepegtessük le –, papa óriási dinnyeszeleteket vágott, majd pikkelyszerűen telerakta a hátamat, mintha egy óriási hidegtál lennék. Ahányszor egy hideg szelet hozzáért a forró bőrömhöz, felnyögtem, kis idő múlva pedig megkönnyebbülve sóhajtottam, mert a dinnye tényleg jótékonyan hatott. Amikor papa már egészen a vádlimig „telepakolt', így szólt:

– Te…, nyaralás ügyben az a helyzet… szóval… egy nagyon nehéz munka közepén vagyok éppen, egyáltalán nem látom át, mikor készülök el vele,… mondd csak…, nagyon nagy baj lenne, ha egyáltalán nem utaznánk el?

– Nem – mondtam –, nem olyan vészes. – Polli sem utazik sehová. És nyolc nap múlva Lorenzo is hazajön. Azt persze tapintatosan elhallgattam, hogy egy Liesi-nyuszis nyaralásról nem olyan nehéz lemondanom.

Papa megkönnyebbült. Összeszedegette a lepedőről a dinnyemagokat, és megköszörülte a torkát, majd még egyszer és aztán hozzátette:

– Őszintén szólva… nem is a munka miatt, bár… tényleg sok dolgom van.

– Hát akkor miért? – kérdeztem, oldalra fordítottam a fejem, és felnéztem rá. Láttam, hogy elvörösödik. Soha nem láttam még zavarában elpirulni.

– Na, igen – kezdte. – Liesiről van szó. Ragaszkodik hozzá, hogy a kicsit is vigyük magunkkal…, és hát, te már ismered…, akkor inkább itthon maradok.

Azonnal felpattantam az ágyról. A dinnyeszeletek szanaszét potyogtak.

– Hülyéskedik? – kiáltottam. – Nem volt elég? Nem tukmálhatja ránk azt az elkényeztetett majmot!

Papa finoman visszatolt az ágyra, restaurálta a dinnyekompozíciót, és dünnyögött valamit arról, hogy az anyák mindig jobbnak látják a saját gyereküket, mint mások.

– Anya ide vagy oda – mérgelődtem –, ez akkor is óriási szemétség. Először ragaszkodik ahhoz, hogy őt is vigyük magunkkal; majd alighogy ebbe belementéi, már azt a kis elvetemültét is vigyük! Hát ez szemtelenség, nem?

Papa sóhajtott és elmagyarázta, hogy azért ez nem egészen így van, Liesivel már tavaly télen megbeszélték, hogy majd együtt mennek nyaralni. De akkor még úgy volt, hogy kettesben utaznak, és a kicsit a nagymamánál hagyják. De amióta megtudta, hogy én is megyek, ragaszkodik hozzá, hogy akkor az ő kicsikéjét is vigyük.

Ebben a magyarázatban két dolog is zavart: egyrészt ez a „te is jössz”. Talán túlságosan érzékeny vagyok, de ezzel a papa úgy beszélt rólam, mint egy felesleges csomagról. És ez sértő, főleg mert eddig én a Liesikét tartottam felesleges keréknek. Másrészről: hogyhogy már múlt télen megígérte Liesinek ezt a nyaralást? Tavaly télen még Marinával kavart. Szerinte papa az utódját csak áprilisban ismerte meg. A felnőttek szerelmi életéhez nem sokat értek, de abban biztos voltam, hogy az egyáltalán nem tisztességes, ha valakinek egyszerre két barátnője van.

Aztán azon morfondíroztam: Ha már az apám nem tisztességes, egyszerre két malomban őröl, és a saját gyerekét felesleges csomagnak tekinti, akkor én sem leszek vele jószívű, figyelmes és együtt érző, hanem minden magyarázkodás nélkül előrukkolok azzal, amit egy ilyen rendmániás zsugori alak egyébként biztosan nem engedne meg. Tehát hűvösen, lemondó hangon azt mondtam:

– Ha már a nyaralásról le kell mondanom, szeretném, ha teljesítenéd egy másik kívánságomat.

– Persze kislányom, bármit! – kiáltotta apa boldogan. – Mi lenne az?

Előrukkoltam:

– Nem olyan nagy dolog, csak szeretnék egy bulit rendezni. A születésnapom előtt, szombaton.

– Egy gyerekbulit? Itt? – kérdezte tétován. Filmezni kellett volna, milyen savanyú képet vágott.

– Csak egy kicsit, de klasszat! – nyugtatgattam. – Mindössze hat-hét gyereket hívnék, szuper lenne! És nem is kell semmi mást venned a szülinapomra.

– De az ajándékokat már megvettem – szakított félbe apa.

Nem figyeltem oda a kifogásra, igazából nem gondoltam komolyan, hogy mentesülne az ajándékvásárlás alól. Így folytattam: – Én majd rajzolok meghívókat, te meg kinyomtatod, jó? – Papának ugyanis van egy szuper színes nyomtatója, amivel irtó klassz dolgokat lehet csinálni.

– Na, jól van – morogta. Szívesen a nyakába ugrottam volna, hogy megcsókoljam, de akkor megint tönkretettem volna a dinnyepakolást, és egyébként sem volt fontos tudnia, hogy egy születésnapi partinak sokkal jobban örülök, mint egy nyaralásnak a „bombázójával”.

A születésnapom előtti szombat július huszonötödikére esett. Naná, hogy úgy választottam ki az időpontot, hogy Lorenzo is itthon legyen, és el tudjon jönni. A szobámban lógó falinaptáron pirossal bekereteztem a csütörtök huszonharmadikát, és a legszebb írásommal hétszer odakanyarítottam: 12-KOR LORENZÓT FELHÍVNI.

Tizenkettő óra után már otthon kell lennie, ezt Pollival derítettük ki, miután érdeklődtünk a repülőtéri információnál. Naponta csak egy charterjárat érkezik Párosról Bécs-be, tizenegy előtt tíz perccel. Számolva a csomagfelvétellel, a taxihívással és a hazautazással, legkorábban délben már itthon lehet.

Egyébként őrülten készültem a bulira. Polli sokat segített. Hoztunk apa irodájából néhány köteg pipec, színes papírt, és feldíszítettük a szobát. Közben diszkréten oltottam Pollit őrült giccses ízlése miatt.

Azt is órákig számolgattuk, hogy mennyi kaját és italt vegyek. A nem romlandó dolgokat már előre megvettük és hazacipeltük. Igyekeztem nagyon takarékos lenni, Swetlánánál megrendeltem két húsos rétest, ezt megcsinálta ingyen, csak az alapanyagot vettem meg. Polli nagymamája pedig megígérte, hogy süt egy sachertortát és diós süteményt, szintén teljesen ingyen.

A meghívók szuperek lettek. Nyomtatva tízszer olyan jól néztek ki, mint rajzolva. Amikor elhoztuk őket, papa társa azt mondta, hogy igazi profi vagyok, ha még egy kicsit hozzátanulok, akkor ők akár nyugdíjba is mehetnek: én olyan jól vinném a „boltot”, hogy őket is eltartanám. De, ahogy már mondtam, a fickó egy fene nagy hízelgő.

Az volt a baj, hogy a társ egyből harminc meghívót nyomtatott. Mivel ilyen sok volt, és roppant büszke voltam, hogy milyen szépek lettek, majdnem mindet el is küldtem!

Olyan osztálytársaimnak is, akikről úgy tudtam, hogy úgyis nyaralnak, vagy semmi kedvük eljönni hozzám, vagy július huszonötödikére már rég beterveztek valamit. Csak azért, hogy lássák, milyen jól sikerültek a meghívók!

Egyébként nagyon fel voltam dobva, és a jókedvem napról napra fokozódott. De sajnos csak július huszonharmadikán délig. Akkor ugyanis izgatottan nyúltam a telefonért, és tárcsáztam Lorenzo számát. Hétszer is hagytam kicsengeni.

Még biztos nincsenek itthon, gondoltam, már épp le akartam rakni a kagylót, amikor felvette az anyukája. – Szervusz, Feli! – üdvözölt. – Hogy vagy? Rég láttalak!

Kértem, hogy hívja Lorenzót a telefonhoz. Annyira örültem, hogy végre hallhatom a hangját, hogy nem is válaszoltam, de jobb is, mert néhány másodperc múlva már nem voltam a csúcson.

Lorenzo anyukája így szólt: – Sajnos nincs itthon. Azt hiszem, uszodába ment. Vagy a sportpályára? Már korán reggel elment biciklivel, mikor bevásárolni voltam.

Nekem – ahogy mondani szokták – megállt a szívverésem. Vagy csak inamba szállt a bátorságom? Mindegy, mindenesetre nagyon furcsán éreztem magam.

– Nem most jöttek meg Görögországból? – kérdeztem, és igyekeztem, úgy-ahogy, érthetően fogalmazni.

– Dehogy! – kiáltotta Lorenzo anyukája. Aztán egy végtelenül hosszú történet következett arról, hogy már egy hete itthon vannak, mert a görögországi szállás egyszerűen nem felelt meg az ő „magasabb igényeiknek”, és hogy Lorenzo papájának már az első nap harminchét tengerisün-tüskét szedtek ki a bal lábából, ami kivétel nélkül mind beletört és tizenhétnek a helye begennyesedett. O pedig kiütést kapott a mérges medúzáktól, és magas láza lett. Lorenzo pedig hasmenést kapott, és több időt töltött az egyáltalán nem higiénikus WC-n, mint máshol. És az ecetes polipot olajjal és fokhagymás uborkával egyikőjük sem szereti!

Ezek után elhatározták, hogy megszakítják a nyaralást, és hazajönnek. Mert az egyetlen kellemes, ami Görögországban történt velük, az volt, hogy találkoztak Lizzi szüleivel. Ők is abban az időben nyaraltak ott. Aztán még dicshimnuszokat zengett Lizziről, hogy milyen bűbájos kislány. Végül így szólt:

– De hát miért is mesélem ezt neked, már óvodás korotok óta barátnők vagytok!

Letettem a telefont anélkül, hogy mondtam volna Lorenzo anyukájának, hogy a fia hívjon vissza. Berohantam a szobámba, és apró fecnikre téptem a neki címzett meghívót. A többit már rég elküldtem, csak az övét hagytam meg, mert neki személyesen akartam átadni.

Természetesen az egész partitól elment a kedvem, de tökéletesen! Legszívesebben csak bömbölve feküdtem volna az ágyamon, és átadtam volna magam az önsajnálatnak: Lorenzo már egy hete Bécsben volt, és nem is keresett engem! És Pollinál, meg a többi osztálytársunknál sem járt, arról tudtam volna.

Kétségbeesésemben felhívtam Pollit, és elmeséltem neki a történteket.

– Nyugi! – szerelt le. – Majd én mindent kinyomozok, és amint megtudok valamit, hívlak!

Egy fél óra múlva már nálunk volt, és minden szaftos részletet kiteregetett. Heves telefonálgatás útján szerezte meg az infókat. Tehát: Péter tegnap látta Lorenzót a villamoson Lizzivel. Vihogva ropit rágcsáltak, méghozzá ketten egyet: két végén kezdték, és aztán középen találkozott a szájuk. Péter ezt tapintatból elhallgatta előlem. És Marion három nappal ezelőtt felhívta Lizzít, hogy megkérdezze, nem akarja-e meglátogatni, mert nagyon unatkozik, mire Lizzi azt válaszolta: – Bocs, de Lorenzóval és a szüleivel megyek kirándulni.

Ezt szintén elhallgatták előlem.

Teljesen ki voltam bukva. Persze nem ért váratlanul a dolog, Lizzi már a parosi képeslapok óta gyanús volt. De amikor a gyanúból egyértelmű bizonyosság lesz, az nagyon vacak érzés.

Ha csak rajtam múlott volna, lefújom az egész partit. Miért kell annak ünnepelni, akinek csak sírni lenne kedve? De minden bizalmas barátom megtiltotta, hogy lemondjam a bulit. Hiszen a fáradságosan elkészített dekoráció készen volt! Már megvettem az italokat, a papírpoharakat, az összes rágcsálnivalót. Még a luxus szívószálakat is!

Papa azt mondta: – De kérlek! Először is más anyáknak is vannak szép fiai, másodszor viszont, ha annyira fontos neked ez a fickó, akkor hódítsd vissza ettől a kis Lizzi-kígyótól. Egy ilyen szép és okos kislánynak, mint te, nem lesz nehéz. És erre a célra egy születésnapi buli a legmegfelelőbb alkalom! Majd megtudja az a kis nyikhaj is, aki olyan könnyen hagyja magát elcsábítani.

Marina azt mondta: – Na ne, ez tényleg olyan kisstílű. A helyedben én egy kicsit sem mutatnám, mennyire bánt a dolog. Sőt, meghívnám ezt az átkozott Lorenzót és Lizzit is. Lazán kell felfogni az ilyesmit, ha már nem lehet rajta változtatni. Ez volt az ő saját privát módszere, így bánt papával is a tönkrement kapcsolatuk után.

Polli pedig azt mondta: – Eszedbe ne jusson! Nem ronthatod el a többiek kedvét is! Már őrülten várják a bulit! És ajándékokat is vettek neked! Mit gondolsz, hogy fognak majd pletykálni, meg sutyorogni. Azt akarod, hogy azt terjesszék, azért fújtad le a bulit, mert Lorenzo Lizzivel jár, és te szerelmi bánatodban depresszióba estél? – Pollinak ez az érve győzött meg leginkább.

Így péntek délután vettem két borítékot, belecsúsztattam a meghívókat, elmentem Lizziék házához, majd Lorenzóékhoz, és bedobtam a borítékokat anélkül, hogy becsengettem volna. Már túl késő lett volna elpostázni őket.

Hazafelé menet azon tűnődtem, hogy ki fogom-e egyáltalán bírni holnap, ha meglátom őket együtt, már ha vannak annyira pofátlanok, és idetolják a képüket. Végül arra jutottam, hogy gyakorolnom kell.

Otthon a tükör előtt gyakoroltam a „laza” pillantást. Épp, amikor már úgy gondoltam, elég jó, papa bejött a fürdőbe, aggódva rám nézett:

– Mondd csak, talán szemüvegre lenne szükséged? Úgy hunyorogsz, mint egy rövidlátó!

Nem éppen bátorító egy ilyen megjegyzés!

