Jack London
Planchette
Moon-Face - 1906.

Szente Mihály fordítása

PLANCHETTE

– Igenis jogom van tudni – mondta a lány.
Hangjában nyoma sem volt esdeklő hangsúlynak, eltökélt határozottság csengett szavaiban. Egy ideje már igen határozottan állt hozzá ehhez a kérdéshez. De az ő esetében már ez is szinte könyörgésként hatott, nem a szavak, hanem egész személyisége miatt. Eddig még sosem kérdezett rá nyíltan, de arca és szeme, lelkének minden egyes rezdülése ékesszólóan árulkodott a hosszú idő óta benne égő kérdésről. Ezt a férfi is pontosan tudta, és igyekezett kerülni a témát, de ezúttal a lány kimondott szóval követelte a választ.
– Jogom van hozzá – ismételte a lány.
– Tudom – a férfi leverten és tehetetlenül sóhajtott.
Ismét csend következett. A lány várt, tekintete a magasban lebegő ágak között átszűrődő fénysugarakat fürkészte, amik lágy melegségben fürösztötték a vörösfenyők törzseit. Úgy látszott, mintha a tompított és átszínezett fény nem is a napból, hanem egyenesen a fatörzsekből áradna, méghozzá olyan erővel, hogy a fénycsíkok átvették a fák színárnyalatát. A lány szeme nyitva volt, de semmit sem látott, mint ahogy füle is nyitva volt, de nem hallotta a kanyon alján zuhogó áradat távoli, mély fortyogását.
– Nos? – kérdezte határozottan, és a férfira nézett. Most azt a látszatot keltette, mintha szó nélkül elfogadná, vita nélkül beletörődne abba, ami következik.
Egyenes derékkal ült, hátát egy kidőlt fának támasztotta. A férfi mellette feküdt az oldalán, egyik könyökét a földre támasztotta, és tenyerére hajtotta fejét.
– Drága, drága Lute… – mormolta maga elé.
A lány megborzongott ettől a hangtól, nem valamiféle irtózás miatt, hanem mert ellen akart állni a hangból áradó, dédelgető gyengédség varázsának. Volt elég ideje, hogy megtapasztalja, kiismerje a férfi vonzerejét. Felszabadult érzések és a végtelen megnyugvás ígérete bujkált minden egyes, gyengéden kiejtett szavában. Ugyanezek az érzések rohanták meg a lányt, ha kezük összeért, vagy ha a férfi lélegzetét érezte a nyakán vagy az arcán. A férfi nem tudta kifejezni magát sem szavakkal, sem tekintetével, sem érintésével anélkül, hogy a közölni kívánt mondandó ne fonódna össze leheletfinomam és rejtetten az érzéssel, mintha gyengéden és lágyan cirógatná a lányt. Nem cukros-szirupos érzelmi mámor volt ez a mindent átható gyengédség, sem pedig émelyítőn szentimentális dédelgetés, de még csak nem is a szerelem őrületében siránkozó érzelgősség. Ez a gyengédség átható volt, ellenállhatatlan és férfias. Ugyanakkor java részben nem szándékosan, hanem akaratától függetlenül működött. Ő maga épp csak kicsit volt tudatában. Lényének része volt, mintha lelkének légzése lett volna, akaratlan és minden szándék nélküli.
Azonban a lány ez alkalommal kétségbeesetten, de elszántan megacélozta magát e vonzerő ellen. A férfi próbált a szemébe nézni, de ő szántszándékkal másfelé fordította egyenes szemöldöke alatt csillogó szürke szemét. Ekkor a férfi a lány térdére hajtotta fejét. Lute keze finom mozdulatokkal kalandozott kedvesének hajában, arcán gyengédség és féltő gondoskodás áradt szét, de amikor a férfi felpillantott, a szürke szempár ismét hűvös határozottságot sugárzott.
– Mit mondjak még el neked? – sóhajtott a férfi. Felemelte fejét, és tekintetük egymásba kapcsolódott. – Nem vehetlek feleségül. Senkit sem vehetek feleségül. Nagyon jól tudod, hogy jobban szeretlek, mint a saját életemet. Ha a mérleg egyik serpenyőjébe téged teszlek, a másikba pedig az életem összes többi kellemes dolgát, egyértelműen feléd billen a mérleg nyelve. Mindenemet odaadnám érted, de nem tehetem meg. Nem vehetlek feleségül. Soha nem vehetlek feleségül.
A lány szorosan összepréselte ajkait, hogy visszanyerje önuralmát. A férfi feje visszaereszkedett a térdére, mikor a lány kérdőre vonta.
– Van már feleséged, Chris?
– Nem! Dehogy! – kiáltott fel a férfi hevesen. – Sosem voltam házas. Ha egyáltalán valakit, akkor csak téged vennélek feleségül, de nem tehetem.
– Akkor…
– Ne! – szakította félbe. – Ne kérdezz!
– Jogom van tudni! – makacskodott a lány.
– Tudom – szakította félbe ismét Chris –, de képtelen vagyok elmondani az okát.
– Nem vagy tekintettel rám – suttogta a lány elgyengült hangon.
– Tudom. Tudom! – szakadt ki a férfiból.
– Nem vagy tekintettel rám! Fogalmad sincs, mit kell elviselnem miattad a családomtól.
– Mindig azt hittem, hogy szeretnek. Sosem éreztem, hogy barátságtalanok lennének velem – kesergett Chris.
– Ez igaz. De az igazság az, hogy éppen csak elviseltek téged. Előtted a világ minden kincséért sem mutatnák ki, de majdnem gyűlölnek. Én vagyok az, akinek szembe kell néznie ezzel a dologgal, és én vagyok az, akinek mindent le kell nyelni. Bár ez nem mindig volt így. Kezdetben valóban kedveltek téged… Ahogy én is. De ez már négy évvel ezelőtt volt. Az idő csak telt, egy év, két év, és ők lassan, fokozatosan ellened fordultak. Nem akartak szégyenkezni miattad. Az idő telt, és te nem mondtál ki bizonyos szavakat. Ők úgy érezték, hogy tönkreteszed az életemet. Négy hosszú év telt el anélkül, hogy akár csak egyszer is kimondtad volna előttük a házasság szót. Mit is gondolhattak volna? Mi mást gondolhattak, mint hogy tönkreteszed az életemet?
Mialatt beszélt, ujjaival továbbra is a férfi hajával játszott, mintha érintése enyhíthetné a szavaival okozott bánatot.
– A kezdet kezdetén, az első időkben tényleg szerettek téged. Ki tudna ellenállni neked? Ha csak rád pillant valaki, azt érzi, mintha minden élő dologból szeretetet gyűjtenél magadba, ahogy a fák szívják fel a nedvességet a talajból. Ez a tulajdonságod mintha születési előjogod lenne. Mildred néni és Robert bácsi arra gondolt, hogy senki sem szeret téged. A nap benned kél, és benned nyugszik. Azt hitték, hogy én vagyok a földkerekség legszerencsésebb teremtménye, mert elnyerhettem egy olyan férfi szerelmét, mint te. „Mert az biz' látszik, hogy nagyon szereti” – szokta mondogatni Robert bácsikám, miközben pajkos mosollyal ide-oda csóválta a fejét. Természetesen szerettek téged. Mildred néni néha felsóhajtott, majd incselkedve nézett a bácsikámra, és azt mondta: „Amikor Chris jár a fejemben, szinte azt kívánom, bárcsak lennék fiatalabb magam is.” Amire a bácsi mindig azt válaszolta: „A legcsekélyebb mértékben sem hibáztatlak ezért, kedvesem!” – És mindkettejük arcáról elismerő mosoly sugárzott felém, hogy egy ilyen férfi szerelme az enyém.
– És azt is jól tudták, hogy én is szeretlek. Hogy is rejthettem volna el ezt a hatalmas, csodálatos érzést, ami belépett az életembe, és kitöltötte minden egyes napomat. Négy éve, Chris, négy éve csak neked élek! Minden pillanatom a tiéd. A te szerelmeddel ébredtem. Veled álmodtam éjszakánként. Minden cselekedetemre rávetült árnyékod, minden gondolatomban ott voltál te is. Sőt, magukat a gondolataimat is te formáltad, láthatatlan jelenléted alakította érzéseimet, tetteimet. Soha, egyetlen pillanatra sem szűntél meg bennem létezni, legyen szó bármily csekély vagy óriás dologról, te mindig ott voltál velem.
– Sejtelmem sem volt erről a lenyűgöző rabszolgaságról – mormolta a férfi.
– Te semmit sem kényszerítettél rám. Mindig hagytad, hogy a magam útját járjam. Sőt, te magad voltál az engedelmes rabszolga. Úgy tetted velem mindezt, hogy nem bántottál meg, nem sebeztél meg. Kitaláltad gondolataimat, vágyaimat, anélkül, hogy gondolkodtál volna rajta. Minden, amit tettél, természetesnek hatott, és elkerülhetetlennek tűnt. Mondtam, anélkül, hogy sérelmet okoztál volna. Nem voltál dróton rángatott báb. Nem fontoskodtál. Hát nem érted? Nem látszott rajtad, hogy egyáltalán bármit is teszel a kettőnk kapcsolatáért. Amiről beszéltem, az valahogy mindig is jelen volt benned, csak cselekedtél magától értetődő természetességgel.
– Igen, rabszolga voltam, de a szerelem rabszolgája. Az irántad érzett szerelem volt az, ami betöltötte napjaimat. Én mindig rád gondoltam, de nem te kényszerítettél erre. Egyszer valahogy belopóztál a gondolataimba, és aztán mindig ott voltál, és sosem tudod meg, mennyi mindent jelentettél nekem. De ahogy múlt az idő, Mildred néni és Robert bácsi egyre inkább kiábrándult belőled. Egyre inkább tartottak tőled. Vajon mi vár rám? Te tönkreteszed az életemet. Zenét akartam tanulni. Tudod, hogy az erről szóló álmaim hogyan enyésztek el. Azon a tavaszon, mikor először megláttalak, húszéves voltam, és Németországba akartam utazni. Arra készültem, hogy keményen tanulok. Ez négy évvel ezelőtt volt, és én még mindig itt vagyok, Kaliforniában.
– Voltak más udvarlóim is. Te elűzted őket. Nem, nem! Nem úgy értem! Én voltam az, aki elűzte őket. Minek törődjek mindenféle udvarlóval, minek törődjek bármivel is, ha te mellettem vagy? De mint mondtam, Mildred néni és Robert bácsi egyre növekvő aggodalommal tekintett ránk. Aztán volt néhány beszélgetés, barátokkal, afféle minden lében kanál bajkeverőkkel. Az idő csak múlt. Te mélyen hallgattál. Én csak ábrándoztam és álmodoztam. Tudtam, hogy szeretsz. Egyre több szemrehányást hallgattam miattad, először csak Robert bácsikámtól, majd később már Mildred nénitől is. Tudod jól, hogy ők olyanok nekem, mint az anyám és az apám. Nem tudtalak megvédeni. De még akkor is hűséges maradtam hozzád. Nem voltam hajlandó vitatkozni rólad. Bezárkóztam. Odahaza már elidegenedtünk egymástól. Robert bácsi olyan arccal járt, mint egy temetkezési vállalkozó, és Mildred néni szíve majd megszakadt. De mit tehettem volna, Chris? Mit is tehettem volna?
A férfi továbbra is a lány térdén nyugtatta fejét, most felmordult, de nem válaszolt.