Ettől eltekintve, be kell vallanom, hogy a papa lelki ügyekben mindig mellém állt. Nagyon gondoskodó és segítőkész volt, folyton azon fáradozott, hogy jókedvre derítsen. Esténként otthon maradt és segített – létrával, fúrógéppel és tiplikkel – partiparadicsommá varázsolni a lakást. Szuperötletei voltak, és profin meg is valósította őket. A nappaliba még egy piros-zöld-kék-sárga-villogó lámpát is barkácsolt. Olyat, amilyenek a diszkókban vannak, amit eddig csak a tévében bámultam. És az összes bútort, ami a nappaliban útban lett volna, betolta a saját szobájába. Illetve tulajdonképpen a mama szobájába, ami olyan lett, mint egy bútorraktár. Óriási bizonyítéka volt apai szeretetének, hogy egy ilyen rendmániás, mint ő, képes egy bútorraktárban éjszakázni!

7. fejezet

amelyben apának füldugóra lesz szüksége, Lorenzo-ügyben megint minden egészen másként van, és mama újra olyan ötlettel áll elő, ami teljesen váratlan.

A szombat délelőttöt bevásárlással töltöttük. Papával elmentünk, és vettünk kenyeret, sonkát, sajtot, virslit, uborkát, paradicsomot, tojást és más partikaját. Délben elkezdtünk szendvicseket gyártani. Meg kell jegyeznem, hogy a rendmániája a szendvicskészítésnél óriási előnyt jelentett. Minden egyes darab, amit ő készített, valóságos remekmű lett! Sehol egy csepp lefolyt majonéz vagy elcsúszott uborkaszelet, sehol egyetlen ferdén vágott kolbászdarab vagy széttört tojássárgája. Mint rendbe szedett katonák, úgy sorakoztak a szendvicsek a tálcákon. Az általam fáradtságosán elkészített példányok ellenben, mint slampos civilek bukkantak fel a katonás sorban.

Amikor papa úgy vélte, most már elég a szendvicsekből, hiszen még hat-hét farkaséhes gyerek sem bír többet elpusztítani, akkor töredelmesen bevallottam, hogy talán egy kicsit többen leszünk. Úgy kilencen vagy tízen. Ekkor még tényleg úgy gondoltam, hogy legfeljebb tizenegyen vagy tizenketten jönnek el.

Papa nagyon lazán reagált bejelentésemre. Hiszen egy szerelmi bánattól szenvedő léleknek egy igazi apa nem tesz szemrehányást, csak azért, mert a vendégei létszáma megduplázódik. Úgyis azt gondolta, hogy a buli majd megvigasztal. És ha dupla annyi gyerek jön el, akkor kétszeresen megvigasztalódom.

De bizony tizenkettőnél nem álltunk meg: Péter magával hozta két unokaöccsét, Xandi szintén eljött, pedig azt hittem, hogy még Angliában van. És Verana is, aki pedig azt mondta, hogy az egész nyarat a nagymamájánál tölti tanyán. És Mauz meg Marion is beállított, akik egyébként soha sehova nem mennek hétvégén, mert minden egyes szabadnapot a szüleikkel töltenek a víkendházukban.

Egyszóval szerénységemet is beleértve összesen húszan voltunk! De hogy pozitívan nézzem a dolgokat, ez nekem tizenkilenc klassz ajándékot jelentett.

Lorenzo érkezett utolsóként. Tizenkét hosszú szárú vörös rózsával (állítólag ezek sokkal drágábbak, mint a rövidek), egy bonbonnal és egy videokazettával, amit ő maga vágott össze. Napbarnított volt, tényleg szuperül festett. Megpuszilt jobbról-balról, majd megint jobbról, mintha minden a legnagyobb rendben lenne köztünk. Megpróbáltam Marina tanácsát követni, és – miközben nagyon koncentráltam, hogy ne hunyorogjak – hűvösen megkérdeztem:

– Hát Lizzit hol hagytad?

Lorenzo teljesen megdöbbent, mintha nem értette volna, miért kérdezem ezt. De mint házigazdának nem volt időm mindent elmagyarázni. Gondoskodnom kellett a többi vendégről, ki kellett csomagolnom az ajándékokat, és természetesen udvariasan csodálkozni és örülni mindnek. Ráadásul papát is meg kellett nyugtatnom, aki a konyhában gubbasztott és azt hajtogatta:

– Nem erről volt szó! Te meghívtál egy egész hadsereget! Nem, nem, ez azért mégis túlzás!

Lorenzót le sem lehetett vakarni rólam. Mint a régi szép időkben, játszotta a hősszerelmest. Így aztán nem sokáig tudtam megőrizni közömbös hűvösségemet. Amikor még táncolni is elrángatott, és meg akart puszilni, kitörtem:

– Puszilgasd a Lizzikédet, engem meg hagyj békén!

És mert megint olyan képet vágott, mint akinek elmentek otthonról, behúztam a szobámba, lenyomtam az ágyamra, elé álltam, és a fejére olvastam:

– Te teljesen hülyének nézel? Már egy hete itt vagy Bécsben, és egyszer sem hívtál fel! Legalább szólhattál volna, hogy most Lizzivel jársz! Nagyon bénán jött ki, hogy másoktól kellett megtudnom!

Lorenzo ártatlan kék szemekkel nézett rám, és kért, hogy üljek mellé az ágyra. Leültem. Vállamra hajtotta a fejét és elmesélte, hogy Lizzivel azon a görög szigeten találkozott. És hogy ő volt az egyetlen osztrák gyerek az egész szigeten. A szüleik sajnos összebarátkoztak egymással. Ráadásul még a gyomra is fájt! Nem volt ura önmagának! A szülei pedig folyton kapacitálták, hogy ne legyen már olyan udvariatlan a kis Lizzivel. Ő Lizzivel tényleg csak udvarias volt. Akarata ellenére. De az a buta liba azt hitte, hogy szereti, és hogy ők most már együtt járnak! De Lorenzo soha-soha-soha nem mondott ilyesmit neki! Erre meg is esküdött! De hát hogy is mondhatott volna ilyet, amikor ő engem szeret! A naptárban minden eltelt napot áthúzott, és számon tartotta, hogy mennyit kell még nélkülem eltöltenie! Minden éjjel rólam álmodott!

– Na persze! És vajon miért szűnt meg ez a nagy vágyakozásod az utolsó héten?

Lorenzo hozzám simult, és azt mondta:

– Tudod, mielőtt veled találkozom, először rendbe akartam hozni a dolgot. Hogy ne legyen több zűr. Ezért találkoztam néhányszor vele, hogy értésére adjam, közte és köztem semmi sincs!

Nagyon jólesett mindezt hallanom, de azért még nem adtam be teljesen a derekam:

– Azért kellett ropit rágcsálnotok, hogy mindezt megértse?

Lorenzo felpattant. – Az az agyatlan Péter mesélte ezt neked, ugye? Ez abszolút nemigaz! Csak azért mondta, mert fülig szerelmes beléd, és szét akar minket választani!

Ez a magyarázat is hihető volt. Péter tényleg nagyon kedvel engem.

Aztán Lorenzo így folytatta: – Ha Lizzi még mindig azt hinné, hogy együtt járunk, biztosan eljött volna!

Ez is magától értetődő volt. Lizzit már óvodás kora óta ismerem, mindig is tapintatlan volt és dicsekvő. Tehát azon morfondíroztam: Ez igaz! Ha Lizzi még a barátjának tartaná Lorenzót, eljött volna vele. Mennyire örült volna, ha látja, hogy én szenvedek, miközben ők turbékolnak.

Egyszóval, hittem Lorenzónak! Legalábbis kilencven százalékban. Nem törődtem a fennmaradó tíz százalékkal, a papa javaslatát ismételgettem magamban: „Hódítsd csak vissza a fickót!”

Így aztán együtt vonultunk vissza a nappaliba, és együtt ugrándoztunk. (Táncolni ugyanis nem tudok, csak azért táncolok mégis, hogy a többiek ne tartsanak unalmas, béna libának.) Habár egész idő alatt azzal voltam elfoglalva, hogy Lorenzo kék szemébe nézzek, és mosolyogjak rá, mégis feltűnt, hogy a vendégsereg időközben nagyon hangos lett. És az is, hogy néhányan disznómód viselkednek. Le kellett venni a cipőmet, mert a bal sarkamat kegyetlenül nyomta, és ugrabugrálás közben hol nedvesnek, hol ragadósnak, hol pedig csúszósnak éreztem a padlót a lábam alatt. Amikor egy pillanatra levettem a szememet Lorenzóról, és a padlóra pillantottam, összetaposott réteseket, szétkent szendvicsdarabokat, tortakrémet és gyümölcslépocsolyákat láttam. Műanyag poharak gurultak szanaszét, a dekoráció is le volt tépkedve. Ezt a táncosok beletaposták a szétkent, összetaposott nedves masszába.

Egyszer hosszan csengettek az ajtón, én kilejtettem az előszobába Lorenzóval, hogy megnézzem, ki az. De csak az alsó szomszédot láttam, papával álltak az ajtó előtt. A szomszéd mögül leskelődött a felesége. A zene olyan hangos volt, hogy egy szót sem hallottam abból, amit mondtak, de az arcukról le tudtam olvasni, hogy fel vannak háborodva. Az alsószommal már régóta rosszban voltunk a mamával is, mert én állítólag nagy „zajkeltő” vagyok. Amikor besokallt, írt a ház-felügyelőnek egy levelet, tőle pedig kaptunk egy figyelmeztetést. Mama ezt mindig félvállról vette, de papát más fából faragták. Így neki nem meséltem el kiterjedt levelezésünket, inkább visszatáncoltam a nappaliba, és elkurjantottam magam:

– Legyetek már csendesebbek!

– Micsoda? Mi? – kiabáltak vissza.

– Halkabbnak kell lennünk! – üvöltöttem még egyszer. Lorenzo asszisztált, ő is elordította magát néhányszor.

Aztán Xandi és Verena megértették, hogy mit mondunk, és ők is óriási hangerővel adták tovább:

– Halkabban! Legyetek halkabbak!

Lassan mindenkihez eljutott a négyszeres üzenet. De ahelyett hogy csendesebbek lettek volna, a bengák elkezdték a magnóból bömbölő zenére rap ritmusban kiabálni:

– Halkabbnak lenni, halkabbnak lenni, halkabbnak kell lenni, lenni!

Én tényleg mindent megtettem, de egyszerűen nem bírtam velük. Elszabadult a pokol. Péter és Suzi elkezdtek ropival dobálózni, Angi és Konrád pedig „köpködőset” játszottak, és körülöttük mindenkit teleprüszköltek multivitaminos gyümölcslével. Pollit például teljesen teleköpködték, mire ő szörnyű dühös lett, mert félt, hogy az új ruhájából nem fognak kijönni a foltok. Egyszerűen felpofozta Konrádot, aki persze visszaütött. Péter el akarta simítani az ügyet, Konrád erre a lábára lépett. Ez teljesen kiborította Pétert. Én meg tanácstalanul álltam a fülsüketítő zűrzavarban.

Később megtudtam, hogy papa ez idő alatt a konyhában gubbasztott, bokáig érő szemétben. Vattával bedugta a fülét, és nyüszített. Ha valaki benyitott a konyhába, ő kivett a hűtőből egy doboz gyümölcslevet, odaadta a gyereknek, és tovább jajgatott. Ezt Pollitól tudom, ő róla gondoskodott egy kicsit. Én ugyanis már egyáltalán nem mertem bemenni a konyhába. Biztosan megöl, ha a közelébe kerülök, gondoltam.

Valahogy lenyugodott egy kicsit a vendégsereg. Legalábbis annyira, hogy már lehetett táncolni, anélkül, hogy verekedésbe keveredtünk volna, vagy ropit szórtak volna a szemünkbe. Úgy döntöttem, szabad folyást engedek az eseményeknek, és átadom magam a Lorenzoval való kibékülésnek!

Nem tudom, meddig élvezhettem ezt a nagyszerű érzést. Táncoltunk, arcunk összesimult. Éppen háttal voltam az ajtónak, amikor Lorenzo a fülembe kiabálta:

– Drágám, a mamád!

– Igen, mi van vele? – kiabáltam vissza.

– Itt van! – ordított.

Elengedtem őt, és megfordultam. Mama tényleg ott állt az ajtóban, és mindkét keze tele volt születésnapi ajándékokkal. Minden gyönyörűen pirosba csomagolva, rózsaszínű szalagokkal átkötve, ugyanis a piros és a rózsaszín a kedvenc színem.

Nagy nehezen utat törtem magamnak, a karjaiba ugrottam és azt ordítottam, hogy ő a legeslegszebb születésnapi ajándék nekem!

Mindenki abbahagyta a táncot, hogy élvezhessék nagy örömömet. Aztán fontoskodva papa is kisietett a konyhából, odafurakodott, és lehalkította a zenét.

Mamára mutattam, és a bámészkodókhoz szóltam:

– Ha valaki még nem tudná, ő az én drága anyukám, aki épp most érkezett Münchenből.

Az osztálytársaim ugyanis annak idején folyton pusmogtak a mamámról, mert még soha nem láttak olyan anyát, aki külföldre megy, és a lányát az apjára hagyja.

Mama azt mondta:

– A drága anyuka most egy icipici rendet rak ebben a disznóólban! – és a padlóra mutatott.

Csak néhány gyerek vágott pofákat, a többiek megdöbbenve, zavartan néztek körül, és szemmel láthatóan őszintén meghökkentek azon, amit láttak.

– Egyébként is mindjárt nyolc óra – mondta anya. – Épp ideje, hogy véget érjen a buli. Kedvesen rámosolygott a többiekre:

– Ki jelentkezik önként a takarítóbrigádba?

Először csak Polli tette fel a kezét. Aztán Suzi is késznek mutatkozott egy kis takarításra. De ő is csak azért, mert Polli odasziszegte neki, hogy legalább a legrendetlenebb disznók jelentkezhetnének takarításra.

– Urakat is szívesen alkalmazunk! – folytatta kedvesen mama.

Ekkor, kissé vonakodva bár, de Péter is csatlakozott a két lányhoz. A többiek lassan az előszoba felé szállingóztak, és kiosontak az ajtón. Lorenzo is le akart lépni, de mama észrevette, ingujjánál fogva visszatartotta:

– Szépfiú, csak nem akarsz szintén távozni? Légy szíves, hozz a konyhából két nagy szemeteszsákot, és gyújtsd össze a nagyobb szemeteket!