– Mildred néni az anyám volt, de már sosem helyezhetem belé minden bizalmamat. Gyerekkorom könyve már bezárult. Nagyon kedves könyv volt, Chris. Könnyek szöknek a szemembe, valahányszor csak eszembe jut. De ne is törődj vele! Ezzel együtt hatalmas boldogság is jutott nekem. Boldog vagyok, hogy őszintén, nyíltan beszélhetek neked a szerelmemről. És mérhetetlenül jól esett az is, ahogy elértem, hogy ilyen őszinte lehetek. Nagyon szeretlek, Chris, szeretlek… El sem bírom mondani, mennyire. Te vagy a minden nekem, és semmi más nem számít, csakis te. Emlékszel arra, mikor szembekötősdit játszottunk a karácsonyfa körül? Amikor elkaptál engem a karomnál fogva, és olyan erővel szorítottál meg, hogy fájdalmamban felkiáltottam? Sosem mondtam el neked, de akkor csúnyán összezúztad a karomat. És sosem tudod meg, hogy milyen édes volt számomra a tőled kapott fájdalom is. Ott volt az ujjlenyomatod a bőrömön, kékben és feketében, a te ujjlenyomatod, Chris, a te ujjaid! Láthatóvá vált az érintésed! Egy héten keresztül tartott, és én csókolgattam a nyomokat, ó, mily gyakran; és gyűlöltem, hogy elmúlnak, azt akartam, hogy újra jelenjenek meg, és sose múljanak el! Féltékenyen néztem, amint lassan eltűnnek, a fehérség fokozatosan visszatér, és elűzi az érintésed nyomát. Valahogy, ó, nem tudom megmagyarázni, de ennyire szerettelek!
Rájuk zuhant a csend. A lány továbbra is cirógatta a férfi haját, és szórakozottan nézte, amint a messzi távolban egy nagy, szürke mókus vidáman és féktelenül ugrándozik, ide-oda cikázik a vörösfenyő óriások ágai között. Egy vörössapkás harkály hatalmas lendülettel fúrt egy kidőlt fatörzset, észrevette, hogy a lány figyeli, és viszonozta tekintetét. A férfi nem emelte fel a fejét, sőt jobban rászorította arcát Lute térdére; rázkódó válla jelezte, hogy küszködik a lélegzetvétellel.
– El kell mondanod, Chris – mondta gyengéden a lány –, ez a rejtély, ez megöl engem! Tudnom kell, miért nem házasodunk össze. Mindig így akarsz élni? Pusztán szeretőként? Gyakran találkozunk, ez igaz, és mégis hosszú az az idő, amit egymás nélkül töltünk. Az egész világ összefog ellenünk, Chris? A mi kapcsolatunk sosem lesz több ennél? Ó, persze, tudom, jó dolog csupán szerelmesnek lenni, őrülten boldoggá teszel, de jusson eszedbe, lehet, hogy valaki sokkal többre is vágyik ennyi idő után! Többet és többet akarok belőled, Chris! Mindenedet akarom! Azt akarom, hogy minden napot együtt töltsünk.
– Akarok minden baráti kapcsolatot, minden társasági kapcsolatot, ami nem lehet a miénk most, és a miénk lesz, ha összeházasodunk. – Légzése felgyorsult, szinte kapkodva vette a levegőt. – De mi sosem leszünk házasok. El is felejtettem… Viszont el kell mondanod, miért nem!
A férfi felemelte a fejét, és a lány szemébe nézett. Ez is a szokásai közé tartozott. Bárkihez beszélt, egyenesen az illető szemébe nézett.
– Igenis tekintettel vagyok rád, Lute! – kezdte makacsul. – A kezdetek óta tekintettel vagyok rád. Anélkül sosem folytattam volna tovább ezt a kapcsolatot. El kellett volna mennem. Tisztában voltam ezzel. És ennek fényében tekintettel voltam rád, és még… És nem mentem el. Istenem! Hogy is tehettem volna? Szerettelek. Képtelen voltam elhagyni téged. Tehetetlen voltam. Maradtam. Elszántam magam, de megtört az akaratom. Olyan voltam, mint valami kába részeg. Megrészegültem tőled. Tudom, gyenge voltam. Hibáztam. Nem mentem el. Megpróbáltam, de nem mentem el. Emlékszel? Elmentem, jóllehet, azt sem tudtad, miért. Most már tudod. Elmentem, de nem bírtam távol maradni. Visszajöttem hozzád, bár nagyon jól tudtam, hogy sosem házasodunk össze. Most pedig itt vagyok, veled. Küldj el magadtól, Lute, űzz el! Magamtól nincs erőm elmenni.
– De miért kellene elmenned? – kérdezte a lány. – Emellett tudnom kell, miért, mielőtt elűzlek az életemből.
– Ezt ne akard tudni!
– Mondd el! – szólt a lány, és hangjában gyengéd parancsoló hangsúly csengett.
– Ne tedd ezt, Lute, ne kényszeríts erre! – könyörgött a férfi, hangjában és szemében esdekléssel.
– De el kell mondanod! – ragaszkodott hozzá a lány. – Jogom van tudni, ha már egyszer a tiéd vagyok.
A férfi megingott.
– Ha megteszem – kezdte, de határozottan be is fejezte –, sosem bocsátanám meg magamnak. Nem, nem mondhatom el neked. Ne próbáld meg kierőszakolni belőlem, Lute! Éppúgy meg fogod bánni, ahogy én is megbántam.
– Ha van valami… Ha van valami akadály… Ha ez a rejtély valóban megakadályozza…
A lány lassan beszélt, hosszú megszakításokkal, kereste a legfinomabb módot, a legmegfelelőbb kifejezéseket, hogy formába öntse gondolatait.
– Chris, én nagyon szeretlek. Olyannyira mélyen szeretlek, ahogy csak egy nő szerethet egy férfit, ebben biztos vagyok. Ha most azt mondod nekem, „Gyere!”, veled megyek. Bárhová menj is, én követni foglak. Az apródod leszek, a kísérőd, mint annak idején, mikor a hölgyek elkísérték lovagjaikat távoli vidékekre. Te vagy az én lovagom, Chris, és te nem tudsz nekem rosszat tenni. A te akaratod az én óhajom. Egy időben féltem világ ítéletétől. Aztán jöttél te, beléptél az életembe, és azóta nem félek többé. A te kedvedért, és persze a magam kedvéért, nevetni fogok a világon, és annak minden ítéletén. Ha te az enyém vagy, nevetni fogok mindezen, hiszen te többet jelentesz nekem, mint a világ összes jóindulata és helyeslése együttvéve. Ha annyit mondasz „Gyere!”, én…
– Ne! Ne! – kiáltott fel a férfi. – Ez lehetetlen! Házasság vagy nem, még csak azt sem mondhatom, „Gyere!”. Nem merem. Megmutatom neked. Elmondom neked.
Felült a lány mellett, mozgására rányomta bélyegét az elhatározás. Megfogta Lute kezét, és szorosan tartotta. Ajka már majdnem szóra nyílt. Lelkében reszketett a rejtély, hogy végre napvilágra kerüljön. A levegő szinte remegett a jelenlététől. A lány megacélozta lelkét, felkészült, mintha egy visszavonhatatlan dekrétumot készülne meghallgatni. Érezte, hogy a férfi keze elernyed az övében, és együttérzőn, bátorítón megszorította. De érezte azt is, hogy a merevség elszáll a feszült testből, és tudta, hogy most a szellem és a test együtt ernyed el. A férfi elszántsága apadni kezdett. A lány már tudta, hogy nem fog beszélni, és tudta a hit bizonyosságával, hogy azért nem beszél, mert képtelen rá.
Lute kétségbeesetten nézett maga elé, szívét zsibbadás járta át, mintha a remény és a boldogság meghalt volna benne. Nézte a vörösfenyők ágain átszüremlő, fatörzseken játszadozó napfényt. De gépiesen, figyelmetlenül nézte. Érdeklődés nélkül bámulta a látványt, mintha távolból, idegenként szemlélné csupán. Immáron szinte kívülállóként tekintett a világnak erre a kicsiny, bensőséges szegletére, az általa olyannyira szeretett fákra és virágokra.
Úgy tűnt, mintha eltávolodott volna, és furcsamód személytelenül, tudatos kíváncsisággal szemlélné azt, ami körülötte van. Látott egy virágba borult gesztenyefát a közelben, de mintha először találkozna vele tekintete. Aztán a szürke szempár megállapodott, és megpihent egy nagy aranyeső bokron, ami egy nyílt terület szélén nőtt. Ezek a virágok mindig a gyönyörűség fürge, izgató sziporkáival árasztották el lelkét, de most elmaradt ez az aprócska izgalom. Ezúttal elgondolkodva, megfontoltan méregette a virágokat, mint amikor egy droggal eltelt hasisszívó tűnődik el, ha valami bódító virág tolakodik be a látomásába. Fülében ott zúgott a folyó, a nyers torkú, lusta, öreg óriás, amint álmosító ábrándjait dúdolja és mormolja. De ezúttal e távoli moraj nem ébresztette fel a lány ábrándjait, ahogy az eddig megszokott volt, és Lute tudta, hogy ezúttal csupán a mély kanyon fenekén, a sziklák között tovahömpölygő vizet hallja, és semmi mást.
Tekintete továbbvándorolt az aranyesőkön túlra, a nyílt mezőre. A hegyoldal térden felül érő vadzab terméséből két ló legelt, az egyik gesztenyebarna, másikuk rőtvörös volt. Tökéletesen illettek egymáshoz. A ragyogó napsütésben egymás mellett állt a melegség és az arany. Tavaszi szőrükön az erőteljes fény színes villámokat keltett életre, mintha tüzes ékkövek villódznának. Szinte megdöbbenve ismerte fel, hogy a két ló közül az egyik az övé. Dolly leánykorának és nővé érésének tanúja volt, gyakran az ő nyakába zokogta bánatát, és fülébe énekelte boldogságát. Nedvesség áradt a szemébe ettől a látványtól, és gyorsan visszatért hangulatának távolából, majd szenvedélytől valamint bánattól sújtva, ismét a való világ részévé lett.
A férfi előrehajolt, teljesen elernyedt, és egy nyögéssel a fejét ismét a lány térdére hajtotta. Lute fölé hajolt, és ajkát gyengéden, hosszan a férfi hajára szorította.
– Gyere, menjünk! – mondta szinte suttogva.
Hangja kis híján zokogásba fúlt, aztán szorosan összepréselte ajkait, és felállt. A férfi arca ijesztően fehér volt, és tisztán látszott rajta a bensőjében dúló küzdelem, amit meg kellett vívnia önmagával. Nem pillantottak egymásra, csak sétáltak egymás mellett, egyenesen a lovak felé.
A lány Dolly nyakának támaszkodott, mialatt a férfi meghúzta a hevedert. Aztán egyik kezébe vette mindkét kantárszárat, és várt. Chris a szemébe nézett, mikor lehajolt, tekintete bocsánatért esedezett, és ebben a pillanatban a lány saját tekintete is válaszolt. Belelépett a férfi tenyerébe, majd fellendült a nyeregbe. Anélkül, hogy szóltak volna, anélkül, hogy egymásra néztek volna, a kívánt irányba fordították a lovakat, és rátértek a keskeny ösvényre, ami sebhelyként húzódott végig a komor vörösfenyő csoportok között, és átszelte a tisztásokat, egészen az alsó legelőkig. Ott az ösvény kiszélesedett kissé, egy tehéncsordát is végig lehetett rajta hajtani. Majd az út egy favágók által használt ösvénybe torkollt, ami aztán egy szénaszállító úthoz csatlakozott; és ők végiglovagoltak az alacsony, dimbes-dombos, aranyszínű kaliforniai hegyeken. Az úttá szélesedett ösvény a végén egy legelőn vezetett keresztül, melynek szélét magasra ácsolt kerítés zárta le, és egy vízszintes gerendákból álló kapun lehetett kijutni a völgy alján futó országútra. A lány nyeregben maradt, mialatt a férfi leszállt, és nekiállt leszedegetni a rudakat.
– Ne! Várj! – kiáltott fel Lute, mielőtt a két alsó rudat levette volna.
Vágtába ugratta a kancát, majd néhány szökellés után a ló könnyed mozdulattal, érintés nélkül átugrotta az akadályt. A férfi szeme felragyogott, és néhányszor összeütötte a két tenyerét.
– Te gyönyörűség, te csoda, te! – kiáltotta a lány, heves mozdulattal előrehajolt a nyeregben, és a kanca nyakához szorította arcát, oda, ahol a szőr lángszínben fénylett a napon.
– Vegyünk lovakat, én meg belovagolom őket! – javasolta, miután a férfi átvezette lovát kapun, és az utolsó rudat is a helyére rakta.
– Sosem becsülted eléggé Dollyt – jelentette ki határozottan Lute.
– Nem, ez nem így van! – tiltakozott Chris.