Lorenzo aggódó szemekkel nézett, és így szólt:

– Sajnos feltétlenül haza kell mennem. A szüleim ugyanis moziba mennek, és nekem nincs lakáskulcsom!

– Ez elég gyenge kifogás! – kiáltotta mama, miközben a szeme gúnyosan megcsillant.

Ekkor egy kicsit odébb húztam, és a fülébe súgtam:

– Épp most békültem ki vele!

Ennek persze nem sok köze volt a szemétgyűjtéshez és az elfelejtett kulcshoz, de mama mégis megértett:

– Akkor gyorsan tűnjetek el mindketten! – mondta nevetve. – Újdonsült szerelmeseket nem fogok holmi alantas munkára befogni!

Hazakísértem Lorenzót. Az „elfelejtett kulcs-mese” persze csak duma volt, mert a kulcs ott lapult a zsebében, és a szülei sem akartak moziba menni. Csak a takarítás alól akart kibújni. De mint „újdonsült szerelmes” ezt nem vettem rossz néven tőle.

Amikor a házuk elé érkeztünk, beszélgettünk még egy kicsit, aztán ő kísért vissza engem. Nem tudott elválni tőlem. Én ugyanezen oknál fogva megint hazakísértem őt. Végül, ekkor már elmúlt kilenc óra, ő még egyszer visszakísért. Merthogy sötét volt, és úgy gondolta, hogy férfi felügyelete nélkül nem indulhatok haza.

Ezután a búcsúzkodás után teljesen biztos voltam benne, hogy Lorenzo csak engem szeret és rajtam kívül senki mást. És hogy ez a szerelem örökké tartani fog! Teljesen mindegy, ki próbál majd keresztbe tenni nekünk. És hogy nagypapa és nagymama korunkban is együtt leszünk, és az unokáinknak együtt fogunk örülni. Annak idején nem kellett nagyon megerőltetni magam, hogy ilyen giccses gondolataim támadjanak. Azóta sem tudom, hogy egy viszonylag értelmes gyerek hogy lehet ilyen agyatlan.

Amikor visszatértem drága otthonomba, már csak papát találtam ott. A szemetet nagyjából eltakarították, aztán mama elment a papa lakásába, hogy kialudja magát. Pedig papa rendbe akarta szedni az ágyát, és ő is elmehetett volna a saját lakásába, de mamának semmi kedve nem volt a bútorraktárhoz. Ezenkívül kifejtette, hogy a parti a papa ajándéka volt, így a takarítás is az ő gondja. Nem akart itt éjszakázni, és vasárnap takarítónőt játszani. De hogy ne kelljen ebben a lepusztult lakásban ennünk, meghívott minket születésnapi reggelire.

– Hogy fog vasárnap reggelit venni? – kérdeztem. – Vagy feltöltve hagytad a hűtőszekrényedet? – Ez sem volt elképzelhetetlen, ha arra gondolok, hogy esetenként egyedül hagyott, és az estét a saját lakásában töltötte Liesi-nyuszival.

– Semmi más nincs otthon, csak penészes kétszersült és kamillatea – nyugtázta papa. Ebből látszik, hogy nem kényeztette el túlságosan Liesit.

– Na, akkor éljen a reggeli! – morogtam magamban.

Papa megnyugtatott:

– Nem kell aggódnod! A mamád fantasztikusan ügyes. Majd a Scalából hozat valamit.

A Scala egy ötcsillagos hotel a papa háza mellett. Hogy a mama ügyesen bánik a pénzzel, azt mindig is tudtam. Erről tanúskodott minden, amit a rózsaszín-piros csomagokban találtam. Csupa luxuscucc! Valódi selyemblúz, kecskebőr rövidnadrág, dizájnos napszemüveg, szuperfülbevaló, aranylánc és… és… és.

– Lehet, hogy tényleg így lesz – tűnődtem hangosan. – Már biztosan teljesen mínuszban van, de akkor is a „ha lúd, legyen kövér” elvet vallja.

Papa megrázta a fejét. – Már nem teheti meg! – magyarázta. – Az a Dingsizé barátja nagyon figyel, hogy okosan bánjon a pénzzel. – Megpróbálta utánozni mama hangját:

– Az én Bertramom igazi pénzügyi zseni, és olyan erős az akarata, hogy még engem is át tud nevelni!

Mivel először is nem szeretem, ha papa kigúnyolja a mamát, másodszor pedig egyáltalán nem akartam hallani Dingsdamról, ezért nem folytattam apa játékát, hanem inkább elmeséltem neki kibékülésemet Lorenzóval. Előadtam, hogy nyomult Liesi, és szegény Lorenzo alig tudta lerázni.

Papa végig bizalmatlan arcot vágott, miközben hallgatott. Ez eléggé idegesített, de nem akartam veszekedni. Egyébként is halálosan boldog voltam, hogy nem tett szemrehányást a „túl jól sikerült” buli miatt.

Vasárnap reggel keményen súroltam. Próbáltam eltüntetni a makacs foltokat az előszobapadlóról, aztán szivaccsal igyekeztem kiszedni a tortamaradékot és a dióssüte-mény-morzsát a bőr ülőgarnitúrából, és persze lemosni a tapétáról a narancssárga gyümölcsléfoltokat.

Mindezt sajnos csekély sikerrel. Papa ez idő alatt az udvaron küzdött a kukával, próbálta lenyomni a már bepakolt szemetet, mert még további négy óriási szemetes zsákot kellett valahogyan beletömnie.

Ekkor csengett a telefon. Szofi volt. Azt hittem, biztosan a buliról akar érdeklődni, mert őt Annemi néni természetesen nem engedte el, így elkezdtem mesélni. Még a Lorenzóval való kibékülésünkig sem jutottam, amikor Szofi félbeszakított, és kijelentette, hogy nem beszélhet sokáig. Gusztáv bácsi csak a vasárnapi újságért küldte le, ő meg kihasználta az alkalmat, hogy felhívjon. Ugyanis „borzasztó fontos” hírei vannak számomra.

– Bökd már ki! – kiabáltam.

Szofi kitálalt, és teljesen szíven talált. Persze megint hallgatózott. Tegnap délután mama, mielőtt a partimra jött volna, beugrott hozzájuk, és elmesélte, hogy megoldódott a lakásproblémája. Bertramnak van egy jókora háza, és két héttel ezelőtt ő is odaköltözött. Egy gyönyörű zöldövezeti villa, ahol számomra is van egy „édes” kis szoba. És tulajdonképpen nem is a születésnapom miatt jött, hanem hogy mindezt nekem kíméletesen beadja, és mindenestül elvigyen magával Münchenbe.

Remegő kézzel raktam le a telefont, és csak álltam, mint egy ló. Csak az járt a fejemben, hogy mi a fenéhez kezdjek most.

Papa visszajött az udvarról, hosszasan szidta a többi lakót, amiért nem tudnak takarékosabban bepakolni a kukákba. Én még mindig ott álltam, mint akibe villám csapott. Papa átöltözött, és azon tanakodott, hogy vigyen-e magával zakót vagy ne. Én továbbra sem tudtam megmoccanni. Papa azt hitte, hogy a szokásos vasárnap reggeli álmosság lett úrrá rajtam.

– Ébresztő, kislány! – kiabált. – A mamád már vár!

Megfogta a vállamat, és kitolt az ajtón. Én csak botladoztam mögötte. A kapuban találkoztunk a szomszédasszonnyal, papa barátságosan köszönt neki, de ő elfordította a fejét. (Egyébként mindig nagyon kedves volt papával.)

– Hülye liba – morogta. – Már a születésnapját sem ünnepelheti meg egy gyerek?!

Egész úton hallgattam. Papának ez fel is tűnt, hiszen egyébként nem vagyok egy hallgatag típus.

– Hé, kislány! – kiabálta. – Születésnapod van, és a nagy szerelmed is visszajött, legyél már legalább egy kicsit jókedvű!

Amikor nem kapott választ, tudni akarta, miért van ilyen rossz hangulatom, de amikor erre sem válaszoltam, ő is elhallgatott. Miközben az utat figyelte, szeme sarkából végig aggódó pillantásokat vetett felém.

Mivel vasárnap nincs olyan nagy forgalom, mint hétköznap, gyorsan találtunk egy kellő nagyságú parkolót, közvetlenül papa háza előtt. Mert az ő hosszú autója nem akárhová fér be.

Kiszállt a kocsiból, kinyitotta az ajtómat, kisegített az autóból, közben meghajolt, mint egy hotelboy, aki a borravalójára vár. Nagyon kedves volt tőle, hogy fel akart vidítani, de én nem akartam, hogy felvidítsanak. Kutyául éreztem magam. Még mindig a miafenét-csináljak-most gondolat járt a fejemben, és válaszra várt.

Mama telepakolta finomságokkal a hatalmas étkezőasztalt. A méregdrága, antik kínai porcelánnal tálalt, amit papa a legeslegnagyobb ünnepnapokra tartalékolt. Még eddig soha nem rukkolt elő vele, merthogy „kár érte”, mondta.

A Scalából már megérkezett a kaja. Ez nem egy háromszemélyes reggeli volt, hanem büfé egy kiéheztetett nagycsalád számára.

Nem vonakodtam, amikor anya megpuszilt, de csak eltűrtem a csókjait. Majd leültem az asztalhoz, és magam elé bámultam.

– Kicsi kincsem, mi a baj? – kérdezte mama.

Én csak tovább bambultam.

– Már reggel óta ilyen – mondta papa. – Egy szót sem lehet kihúzni belőle, amióta elindultunk otthonról!

Mama hozzám hajolt, és fel akarta emelni lehajtott fejemet. Ezt egyébként is utálom. Ekkor kitörtem. Ellöktem a kezét, és azt ordítottam:

– Ne-érj-hozzám!

– De kicsi kincsem – dadogta.

– De kislányom – hökkent meg papa.

– Mit követtem el? – sápítozott mama.

– Most már bökd ki végre! – így papa.

– Papa, neked fogalmad sincs – kiáltottam. – Mama egyáltalán nem a születésnapom miatt jött! El akar vinni Münchenbe, és nekem is annál a majomnál kell laknom! De én soha nem költözöm oda! Soha-soha! Én nálad akarok maradni!

Mama megint odahajolt hozzám, de most nem piszkált a kezével. Dőlt belőle a szó, mint a vízfolyás. Hogy én Bertramot egyáltalán nem is ismerem, az az egy-két-három alkalom, amikor találkoztam vele, túl kevés ahhoz, hogy igazi véleményem legyen róla. Csak ostoba előítéleteim vannak! Ő nagyon szereti Bertramot, és egy kiállhatatlan alakért ő sem lenne úgy oda. Papa is kész volt arra, hogy átmenetileg magához vegyen, de ezt nem várhatom el tőle tovább.

Határozottan eltoltam őt, és a papára nézve megkérdeztem:

– El kell költöznöm Dingsdamhoz, vagy nálad maradhatok?

Papa beharapta az alsó ajkát. Bizonyára nem sokáig, de nekem egy örökkévalóságnak tűnt. Végre kibökte: – Na jó, maradjunk együtt!

– Ezt nem gondolod komolyan! – kiáltotta mama.

– Nem mondtam volna, ha nem gondolnám komolyan – jelentette ki papa. Hangja roppant ünnepélyesen csengett.

– Ez abszurdum! – kiáltotta mama.

– Ha a lányom jobban szereti az abszurd dolgokat – mosolygott rám a papa –, nem tehetek ellene semmit.

– Ti ugrattok – kiabált mama. Idegesen túrt a hajába. Teljesen kétségbeesettnek tűnt.

– Most pedig nyugodj meg! – csitított papa. – Legalább megpróbáljuk. Mostanáig nem is volt olyan szörnyű. Ha éppen nem babazsúrt rendezünk, akkor egész jól kijövünk egymással!

De mama még mindig nem adta fel:

– Ha Feli ősszel itt kezdi el az iskolát, nem lesz könnyű év közben átmenni Münchenbe. Ott egészen más a tanterv, nehezen tud majd beilleszkedni.

Papa felnevetett:

– Egy évet még csak kibírunk valahogy együtt! És ha nem megy, egy évismétlés nem a világvége!

– Fogalmad sincs, mit vállalsz! – ripakodott rá mama. Ez nem hangzott valami barátságosan.

– Hogyhogy? – kérdezte papa. – Azért már egy ideje együtt vagyunk!

Töltöttem magamnak egy pohár frissen facsart narancslevet, és még mielőtt mama folytathatta volna barátságtalan megjegyzéseit, felemeltem a poharamat, rábólintottam, és azt kiáltottam: – Boldog születésnapot! Kedves volt tőled, hogy tizenkét évvel ezelőtt megszültél!

Ekkor mama sem tudott mást tenni, minthogy töltött magának egy pohárral, és koccintott velem. Miután egy kicsit közelebb kerültünk egymáshoz, végre sikerült meggyőznöm a mamát – persze ez késő délutánig tartott –, hogy azért, mert nem együtt lakunk, még élhetünk boldogan, ő Münchenben, én Bécsben. És hogy ez az egymás iránti szeretetünkön semmit nem változtat.

Ebben tényleg biztos voltam! Amilyen nagyon-nagyon én szerettem a mamát, a kifogásaim ellenére is, ugyanannyira szeretett ő is engem. Talán ő még megbocsátóbb, mint én! Én néha borzasztó mérges voltam rá, még ha csak rövid időre is. De ő soha nem haragudott rám, még egy félórára sem! Bármit követtem is el vagy tettem tönkre, bármit elszúrhattam, ő mindent megbocsátott. Egy mukkanás nélkül, egy erkölcsi prédikáció nélkül! Még azt a bizonyos anyai na-most-már-nagyon-el-vagyok-keseredve-miattad trükköt sem vetette be soha. Az én mamám nem olyan, mint a legtöbb anya! Ezen már sokszor gondolkodtam, és biztos vagyok benne, hogy a hibái ellenére sem cserélném el soha egy „normális anyára”. Messze túlszárnyal minden más anyát!

8 fejezet

melyben szerelmi ügyeim miatt csúnya históriába keveredek. Kékcinke és papa a szupermarketben jelenetet rendeznek, aminek viszont semmi köze nincs a torkomhoz.

A szünidő Bécsben fantasztikusan telt! Igazi királynői életem volt! Lorenzo-uszoda-Marina-Polli és mindehhez még egy többnyire kedves apa. Kisebb összetűzéseink persze voltak, főleg amiatt, hogy mindig spórolni próbáltam a rendrakásra szánt idővel. Ki az, aki még elmosogatja a tányérokat, amikor Lorenzo már türelmetlenül vár az ajtóban? Ki az, aki még összeszedi az elgurult gyöngyöket, amikor Marina telefonál, hogy azonnal menjek, mert félóra múlva veszi ki a kemencéből a festett cserepeket? És papa sokszor nagyon igazságtalan volt! Az fel sem tűnt neki, hogy rendszeresen elmegyek bevásárolni, elhozom az ingeit a mosodából, elviszem cipészhez a papucsait, gondosan locsolok minden virágot, sőt még tápoldatozom is őket – persze kizárólag természetes anyaggal. Az én kedves apám csak arra figyelt, amit éppen nem csináltam meg. De amikor mindezt felhány forgattam neki, legalább elismerte, és bocsánatot kért.

Lizzit egész szünidőben egyszer sem láttam. A többiek azt mondták, hogy elutazott az anyukájával és a testvéreivel Burgenlandba, és a Neusiedler-tóban pancsol a térdig érő vízben.

A szünet utolsó két hetét Lorenzo nélkül kellett eltöltenem, mert elutazott a nagymamájához Tirolba. Persze nem szívesen ment, legalábbis erre megesküdött az elutazása előtt, de muszáj, mert a nagymamája már tavaly ősz óta arra készül, hogy majd nyáron láthatja az unokáját.

Lorenzo csak a suli előtti napon, késő este érkezett meg Bécsbe. Akkor még felhívott, és megbeszéltük, hogy megint úgy fogunk ülni, mint tavaly. Ő mellettem, előttem Polli, Lorenzo előtt Péter.

Hogy mi lesz Lizzivel, aki tavaly mögöttem ült, arról nem beszéltünk. Teljesen természetesnek tartottam, hogy nagyon mérges lesz ránk, ezért majd keres egy távolabbi helyet magának.

Hát igen, aztán jött az első nap! Gyönyörű nyári napsütés! Már nagyon örültem, hogy kilenc hét után újra elkezdődik a suli, jókedvűen indultam reggel. Néhány perccel később kanyarodtam be a sarkon, mint ahogy Lorenzóval és Pollival megbeszéltük. (Persze azért, mert otthon még néhány hajtincsemet kékre és zöldre kellett festenem.) Lorenzo, Polli és Péter már vártak. Már épp oda akartam futni hozzájuk, amikor a másik irányból felbukkant Lizzi, új göndör frizurával, méregzöld fehérpöttyös ruhában. Lassítottam, vártam, hogy bemenjen a kapun, és csak utána akartam odamenni Lorenzóhoz. Nem olyan egyszerű, amikor egy régi barátság egyszer csak véget ér!

De Lizzinek esze ágában sem volt elkerülni Lorenzót, egyenesen odament hozzá. Karon fogta, és már el is tűntek a kapu mögött. Polli és Péter tátott szájjal néztek utánuk.

– Ez nem lehet igaz! – mondta Polli, amikor teljesen elképedve én is odaértem. Péter vigyorogva megjegyezte: – Én előre megmondhattam volna!

Nem kérdeztem meg, miért tudta volna mindezt előre, egyszerűen csak bementem kettejük között az osztályba. Polli szokásos „Mi a fene ez” kérdésére sem válaszoltam. Ugyanis fogalmam sem volt, hogy mi a fenét jelentsen ez.

Lorenzo és Lizzi a középső ablaknál álltak. Lizzi még mindig fogta Lorenzo egyik karját, és egyfolytában beszélt hozzá. De ahhoz túlságosan halkan, hogy egyetlen szót is érteni lehessen belőle.

– Gyere, öregem! – szólt Polli. – Mi legalább tudjuk, hol a helyünk!

Leült a régi helyére, én meg mögé. Péter Polli mellett foglalt helyet. Ekkor már Kékcinke is bejött, és kifejtette, menynyire örül, hogy mindannyian egészségesek és vidámak vagyunk, és szólt, hogy mindenki gyorsan foglalja el a helyét. Vége a nyári lustálkodásnak, megint mindenkinek figyelnie kell és a tanulásra koncentrálni, és az elraktározott energiát tudása gyarapítására fordítani. A szokásos év eleji blabla.

Mindenki eleget tett Kékcinke felszólításának, kivéve Lorenzót és Lizzit. Ők még mindig ott álltak az ablakban, Lizzi tovább duruzsolt Lorenzónak. Még három hely volt szabadon, az egyik mellettem, és az első padban két hely.

Kékcinke odakiáltott nekik: – Na mi az, ti nem találjátok a helyeteket?

Lizzi megfogta Lorenzo kezét, és elindult az első pad felé. Lorenzo vidáman lépkedett mögötte, de amikor Lizzi leült, irányt váltott, odajött hozzám, és lehuppant mellém.

– Ez megvan – súgta oda.

Polli hátrafordult, és rám hunyorgott. Ez annyit jelentett: Na tessék, örülhetsz, te győztél! A felszabadult öröm azért nem tört ki belőlem, mert úgy gondoltam, ha Lorenzo egyszer s mindenkorra megmondta volna Lizzinek, hogy nincs köztük semmi, akkor most nem így viselkedne. A mai napig valószínűleg fogalma sem volt róla, hogy Lorenzo ejtette. És úgy gondoltam, ez nem csak az ő hibája.

Természetesen emiatt szomorkodtam, de hírül sem annyira, mint a bulim előtti napon. Még a könnyeimmel sem kellett küszködnöm. Az, hogy egy fiú miatt szenvedjek, valószínűleg mostanra kikopott belőlem. Ezt a folyamatos „szeret vagy nem szeret” bizonytalanságot senki sem bírja sokáig elviselni. Csak türelem, biztattam magam. Majd szépen kiderül, hogy állunk igazából.

A következő napokban mindenesetre nem derült ki. Bár a fülembe jutott, hogy ők ketten Görögországban az utolsó napon örök hűséget fogadtak egymásnak. Ezt Lizzi mesélte Susinak. Amikor ezt elmondtam neki, ő így kommentálta: – Baromság! Az egészet Lizzi találta ki!

Péter meg azzal rukkolt elő, hogy ő pontosan tudja, méghozzá Lizzitől, hogy Lorenzo kedden és pénteken egyáltalán nem lovagolni jár a barátjával, hanem vele találkozik. Neki azt meséli, hogy Felinek lassan kell beadnia, hogy köztük mindennek vége. És Lizzi nagyon megértő, mert hát ez igen nehéz szegény Lorenzónak.

Polli azt tanácsolta:

– Öntsetek tiszta vizet a pohárba! Kérd meg Lorenzót, hogy előtted mondja Lizzi szemébe, hogy csak téged szeret! Ha nem teszi, legalább tudni fogod, hányadán álltok!

De ahhoz túl büszke voltam, hogy így állítsam választás elé. Olyan kisstílű lett volna. Nem illene hozzám! Hogy nézne ki, ha fognám Lorenzót, odarángatnám Lizzihez, és rikácsolni kezdenék: – Na gyerünk, mondd el neki, hogy csak engem szeretsz, és őt egyáltalán nem!

Ez méltatlan lett volna! Egyébként Marinának is ez volt a véleménye. Papával nem beszéltem Lorenzóról, mert amióta látta a bulin, nem rajongott érte túlzottan. Sőt még azt is mondta, hogy egyáltalán nem néz ki jól; összevissza állnak a fogai, borjúszeme van és eláll a füle. Egyébként meg két rohadt nagy pofont érdemel az a fiú, aki az ő kislányát átveri.

A második héten matekórán Kékcinke kihívott a táblához. Csak azért, mert egy kicsit ásítoztam, ami egyébként is szokásom, ha rossz a levegő. És matekórákon mindig ez a helyzet, mert Kékcinke nem engedi kinyitni az ablakokat, ugyanis zavarja a beszüremlő zaj.

Egy levezetést kellett volna megcsinálnom, egy viszonylag könnyűt. Meierről szólt a feladat, aki a fizetése 18%-át albérletre költi. Egy kicsit poénkodtam ott a táblánál azon, hogy az iskolai könyvek szerzőinek fogalmuk sincs a bérleti díjakról. A könyv szerint 1440 schillinget fizetett ez a szegény Meier albérletre, mire én hozzáfűztem: – Jézusom, ez a pasi két budit bérel!

Ez persze rögtön felbőszítette Kékcinkét. Aztán egy kicsit tévedtem is az osztásnál, erre ő rögtön éles megjegyzést tett: – Egy diák legalább az alapműveletekkel legyen tisztában!

Én meg rávágtam:

– De csak akkor, ha olyan csóró, hogy nem engedhet meg magának egy számológépet!

Ekkor már rikácsolt:

– Nem kérek a megjegyzéseidből!

Erre én:

– Hajlamos vagyok kérés nélkül is elmondani, amit gondolok!

Ekkor ő már ordított:

– Most pedig fogd be a szád, és végezd el végre rendesen az osztást!

Na akkor én eltörtem a krétát, aztán sajnálkozva megjegyeztem, hogy ez az utolsó, így le kell mennem a portára egy másikért.

Mire Kékcinke tovább ordítozott:

– Nem mész te sehová, leülsz a helyedre, és nyugton maradsz!

Örömmel teljesítettem az utasítását. Alighogy leültem, még utánam kiabált: – Szeretnék találkozni az anyukáddal!

– Én is – mondtam. – De sajnos ez nem megy. Münchenben él!

Kékcinke csak bámult rám, teljesen el volt képedve. Még a rikácsoló hangja is elment, amikor megkérdezte: – Mióta él ott a mamád?

– Június elejétől – adtam tudtára.

– És most a nagymamádnál laksz? – kérdezte.

– A nagymamám – magyaráztam – élete alkonyát Mallorcán tölti. Valószínűleg ott sokkal jobb nyugdíjasnak lenni.

– Akkor most hol laksz? – faggatott tovább Kékcinke.

– Természetesen a papánál! – világosítottam fel.

– Akkor jöjjön be ő az iskolába! – mondta.

– Majd szólok neki – ígértem.

Természetesen minderről beszámoltam a papának, de neki esze ágában sem volt bemenni az iskolába. Nincs ideje ilyen baromságra, dohogta. Különben is utálja az iskolákat. Már attól kiütései lesznek, ha be kell lépni az épületbe. Ha ez a Vörösbegy akar tőle valamit (a Kékcinkét soha nem bírta megjegyezni), akkor írjon neki ajánlott levelet. Ő tökéletesen ismeri az iskolai előírásokat! Amíg nem kap ilyen levelet, nem köteles bemenni.

Ezt a hozzáállást nem találtam rossznak, de Kékcinke mindennap kérdezgetett, hogy mikor jön be végre az apukám. Meg mertem volna esküdni, hogy arra gyanakszik, át sem adtam az üzenetet. Persze ha elmondtam volna, hogy papa már az épület látványától is kiütéses lesz, biztosan vérig sértődik. Ezért nem mondtam semmit, csak dadogtam valamit, hogy majd később…, majd holnap… vagy holnapután.

Valamivel később, szerdán, éppen az angoldolgozat előtti nagyszünetben mindannyian lent voltunk az udvaron. Kékcinke volt az ügyeletes. Körbe-körbejárkáltam a szótárfüzetemmel, és a szavakat bifláztam, egyáltalán nem törődtem a többi gyerekkel. Akkor Polli izgatottan odajött hozzám és elmesélte, épp most hallotta, hogy Lizzi azt mesélte Suzinak és Verenának, hogy én futok Lorenzo után, de ő nem tud lekoptatni, mert olyan jóságos. Lorenzo csak azért ült megint mellém, nehogy teljesen becsavarodjak.

Na, ez aztán már tényleg mindennek a teteje! Polli kezébe nyomtam a szótárfüzetemet, odarohantam Lizzihez, és azt ordítottam neki: – Ki fut Lorenzo után? Mondd a szemembe, ha mered!

Lizzi hülyén felhúzta a bal szemöldökét, száját lebiggyesztve azt sziszegte: – Mindig az, aki kérdezi!

Nem tudtam uralkodni magamon.

– Hülye trampli! – ordítottam. – Te futsz utána, mint egy kiskutya!

– Buta tehén! – ordította Lizzi. – Kopj már le végre, és vedd észre magad, teljesén felesleges vagy!

Később elfogulatlan szemtanúk sem tudták megmondani, hogy ki rontott a másikra először. Mindenesetre verekedni kezdtünk, és úgy forogtunk a földön, mint a szabadfogású birkózók. Kékcinke odarohant, hogy szétválasszon bennünket, de ezt nem vettem észre, és egy jól irányzott ütéssel Lizzi helyett őt vágtam állcsúcson. Nem lehetett túl nagy, mert még utána is remekül tudott ordítani.

– Ennek még következményei lesznek! Ezt még megkeserülitek! – kiabálta egyfolytában, miközben az állát fogta. Lizzi egyre csak azt hajtogatta: – Én nem tehetek semmiről! Én csak védtem magam!

A „következmény” végül egy ajánlott levél lett papának címezve. Ő viszont ezek után sem ment be a suliba. Mindennap más kifogást talált, a találkozót mindig másnapra halasztotta.

Megkértem Marinát, hogy menjen be helyette, hogy legyen elintézve végre az ügy. Marina szerint ez nagyon hülyén jönne ki. Talán nem a papa exbarátnőjének kellene ott megjelennie.

Esténként, amikor telefonoztunk egymással, mamát is megpróbáltam rávenni, hogy intézze már el a dolgot telefonon. Ő ezt minden egyes alkalommal meg is ígérte. De amikor újra beszélgettünk, és figyelmeztettem, állandóan ezt hallottam: – A fenébe, már megint elfelejtettem! De holnap tényleg telefonálok!

Annyiszor hallottam ezt az ígérgetést, hogy végül már nem is említettem a dolgot.

Tizenkét nappal az emlékezetes álloncsapás után a szokásos szombati bevásárló túránkra indultunk apával. Épp a szupermarket édességes polcai előtt álltunk dugig pakolt kocsinkkal, és azon vitatkoztunk, hogy vegyünk-e még valamilyen kekszet, amikor bekanyarodott egy nő a sorunkba. Bevásárlókocsijában egyetlen doboz tej volt, és hosszasan nézte az árcédulákat. Azt hittem, megüt a guta. Kékcinke volt!