– Azt hiszed róla, hogy már túlságosan is öreg, túl nyugodt – jelentette ki a lány. – Még csak tizenhat éves, és tíz csikó közül kilenccel felveszi a versenyt. Csak sosem látod rajta, nem kérkedik ezzel. Ahhoz túlságosan is kiegyensúlyozott, és te képtelen vagy megbecsülni őt, ne, ne! Ne is tiltakozzék, uram! Pontosan tisztában vagyok vele, hogy mit gondol róla. És azzal is pontosan tisztában vagyok, hogy bármikor legyőzi az ön agyonmagasztalt Washoe Banjét. Tessék! Én most kihívom önt! Sőt, felajánlom, üljön maga Dolly hátán! Ön tudja, hogy mire képes Ban, így most meg kell lovagolnia Dollyt is, hogy megtapasztalhassa, mire képes az én lovam.
Nekiláttak, hogy kicseréljék a nyergeket a lovakon. Mindketten izgatott, bizsergető örömmel tekintettek a pompás szórakozásnak induló verseny elé, és minden igyekezetükkel azon voltak, hogy örömük teljes legyen.
– Örülök, hogy Kaliforniában születtem – jegyezte meg Lute, ahogy lovaglóülésben elhelyezkedett Ban hátán –, úgy a lónak, mint az embernek roppant kellemetlen, sőt kimondottan dühítő dolog női nyereggel lovagolni.
– Úgy nézel ki, mint egy amazon – szólt a férfi elismerően, tekintete gyengéden végigsiklott a lányon, ahogy Lute körbetáncoltatta a lovat.
– Készen vagy? – kérdezte.
– Minden kész!
– A régi malomig – jelentette ki, mikor a lovak előrelendültek –, az kevesebb, mint egy mérföld.
– Az legyen a cél?
A lány bólintott, és kissé lazábbra engedte a kantárszárat, ezzel egyidőben sarkát finoman Ban oldalához nyomta. Chris is vágtába ugratta Dollyt, és a versengés szelleme a lovakat is elkapta. A por felhőkben magasra szállt a nyomukban, rögök, kisebb kövek repkedtek a levegőben, ahogy a paták felszaggatták az utat. Az út éles szögben kanyarodott, ember és állat szinte összeforrva, meredeken dőlt a föld felé. A két lovasnak több alkalommal is mélyen a lovak nyakára kellett buknia, hogy elkerülje az út mellett álló fák benyúló ágait. Átcsattogtak egy aprócska deszkahídon, s végigmennydörögtek egy jóval nagyobb vashídon is a kilazult fémlemezek baljóslatú csörömpölése közepette.
Egymás mellett lovagoltak, csak az utolsó szakasz végső hajrájában szakadtak el egymástól. Az életerőből táplálkozó energia a lehető legnagyobb sebességre ösztönözte a két lovat. Az út széles ívben vezetett egy fehértölgy-liget mellett, majd kiegyenesedett, és az egyenes szakasz végénél, néhány száz yard távolságból már látszott a romos malom.
– Na, gyerünk! – kiáltott fel a lány.
Hirtelen felállt a nyeregben, előrehajolt a ló nyakára, úgy sürgette, hajszolta az állatot, és ezzel egyidőben egy pillanatra kiengedte a szárat, majd a kantárt markoló kezét a ló nyakára tette. A két lovas közötti távolság szinte azonnal nőni kezdett.
– Érintsd meg a nyakát! – kiabálta a lány.
Chris megtette, és a kanca azonnal belehúzott. Kezdett fokozatosan felzárkózni, sőt lassan átvette a vezetést. Chris és Lute egymásra pillantott, a kanca néhány orrhosszal előrébb járt, és lépésről lépésre növelte előnyét, így Chris kénytelen volt hátrafordítani nyakát, ha látni akarta kedvesét. A célig már csak száz yard volt hátra.
– Megsarkantyúzzam? – kiabálta túl Lute a paták dübörgését.
A férfi visszaintett, a lány gyorsan és élesen a ló oldalába vágta a sarkát, a lehető legnagyobb erőfeszítésre késztetve ezzel az állatot, de látta, hogy saját kancája lassan így is növeli a kettejük közötti távolságot.
– Legalább három hosszal győzött! – ragyogott győzedelmesen Lute, miután lépésre váltottak. – Ismerje be, uram! Ismerje be! Ezt sosem feltételezte volna erről az öreg kancáról. Igaz?
Lute kihajolt oldalra, és egy pillanatra Dolly habos nyakára tapasztotta tenyerét.
– Ban hozzá képest egy lusta semmittevő – ismerte el Chris. – Ami Dollyt illeti, vele minden rendben. Nála most köszöntött be az indián nyár.
Lute egyetértve bólogatott:
– Ez egy kedves és teljesen helyénvaló kifejezés: indián nyár. Ez pontosan jellemzi őt. Semmi esetre sem lusta. Lobog benne a tűz, de semmi ostobaságot nem tesz. Nagyon bölcs, ez valószínűleg a korából fakadhat.
– Igen, ez lehet a magyarázat – akadékoskodott Chris –, ahogy öregedett, elmúltak a szeszélyei. Mennyi kedvességet adhatott neked…
– Sosem tudtam rá igazán haragudni, még csak el sem keserített – felelte Lute. – Azt hiszem, az összes bosszúságom annyi volt vele, hogy nyitott kapukhoz szoktattam, és a mai napig megijed, ha hirtelen becsukódik mögötte egy kapu. Talán csapdában érzi magát olyankor. De még akkor is uralkodik magán. És sosem volt rosszindulatú. Sosem bokrosodott meg, sosem bakolt, sosem keserített el egész életében, soha, egyszer sem.
A lovak az iménti próbatétel miatt hangosan zihálva, fújtatva lépdeltek tovább. Az út a völgy alján kanyargott, s újra meg újra keresztezte a folyót. Valahonnan a távolból hallani lehetett a cséplőgépek álmosító, távoli moraját, a géphangok közé a szénát gyűjtő emberek éles kiáltásai vegyültek. A völgy nyugati oldalán a hegyek sötétzölden emelkedtek, de a folyótól keletre eső magaslatokat már barnára égette, cserzette a nap.
– Odaát nyár van, ezen az oldalon meg tavasz! – lelkesedett Lute. – Ó, a csodás Sonoma-völgy!
Szeme lázasan fénylett, arcáról a vidék imádata sugárzott. Tekintete sorban végigvándorolt a gyümölcsöskertek harsány, zöld foltjain, a hosszan kígyózó szőlősorokon; a könnyű pára úgy tűnt, mintha áttetsző füstfátyolként emelkedne fel a hegy minden egyes vetődéséből és a kanyon távolabb eső hasadékaiból. Messze fent, a zordon csúcsok között, ahol a meredek lejtőket manzanita borította, megpillantott egy nyílt mezőt, ahol az elburjánzott fű még nem vesztette el zöld színét.
– Hallottál valaha a titkos legelőről? – kérdezte a lány, s tekintetét továbbra is a távoli zöld foltra függesztette.
A kanca ijedt horkantására rögtön a lovára nézett. Dolly szélesre feszülő orrlyukkal és tágra nyílt szemmel két lábra ágaskodott, és vadul kapálta mellső lábával a levegőt. Chris a nyakának vetette magát, nehogy hanyatt essen, és ezzel együtt sarkantyúját a ló oldalába vágta, hogy a kapott „előre” paranccsal visszakényszerítse négy lábra az állatot.
– Hej, Dolly, ez igencsak figyelemreméltó! – kezdte Lute rosszallóan. Legnagyobb meglepetésére a kanca most leszegte fejét, begörbítette hátát, és felpattant a levegőbe, majd miután visszaesett a földre, mereven megfeszített lábakkal ugrálni kezdett.
– Most aztán tényleg bakol! Ez hamisítatlan bakolás! – kiáltott fel Chris, és a következő pillanatban a ló máris a levegőbe emelkedett alatta, a következő ugrásra.
Lute döbbenten nézte kancájának sosem látott viselkedését, és csodálta szerelmének lovaglótudását. A férfi teljesen higgadt maradt, sőt szemmel láthatóan határozottan élvezte az előadást. Újra és újra, vagy fél tucat alkalommal, Dolly begörbített háttal, merev lábakkal fellökte magát a levegőbe, és merev térdekkel a földhöz csapta patáit. Aztán felvágta a fejét, és a hátsó lábára állt, forogni kezdett, mellső lábaival veszettül csépelte a levegőt. Lute gyorsan biztonságos távolságra kormányozta az általa megült lovat, ezután elkapta Dolly szemének villanását. A máskor barátságos, meleg tekintet helyén elvakult, brutális őrületet látott. A szem kiduzzadt, mintha szét akarna repedni, finom, rózsaszín árnyalata eltűnt, helyét tompa, márványszerű fehérség foglalta el, és valami belső tűz lángolt benne.
Lute félelmében majdnem felkiáltott, de már abban a pillanatban elnyomta az erőtlen kiáltást, ahogy elhagyta volna ajkát. Úgy látta, mintha a kanca egyik hátsó lába megrogyott volna; a remegő, függőlegesen ágaskodó test egy pillanatig ide-oda lengett, és bizonytalanul ingott, nem lehetett tudni, hogy vajon előre vagy hátra zuhan-e. A férfi oldalirányban félig kicsúszott a nyeregből, mert így azonnal le tudott ugrani, ha a kanca hanyatt esne, majd súlyát előrevetve a ló nyakára támaszkodott. Ezzel sikerült felülkerekednie a veszedelmes, libegő egyensúlyi helyzeten, és a kanca visszazuhant négy lábra.
De nem volt megállás. Dolly messze előrenyújtotta nyakát, vízszintesen tartotta, állát felfelé nyomta, hogy orrának vonala majdnem párhuzamba került kinyújtott nyakával. Ez a testhelyzet lehetővé tette, hogy a zabla ellen feszüljön, amit ő nyomban ki is használt. Kitört, és őrült iramban, nyílegyenesen vágtázni kezdett az úton.
Lute most először valóban megrémült. Lábát Washoe Ban oldalába vágta, üldözőbe vette a nekivadult állatot és lovasát, de nem tudott lépést tartani velük, és fokozatosan lemaradt mögöttük. A lány látta, hogy Dolly egy pillanatra megtorpan, és ismét ágaskodni kezd. Épp csak annyira sikerült felzárkóznia, hogy láthassa, amint a kanca újra vágtába csap, és elszáguld.
Egy kanyar után Dolly hirtelen mind a négy lábát megmerevítve, szinte a földbe szúrva lefékezett. Lute láthatta, amint szerelme kizuhan a nyeregből, combjának szorítását legyőzte a váratlan rántás. Chris nem esett le, jobb kezével továbbra is a szárat markolta, bal kezével a nyeregkápában kapaszkodva tartotta magát; jobb lába még a kengyelben volt, a bal a nyereg fölött lebegett. A kanca ismét vágtázni kezdett. A férfinak sikerült egyetlen gyors rántással visszaküzdenie magát a nyeregbe, majd elszánt erővel próbálta visszanyerni uralmát a ló felett.
Dolly ekkor egy nagy ugrással levetette magát az útról, és bevágtatott a sárga vadliliommal dúsan borított, lejtős rétre. A lejtő alján álló ősrégi, düledező kerítés nem jelentett számára akadályt. Egyenesen nekivetette magát, és áttört rajta, mintha valami fátyolszerű pókháló lett volna csupán, majd lovasával együtt eltűnt a bozótban. Lute habozás nélkül követte őket, a kerítés egyik hiányzó szakasza felé irányította Bant, majd ők is bevágtáztak a sűrűbe. A lány szorosan a ló nyakára feküdt, nehogy a fák és az útjukba eső ágak lesodorják a nyeregből. Érezte, hogy az állat lombos ágakon törtet keresztül, majd egy jéghideg patak medrében gázol. Valahol a közelben négy pata fröcskölte magasra a vizet, és egy pillanatra meg is látta Dollyt, amint felkaptat a patak partjára, és beveti magát egy csapat növendék tölgy közé, szinte egyenesen neki a fatörzseknek, hogy levakarja magáról lovasát.
Lute majdnem utolérte a fák között, de reménytelenül lemaradt a liget mellett elterülő ugaron, ahol a kanca fittyet hányt a kemény talajnak, és nem törődött az ürgelyukakkal sem. A parlagon hagyott szántó után újabb bozótos következett. Dolly a messzebb eső vége felé vágtatott, majd ott beváltott a sűrűbe. Lute átlósan keresztezte a szántót, és a másik oldalra irányította Bant. Ezzel sikerülte elérnie, hogy ő érkezzen meg elsőként a bozót széléhez. A sűrű növényzet mélyéről leszakadó lombok és ágak hangos recsegése hallatszott. A hangok egyre csak közeledtek, aztán a kanca kitört a nyílt területre, és kimerülten térdre rogyott a puha földön.
Pár pillanat múlva lábra állt, és megpróbált továbbmenni, de erejéből csak nyomorúságos, reszketeg tántorgásra futotta. Végül minden erő elszállt tagjaiból, és akkor végre megállt. Bőrét a félelem és a megerőltetés verejtékhabja borította, szánalmasan remegve állt.
Chris még mindig a nyeregben ült. Ruhája cafatokban lógott róla. Kézfeje felszakadt és lehorzsolódott, ráadásul a halántéka felett lévő sebből ömlött a vér. Lute vitézül tartotta magát, de most hirtelen tudatára ébredt a rátörő hányingernek, és elgyengülve remegni kezdett.
– Chris! – mondta olyan halkan, hogy szinte suttogás volt. Aztán felsóhajtott: – Hála istennek!
– Ó, én jól vagyok! – kiáltott felé a férfi, beleadva hangjába minden melegséget, amit csak össze tudott kaparni magában. Erejéből nem sokra futotta jelenleg, mert ő maga is rettentő idegi és fizikai igénybevételnek volt kitéve.
Az események utóhatása akkor tört ki rajta, mikor leszállt a nyeregből. Ugyan megpróbálta a kemény férfit színlelni, lendületesen emelte át lábát a ló háta felett, de aztán, mikor már a földön állt, támaszt keresve nekidőlt az elgyengült Dollynak. Lute villámgyorsan leugrott Banről, majd karját hálatelt szívvel fonta a férfi köré.
– Tudom, hol a forrás – mondta egy pillanattal később.
Béklyó nélkül hagyták ott a lovakat, és a lány bevezette kedvesét a bozótos hűvös mélyére, ahol a kristálytiszta víz gyöngyözve tört elő a hegy mélyéből.
– Mit is mondtál nemrégiben? Valami olyasmit, hogy Dolly sosem bokrosodik meg? – kérdezte a férfi, miután szívverése csillapult, idegei megnyugodtak kissé, és a vérzés is elállt.
– Most nagyon megdöbbentem – felelte Lute –, nem értem az egészet. Soha életében nem tett még ilyet. Amikor az összes többi állat is úgy szeret téged! Erre a lóra bármikor fel mertem ültetni egy kisgyereket is. Mikor először a hátán ültem, még kislány voltam, és a mai napig…
– Igen, ezen a napon Dollyra mindent lehetett mondani, csak azt nem, hogy gyerekeknek való lenne – tört ki Chris. – Mintha maga az ördög tombolt volna alattam. Megpróbált ledörzsölni magáról a fákkal, sőt megpróbálta nekicsapni a fejemet az ágaknak. Belement az összes alacsony és szűk résbe, amit csak látott. Látnod kellett volna, ahogy átpréseli magát. És láttad azokat a bakugrásokat?
Lute bólintott.
– Pontosan úgy, ahogy a betöretlen lovak csinálják.
– De hát mit tudhat Dolly a bakolásról? – tört ki Lute. – Azt sem tudta, hogy kell csinálni.
– Talán a felszínre tört benne valami rég elfelejtett ösztön – vont vállat Chris. – Hosszan lappangott benne, de most ismét életre kelt.
A lány elszántan felállt.
– Meg fogom fejteni, mi volt ez – jelentette ki.
Visszamentek a lovakhoz, és alapos vizsgálatnak vetették alá Dollyt, de a szemle a világon semmit sem tárt fel. Paták, lábak, zabla, száj – minden olyan volt, amilyennek lennie kellett. Nem találtak sem tűt, sem bogáncsot, sem más szúrós tárgyat a nyeregben és nyeregtakaróban, a ló háta sima volt és sértetlen. Aztán kígyómarás, légy vagy bögölycsípés nyomai után kutattak, de semmit sem találtak.
– Bármi is volt az, nem lehetett hétköznapi dolog, annyi bizonyos – jelentette ki Chris.
– Talán megszállta valami – vetette fel Lute.
Egyszerre nevettek fel az ötlet hallatán. Mindketten a huszadik század gyermekei voltak, józanul és normálisan gondolkodtak. Lelkük jókat derült a pillangószerű ideálok kergetésén, de mindig megálltak, mielőtt a babonák világának határát elérték volna.
– Biztos egy gonosz lélek – kacagott Chris –, de mi rosszat tettem én, hogy ez lett a büntetésem?
– Túlságosan is sokat gondol magáról, uram! – válaszolt a lány. – Valószínűbbnek tartom, hogy valami ördög tehette. Nem tudom, mi volt ez, de az biztos, hogy ezt nem Dolly tette. Merő véletlen az egész. Lehettem volna én is a hátán a mai napon, vagy Mildred néni, vagy bárki más.
Mialatt beszélt, megfogta a kengyelszíjat, és nekilátott, hogy rövidítsen rajta.
– Mit csinálsz? – kérdezte Chris.
– Muszáj egy kicsit trenírozni Dollyt.
– Nem! Te aztán nem! – jelentette ki a férfi. – Nem ez a megfelelő fegyelmezés. Azok után ami történt, nekem magamnak kell újra kéz alá szoktatnom.
Chris felült rá, de a kanca nagyon gyenge volt és nagyon beteg. Botladozott, meg-megállt, ideges rángások, és vissza-visszatérő izomgörcsök gyötörték.
– Azok után, ami történt, úgy érzem magam, olyan ez, mintha függőágyban ringatózva verseskönyvet olvasgatnék – mondta Lute, miután beléptettek a táborba.
Megfáradt városi emberek tábora volt ez a tornyosuló vörösfenyők közé vágott tisztáson. A magasban nyújtózkodó ágak között megtörve, szűrve és letompítva tört át a fény, és hűs árnyékokat vetett a földön. A fő tábortól kissé távolabb állt a konyha és a személyzet sátrai. A kettő között félúton volt a nagy, élő vörösfenyő törzsek által szegélyezett terület, ahová étkezni jártak a vendégek. Itt mindig friss szellő susogott, és nem volt szükség napernyőre, hogy az erős fény ellen védekezzenek.
– Szegény Dolly valóban beteg – mondta Lute, miután még egyszer, azon az estén utolsó alkalommal szemügyre vették a kancát, és már a sátrak felé sétáltak. – De te nem sérültél meg, és ez elég egy törékeny nőnek, hogy hálás legyen a sorsnak. Azt hittem, tudom, de igazából a mai napon jöttem rá arra, hogy milyen sokat jelentesz nekem. Csak a bozótból előtörő rohanó, csattogó hangokat hallottam. Nem láttalak, és azt sem tudtam, mi van veled.
– De veled voltak a gondolataim – válaszolta Chris, és érezte, hogy a karján pihenő kéz feleletképpen megszorítja az övét.
A lány felfelé fordította arcát, és ajkaik egymásra találtak.
– Jó éjt! – suttogta Lute.
– Drága, drága Lute! – cirógatta hangjával a lányt, ahogy a karcsú alak eltűnt az árnyékban.

– Ki megy a postáért? – hallatszott egy asszony hangja a fák közül. Lute becsukta a könyvét, és felsóhajtott.
– Ma nem megyünk lovagolni – mondta.
– Majd én megyek – ajánlkozott Chris –, maradj csak itt! Hamar megjárom az utat. A lány megrázta fejét.
– Ki megy a postáért? – ismételte a hang.
– Hol van Martin? – kiáltott vissza Lute hangját felemelve.
– Nem tudom! – kiáltott ismét az asszony. – Azt hiszem, Roberttel ment el valahová! Talán lovat venni, vagy horgászni, vagy nem tudom, mit csinálni. Senki sem maradt idehaza, csak Chris és te. Egész nap a függőágyban lebzseltél! Egy kis mozgás jó étvágyat csinál a vacsorához! Robert bácsi hiányolni fogja az újságját!
– Rendben, nénikém, indulunk! – kiáltott vissza Lute, és kipenderült a függőágyból. Néhány perccel később, immár lovaglóruhában, a lovakat nyergelték. A délutáni nap fényárjában fürdő országúthoz ügettek, majd Glen Ellen felé indultak. A kisváros kábultan bóbiskolt a napsütésben, az álmos postamester alig tudta nyitva tartani szemét, mialatt átadta nekik a levelekből és újságokból álló csomagot.
Egy órával később Lute és Chris lefordultak az országútról, és leereszkedtek a tehéncsordák által kitaposott út mentén a folyó partjára, hogy megitassák a lovakat, mielőtt visszatérnek a táborba.
– Úgy néz ki, mintha Dolly teljesen megfeledkezett volna a tegnapi eseményekről. – mondta Chris. – Nézz rá!
A térdig érő vízben bóklászó lovak hátán ültek. A kanca felkapta a fejét, és füleit hegyezve hallgatta egy a bozótosban verdeső fürj hangját. Chris kihajolt oldalra, és megvakarta Dolly füle tövét. Nyilvánvaló volt, hogy a ló élvezi a dédelgetést, és fejét Chris lovának nyakára fektette.
– Mint egy kismacska – állapította meg Lute.
– Igen, de már sosem leszek képes teljesen megbízni benne – kesergett Chris –, a tegnapi őrült tombolás után semmiképpen.
– Nekem is az az érzésem, hogy nagyobb biztonságban vagy Ban hátán! – kacagott Lute. – Ez különös! A Dollyba vetett bizalmam töretlen. Ami engem illet, bízom benne, de soha többé nem szeretnélek a hátán látni téged. Mármost, ami Bant illeti, az ő esetében is megingathatatlan a hitem. Nézd csak azt a nyakat! Hát nem gyönyörű? Mikor majd annyi idős lesz, mint Dolly most, éppoly bölcs lesz, mint a kancám.
– Én ugyanígy érzek! – nevetett vissza Chris. – Ban sosem fog cserbenhagyni engem!
Kifordították lovaikat a patakból. Dolly már egy ideje egy a térdén lévő légycsípést dörzsölgetett orrával, de most abbahagyta, ahogy Ban ügetni kezdett a szűkös ösvényen.
Nagyon kevés hely állt itt a rendelkezésükre, csak nagy nehézségek árán tudtak volna megfordulni. Chris engedte, hogy a ló a saját feje után menjen. Lute követte őt, tekintetét kedvesének hátára szegezte, és csupasz nyakában, valamint izmos vállának vonalában gyönyörködött.
Hirtelen megrántotta a kantárszárat, hogy megállítsa a lovát. Mindkét oldalról majdnem függőleges sziklafalak határolták a keskeny párkányt, a bal oldalon szakadékot, jobb kéz felől az égbe szökő meredélyt alkotva. Maga az ösvény éppen csak járható volt, olyannyira összeszűkült ezen a szakaszon.
És ekkor, egyik pillanatról a másikra Washoe Ban két lábra állt, ezzel egyidőben megpördült, egyetlen röpke pillanatra a levegőben rúgkapált, bizonytalanul ingott, majd hanyatt levetette magát az ösvényről.
Olyan gyorsan és váratlanul történt mindez, hogy Chrisnek nem maradt már ideje leugrani a hátáról, és zuhanni kezdett vele együtt. A ló már a levegőben volt, mikor Chris rájött, hogy mi történt. Az egyetlen lehetséges dolgot cselekedte. Lábát kirántotta a kengyelből, és oldalra vetődött. A sziklák legalább négy méterre voltak alattuk. Chrisnek sikerült függőleges helyzetbe küzdenie magát esés közben, fejét felszegte, és a feje felett vele együtt zuhanó lovat nézte.