Ezt gyorsan apa fülébe súgtam, aki megpróbált ügyesen eltűnni a polcok között. Ekkor Kékcinke felpillantott az árcédulák közül, meglátott engem, majd a papát. Egyből felvillant a szeme, és egyenesen felénk vette az irányt. Rögtön lecsapott papára: – Ön Felicitas édesapja?

Papa meg se mozdult, csak bólintott, mint egy idióta.

– Megkapta az ajánlott levelemet?

Erre is csak idétlenül biccentett.

– És miért nem jött el a fogadóórámra?

Papa csak összevissza hebegett-habogott, hogy sok a munka mostanában, sajnos nincs ideje, meg ilyenek.

Kékcinke erre így folytatta:

– Az embernek mindig kell, hogy ideje legyen a lányára, főleg, ha ilyen sok probléma van vele.

Papa erőt vett magán, csábos mosolyával rámosolygott, és megkérdezte, hogy nem beszélhetnék-e meg itt és most ezeket a problémákat. Ami számára és persze a tanárnőnek is rendkívül praktikus lenne, hiszen időt takarítanának meg.

Kékcinke idegesen válaszolt:

– Káposzták és répák között vitassuk meg a lánya gondjait?

Papa már kevésbé sármos mosollyal folytatta:

– Valószínűleg nem eget rengető dolgokról van szó! Ha jól vagyok informálva, csak egy kis verekedés történt, amiből önnek is kijutott. Vagy valami másról is szó van?

Mivel a két bevásárlókocsival elálltuk az utat, papa a felvágottas pult mellett szerette volna folytatni a diskurzust.

– Ott sokkal kényelmesebből beszélgethetnénk! – jelentette ki a felvágottakra mutatva. Egyik kezével megfogta Kékcinke kocsiját, a másikkal a miénket, és már indult is. Kékcinke viszont nem engedte el a sajátját, és veszekedni kezdett, hogy ez aztán mindennek a teteje, hogy egy apa ennyire ne foglalkozzon a lánya nevelésével. Szemmel láthatóan teljesen mindegy neki, hogy mit művel a gyerek az iskolában!

Borzasztó kínosan éreztem magam. Lassan hátrálva próbáltam messzebb kerülni tőlük. Egészen a festékekig és ecsetekig jutottam. Ott vártam legalább öt percet. Reméltem, hogy ennek az őrült párbeszédnek már vége, és elindultam visszafelé, hogy megkeressem apát és Kékcinkét. A polcok között sehol nem találtam őket. Mentem tovább a pénztárakhoz. Mindegyiknél hosszú sor állt. Papa és Kékcinke ott állt a középsőnél, közvetlenül egymás mögött. Diszkréten odalopóztam és a következő párbeszédet hallottam: Papa (kárörvendően előre):

– Ha valaki nem ért a gyerekekhez, ne legyen tanár!

Kékcinke (hidegen hátra):

– Mondtam már, hogy a beszélgetésünket befejezettnek tekintem!

Papa (mogorván előre):

– Ne beszéljen velem ilyen hangon, nem az egyik diákja vagyok!

Kékcinke (méltóságteljesen hátra):

– Akinek változtatnia kellene a hangnemen, az éppen Ön!

Papa (dühösen előre):

– Te jó ég, én csak azt mondtam, hogy a lányom egy fantasztikus gyerek, és csak ha provokálják…

Kékcinke (idegesen félbeszakítja):

– Aha, szóval én provokálom a lányát! Nagyon érdekes! És szabad kérdeznem mivel?

Papa (továbbra is dühösen):

– Fogalmam sincs! De ha egy remek gyerek nem viselkedik jól, annak megvan a maga oka!

Kékcinke (hátra kioktatóan):

– Talán keresse az okokat saját magában, vagy a kedves, elköltözött feleségében!

Papa (őrült hangosan előre):

– Zakkant liba!

Kékcinke (ijedten maga elé):

– Azért ezt már nem vagyok köteles eltűrni!

Ekkor a tanárnő fogta magát, kiállt a sorból és büszke tartással elindult a kijárat felé. Kocsi és tej nélkül. Egy idős férfi a másik sorban rögtön lecsapott az otthagyott kocsira, megragadta a tejet és boldogan mondta: – Micsoda szerencse! A tej ugyanis elfogyott, és a feleségem mindenképpen tejbegrízt akar csinálni!

Papa később ezerszer is bocsánatot kért tőlem. Ő ezt nem akarta! De egyszerűen elveszítette az önuralmát! Éppen ezért utál bemenni az iskolába! Mert ha tanárt lát, kiszámíthatatlan lesz. Teljesen kiszolgáltatottnak érzi magát, és ilyenkor agresszívvé válik.

Papa teljesen maga alatt volt, félt, hogy mindennek én iszom majd meg a levét. Megpróbáltam vigasztalni. Rosszabb már úgysem lehet a viszonyom Kékcinkével, még egy „lelibázás” miatt sem! Sőt még azt is mondtam neki, hogy nekem tetszett a szupermarketes fellépése. Hogy szerintem az ő viselkedése sokkal jobb, mint a mama folytonos alázatossága. Bár ezen a ponton egy kicsit füllentettem. Számomra sokkal kellemesebb lett volna, ha egy Kékcinke-papa párbeszéd békésebb hangnemben zajlik.

Másnap reggel nem éreztem jól magam. A torkom is fájt. Amikor felkeltem az ágyból, forgott velem az egész szoba, így visszafeküdtem, és csak kikiabáltam az előszobába rekedt hangon, hogy beteg vagyok.

Papa bejött, leült az ágyam szélére. Kedvesen megjegyezte, hogy teljesen megérti, ha most nem merek bemenni az iskolába. De ha néhány napig a beteget játszom, az nem segít. Megkérdezte, nem akarok-e átmenni egy másik iskolába, hogy soha többet ne lássam Kékcinkét.

Mivel a torkom tényleg nagyon fájt, nem tudtam hosszan válaszolni. Csak köhögtem és azt mondtam: – Ne hülyéskedj! Tényleg beteg vagyok! Hidd már el!

Persze nem hitt nekem, csak tovább beszélt. Már nem is emlékszem, mi mindent hordott össze. A fejem annyira zúgott, főleg amikor fel akartam egyenesedni, hogy semmit nem bírtam megjegyezni. Hála istennek apa, miközben folytatta a prédikációt, megsimogatta a fejem. Akkor végre észrevette, hogy tényleg beteg vagyok, mert sütött a homlokom. És miután megmérte a lázam, rögtön kihívta az orvost. Harminckilenc egész kilenc volt a lázam!

A doki délben érkezett meg. Torokgyulladás, a legmakacsabb fajtából. Beecsetelte a torkomat valami nagyon undorítóval, és injekciót is adott. Kiállított egy halom receptet, amivel papa rögtön elviharzott a gyógyszertárba.

A legkülönfélébb tablettákkal, cseppekkel és kúpokkal jött haza. A cseppeket és a tablettákat szépen lenyeltem, persze nem is volt más választásom, mert egyszerűen betömte őket a számba. De a kúpokat csak a kezembe nyomta. Én viszont ki nem állhatom a kúpokat, úgyhogy a takaró alatt becsempésztem őket egy zsebkendőbe, majd később kidobtam a WC-be.

Papa Swetlanát megbízta, hogy egész nap vigyázzon rám, mert neki el kellett mennie dolgozni. Swetlana önfeláldozóan gondomat viselte. Ő a természetes gyógymódok híve, így teákkal, gyógyfüves főzetekkel, ecetes és túrós borogatással viselte gondomat. Szerinte minden segít, ami „a természetben fellelhető”. (Persze nem tudom, hogy ecetet meg túrót találnék-e például egy erdőben, de mindegy.) Amikor négy nap múlva már csak hőemelkedésem volt, meggyőződéssel állította, hogy ezt neki és nem a gyógyszer-iparnak köszönhetem.

Az orvos még egyszer eljött hozzánk, és nagyon meg volt velem elégedve. De még messze nem vagyok egészséges, mondta. Csak könnyű ételeket egyek, sokat pihenjek, kíméljem magam. Úgy vélekedett, még legalább egy hétig nem mehetek iskolába, mert le vagyok gyengülve. Ráadásul a betegség még bennem bujkál, így könnyen megfertőzhetek másokat is.

Polli minden délután meglátogatott, Péter is eljött kétszer, egyikőjük sem félt a betegségtől. Csak Lorenzo nem jött el. Már-már felhívtam, de végül nem foglalkoztam vele. Nehogy azt mondják, hogy futok utána! Egy kicsit azért fájt, hogy ennyire nem törődik velem, amikor beteg vagyok. Hétfőn aztán Polli elmesélte, hogy Lorenzo megkérte Kékcinkét, engedje meg, hogy a Lizzi melletti üres helyre üljön. És megengedte neki! Pollinak később megjegyezte az áruló, hogy csak azért ül Lizzi mellé, hogy az angolt és a matekot lemásolhassa róla. Ez persze gyenge kifogás volt, mert én mindkét tárgyból sokkal jobb vagyok Lizzinél, és a dolgozatoknál mindig sokat segítettem Lorenzónak. Nélkülem néhányszor igencsak bajban lett volna!

– Na – mondtam Pollinak –, így legalább minden világos!

Polli büszke volt rám, hogy ilyen lazán tudom venni a dolgokat. Persze valójában egyáltalán nem volt könnyű, de egyszer már megfogadtam, hogy Lorenzo miatt nem veszítem el többet az önuralmam. Rögtön a Lizzivel való hajba kapásunk után így morfondíroztam: – Lorenzo közönséges és Lizzi még közönségesebb, ám ez nem ok arra, hogy én is az legyek! És az iskolaudvaron majdnem agyon csapni valakit, méghozzá olyan valakit, aki kilenc éve barátnőm! Hát mi ez, ha nem közönségesség! Legalábbis méltatlan volt hozzám, és a büszkeségemet is sértette, hogy ennyire megfeledkeztem magamról. És a méltóságom és a büszkeségem sokkal fontosabb nekem, mint Lorenzo! Ezt igen sokszor el kellett ismételni magamban, hogy tényleg el is higgyem.

9. fejezet

melyben papa fenyegetésképpen már egy papuccsal dobálózik, Kékcinkének meghökkentő nézetei lesznek, ami viszont számomra sok előnnyel jár.

Swetlana gondoskodásáról keddtől jó ideig le kellett mondanom, mert elutazott Szerbiába, a szülőfalujába. A testvére megházasodott, és a lakodalmak náluk mindig egy hétig tartanak.

De már egyébként is nagyon fitt voltam! Ha nem mar annyira az elfojtott szerelmi bánat, egész jó napjaim lettek volna! Hogyne lett volna jó tévét nézni…, egy kicsit bóbiskolni. .., olvasgatni a kedvenc könyveimet…, kivenni valamit a hűtőből és felmelegíteni…, telefonálgatni…, fogadni Pétert és Pollit…, zenét hallgatni…, este papát ugráltatni:

Papa, főzz nekem egy levest! De jó sok tésztával!

Papa, told ide a tévét az ágyam elé!

Papa, kártyázzunk vagy társasozzunk!

Papa, seperd ki az ágyamból a morzsákat!

Papa, hozzál néhány újságot a trafikból!

Papa, csinálj nekem egy limonádét sok citrommal!

Sőt: Papa mesélj nekem!

És papa minden kívánságomat teljesítette!

De pénteken, amikor hazajött, falfehér volt. Vacakul érzi magát, egy kicsit pihennie kell, mielőtt hozzálát a vacsorafőzéshez.

Ledőlt a heverőre a nappaliba, és elaludt. Éjfélkor még mindig aludt. Amikor felráztam, akkor vettem észre, hogy lázas. És amikor zavartan megkérdezte, hogy mennyi az idő, épp olyan rekedt volt a hangja, mint az enyém egy héttel ezelőtt.

– Feküdj az ágyadba! – mondtam. – Elkaptad a torokgyulladásomat.

– Nem – köhécselt. – Holnapra kutya bajom. – Mostanában olyan sok a munkám, hogy teljesen ki vagyok merülve. – Eltámolygott az ágyához, és így szólt:

– Csak jól ki kell aludnom magam!

Természetesen papa hiába aludta ki magát, nem mondhatnám, hogy kutya baja sem volt! Reggel harmincnyolcnégy volt a láza, fájt a torka és szúrt a füle. Zseblámpával megnéztem a torkát, nagyon piros volt. Orvosról persze hallani sem akart! Úgy tett, mintha rögtön a hullaszállítót akarnám kihívni hozzá. Így nem erőltettem a dolgot, adtam neki az én gyógyszereimből, megdupláztuk az adagomat.

Az egy őrület, ahogy papa szedi a gyógyszereket! Egyetlen pirulához megiszik egy egész korsó vizet. Mielőtt a kanalat a szájához emeli, tízszer elmondja:

– Nincs ennél undorítóbb! – Amikor pedig felkínáltam neki a megmaradt kúpjaimat (a többi a WC-ben kötött ki), úgy tett, mintha az életére törnék!

– Mindig ilyen volt! – jegyezte meg mama a telefonban, amikor elmeséltem neki, hogy most a papa is beteg, és elmondtam, mit művel a gyógyszerekkel. Mama szörnyen aggódott miattam, úgy gondolta, hogy Swetlana és papa gondoskodása nélkül nagyon elhagyatottnak érezhetem magam.

Mindent megtettem, hogy megnyugtassam. Mondtam neki, hogy ne aggódjon, mert nekem már csak hőemelkedésem van.

– Én már olyan jól vagyok, hogy tökéletesen el tudom látni papát.

Mama csak jajgatott, hogy „túl fogom erőltetni magam”. És egy igazi torokgyulladással nem szabad tréfálni. Ha nem kúrálja ki magát rendesen az ember, szövődményekkel is járhat. Szív-vagy veseproblémákat emlegetett? Azonnal hazajönne, magyarázta, de épp most van egy olyan határidős munkája, ami miatt nem hagyhatja el Münchent. A következő számba egy hatoldalas cikket kell leadnia, amiből még három oldal sincs kész. De természetesen én sokkal fontosabb vagyok, mint a hülye cikkei. Úgyhogy, ha úgy gondolom, szükségem van rá, csak szóljak, ő azonnal felül az első repülőre.

Kinevettem:

– Nagyon jól vagyok! Ne csinálj már ilyen nagy felhajtást!

Aztán véget vetettem a beszélgetésnek, mert a tévében éppen westemfilm ment, ahol egy csapat indián üldözött egy cowboyt a sivatag felé. Mindenképpen látni akartam, hogy vágja ki magát a főhős szorult helyzetéből. Sajnos csak másnap jöttem rá, hogy kár volt a cowboyjal foglalkoznom, inkább mamát kellett volna egy kicsit jobban megnyugtatnom.