A férfi talpra esett kecsesen, mint egy macska, és mihelyt a lába elérte a földet, azonnal oldalra vetődött. A következő pillanatban közvetlenül mellette Washoe Ban a földhöz csapódott. Az állat nem nagyon rúgkapált, de azt a szörnyű nyerítést hallatta, melyet a lovak akkor bocsátanak ki magukból néha, ha halálos sebet kapnak. Majdnem pontosan a gerincére zuhant, és ebben a testhelyzetben maradt. Feje részben kicsavarodott, hátsó lábai ernyedten és mozdulatlanul meredeztek, mellső lábai hasztalan rugdosták a levegőt.
Chris megnyugtatónak szánt pillantást vetett felfelé.
– Kezdem megszokni! – mosolygott le Lute a szakadékba. – Természetesen nem kell kérdeznem, hogy megsérültél-e… Tudok tenni valamit érted?
A férfi visszamosolygott, és a lezuhant állathoz ment. Kicsatolta a hevedert, és a lehetőségekhez képest kiegyenesítette a ló nyakát.
– Tudtam, hogy ez lesz – mondta a gyors, futólagos vizsgálat után –, azonnal tudtam! Hallottad azt a recsegő-roppanó hangot?
A lány megborzongott.
– Nos, az tett pontot az élete végére. Washoe Bannek már sosem vesszük hasznát. A férfi elindult körbe, hogy felkapaszkodjon a padkára.
– Most ültem utolsó alkalommal Ban hátán. Menjünk haza! Mikor felértek a partfal tetejére, Chris megfordult, és lenézett.
– Isten veled Washoe Ban – kiáltotta –, Isten veled, öreg cimbora!
Az állat küzdött, hogy felemelje a fejét. Chris gyorsan elfordult, szemébe könnyek szöktek, és mikor tekintete találkozott a lányéval, látta, hogy Lute szeme is könnyben úszik. A lány együttérzőn hallgatott, de kezének szorítása erőt sugárzott, miközben Chris a ló mellett ballagott végig a poros úton.
– Szándékosan tette – szakadt ki Chrisből váratlanul –, semmi jele nem volt! Szándékosan vágta magát hanyatt!
– Tényleg nem volt semmi jele – értett egyet Lute –, figyeltem. Láttam. Egyszerre ugrott és perdült, mintha csak te magad rántottad volna szörnyű erővel hátra és fel a kantárt.
– Esküszöm, hogy nem én voltam! Még csak nem is figyeltem rá. Természetesen megeresztett kantárral mentünk felfelé.
– Láttam volna, ha ilyet teszel – bólintott Lute –, de mire bármit is tehettél volna, mindennek vége volt. Meg sem mozdult a kezed, sem szándékosan, sem önkéntelenül.
– Akkor valami láthatatlan kéz volt, ami ki tudja, honnan nyúlt ki. Incselkedő pillantást vetett az ég felé, és mosolygott a saját ötletén.
Mikor betértek a liget végénél álló istállóba, Martin sietett hozzájuk, hogy átvegye tőlük Dollyt. Arca nem árult el meglepetést, hogy Chris gyalog érkezett vissza a táborba. Chris egy pillanatra lemaradt Lute mögött.
– Tudja, hogyan kell lelőni egy lovat? – kérdezte. A lovász bólintott, majd megerősítette:
– Igen, uram. – Egy másodpercig várt, majd még egyet bólintott, mélyebbre, mint az imént.
– Hogyan csinálja? – kérdezte Chris.
– Húzok egy képzeletbeli vonalat a szeme és a füle között, úgy értem persze, hogy az ellentétes oldali szeme és füle között. És ahol a két vonal találkozik…
– Tegye meg! – szakította félbe Chris. – Ugye ismeri az ösvényt? A második kanyar után ott fekszik Ban törött gerinccel.
– Ó, tehát itt van, uram! Már mindenütt kerestem vacsora óta. Haladéktalanul látni kívánják önt!
Chris eldobta a szivarját, majd odalépett, és a parázsló dohányrúdra taposott.
– Beszéltél valakinek róla? Khm… Banről? – vonta kérdőre a lányt. Lute megrázta fejét.
– Hamarosan tudni fogják. Martin holnap reggel biztosan elmeséli Robert bácsinak.
– De ne vedd túlságosan a szívedre! – mondta pillanatnyi szünet után, és kezét a férfi kezébe csúsztatta.
– Az én csikóm volt – kesergett a férfi –, rajtam kívül senki sem lovagolta. Magam törtem be. Születése óta ismertem. Ismertem a testének minden apró részletét, minden szeszélyét, minden kópéságát, és az életembe fogadtam volna, hogy sosem tesz ilyet. Nem volt semmi előzetes jele. Nem küzdött a zablával, nem ugrált, nem volt semmi előzetes rakoncátlankodás. Alaposan végiggondoltam a dolgot. Nem véletlenül nem feszült a zablának, nem véletlenül volt olyan kezes. Nem volt semmi jele, hogy megbokrosodna, még csak engedetlen sem volt. Aztán történt valami, megszállta valami, és cselekedett, mint a villám. Most döbbentem meg, hogy milyen gyorsan történt minden. Egyetlen szempillantás alatt a levegőben voltunk, aztán már zuhantunk is.
– Ez szándékos volt, szándékos öngyilkosság és gyilkossági kísérlet. Ez csapda volt, és én voltam az áldozat. A hátán ültem, és magával együtt engem is a mélybe rántott. Még csak nem is gyűlölt. Szeretett engem, amennyire csak egy ló szerethet. Teljesen összezavarodtam, Lute! Képtelen vagyok megérteni, ahogy te sem érted Dolly tegnapi viselkedését.
– A lovak néha megbolondulnak, Chris – szólt csendesen Lute –, ezt te is tudod. És puszta véletlen egybeesés, hogy éppen alattad, két nap alatt két ló esett bűbáj áldozatául.
– Ez az egyetlen magyarázat – felelte, és elindult a lánnyal –, de miért is kellek ilyen sürgősen?
– Planchette…
– Ó, igen, igen, tudom már. No, ez valami új lesz nekem. Nekem valahogy kimaradt, pedig annak idején nagy divat volt!
– Valamennyien ezt tettük – válaszolta Lute –, Mrs. Grantlyt kivéve. Nagyon úgy néz ki, ez az ő kis mániája.
– Egy kis különös valami – jegyezte meg Chris –, néhány nyaláb izom és egy fekete szempár. Fogadni mernék, hogy nem nyom többet kilencven fontnál, és súlyának tekintélyes hányadát a delejesség teszi ki.
– Néha kifejezetten hátborzongató – Lute akaratlanul is megborzongott futkos rajtam a hideg miatta.
– Az egészséges lélek találkozása a betegessel – magyarázta a férfi szárazon. – Figyeld meg, hogy az egészségesnek mindig lúdbőrözik a háta! A betegesnek meg sosem. Ez így is van rendjén! Ez a rendeltetése. Egyébként hol szedtétek össze a drága lelket?
– Nem tudom… De! Mégiscsak tudom. Ha jól emlékszem, Mildred néni találkozott vele Bostonban, ó, nem is tudom. Mindenesetre most Mrs. Grantly átutazóban van, valamiért Kaliforniába utazott, és természetesen muszáj volt tiszteletét tennie Mildred nénikémnél. Tudod, milyen társaságkedvelő a család.
Megálltak ott, ahol az ösvény két vastag vörösfenyő-törzs közé torkollott. A két vaskos törzs képezte mintegy az étkező bejáratát. Felül, az összeboruló, egymásba érő ágak között halványan pislákoltak a csillagok. Gyertyák világították meg a fákkal övezett területet. Az asztalnál négy ember ült, és egy fura kis szerkezetet vizsgálgattak. Chris végighordozta rajtuk a tekintetét, és egy szemvillanásnyi ideig bűnös sajnálkozást érzett, mikor egy pillanatra elidőzött Mildred néni és Robert bácsi lágy, érett, középkorú arcán. Az arcok derűt árasztottak, azt a fajtát, ami a súlyos csapásoktól megkímélt életet élők sajátja. Chris mulatott magában, mikor pillantása átsiklott a fekete szemű, törékeny testű Mrs. Grantlyn, és a negyedik személyen állapodott meg. A pocakos, tekintélyes férfi őszülő halántéka meghazudtolta arcának fiatalos szilárdságát.
– Ez kicsoda? – suttogta Chris.
– Egy bizonyos Mr. Barton. Késett a vonata, ezért nem láthattad vacsoránál. Ő egy afféle nagytőkés, ha jól tudom, vízi energiával előállított elektromos áram nagytávolságú átvitelével foglakozik, vagy a jó ég tudja, valami ilyesmivel.
– Úgy néz ki, mint aki kettőig sem tud számolni.
– Nem is tud. Örökölte a vagyonát. De eleget tud ahhoz, hogy megtartsa a pénzt, és megvegye más emberek tudását. És nagyon maradi.
– Pontosan ezt vártam tőle – jegyezte meg Chris. Tekintete visszasiklott a férfira és asszonyra, akik a mellette álló lány apja és anyja voltak.
– Tudod – súgta a lánynak –, nagyon lesújtott tegnap, mikor azt mondtad, hogy ellenem fordultak, és épp csak elviselnek. Ezek után találkoztam velük tegnap este, rettegtem és reszkettem a bűntudattól. Ami a mai napot illeti, úgyszintén. És most megint valami ilyesmit érzek…
– Drága lélek! – sóhajtott Lute. – A vendégszeretet éppoly természetes dolog a számukra, mint ahogy levegőt vesznek. De ez mégis valami más. A szívükben minden eredeti és hiteles. Nem számít, milyen ridegen ítélnek meg téged, mikor nem vagy jelen! Azokban a pillanatokban, mikor velük vagy, ellágyulnak, kedvesen és meleg barátsággal kezelnek. A gyengédség és a szeretet feltör belőlük, mihelyt tekintetük megpihen rajtad. Ilyen hatással vagy rájuk. Minden állat szeret téged, és minden ember szeret téged. Ezen nem tudnak változtatni. Te sem tudsz ezen változtatni. Te egyetemesen szeretetre méltó vagy, és az benne a legjobb, hogy még csak nem is tudsz róla. Most sem tudod. Még most, hogy elmondtam neked, sem ismered fel, nem fogod felismerni; és az, hogy képtelen vagy felismerni, az egyik oka, amiért annyian szeretnek téged. Most hitetlenkedsz, és a fejedet rázod, de én, aki a rabszolgád vagyok, én tudom, ahogy minden ember tudja, mert hozzám hasonlóan ők is a rabszolgáid.
– Nos, egy percen belül megyünk, és csatlakozunk hozzájuk. Majd figyelj! Figyeld majd meg a szinte anyai szeretetet, ami felragyog Mildred néni szemében. Hallgasd majd Robert bácsi hangját, figyeld majd a tónust, amikor azt mondja: „Nos, Chris fiam?” Nézd, ahogy Mrs. Grantly elolvad, szó szerint elolvad, mint a hópehely a napsütésben.
– Vagy vegyük mondjuk Mr. Bartont! Még sosem láttad. Hát majd csak figyelj! Az este folyamán, mikor a társaság többi tagja már aludni tért, elhívod sétálni, hogy szívjon el veled egy szivart. Te, a puszta senki, és ő, a sokmilliós vagyon embere. A nagyhatalmú ember, a férfi, aki korlátolt és ostoba, mint egy ökör, követni fog, mint egy kis öleb, ott trappol majd a sarkadban. Fogalma sem lesz arról, hogy ezt teszi, de pontosan ezt fogja tenni. Nem jól mondom, Chris?
– Ó, én figyeltelek, gyakran figyeltelek, és szerettelek ezért, és újra meg újra megszerettelek ezért, amiért olyan mulattatón és vakon tudatlanul csináltad azt, amit csináltál.
– Szinte szétvet a hiúság, ahogy hallgatlak! – nevetett a férfi, majd átölelte a lányt, és magához húzta.
– Igen – susogta Lute –, és ebben a pillanatban is, mikor nevetsz azon, amit mondtam, az általad keltett érzések, a lelked, vagy hívd, ahogy akarod, szóval az egész lényed az, ami a bennem élő szerelmet táplálja.
Még szorosabban préselte magát a férfi testéhez, és fáradtan felsóhajtott. Chris csókot lehelt a hajába, és határozottan, de gyengéden ölelte.