A gyógyszereim megtették a hatásukat a papánál, talán még gyorsabban, mint nálam. Másnap már nem volt magas a láza, és már alig köhögött. Amikor zseblámpával újra megvizsgáltam a torkát, csak kis piros foltokat láttam és két rossz zápfogat, de ez már a fogorvosra tartozik.

Már dél körül volt. Apa mellett feküdtem az ágyában. A tévét átgurítottuk hozzá (mindig a betegebb jogosult rá, mondta). Egy bárgyú, régi filmet néztünk. De ő teljesen odáig volt érte, és meghatódott, mert gyerekkorában ez volt a kedvence. Elmesélte, hogy annak idején mindig arról álmodott, hogy egyszer találkozik a szőke főszereplőnővel az utcán. Ő leejti a kézitáskáját, papa felemeli, mélyen egymás szemébe néznek, és rögtön megérzik, hogy egymásnak vannak teremtve. Kéz a kézben átsétálnak a parkba, az orgonabokrok mögött szenvedélyesen átölelik és megcsókolják egymást. Szerelem első látásra!

– És mindezt szavak nélkül? – kérdeztem.

Papa gondolkozott. Szavakra egyáltalán nem emlékszik, mondta. Az igazi szenvedélyt annak idején szavak nélkül képzelte el. Meg akartam tudni, meddig jutott a szenvedéllyel, csak egy kis csókolózásig vagy egészen az igazi szexig. De ekkor csengettek.

– Ki lehet ez? – kérdezte papa. – A kedves osztálytársaidnak még túl korán van!

– Fogalmam sincs – hazudtam, és kiszálltam az ágyból. Tudtam, hogy ki az: Marina! Tegnap telefonált, és felajánlotta, hogy főz egy levest a két betegnek. Tényleg nem láttam semmi okot arra, hogy visszautasítsam. Mert az egyáltalán nem ésszerű ok, hogy a papát zavarná.

Õ persze ezt másképp látta. Bár udvariasan üdvözölte Marinát, de amikor kiment a konyhába, hogy feltegye a levest, szitkozódni kezdett. Nyomatékosan megkért, hogy amilyen gyorsan csak lehet „távolítsam el” a lakásból. Sokáig beszéltem a lelkére, és azzal próbáltam meggyőzni, hogy ez aztán végképp nevetséges lenne!

– Marina most a barátnőm – magyaráztam neki –, és ezt neked is el kell fogadnod!

– Persze, persze, elfogadom – mondta papa –, de miért pont ma?

Tényleg nagyon idegesnek látszott. Néhány perccel később teljesen világossá vált számomra, miért olyan dühös. Akkor ugyanis megint csengettek, méghozzá igen határozottan.

– Hát ez most ki lehet? – kérdeztem. Papa olyan képet vágott, mint akinek a fogát húzzák.

– Liesi. Reggel felhívott azzal, hogy szeretne nekünk egy levest főzni.

Kétségbeesetten nézett rám. – Nem sejthettem, hogy iderendeled Marinát!

Én csak nevettem: – Rá se ránts, papa, Liesi neked főz levest, Marina meg nekem!

Aztán gyorsan az ajtóhoz futottam és beengedtem Liesi-nyuszit. Hát, a hölgy igencsak zavarban volt, amikor meglátta az „elődjét”. Persze Marina sem volt túl lelkes, hogy láthatta az „utódját”. De Liesi-nyuszi nem akarta észrevenni, hogy az ő levesére már semmi szükség, Marina pedig már a zöldségpucolás közepén járt, úgyhogy ő sem távozott. Azt gondoltam magamban:

– Hagyd őket, majdcsak kijönnek egymással, te csak zavarnál.

A helyzet tisztázására, mintegy vigasztalásképpen azt találtam ki, hogy legalább holnapra is lesz levesünk, és kimentem a konyhából.

Visszabújtam papa mellé az ágyába. Mindenféle szemrehányásokkal illettük egymást. Kijelentette, piszok rossz ötlet volt iderendelni Marinát, én meg azt mondtam, nagyon rossz ötlet volt iderendelni Liesit. Amikor végre megállapodtunk abban, hogy egyikünk sem hibás, hiszen ilyen szerencsétlen véletlenek mindig vannak az életben, újra csengettek.

– Ki az már megint, ki akarja még jobban összekuszálni a dolgokat? – kérdezte papa.

Én a postásra tippeltem. Meg se mozdultam, abban a hitben, hogy valamelyik konyhatündér majdcsak ajtót nyit. Ebben nem is tévedtem. Viszont egyáltalán nem a postás volt, aki be akart jönni.

Az előszobából rikácsoló hangot hallottunk. Apa kétségbeesetten nézett rám, én őrá, és egyszerre mondtuk:

– Jézus Mária, ez nem lehet igaz!

De Annemi néni ekkor már bent is volt a szobában. Savanyú képpel megjegyezte, hogy a testvére kérte meg, jöjjön el és gondoskodjon rólunk. És papa legalább a cigarettáját nyomja el, mert a dohányzás egyébként is egészségtelen, főleg ha torokgyulladása van valakinek, az pedig mindennek a teteje, hogy egy beteg gyerek mellett dohányzik! Hozzám csak annyit szólt, hogy van nekem saját ágyam, legyek szíves odamenni. Én persze nem mentem.

Elhúzta a függönyöket, kinyitotta az ablakokat, és elkezdett a szobában „rendet teremteni”. Pedig tényleg nem volt rendetlenség! De be kell vallanom, ennek egy kicsit örültem. Papa végre láthatott egy nála is rendmániásabb hárpiát!

Mialatt Annemi néni a szobában ténykedett, mindent arrébb tolt, odébb pakolt és átrendezett, Marina és Liesi megálltak a szobaajtóban. Mindketten nagyon szomorúan néztek, és szinte egyszerre mondták:

– Elmegyünk. Egy leveshez igazán nincs szükség három nőre!

Azzal el is párologtak, nekem úgy tűnt, hogy teljes egyetértésben. Annemi néni olyan büszkén és villogó szemekkel nézett utánuk, mintha a pokolba küldte volna őket.

Papa csak ült mellettem az ágyban. Megdöbbenve, zavartan, kétségbeesetten.

– Csinálj már valamit! – súgtam a fülébe, és megböktem a hátát.

– És mi a fenét? – súgta vissza.

Lopva a nénire mutattam, majd az ajtóra. Papa bólintott, felkelt az ágyból, a néni szeme láttára magára rángatta a pizsamanadrágját, majd így szólt:

– Kedves, nagyra becsült exsógornőm! Megkérhetnélek, hogy hagyd el a lakásunkat?

Annemi néni kezéből kiesett az az újságköteg, amit éppen az előszobába akart kivinni. Az újságok szanaszét lehullottak a padlóra, a néni csak állt, mint a cövek, és megkérdezte:

– Mit csináljak?

– Menj el! – mondta papa. – Méghozzá olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet, különben nem vállalok felelősséget magamért!

Na, erre aztán rákezdte! Hogy ilyen pimaszságot, hogy ő egyébként is csak a mama kedvéért jött el, neki esze ágába sem lett volna. Sokat tépelődött is rajta, hogy gondoskodjon-e egy gyerekről, aki olyan hálátlan volt velük. De hát ha a családról van szó, akkor ugye a saját érzelmeit félre kell tenni. A legszívesebben természetesen itt hagyna minket, de hát a testvére kedvéért marad. És ez végül is az ő lakása! Itt egy exférjnek semmibe nincs beleszólási joga! Egyébként az unokahúgáért (mármint értem) is az anya felelős vagy nem?

Papa bólintott, majd kezébe vette egyik kockás papucsát, és jó magasra emelte. Úgy igazán fenyegetően!

– Na, csak nem fogja megtenni! – futott át rajtam. Persze nagyon mulatságosnak tartottam volna, ha megteszi.

Annemi néni tovább rikácsolt: – Ez aztán már mindennek a teteje! Ezt még a testvérem kedvéért sem vagyok hajlandó eltűrni! – Alig három másodperc múlva már csapódott is az ajtó.

– Na, ez megvan, lányom! – mondta papa elégedetten, visszafeküdt az ágyba, és rendelt két olasz pizzát, egy üveg pezsgőt és két tiramisut. Ő most szabadságon van, mondta.

Tizenöt perc múlva hozták a pizzát és a tiramisut. Az ágyban terítettünk meg. Lassan majdnem az egész üveg pezsgőt elszopogatta, merthogy egy fél üveggel már úgy sem lehet elrakni; kimegy belőle az összes szénsav! Aztán elégedetten mesélte, hogy már tizennégy éve, amióta mamát ismeri, szerette volna egyszer úgy istenigazából kiosztani a gyagyás sógornőjét. És hogy mérhetetlen elégedettséggel tölti el, hogy most végre alkalma nyílt rá, amit ki is tudott használni. Aztán még hosszasan ecsetelte, hogy tulajdonképpen a válásukért is Annemi néni a felelős, mert folyton kavart papa háta mögött, mamát is mindig ellene tüzelte. De ezt valószínűleg csak a sok pezsgő mondatta vele, mert mama soha nem hallgatott a testvérére.

Még egy hétig betegállományban voltam, papa úgyszintén. Marina két nappal Annemi néni fellépése után hozta el a levesét, Liesi-nyusziét egy nappal később kaptuk meg. Papa kedvéért nagyon igyekeztem kedves lenni Liesihez, mert ő is kedves volt miattam Marinával.

Az otthon töltött utolsó előtti napon levelet írtam Lorenzónak. Ez állt benne:

Kedves Lorenzo,

mivel, úgy hallom, már Lizzi mellett ülsz, és minden jel szerint nem tartasz igényt a barátságomra, arra kérlek, sürgősen add vissza a könyveket, amik nálad maradtak, a három kazettát és a zöld pulóveremet (a dinoszaurusszal a hátán). És a négyszínű tollamat!

Felicitas

A levelet megfelelően hűvösnek találtam, mivelhogy nem írtam semmit az ő hűtlenségéről és az én csalódottságomról. Papa is elolvasta, és gyerekesnek tartotta, hogy azonnal visszakérem a dolgaimat. Ebben nem értettem egyet vele. Nagyon felháborított, hogy a fickó az én szép pulóveremben jár, és az én drága tollammal ír. És amikor megkértem papát, hogy akkor vegyen nekem egy új pulóvert, egy négyszínű tollat, új kazettákat és könyveket, csakhogy ne tűnjek gyerekesnek, akkor már ő is jogosnak tartotta, hogy visszakérjem a dolgaimat.

Ezenkívül ez a levél olyan volt nekem, mintha végre pontot tettem volna az egész ügyre. Mindent tisztázni akartam, mielőtt újra iskolába megyek.

A betegségem utáni első tanítási napon két óránk is volt Kékcinkével. Már nagyon közömbös tudtam lenni. Azóta a bizonyos „libázás” óta már több mint két hét telt el. Úgy véltem, már nem lehet olyan friss a seb, amit papa ejtett. Másrészt arra is gondoltam, be kell látnia, hogy egy gyereknek semmi köze nincs az apja viselkedéséhez!

És akkor szabályos csoda történt! Kékcinke nagyon kedves volt velem. Olyan kedves, amilyen még soha, amióta ebbe az iskolába járok! Egyszerűen nem tudtam mire vélni a dolgot. Merő elképedésemben aztán én is barátságos voltam hozzá. Az első óra után még azt hittem, ez csupán tévedés lehet, ám mivel a második órán is csak mosolygott rám, már semmit sem értettem. A többiek is mind azon filóztak, hogy mi történhetett. Ésszerű magyarázatot persze nem találtunk.

Egy héttel később a matekdolgozatnál még segített is nekem. Megállt mellettem, és a háromszögem csúcspontjaira mutatott, ezzel figyelmeztetve, hogy azokat még nem jelöltem meg A-val, B-vel és C-vel. Sőt még súgott is nekem:

– Nézd meg még egyszer a második példát!

Megnéztem, és észre is vettem, hogy a nagy sietségben a törtet rosszul egyszerűsítettem.

Kékcinkével ilyen még sosem fordult elő! Még a kedvenceinek vagy a nyalizóknak sem segített soha!

Péter a dolgozat után csak a fejét rázta, és azt mondta:

– Teljesen bevágódtál nála, a végén még örökbe fogad!

Polli szerint viszont az állba vágásom valamit helyre tehetett a fejében. Ez biztosan nem magyarázat, hiszen a verekedés után még sokkal barátságtalanabb volt hozzám, az pedig nem lehet, hogy egy állba vágásnak csak hetekkel később jöjjön meg a hatása.

Tehát, egyáltalán nem értettem a dolgot, bármennyit is törtem a fejemet. De mivel ez a változás nagyon tetszett, elfogadtam, és én is kedves és udvarias voltam vele. Ez persze néhány gyereknek nem volt ínyére. Azt mondták, olyan unalmasak lettek a matekórák, igazán bosszanthatnám egy kicsit Kékcinkét, hogy legyen min vihogniuk. Azt javasoltam nekik, ha izgalmasabb matekórákat akarnak, ők is idegesíthetik a tanárnőt, végül is nem vagyok a mókamesterük.

És igazam is volt! A gyávák meg se mertek mukkanni, csak lapultak vagy nyaliztak, a szórakoztatást meg mástól várták! Jól akarják magukat érezni, de kockáztatni nem mernek. Mellesleg jegyzem meg, hogy amikor bohóckodásaim miatt megbüntettek, soha nem álltak mellém. Csak vonogatták a vállukat, és kijelentették, hogy ez az én dolgom.

Egy héttel később Péter megvilágosította az agyamat Kékcinke színeváltozása ügyében. Az anyukája volt fogadóórán, hogy érdeklődjön fia tudásáról. És – isten tudja miért – én is terítékre kerültem. Kékcinke elmondta Péter mamájának, ő nem is tudta, hogy én ilyen rossz sorsú gyerek vagyok. A mamám elment Münchenbe, van egy borzalmas apám, egy ordenáré szörnyeteg! És hogy neki, mint tanárnak figyelembe kell vennie, hogy az ilyen súlyos körülmények bizony a gyerekre is rossz hatással vannak. Ő ezt meg is próbálja, amennyire erejéből telik.