Mildred néni frissen izgett-mozgott, és felpillantott a különös készülékről. – Gyertek, hadd kezdjük már el – mondta –, nemsokára lehűl a levegő! Robert, hol maradnak már azok a gyerekek?
– Itt vagyunk! – kiáltott Lute, és kibontakozott az ölelésből.
– No, akkor most egy kis borzongás következik – suttogta Chris, ahogy elindultak. Lute jóslata, melyben előre megmondta, hogyan fogadják majd kedvesét, valóra vált. Mrs. Grantly valószerűtlenül egészségtelen ember benyomását keltve ült ott. Szinte szikrázott belőle a rideg, delejes erő, de most felengedett, és olvadozott, mintha maga volna az életre kelt hasonlat a hópehelyről és napsütésről. Mr. Barton szélesen ragyogott Chrisre, és hatalmas szívélyességről tett tanúbizonyságot. Mildred néni anyáskodó kedvességgel és izzó gyengédséggel üdvözölte őt, mig Robert bácsi kedélyesen és szívélyesen kérdezte:
– Nos, Chris fiam, mi újság, hogy sikerült a lovaglás?
De Mildred néni máris szorosabbra vonta vállán a nagykendőt, és sürgette őket, hogy kezdjenek már bele. Az asztalon egy papírlap feküdt. Felette egy kisméretű, háromszögletű fatábla állott. Két sarkán aprócska görgők támasztották alá, a harmadik láb pedig egy a háromszög csúcsához erősített grafitceruza volt. Ez volt Planchette.
– Ki lesz az első? – vetette fel Robert bácsi.
Pillanatnyi csendes habozás után Mildred néni a táblára tette kezét, és így szólt:
– Valakinek mindig muszáj bolondnak lennie, hadd szórakozzon a többi.
– Bátor asszony! – tapsolt a férje. – Most pedig Mrs. Grantly, jöhet a pokol minden borzalma.
– Én? – kérdezte a hölgy. – Én semmit sem teszek. Az erő, vagy bárminek is gondolják, független tőlem, ahogy önöktől is független. És hogy ez miféle erő, nem merném megnevezni. Csak amolyan… erő. Láttam már bizonyítékát. És önök is kétségtelenül látni fogják majd létezésének bizonyítékát. Most pedig mindenkitől csendet kérek. Nagyon finoman, de határozottan tegye a kezét a táblára, Mrs. Story, de semmit se tegyen saját akaratából!
Mildred néni bólintott, és az egyik kezével Planchette-én mozdulatlanná dermedt, mialatt a többiek várakozó csendben kört formáltak körülötte. De semmi sem történt. A percek tovaszálltak, és Planchette mozdulatlan maradt.
– Legyen türelemmel! – ajánlotta Mrs. Grantly. – Ha érzi, hogy egy külső erő, egy külső befolyás kezd el magában dolgozni, ne küzdjön ellene! De magától, akarattal ne tegyen semmit! Majd a külső erő megteszi, amit kell. Majd ösztönzést érez, hogy tegyen valamit, és ennek a késztetésnek gyakorlatilag lehetetlen lesz ellenállnia.
– Azt kívánom, hogy az a külső erő igyekezzen már! – jelentette ki Mildred néni az ötödik, eseménytelenül eltelt perc végén.
– Egy kis kitartás, Mrs. Story, csak egy kis kitartás! –.mondta Mrs. Grantly csillapítólag.
Hirtelen Mildred néni keze rángatózni kezdett. Enyhén aggodalmas kifejezés jelent meg az arcán, ahogy kezének mozgását figyelte, és a Planchette csúcsához erősített ceruza hegyének sercegését hallgatta. A mozgás vagy öt percen keresztül folytatódott, aztán Mildred néni szántszándékkal-elhúzta kezét, és idegesen felnevetett.
– Nem tudom, hogy magamtól csinálom-e, vagy sem. Azt viszont tudom, hogy egyre idegesebb vagyok! Csak állok itt, mint egy elmeháborodott, és valamennyien ünnepélyes arccal meredtek rám.
– Ákombákom – hangzott Robert bácsi ítélete, mikor az összefirkált papírra pillantott.
– Elég olvashatatlan – állapította meg Mrs. Grantly egyáltalán nem hasonlít írásra. A külső erő még nem fejtette ki a hatását. Most próbálja meg ön, Mr. Barton!
Az úriember előrelépett, bár nemigen akarózott eleget tennie a kérésnek, de végül is a táblára tette kezét. És tíz teljes, unalmasan eseménytelen percen keresztül állt ott mozdulatlanul, mint egy szobor, az ipar és a kereskedelem korának megdermedt megtestesítőjeként. Robert bácsi arcizmai működésbe léptek. Pislantott, megkeményítette ajkait, és valahonnan teste mélyéből elfojtott torokhangokat hallatott; végül felhorkant, elvesztette önuralmát, és hangos, harsány nevetésben tört ki. Mindenki csatlakozott az általános vidámsághoz, Mrs. Grantlyt is beleértve. Mr. Barton is velük nevetett, de ő egy kissé ingerült is lett.
– Most ön következik, Story – recsegte.
Robert bácsi Lute és felesége unszolásának engedve, nevetve tette kezét a táblára. Arca hirtelen elkomorodott. Keze és vele együtt a tábla mozogni kezdett, s a ceruza jól hallhatóan sercegett, amint ide-oda mozgott a papíron.
– Teringettét – mordult fel –, ez aztán különös! Ezt nézzétek! Nem én csinálom! Tudom, hogy nem én csinálom. Nézzétek a kezemet, ahogy mozog! Csak figyeljetek!
– Remélem, Robert, ez most nem az egyik képtelen tréfálkozásod! – figyelmeztette a felesége.
– Mondtam, hogy nem én csinálom – válaszolta méltatlankodva –, az erő átvette az irányítást. Kérd meg Mrs. Grantlyt! Mondd neki, hogy állítsa le, ha azt akarod, hogy leálljon! Én nem tudom megállítani. A kutyafáját! Nézd azokat a cikornyákat. Nem én csinálom! Soha életemben nem rajzoltam ilyen mintázatot.
– Próbáljon meg komolyan viselkedni! – intette Mrs. Grantly. – A komolytalan hangulat nem segíti, sőt akadályozza Planchette működését.
– Azt hiszem, az lesz a legjobb – mondta Robert bácsi, mikor levette a kezét –, no, nézzük!
A tábla fölé hajolt, és szemüvegét igazgatta.
– Mindenesetre annyi biztos, hogy kézírás, és szebb, mint amit te csináltál – nézett a feleségére. – Gyere, Lute, a te szemed még fiatal.
– Ó, micsoda díszes cikornyák! – kiáltott fel Lute, ahogy a papírra nézett. – Nézz ide, itt két külön kézírás is van!
Olvasni kezdte:
„Ez az első megtanulandó anyag. Koncentráljatok erre a kijelentésre. Én egy pozitív lélek vagyok, és történjék bármi, sosem leszek negatív. Ezt követi a pozitív szeretetre koncentrálás. Ezt követően béke és harmónia járja át testedet, eltölt, és körbevesz. A lelked… Az egyik fajta írás itt megszakad. A folytatás pedig: Bullfrog 95, Dixie
16, Golden Anchor 65, Gold Mountain 13, Jim Butler 70, Jumbo 75, North Star 42, Rescue 7, Black Butte 75, Brown Hope 16, Iron Top 3”.
– Iron Top kicsit alacsony – morogta Mr. Barton.
– Robert, már megint ittál! – kiáltott fel Mildred néni vádlón.
– Nem, én aztán nem – tiltakozott –, csak olvastam az árfolyamot. Arra azért kíváncsi lennék, hogy az ördögbe – már bocsánat – került rá a papírra?
– A tudatalattija – vetette fel Chris. – Olvasta az árfolyamot a mai újságban.
– Nem, ma nem, de múlt héten valóban átfutottam azokat a hasábokat.
– A tudatalattinak mindegy, hogy egy év vagy egy nap – mondta Mrs. Grantly –, a tudatalatti sosem felejt. De én nem mondtam, hogy ez a tudatalattijából tört elő. Sőt, nem vagyok hajlandó megnevezni, hogy szerintem honnan származik az üzenet.
– De mi ez a másik szöveg? – kérdezte Robert bácsi. – Úgy hangzik, mint amit a különféle keresztény szektáknál szoktak zsolozsmázni.
– Vagy teozófia – vetette fel Mildred néni. – Talán egy novícius üzenete.
– Folytasd, olvasd a többit! – utasította férje.
„Ez majd összekapcsol téged a hatalmasabb szellemekkel – olvasta Lute –, eggyé válsz velünk, és a neved »Arya« lesz, és akkor… Conqueror 20, Empire 12, Columbia Mountain 18, Midway 140”, és ez minden. Nem is! Itt az utolsó mintázat alatt: Arya, Kandorból. Bizonyosan ő az üzenet közvetítője.
– Szeretném, ha megmagyaráznád nekem, Chris, hogyan keveredik össze a teozófiai anyag a tudatalattiban tárolt tőzsdeadatokkal! – szólította fel Robert bácsi Christ.
Chris vállat vont.
– Ezt én meg nem magyarázom. Talán valaki másnak szánhatták az üzenetet.
– Félrekapcsolt a központ, mi? – kuncogott Robert bácsi. – Mondjuk úgy, hogy ez egy meglehetősen bonyolult, drótnélküli szellemtelefon.
– Ez egyszerűen képtelenség! – mondta Mrs. Grantly. – Még sosem láttam Planchette-et ilyen szélsőségesen viselkedni. Zavaró erők munkálkodhattak. Már azóta érzem valami fura erő jelenlétét, hogy belekezdtünk. Talán, mert ön túlságosan is komolytalanul viselkedik. Túlságosan vidám.
– Valóban nem ártana az alkalomhoz illő komolysággal megtisztelni az eseményt - értett egyet Chris, majd előrelépett, és Planchette-re tette kezét.
– Most én próbálom meg. Kérem önöket, egyikük se nevetgéljen, ne kacarásszon, sőt még csak ne is gondoljon rá! És ha horkantani mer, Robert bácsi, akárcsak egyszer is, akkor azt el sem lehet mondani, miféle okkult bosszúállást zúdít a saját nyakába…
– Jó leszek! – ígérte Robert bácsi. – De ha muszáj horkantanom, akkor néma csendben eltűnhetek innen?
Chris bólintott. Keze máris dolgozni kezdett. Nem volt semmi előzetes reszketés, vagy íráspróba. Keze azonnal megmozdult, Planchette könnyedén és simán siklott ide-oda a papír felett.
– Nézz rá! – suttogta Lute a nénikéjének. – Nézd, milyen fehér lett!
Mikor Lute hangját hallotta, Chris arca zavarodottságról árulkodott, de ezek után már semmi sem törte meg a csendet, csak a ceruza kitartó sercegése volt hallható.
Hirtelen mintha valami megszúrta volna, Chris elrántotta a kezét. Felsóhajtott, majd egy ásítást elnyomva ellépett az asztaltól, és egy álmából felvert ember álmos kíváncsiságával nézett szét maga körül.
– Azt hiszem, írtam valamit – szólalt meg.
– Nagyon úgy néz ki – jegyezte meg elégedetten Mrs. Grantly, kezébe vette a lapot, és rápillantott.
– Olvassa hangosan! szólította fel Robert bácsi.
– Itt is van. Úgy kezdődik, hogy háromszor egymás után oda van írva, hogy „Vigyázz!” Sokkal nagyobb betűkkel, mint az írás többi része. Tehát: „Vigyázz! Vigyázz! Vigyázz! Chris Dunbar, az a célom, hogy megsemmisítselek téged. Már két esetben megpróbáltam elvenni az életedet, de elhibáztam. Előbb-utóbb sikerülni fog! Olyan biztos, hogy sikerrel járok, hogy lásd, nem félek elmondani neked. Nem kell megindokolnom, miért török az életedre, te a szíved mélyén pontosan tudod. A gonoszság, amit teszel”. És itt hirtelen véget ér a szöveg.
Mrs. Grantly visszatette a papírlapot az asztalra, és Chrisre nézett, aki addigra már a pillantások kereszttüzében állt, és bágyadtan ásítozott az elsöprő erővel rátörő álmosság miatt.