Ezt papának természetesen nem meséltem el. Bármennyire irtózik is az iskolától, még bement volna, hogy elmondja Kékcinkének, nekem egyáltalán nem rosszak a körülményeim, és ő sem szörnyeteg. És ha mindezt elég hosszasan ecseteli, Kékcinke biztosan el is hiszi! Én viszont nem akartam veszélyeztetni újdonsült, békés és kényelmes pozíciómat.

Hogy mi volt Lorenzóval és Lizzivel? Ezt nem tudom pontosan elmondani, ugyanis tudomást sem vettem róluk. Mintha nem is lennének az osztályban! Ez – hála istennek – napról napra könnyebben ment. Azt is visszautasítottam, ha mások akartak pletykálni róluk. Minden alkalommal, amikor egy „informátor” felbukkant a padomnál, és el akarta kezdeni a Lizzi-Lorenzo témát, mindig elhárítottam a dolgot:

– Mesélj inkább a teknősbékák szerelmi életéről! Az sokkal érdekesebb!

A zöld pulóveremet, a tollamat, a könyveket és a kazettákat egyébként nem adta vissza csélcsap „barátom”. És mivel levegőnek néztem, figyelmeztetni sem tudtam erre.

10. fejezet

melyben tele lesz a lábam hólyagokkal, és a rímek iránt érdeklődöm, de egy állólámpa miatt megint minden egészen másként alakul, amit én sajnos nem tudok elfogadni.

Amióta „Lorenzo-ügyben” már nem voltam érdekelt, Péter kereste a kegyeimet. De először is elegem volt a szerelmi ügyekből, másodszor pedig tudtam, hogy Polli egy kicsit bele van esve Péterbe. Nem akartam a második barátnőmet is elveszíteni, így Péterrel távolságtartó voltam. Amit nem is volt olyan könnyű betartani, mert a délutánokat majdnem mindig hármasban töltöttük.

Egyik nap, amikor éppen kiléptünk a papírboltból, a másik oldalon észrevettük Lorenzót. Egy lánnyal volt. Éppen megölelte a kiscsajt.

– Na hát, ez meg mi? – hüledezett Polli.

– Egy bizonyos Szandra – világosított fel bennünket Péter. – Egy héttel ezelőtt költözött Lorenzóék házába.

– És? – faggatta Polli.

Péter kérette magát. Erről senkinek sem szabad beszélnie, becsszavát adta Lorenzónak.

– Az esküdet már úgyis megszegted – mondta Polli –, most már nyugodtan folytathatod.

Péter először csak beszélt összevissza, de aztán elmesélte, hogy Lorenzo teljesen belezúgott ebbe a Szandrába. Ő a második nagy szerelme, vallotta be Péternek, az első én voltam.

– És Lizzi? – kérdezte Polli. – Ő volt a 1,5-dik szerelem, vagy micsoda?

– Az tévedés volt – helyesbített Péter.

– És Lizzi ezt már tudja? – kíváncsiskodott Polli.

Péter rázta a fejét: – Az őszinteség nem éppen Lorenzo erőssége – mondta. – És amilyen hülye Lizzi, Lorenzo még sokáig fogja az orránál fogva vezetni. – Aztán hirtelen elvörösödött, felém fordult, és szabadkozni kezdett: – Ne haragudj, nem akartam tapintatlan lenni, csak azt akartam mondani, hogy…

– Hagyd csak! – szakítottam félbe. – Tudom, hogy én is a hülyék közé tartoztam!

De Lizzi egyáltalán nem volt olyan hülye! Ő ugyanis hamar rájött, hogy Lorenzo a szomszédlánnyal kavar. Rögtön a második alkalommal, amikor Lorenzo azt hazudta neki, hogy lovagolni megy egy barátjával, és ezért nem tud vele találkozni, utánanézett ennek a lovaglásnak. Persze ő soha nem volt olyan naiv, mint én. Mindig is látta, hogy Lorenzo mit művel velem! Így egyszerűen fogta magát, és felhívta ezt a bizonyos barátot, aki persze otthon volt, nem a lovaglópályán. Sőt azt is mondta, hogy Lorenzót már hetek óta nem látta, és már lovagolni sem jár. Négyszer leesett a lóról, ez épp elég volt! Erre Lizzi azonnal elment Lorenzóékhoz, és persze ott találta őt Szandrával tévézés és ropizgatás közben. Persze ketten rágicsáltak egyet! Amikor Lizzi ezt meglátta, olyan dührohamot kapott, hogy Lorenzo lába elé köpött, és ráordított: – Nincs még egy ilyen szemét, mint te! Soha nem fogom megbocsátani, hogy miattad veszítettem el a legjobb barátnőmet!

Itt persze rám gondolt. Lizzi fellépéséről természetesen szintén Pétertől hallottam, akinek Lorenzo hétpecsétes titokként mesélte el a sztorit.

Bár továbbra is úgy tettem, mintha levegőnek nézném Lorenzót és Lizzit, azért néha lopva átpislogtam hozzájuk és láttam, hogy mindig feszült csendben ülnek. Órák alatt mereven bámultak előre, egymástól minél távolabb húzódva. Alighogy kicsengettek, Lizzi azonnal felpattant, és becsengetésig vissza se ment a helyére.

Õt illetően vegyesek voltak az érzelmeim. Persze, eszembe jutott, hogy úgy kell neked, megérdemled! De azért sajnáltam is! Mert nagyon jól tudtam, hogy érzi most magát. Ezenkívül észrevettem, hogy többször megpróbálta felvenni velem a kapcsolatot. Ha például szünetben odamentem a kukához megpucolni egy mandarint, rögtön ő is ott termett, hogy ceruzát hegyezzen; amikor virágot locsoltam az ablakban, úgy tett, mintha feltétlenül le kellene néznie az utcára. És ráadásul Verana azt is elmondta, hogy Lizzi nem akar tovább Lorenzo mellett ülni. Szeretné megkérni Kékcinkét, hogy ültesse el. De a teremben egyetlen szabad hely volt, a mellettem lévő, ahonnan Lorenzo elült. Ez röviden annyit jelentett, hogy Lizzi mellém akar ülni! Pollit ez teljesen felháborította.

– Micsoda gerinctelen kis dög! – szidta. – Most, hogy Lorenzo lapátra tette, mi is megfelelnénk neki.

Péter jóindulatúbb volt, ő azt mondta:

– Lehet, hogy megváltozott. Az embernek ugyanis megvan az a képessége, hogy belátja a hibáit!

Mivel nem tudtam eldönteni, hogy Pollinak vagy Péternek adjak igazat, kerültem Lizzit, és szándékosan nem vettem tudomást a próbálkozásairól.

Halottak napján, ami iskolai szünnap, Pollival és Péterrel elmentünk a temetőbe a nagyapám sírjához. Nem mintha olyan sokat jelentett volna nekem, hiszen amikor megszülettem, már nem élt. És nem is volt egy nagyon kedves apa, ahogy mama elmesélte. De nagymamám felhívott, és megkért, hogy gyújtsunk meg egy mécsest és vigyünk néhány szál virágot, hogy ne legyen olyan „csupasz” a sír, ha halottak napján odamennek a rokonok. Biztos rosszmájban jegyezték volna meg, hogy az özvegy Mallorcán lebzsel, a halott férjével pedig egyáltalán nem foglalkozik.

Vettünk valami egyszerű virágot és egy mécsest. Mivel az az összeg nem fogyott el, amit nagymama erre szánt, így maradt pénzem, hogy meghívjam Pollit és Pétert egy halottak napi ünnepi vacsorára hozzánk.

Amikor hazaértem, láttam, hogy a postaládánkban valami világoszölden csillog. A mama levélpapírja volt ilyen színű.

Kinyitottam a postaládát:

– Vajon miért ír? – tűnődtem. – Hiszen legalább kétnaponta beszélünk egymással telefonon!

– Talán valami kellemetlen! – mondta Polli.

– Az emberek akkor írnak, ha valamit nem mernek elmondani – jegyezte meg Péter.

Kivettem a levelet, és rögtön felbontottam. Polli és Péter ráhibáztak, mert a levél így kezdődött:

Drága Felikém,

már két hete el akarok mondani neked valamit de egyszerűen nem ment, ezért írom most ezt a levelet…

Majd közölte, hogy két hét múlva hozzámegy Dingsdamhoz, vagy ahogy írta, az „ő Bertramjához”!

Bementünk a lakásba. Polli és Péter aggódva nézett rám.

– Ez rossz neked, Feli? – kérdezte Polli.

– Ugyan – legyintettem. – Nem tök mindegy, hogy papírral vagy anélkül élnek együtt? Tényleg nem értettem, hogy mi a különbség! Azt meg végképp nem tudtam mire vélni, hogy ezt miért nem merte elmondani nekem. Papának bezzeg elmondta. Ugyanis, amikor meg akartam lepni ezzel az újdonsággal, már tudott róla. Így szólt: – Anyád azt szerette volna, ha finoman közlöm veled, de én nem vállaltam. Végül is az ő ügye!

Természetesen minket is meghívtak az esküvőre! Papa már el is döntötte, hogy elfogadjuk a meghívást.

– Nem hagyom ki, hogy lássam ezt a Dingskicsodát! – magyarázta. – Elvégre új családtag lesz!

Azt is hamar belátta, hogy szükségem van egy új ruhára. Csak arra nem volt hajlandó, hogy eljöjjön velem próbálgatni: – Menj csak, nézz körül, és ha kiválasztottad a legklasszabb cuccot, elmegyek és megvesszük!

Három napig vizslattuk a boltokat Pollival. Péter persze nem jött velünk. Kirakattól kirakatig jártunk. A harmadik nap megláttam egy csinos kis butikban álmaim ruháját. Ráadásul 60%-kal le volt értékelve, majdnem ingyen adták.

– Ezt soha az életben nem veszi meg neked az apád – vetette oda Polli.

– Fogadjunk? – kérdeztem.

– Na persze a te szüléidnél sosem lehet tudni – morogta, és nem fogadott velem.

A ruha merev, fehér tüllből készült, hosszú szoknyával, ami teljesen átlátszott, ezért tartozott hozzá egy fehér miniszoknya. Egy nagyon mini! És a fő érdekessége az volt, hogy a mellrészt – mármint ahol másoknak a mellük van, mert én sajnos még teljesen lapos vagyok – két fémgolyó díszítette. A hosszú tüllujjak nem voltak hozzávarrva a ruhához, hanem külön, mint két vállig érő kesztyűt kellett azokat felhúzni.

Papa majdnem elájult, amikor megmutattam neki a ruhát:

– Csak a testemen keresztül! – kiáltotta, és az üzletbe sem akart bemenni. Sokáig vitatkoztunk a butik előtt, hogy miért nem elég, ha nekem tetszik, miért kell olyan ruhát vennem, ami Dingsdamnak, sőt az egész rokonságának is megfelel.

– Mamának biztosan tetszene! – érveltem. – Neki nincs olyan maradi ízlése, mint neked!

Papa hirtelen elhatározta magát:

– Oké – mondta. – Azért azt már nem hagyom, hogy maradinak nevezz! Vedd csak meg ezt a hacukát! De ha az esküvői társaság meg lesz botránkozva, én mosom kezeimet!

Az üzletben rögtön vettünk egy magas sarkú cipőt is. Szintén hatvan százalékkal olcsóbban. Egy kicsit ugyan szűk volt, de olyan gyönyörű, hogy nem tudtam ellenállni. És az eladó azt mondta, hogy garantáltan „ki fog tágulni”.

A tágítást rögtön el is kezdtem, amint hazaértünk. Egész este új szerzeményemben csoszogtam, de sajnos a lábam csak egyre jobban és jobban fájt. Papának persze ezt nem mertem elárulni, mert ő már az üzletben figyelmeztetett: – A lakkbőr sosem tágul ki, ugyanolyan kemény marad, bármeddig is hordod!

Másnapra mindkét sarkamra hólyag nőtt. Mondogattam magamnak, hogy egy indián nem ismer fájdalmat, leragasztottam a hólyagokat, és megint felhúztam a cipőt. Jobb most szenvedni, mint majd az esküvőn, gondoltam.

A suliba háromszor annyi idő alatt jutottam el, mint egyébként. Az osztályban aztán gyorsan levettem a cipőt és megállapítottam, hogy már vagy hat hólyag van mindkét lábamon, sőt néhány vérzik is.

Szünetben sem mentem ki a teremből, újságot lapozgattam és lóbáltam a sebes lábamat. Azt az átkozott cipőt nem bírtam felvenni, mezítláb meg mégsem mehettem a többiekkel az udvarra, elég hideg volt már kint! Ezenkívül az udvar mindig dugig van, már csak az hiányzott volna, hogy valaki rálépjen a fájós lábamra!

Ahogy a teremben olvasgattam az újságot, hallom, hogy valaki megáll mögöttem. Felnéztem és láttam, hogy Lizzi áll mellettem egy hajráfot tartva a kezében.

– Ezt egyszer kölcsön adtad nekem – mondta, és rátette a hajráfot az újságomra.

– Köszönöm – jegyeztem meg hűvösen.

– Sajnálom – folytatta Lizzi.

– Mit sajnálsz? – kérdeztem nem kevésbé hűvösen.

– Amilyen voltam… hozzád – dadogta. – A mamám szerint, mi már… az óvodában is barátnők voltunk… kár lenne… mondta mama… ki kellene békülnünk!

Karba tettem a kezemet:

– Aha, szóval ezt mondta a mamád?

– Én is így gondolom – vallotta be Lizzi. – Tudom, hogy nagyon szemét voltam veled!

– Igen, de ha Lorenzo nem kezdett volna el udvarolni Szandrának, akkor még mindig nem így gondolnád!

Lizzi egy összegyűrt papírt vett elő a nadrágzsebéből, nekem adta és azt mondta: – Ezt a naplómba írtam, láthatod a dátumot! Már három héttel ezelőtt. Akkor még nem tudtam, hogy milyen szemét alak!

Kisimítottam a papírt. Ez állt rajta Lizzi bizonytalan kézírásával:

Ha tükörbe nézek reggel,

Képmásom azt mondja:

Felivel ezt hogy tehetted?

Bűnöd tán majd megbocsátja!

Na igen, ez azért meghatott. Megbocsátottam Lizzinek. Tényleg igaz, hogy egy régi barátságot nem szabad veszni hagyni!

Polli nagyon mérges volt, amikor feljött az udvarról, és meglátta mellettem Lizzit. A következő óra angol volt. Előre sutyorogtam neki, hogy Lizzi bocsánatot kért tőlem. Elmeséltem a hozzám írt verset is, de őt ez nem hatotta meg. Hátraadott nekem egy levelet, amin ez állt:

Kitépni egy lapot a naplóból és ráírni valamit, aztán megdátumozni valami régi dátummal, ezt mindenki megteheti.

Lehet, hogy Lizzi tényleg ezt csinálta, de nekem ez mindegy volt!

A következő szünetben Lizzi odament Pollihoz, és neki is eldadogta, hogy mennyire sajnálja, és hogy szeretne kibékülni vele. (Kitépett naplólapot Polli nem kapott). Szemtől szemben a dadogó Lizzivel persze Polli sem tudott kemény maradni. Összecsapták a kezüket és kibékültek. Péter igazából soha nem is volt haragban Lizzivel, vele nem kellett kibékülni.

Az utolsó órán beborult az ég, nem sokkal utána elkezdett szakadni az eső.

– Na – mondtam megkönnyebbülve Pollinak. – A bevásárló körútnak lőttek!

Marinával ugyanis megbeszéltük, hogy értem jön a suliba, csavargunk egyet, és keresünk a mamának ajándékot. Fogalmam sem volt, ekkora hólyagokkal hogy fogom kibírni! Akárhány gyenge kísérletet tettem, hogy felvegyem a cipőt, mindig ordítanom kellett!

Így aztán a suliból mezítláb indultam haza, kezemben a lakkszörnyeteggel. Marina esernyővel várt. Amikor meglátta a lábamat, rögtön hozta az autóját, hazavitt magához, és ellátta a hólyagjaimat. Ehhez annyi vattát, kötszert és ragtapaszt használt, hogy végül a lábam már csak az ő teniszcipőjébe fért bele; pedig 41-es lába van.

A következő héten Marina 41-es teniszcipőjében jártam. Mégis nagyon vidám időszak volt! Lizzi ugyanis nemcsak hozzám írt verset, annak idején egyébként is sokat foglalkozott versírással. Ezzel engem és Pollit is megfertőzött. Pétert nem. Neki egyrészt egyetlen rím sem jutott eszébe, másrészt unalmasnak találta a verseket. Akárhányszor átadtuk magunkat a versírásnak, ő elkezdett ásítozni, majd hamarosan kijelentette, hogy hazamegy, mert a „költészet” őt elálmosítja.

Még mindig fogalmam sem volt róla, hogy milyen ajándékot vegyek mamának – túl sok pénzem nem volt, anya pedig a drága és nemes dolgokat szereti. Ekkor jutott eszébe Lizzinek, hogy írjunk neki verset. Szépírással, festett szegéllyel, és egy finom keretben ez igazi „személyes ajándék” lenne.

Egy teljes délután dolgoztunk az esküvői versen. Aztán leírtam egy finom papírra, díszes, tarka betűkkel:

Sok-sok boldogságot Az új házassághoz!

Vidámságot hintsen rád az ég

És örömöt, mi soha véget nem ér!

Napjaid soha ne legyenek szürkék,

És maradj mindig derűs, minta kék ég!

Büszkén mutattam meg Marinának remekművemet. Egy kicsit elégedetlen volt vele, mert ahogy mondta, Dingsdamról szó sincs benne.

– Nahát, ővele aztán nem is akartam foglalkozni! – mondtam.

– De egy esküvőnél mindig két személyről van szó! – magyarázta Marina. – Mindkettőjüket el kell látni jókívánságokkal!

Ezzel nem értettem teljesen egyet, de mivel Marina úgy gondolta, hogy mamának biztosan rosszul esne, ha az ő Bertramját meg sem említeném, elkezdtük átírni a verset. Az utolsó két sorig nem is volt probléma, a „rád” helyett egyszerűen azt írtuk: „rátok”. De az utolsó előtti sorra egyetlen rímet sem találtunk. Péter folyton zakkant rímekkel jött elő, hogy például: Ne lakjatok egérlyukban, nézzétek a szépség hun van!

Lizzi megpróbálta a „szürkét” „borúsra” kicserélni, amire Péter rögtön ráharapott: – Életed ne legyen otromba, sohase harapj citromba!

Végül megszállt az ihlet: „Életetek legyen mindig csodás, ezt kívánja néktek Felicitas!”

Az aranyozott, díszített fakeret, amit a sarki árusnál vettem, sajnos egy picit kicsi lett az új változathoz: az utolsó két sor utolsó két betűje már nem látszott. De semmi kedvem nem volt tovább gyakorolni a szépírást, így azt gondoltam, hogy mama úgyis van annyira találékony, hogy rájön, mi lehet az a csőd… és Felicit…

Swetlanának egy kicsit be kellett vennie az esküvői ruhámból, mert felül hatalmas volt rám. Na és persze mindkettőnket szidott, engem, amiért ilyen rémes ruhát választok, apát pedig azért, mert képes volt megvenni nekem ezt a borzalmat. Miközben ült a varrógép mellett, egész idő alatt szitkozódott. Ennek ellenére nagyon szépen dolgozott. Olyan lett a ruha, mintha rám öntötték volna. Már csak a cipővel volt gond! Ugyan már nem kellett vastagon bebugyolálni a lábam, de még nem gyógyult meg teljesen. Az egyetlen cipő, amit fel bírtam venni, a régi ütött-kopott Adidas cipőm volt. Ez persze egyáltalán nem ment az álomruhához! Amilyen optimista vagyok, azt hittem, az esküvőig még helyrejöhet a lábam.

De sajnos még az utazás előtti este is tele voltam hólyagokkal! Apa elővette mama egyik régi cipőjét, egy igazi púnk cuccot. Tele volt szegecsekkel és bokán felül ért. Ez nagyon vagány, mondta apa, ha már felül úgyis ilyen eredeti vagyok, akkor ez pont jó lesz, legalább nincs stílustörés.

Felpróbáltam együtt a cipőt és a ruhámat, csak hogy lássam, nem lesújtó-e a kép. Pont amikor az előszobában a tükör előtt forgolódtam, és egyáltalán nem voltam elégedetlen a látvánnyal, zajt hallottam az ajtó előtt. Jézusom, gondoltam, biztos Swetlana lesz, és megint jól lehord az öltözékem miatt.

De lássatok csodát! Anya volt az, mindkét keze tele utazótáskákkal!

Csak annyit tudtam szólni, hogy:

– Te?

Mit lehet mondani, amikor egy nő tizenöt órával a müncheni esküvője előtt utazótáskákkal megjelenik Bécsben?

– Igen, én – sóhajtott mama, majd letette a táskákat és bezárta az ajtót.

A zajra papa is kijött az előszobába. Rábámult, és azt kérdezte:

– Hát te?

– Ez egy hosszú történet! – dünnyögte mama, és bement a nappaliba. Gyorsan nyomultunk utána. Levetette magát a kanapéra, mi meg csak álltunk döbbenten.

– Mi történt? – kérdezte papa.

– Hogy a végén kezdjem, ismét itt vagyok. Mindennel együtt, merthogy mindennek vége!

Papa leült mellé a kanapéra, aztán én is a másik oldalára.

– A müncheni vendégszereplésem véget ért – folytatta mama. – Már régóta rossz előérzet gyötört, egy kis riasztó vijjogott a fejemben, de próbáltam nem odafigyelni rá!

– És miért nem lehetett továbbra is nem odafigyelni? – kérdezősködött papa.

– Amiatt a hülye állólámpa miatt! – tört ki mamából.

Halálunalmas lenne az egész állólámpa-históriát elejétől a végéig a mama szavaival elmesélni, így csak egy rövid kivonat a történetből: Mama el akart távolítani Dingsdam nappalijából egy randa állólámpát, de ő ezt nem engedte. Sőt firtatni kezdte, milyen jogai vannak egyáltalán a mamának az ő lakásában? Ebből aztán persze veszekedés lett, ami során Dingsdam olyan dolgokat vágott mama fejéhez, ami után ő biztos lett abban, hogy ez a pasi „élete nagy tévedése” volt. Hallani sem akar többé róla! És a munkája után sem fog sírni, ez egy béna újság, messze az ő színvonala alatt! Ezenkívül ő már túl öreg ahhoz, hogy csitrik ügyes-bajos dolgairól írjon, merthogy ez egy fiataloknak készített lap.

– Visszamehetsz a régi munkahelyedre? – kérdezte papa.

– Nem – válaszolta mama. – De vállalkozóként bárhol kapok munkát! Emiatt nem aggódom. És Münchenben elég jól kerestem, sok pénzt félre tudtam rakni. Ez az átmeneti időszakra biztosan elég lesz!

– Na – állt fel papa –, akkor én megyek is! – Átment a nappalin, be a szobájába. Az ágyán ott volt a nyitott bőrönd, amit már félig pakolt a müncheni cuccokkal. Láttam, hogy beletett még néhány nadrágot és inget, lezárta, majd kijött a nappaliba.

– A maradékot elviszem holnap – közölte. Mama bólintott.

– De én nem akarom, hogy elmenj! – kiáltottam.

– De lányom – mondta papa. – Anyád vissza akarja kapni az ágyát!

Nagyon nehéz volt, mégis kiböktem:

– Nem lehetne mindent úgy hagyni, ahogy van?

Mama zavartan nézett rám.

– Drágám – csodálkozott vissza akarsz küldeni Münchenbe?

Egyszerűen nem tudtam uralkodni magamon. Elkezdtem ordítani és zokogni, hogy természetesen nem akarom mamát visszaküldeni Münchenbe, de költözzön át a papa lakásába! Hogy én most már megszoktam apát! Nem akarom, hogy most megint minden megváltozzon! És esetleg néhány hónap múlva újra! Akkor talán majd Grazba akar menni mama! Vagy Linzbe! Vagy akárhová. (Hogy majd megint összekeveri szupermant otromba pasival, ezt nem is mondtam.) Mama adott egy zsebkendőt, nagyon bőgtem. Megkérdezte papát:

– Te mit gondolsz?

– Nem utasíthatlak, hogy költözz az én lakásomba! – felelte papa.

– Nem lennél ellene? – kérdezte mama.

Papa nem válaszolt, csak állt ott zavartan a bőröndjével.

– Na, akkor add ide a kulcsaidat! – határozott mama. – Hullafáradt vagyok, megszakítás nélkül utaztam, semmi másra nem vágyok, csak hogy ágyba kerülhessek!

Papa kivette a kulcsokat a zsebéből és odaadta. Mama felállt és kiment az előszobába.

Utána kiabáltam:

– Nem értesz meg?

– De igen – mondta mama. – De azért nem kell, hogy örüljek is neki, ugye?

Aztán rám bámult. Láthatóan csak most tűnt fel neki a ruhám. – Mi van rajtad?

– Ezt viseltem volna az esküvődön! – mondtam. És ekkor az én szomorú mamám elkezdett kacagni. Nem csak egy kicsit, hanem úgy igazából, jó hangosan: – Hát ez szuper! – lelkendezett. – Milyen kár, hogy ez a gyönyörűség nem került bevetésre!

Azután segítettem lecipelni a csomagjait az autóhoz. Megesküdött, hogy nem hal bele a szomorúságba, ha mi ketten együtt maradunk a papával. Mert úgyis akkor látjuk egymást, amikor csak akarjuk! És hogy az elkövetkezendő időben úgyis sokat kell majd úton lennie, ha ismét be akar kapcsolódni az üzleti életbe. Sokat kell forognia az emberek között, hogy lássák, ő is itt van. Tehát úgyis kevés ideje lenne rám! De természetesen rengeteg pótolnivalója van engem illetően. Már rögtön holnap délelőtt együtt lehetnénk. Azért mert elmaradt az esküvő, még kihasználhatom ezt a néhány napot, nem kell rögtön suliba mennem!

De aztán a kapu előtt végül előadta, hogy a holnap délelőtt mégsem jó, mert rengeteget kell telefonálnia. Beszélnie kell a régi főnökével és néhány kollégájával, a rádiótól is pár emberrel. Délben jobb lenne! Aztán, amikor az autóhoz értünk, már a dél sem volt jó! Lehet, hogy a régi főnöke meghívja ebédelni, és ezt nem mondhatja le, ha újra munkát szeretne tőle kapni. Délután jobb lenne!

– Tudod mit? – javasoltam, miközben begyömöszöltem a táskáját a csomagtartóba. – Csörögj rám holnap, akkor majd egyeztetjük, mikor jó neked!

– Rendben, csináljuk így.

Mama megpuszilt, beszállt az autóba és elhajtott. Én csak álltam ott, és integettem neki, amíg a következő saroknál el nem tűnt. Összeszorult a gyomrom. Hogy leküzdjem valahogy a fájdalmat, miközben visszaballagtam a lakásba, azt mondtam magamnak: Először is a mama nélkülem jobban fog boldogulni, másodszor nem én tehetek róla, hogy a szüleim elváltak, és nekem döntenem kell egyikőjük mellett. Ha a mamát választottam volna, akkor most papa miatt fájna a gyomrom!

Papa a konyhában volt, amikor visszaértem. Kent magának egy hatalmas zsíros kenyeret, és telepakolta lehelet-vékony hagymaszeletekkel.

– Csinálj egyet nekem is, légyszi! – kértem.

Bólintott. Leültem az ablakpárkányra, és lóbáltam a lábam. Közben a cipőm szegecselt sarka néhányszor nekikoppant a falnak.

– Hagyd abba! Levered a falat! – Kezembe nyomta a hagymás zsíros kenyeret.

– De hiszen ez tepertős! Utálom a tepertőt! – fujjogtam.

Papa kivette a kezemből a kenyeret. Villával leszedte az összes tepertőt, és visszaigazgatta a hagymaszeleteket.

– Ki se bírnám – dünnyögte – ha nem lógnál egész nap a nyakamon.

– Mindjárt gondoltam – jegyeztem meg.

Papa a kezembe nyomta a zsíros kenyeret.

– Így jó lesz? – kérdezte.

– Igen, majdnem! – mondtam, majd beleharaptam, és a fogammal arrébb toltam egy kevéske zsírt, mert nagyon vastagon volt kenve.

– Hát igen – vonta le a következtetést papa. – Csak kevés dolog sikerül igazán jól, kedves lányom!

És mert az volt a gyanúm, hogy ezzel nem csak a zsíros kenyérre céloz (amit nagyon egyszerű jól megkenni), felettébb helyeslően bólogattam.

.oOo.