– Azt mondanám, meglehetősen kegyetlen hajlamra vall – jegyezte meg Robert bácsi.
– Már két esetben megpróbáltam elvenni az életedet – olvasta fel ismét Mrs. Grantly, mikor másodjára is végigment a szövegen.
– Az életemet? – kérdezte Chris két ásítás között. – Hát eddig egyszer sem törtek az életemre. Egek, hogy milyen álmos lettem!
– Jaj, fiam, te egy hús-vér emberben gondolkodsz! – nevetett Robert bácsi. – Hát nem érted? Ez egy szellem! Egy láthatatlan dolog tör az életedre. Az a legvalószínűbb, hogy a szellemkezek álmodban próbálnak majd megfojtani…
– Ó, Chris! – kiáltott fel megfontolás nélkül Lute. – A mai délután! A kéz, amit mondtál, hogy mintha egy kéz ragadta volna meg a kantárt!
– Jaj, csak vicceltem! – tiltakozott.
– Mindazonáltal… – Lute kimondatlanul hagyta gondolatát. Mrs. Grantly szimatot kapott, és mohón lecsapott.
– Mi van a mai délutánnal? Veszélyben volt az élete?
Chris hirtelen igen éber lett, álmossága egyetlen szempillantás alatt eltűnt.
– Még a végén engem is érdekelni fog a dolog – ismerte be –, még nem is mondtuk el maguknak. Ban eltörte a gerincét ma délután. Levetette magát egy szakadékba, és kis híján maga alá temetett.
– Éreztem, éreztem! – gondolkodott hangosan Mrs. Grantly. – Volt valami a levegőben… Egy figyelmeztetés… Á, igen! Ön megsérült tegnap, mikor Miss Story lován ült. Ez lesz a két kísérlet!
Győzelemittas tekintettel nézett rájuk. Az ő szemében többé nem volt kétséges, hogy Planchette igazolást nyert.
– Nevetséges! – nevetett Robert bácsi, de a vonásain egy kevés ingerültség is felfedezhető volt. – Manapság nem történnek ilyen dolgok. Drága hölgyem, ez a huszadik század! Ez a legutóbbi kijelentése, olyan… Olyan, szóval, van egy kis mellékíze, mintha a középkorban hangzott volna el.
– Számtalan csodás esetet láttam már Planchette segítségével… – kezdte Mrs. Grantly, majd hirtelen az asztalhoz sietett, és kezét a táblára tette.
– Ki vagy te? – kérdezte. – Mi a neved?
A tábla azonnal írni kezdett. Ezúttal Mr. Barton kivételével valamennyien az asztal fölé hajoltak, és tekintetükkel követték a ceruza mozgását.
– Ez Dick! – kiáltott fel Mildred néni, s hangjában egy csepp kétségbeesés csengett.
Férje felegyenesedett, és most első ízben arca elkomolyodott.
– Ez Dick aláírása – jelentette ki –, ezer másik közül is felismerném.
– Dick Curtis – olvasta hangosan Mrs. Grantly –, ki az a Dick Curtis?
– A teremtésit! Ez tényleg rendkívüli! – tört ki Mr. Barton is. – Mindkét esetben megegyezik a kézírás. Ügyes, mondhatni, nagyon ügyes! – tette hozzá elbűvölve.
– Hadd nézzem csak! – vette fel Robert bácsi a lapot, majd tüzetesen megvizsgálta. – Igen, ez Dick kézírása!
– De ki az a Dick – makacskodott Mrs. Grantly –, ki az a Dick Curtis?
– Dick Curtis, nos, egészen pontosan Dick Curtis kapitány – felelte Robert bácsi.
– Ő volt Lute apja – egészítette ki Mildred néni. – Lute a mi nevünket kapta. Ő sosem látta az apját, mert néhány héttel a születése után meghalt. Dick Curtis a bátyám volt.
– Hát ez rendkívüli! Ez a legkülönösebb dolog, amit valaha is láttam! – ámuldozott Mrs. Grantly; fejében újra meg újra lejátszódott az iménti jelenet, és az üzenet sorai ott kavarogtak lelki szemei előtt.
– Tehát már két esetben is megkísérelte elvenni Mr. Dunbar életét. A tudatalatti működése nem magyarázhatja ezt, ugyanis egyikünk sem tudott erről a mai balesetről.
– Én tudtam róla – vetette ellen Chris –, és én magam irányítottam Planchette-et. A magyarázat egyszerű!
– És mi van a kézírással? – vetette ellen Mr. Barton. – Mert az bizony mindkét esetben megegyezik!
Chris az asztal fölé hajolt, és összevetette a kézírásokat.
– Arról meg nem is beszélve – kiáltott fel Mrs. Grantly –, hogy Mr. Story felismerte az írást!
Robert bácsira tekintett, megerősítésre várva.
– Igen, ez Dick keze vonása. Ha kell, megesküszöm rá.
Lute-ban ugyanakkor felmerült egy kép. A többiek pro és kontra vitatkoztak, a levegőben mindenféle frázisok repkedtek, mint „pszichikai jelenség”, „önhipnózis”, „megmagyarázhatatlan törvényszerűségek”, „szellemvilág”, és ezalatt Lute-ban feléledt sosem látott apjának képe, ahogy kislánykorában elképzelte. Híven őrizte Dick Curtis kapitány kardját és néhány ódivatú dagerrotípiát. Sok dolgot meséltek neki róla, és ő megőrizte emlékezetében az apjáról hallott történeteket. Az elmosódott felvételekből, a Mildred néni által mesélt történetekből aztán Lute felépítette magában apja képét, és gyermeki fantáziájával kibővítette azt.
– Előfordulhat az is, hogy az egyik tudatalatti sugalmaz egy másik elmének – mondotta Mrs. Grantly, de Lute most egészen másutt járt.
Lelki szeme előtt most apját látta, amint nagy, almásderes harci lován ül, és embereit vezeti. Lute látta őt magányos felderítőként, és a fehér katonák parancsnokaként üvöltöző indiánok között a sós tavak partján, ahonnan tíz ember közül csupán egy tért vissza. A kapitányról Lute-ban őrzött kép, a róla alkotott fizikai megjelenés apjának természetéből keletkezett, jellegében és kifejeződésében visszatükrözte Lute művészi tökélyre fejlesztett imádatát. Apját bátorsága, lobbanékony temperamentuma, a jogos ügyek miatt érzett őrjöngő haragja, meleg gyengédsége, és a gyors megbocsátásra való képessége, a törvénykönyvekből és ideálokból kivonatolt lovagiassága a középkor lovagjaihoz tette hasonlóvá Lute szemében. A kapitány belső izzása a kezdetektől fogva az utolsó pillanatáig állandó jelleggel uralt mindent. Lute látta apjának arcán az izzó szenvedélyt és a gyors cselekvőképességet, melynek nevét köszönhette: „Dick Curtis, a harcias”.
– Szerintem folytassuk a kísérletet! – hallotta Mrs. Grantly hangját. – Hadd próbálja ki most Miss Story Planchette-et. Talán folytatódik az üzenet.
– Ne, ne! Kérem, ne! – vetette közbe Mildred néni. – Ez túlságosan is hátborzongató! Túlságosan is rossz ötletnek tartom a holtakat bolygatni. Ráadásul nagyon ideges lettem. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha lefekszem aludni, és hagyom önöket, hogy folytassák csak a kísérletezést. Számomra ez lesz a lehető legjobb, aztán reggel majd elmesélitek, mi történt.
„Jó éjt!” köszönése összekeveredett Mrs. Grantly erőtlen tiltakozásával, majd Mildred néni visszavonult.
– Robert még visszajön – szólt vissza –, csak elkísér a sátorig!
– Nagy szégyen lenne, ha most feladnánk – mondta Mrs. Grantly –, azt hiszem, átléptünk egy bizonyos határt, bár nem tudnám megmondani, hogy minek a határát. Nos, Miss Story, megpróbálja?
Lute szót fogadott, de mikor kezét a táblára fektette, ráébredt, hogy bizony a természetfeletti erőkkel játszanak, és halovány, bizonytalan, megnevezhetetlen félelem tört rá. Lute ízig-vérig a huszadik század embere volt, és ez a dolog, ahogy azt bácsikája is megmondta – lényegében középkori. Képtelen volt lerázni a testét elárasztó ösztönös félelmet, mely az emberiség öröksége azokból a vad és üvöltő korokból, mikor még szőrös és majomszerű elődei rettegtek a sötétségtől, és az ősök személyiséggel ruházták fel azokat a dolgokat, melyek félelmet gerjesztettek bennük.
De mihelyt a titokzatos erő megragadta, és keze ténylegesen mozogni kezdett, a helyzet minden szokatlansága szétfoszlott hirtelen, a félelem semmivé lett, és csupán enyhe kíváncsiságot érzett. Ezúttal egy másik látomás szállta meg. Most anyja jelent meg lelki szemei előtt, akit apjához hasonlóan sosem láthatott. Az anyjáról alkotott kép ködös volt és elmosódott, közel sem olyan éles és élénk, mint az apjáé. Egy szent fejét látta, amit körbevett a kedvesség, a jóság és a gyengédség aurája, emellett határozott nyugalmat árasztott, valamint kitartást és szerénységet, mintha életében főleg a megnyugváson keresztül fejezte volna ki önmagát.
Lute keze megállt, és Mrs. Grantly máris olvasta az általa írt üzenetet.
– Ez másik kézírás – mondta –, egy asszony keze vonása. „Martha” az aláírás. Ki ez a Martha?
Lute nem mutatott meglepetést.
– Ő az anyám – mondta egyszerűen. – Mit mondott?
Lute nem álmosodott el, de lendületes életereje eltompult kissé, és kellemes, édes fáradtságot érzett. Mialatt felolvasták az üzenetet, szeme előtt folyamatosan ott lebegett anyja képe.
„Drága gyermekem – olvasta Mrs. Grantly –, ne is törődj vele! Mindig is elhamarkodottan beszélt. Ne fukarkodj a szerelmeddel! A szerelem nem árthat neked. A szerelmet visszautasítani bűn! Engedelmeskedj szíved parancsának, és akkor nem tehetsz semmi rosszat! Engedj mások véleményének, engedj a gőgnek, engedj azoknak, akik a szíved által diktált dolgok ellen buzdítanak, és akkor bűnt követsz el! Ne törődj apáddal! Most dühös, ahogy földi léte során is oly sokszor volt, de az én útmutatásommal megszállja majd a bölcsesség, ami szintén jellemző volt rá földi életében. Szeress gyermekem, és szeress jól! Martha”.
– Hadd nézzem! – kiáltott fel Lute, elkapta a papírt, és szinte felfalta tekintetével az írást. Remegett a szeretettől, melyet anyja iránt érzett, kit sosem láthatott, és akit ez a sírból írott levél szinte tapinthatóvá tett, és olyan közelségbe hozott, mint eddig semmi más, beleértve a róla alkotott álomképeket is.
– Hát ez nagyon figyelemre méltó – hajtogatta Mrs. Grantly –, még sosem történt ilyen! Gondoljon csak bele, kedvesem: mind az anyja, mind az apja itt volt velünk ma este.
Lute megborzongott. A kellemes fáradtság elmúlt, ismét természetes önmaga lett, de a láthatatlan, természetfeletti világ miatt érzett ösztönös félelem ott vibrált testében. Ugyanakkor kellemetlenül érintette, hogy legyen bár valóság vagy csupán illúzió az emlékeiben őrzött anya és apa jelenléte az asztalnál, a láthatatlan erő megérintette őket, kapcsolatba lépett két olyan személlyel, akik gyakorlatilag idegenek voltak. A beteges Mrs. Grantly és Mr. Barton, aki durva, közönyös és ostoba, úgy testileg, mint szellemileg. Ráadásul birtokháborításnak érezte, hogy ezek az idegenek csak úgy beléphettek a közte és Chris között húzódó intim területre.
Hallotta érkező bácsikájának lépteit, ekkor a helyzet tisztán és világosan felfénylett előtte. Sietősen összehajtotta a papírt, és keblei közé rejtette.
– Mrs. Grantly és Mr. Barton, nagyon kérem önöket, hogy ne szóljanak neki a második üzenetről, és persze Mildred néninek se! Csak ingerelné őket, és szükségtelen aggodalmat ébresztene bennük.
Ott bujkált benne a vágy, hogy megvédje kedvesét, mivel tudta, hogy a Planchette által közvetített, különös üzenet keltette aggodalom önkéntelenül is hozzáadódik majd a nénikéjében és bácsikájában Chris miatt ott bujkáló feszültséghez.
– És kérem, ne hagyja, hogy valaha is, még egyszer használjuk Planchette-et – folytatta gyorsan Lute –, hadd felejtsük el minél hamarabb az egész ostoba történetet.
– Ostoba, gyermekem? – tiltakozott méltatlankodva Mrs. Grantly, mikor Robert bácsi odaért hozzájuk.
– Üdvözletem! Nos, történt valami azóta, hogy elmentem? – kérdezte.
– Késő van – felelt Lute derűsen –, mára bezárt a tőzsde! Nem lesz több részvényárfolyam! Planchette mára berekesztette a működését, és éppen most fejeztük be a történtek elemezgetését. Tudod, bácsikám, milyen későre jár?
– Nos, mit csináltatok az este, miután mi elmentünk?
– Ó, sétáltunk egyet – felelte Chris.
Lute incselkedő pillantást vetett rá, miközben szinte tapintható színleléssel érdeklődött.
– Vele? Mr. Bartonnal?
– Nos, igen.
– És szivaroztatok?
– Igen, de mit akarsz ezzel?
Lute boldog nevetésben tört ki.
– Pontosan úgy, ahogy megmondtam. Nos, milyen jóstehetség lakozik bennem? De még mielőtt találkoztunk volna, már tudtam, hogy a jóslatom igazzá válik. Otthagytalak téged Mr. Bartonnal tegnap este, és tudtam, hogy elmegy sétálni veled, majd megesküdött mindenre, ami szent neki, hogy te egy tökéletes, ragyogó fiatalember vagy. Behunyt szemmel is láttam ezt. Mr. Barton Chris Dunbar ellenállhatatlan vonzerejének hatása alá került. Nos, mindenesetre még nem fejeztem be az oktatást. Hol voltál egész délelőtt?
– Ahová téged viszlek délután.
– Már megint alaposan kiterveltél mindent, persze anélkül, hogy tudnád, mit szeretnék.
– Nagyon jól tudom, hogy mit szeretnél. Szeretnéd megnézni a lovat, amit találtam.
– Ó, remek! – kiáltott fel Lute, és hangja elárulta elégedettségét.
– Csodaszép állat, majd meglátod – mondta Chris.
De a lány arca hirtelen elkomorult, és balsejtelem költözött tekintetébe.
– Comanche-nak hívják – folytatta Chris –, egy szépség, nem lehet rá mást mondani, ez a ló egy szépség, tökéletes kaliforniai póni. És a vonalai… Nos, mi a baj?
– Többé nem mehetek lovagolni veled, megtiltották – mondta Lute –, legalábbis egy ideig. És én is azt hiszem, egy kissé valóban belefáradtam.
A férfi meglepetten pillantott rá, a lány tekintete bátran kapcsolódott az övébe.
– Látom magam előtt a halottaskocsit és a koszorúkat a te neveddel – kezdte –, a temetési beszéd szavai itt csengenek a fülemben. Látom, hogy eljött a világ vége, a csillagok lehullanak az égről, és maga az égbolt is összeroppan. Látom, hogy élők és holtak összegyűlnek a végső ítéletre várva, a juhok és kecskék, a bárányok és kosok, és mind a többi, a fehérleples szentek. Hallom az arany hárfák hangját, az elveszett lelkek üvöltését, miközben a kútba hullanak. Ezt látom azon a napon, mikor te, Lute Story, nem szeretnél ló hátára ülni. Egy ló, Lute, egy ló!
– Legalább egy darabig – fogta könyörgőre a lány.
– Nevetséges! – kiáltott fel Chris. – Mi a baj? Nem vagy jól? Te, aki mindig is kibírhatatlanul és csodálatra méltóan jól érzed magad?
– Nem, nem erről van szó – felelte a lány –, tudom, hogy nevetséges, Chris! Jól tudom, de feltámadt bennem a kétség. Nem tehetek róla. Te magad szoktad mondogatni, hogy olyan józanul állok a földön, a realitás talaján, meg minden ilyesmit. Nem tudom, lehet, hogy csupán ostoba babona, de az összes baljós esemény halálra rémiszt. Planchette üzenetei… aztán előfordulhat, hogy tényleg apám keze nyúlt ki valahonnan, nem tudom, honnan, megfogta Ban kantárját, a halálba rántotta őt, és vele együtt téged is. Elképesztően egybevág a Planchette-üzenet, hogy már kétszer megpróbált megölni téged, és a tény, hogy az elmúlt két nap folyamán kétszer kerültél veszélybe lovak hátán. Tudod, apám nagy lovas volt…
– Ez a sok baljóslatú eset azt eredményezte, hogy úgy érzem, feltámadt bennem a kétség. Mi van, ha mégis van benne valami? Nem vagyok biztos a dolgomban, Chris! A tudomány túlságosan is mereven utasítja el a láthatatlant. A láthatatlan erői, a szellem erői talán túlságosan is kifinomultak, túlságosan elvontak ahhoz, hogy a tudomány üstökön ragadja, felismerje, és szabályokba öntse őket. Nem látod, Chris, hogy ebben az esetben nagyon is kétséges a racionalitás? Lehet, hogy nagyon kicsi a kétség, ó, olyan kicsiny, de én túlságosan is szeretlek ahhoz, hogy akárcsak egy kicsiny kockázatot is vállaljak. Emellett én nő vagyok, és ez már önmagában véve azt jelenti, hogy van bennem fogékonyság a babonára.
– Igen, igen tudom, nevezd csak valószerűtlenségnek! De én már hallottalak téged a valóság és a valószerűtlenség összefüggésein elmélkedni, hogy a beteg elme miféle illúzióikat állít be valóságnak, csak hogy becsaphassa önmagát. Lehet, hogy számodra altatás és valószínűtlenség, de nekem, éppoly határozottan, mint hogy itt állok, ez az egész nagyon is valós, olyannyira valós, mint ébredés előtt egy rémálom, a maga teljes fájdalmával.
– Ez az általam valaha is hallott leglogikusabb érv a logikátlanság megmagyarázására – mosolygott Chris –, mindenesetre nem is rossz kiindulópont. Neked sikerül több érvet összegyűjteni a filozófiád szerint, mint nekem az enyém szerint. Ez Samre emlékezetet engem, aki a kertészetek volt néhány évvel ezelőtt. Egyszer véletlenül kihallgattam, amint Martinnal az istállóban vitatkoztak. Tudod, hogy Martin milyen elvakult ateista. Nos, Martin elárasztotta Samet logikai érvek özönével. Sam tűnődött egy darabig, majd azt mondta: „Egy frászt, Martin mester, maga úgy beszél, mintha égne a ház, de maga nem látta aztat, amit én. Hogyan is van ez? Nos, Martin mester, maga előtt is két út van”. „Nem értem” – mondta erre Martin. „Nézze, Martin mester, ez a maga útja. Megvan az esélye, ezt maga mondta, hogy kukac legyen a káposztaföldön. De nekem arra is megvan az esélyem, hogy az Úr rendelése szerént arany utcákon sétálgassak majd, meg arra is, hogy magával együtt legyek kukac a káposztában”.
– Nem vagy hajlandó komolyan venni engem mondta Lute, és élvezettel nevetett.
– Hogyan is vehetnem komolyan ezt az egész Planchette-féle üres fecsegést? – kérdezte a férfi.
– Nem tudod megmagyarázni. Robert bácsi felismerte apám kézírását, és… ó, ez az egész zavaros história! Nem tudod megmagyarázni!
– Nem ismerem az emberi elme valamennyi rejtélyét – felelte Chris –, de hiszem, hogy a tudomány már a nem túl távoli jövőben megtalálja a tudományos magyarázatokat az ilyen és ehhez hasonló jelenségekre.
– Bennem is motoszkál valami kis lappangó vágy, hogy még többet kicsikarjak Planchette-ből – vallotta be Lute. – A tábla még mindig ott van az étkezőben, esetleg kipróbálhatnánk. Csak te meg én, és senki más nem tudna róla.
Chris elkapta a lány kezét, és felkiáltott:
– Rendben, gyerünk! Jó móka lesz!
Kéz a kézben futottak végig az ösvényen a fákkal övezett tisztásra.
– Most teljesen elhagyatott a tábor – mondta Lute, miközben felállította a táblát az asztalon. – Mrs. Grantly és Mildred néni ledőlt aludni, Robert bácsi pedig Mr. Barton társaságában elment valahová. Senki sem zavarhat meg minket – azzal kezét a táblára fektette. – Na, kezdjük!
Néhány percen keresztül semmi sem történt. Chris mondott volna valamit, de a lány csendre intette. Jelentkezett néhány előzetes, bevezető rángás a kezén és a karján. Aztán a ceruza írni kezdett. Szóról szóra az alábbi üzenetet olvashatták:
„Létezik bölcsesség, ami nagyobb, mint az emberi elme bölcsessége. A szerelem nem az ész porszáraz útjaiból indul ki. A szerelem a szívből jön, és túl van minden józan észen, hideg logikán és bölcselő filozófián. Bízz a szívedben, lányom! Ha szíved azt súgja, bízz a kedvesedben, akkor kacagj az észérveken, a fagyos bölcsességen! Engedelmeskedj szíved parancsának, és nyugodtan bízz meg a kedvesedben! Martha.”
– Az egész üzenetet a te saját szíved diktálja – kiáltott fel Chris –, hát nem látod, Lute?! A gondolat teljesen a sajátod, a saját tudatalattid fejezi ki magát a papíron.
– De van egy dolog, amit nem értek – tiltakozott a lány.
– Éspedig?
– A kézírás. Nézz csak ide! Egyáltalán nem hasonlít az enyémre. Ez finomkodó, ódivatú, ez egy ódivatú női írás, vagy egy generációval ezelőttről.
– De ugye nem azt akarod ezzel mondani, hogy valóban hiszel abban, hogy ezek az üzenetek az elhunyt szüléidtől származnak? – szakította félbe Chris.
– Nem tudom – habozott a lány –, csak abban vagyok biztos, hogy nem tudom.
– Ez az egész egyszerűen abszurdum! – kiáltott fel Chris. – Ezek a képzelet szőtte pókhálók csupán. Ha valaki meghal, az halott lesz! Elporlad! Elmegy a kukacokhoz, ahogy Martin mondaná. A halottak? Nevetnem kell a feltételezésen. Ők már nem léteznek! Nincsenek! Nem létezik titokzatos, síron túli erő! Az emberek meghalnak, porrá válnak, és eltűnnek!
– És mit mondasz erre? – vonta Lute kérdőre a férfit, miközben kezét Planchette-re helyezte.
Abban a pillanatban Chris keze írni kezdett. A váratlan és hirtelen jelenségtől mindketten meglepődtek. Az üzenet rövid volt és velős. „Vigyázz! Vigyázz! Vigyázz!”
Chris hirtelen határozottan komolyabb lett, de még mindig nevetett.
– Olyan ez, mint egy csodás játék. Megszállnak a halottak, és beszélnek hozzánk a sírjukból. De hol vagytok ti, jócselekedetek, és hol marad valamennyi rokonod? Hol az öröm? És a házi javak? És a barátság? És az egész tekintélyes társaság?
De Lute nem osztozott hősködésében, a lelkében érzett rémület világosan az arcára volt írva. Reszkető kezét a férfi karjára tette.
– Jaj, Chris, hagyjuk abba! Sajnálom, hogy egyáltalán belekezdtünk. Hagyjuk a holtakat csendben nyugodni! Ez rossz dolog. Rossznak kell lennie. Bevallom, nagy hatással van rám. Nem tehetek róla. A testemhez hasonlóan a lelkem is reszket. Ez a sír beszéde! Egy halott ember kinyújtja kezét az enyészetből, az egy generáció óta növekvő penészből, hogy megvédjen engem tőled. Igenis van benne racionalitás. Létezik egy rejtélyes valami, ami megakadályoz téged abban, hogy feleségül vegyél. Ha apám élne, biztosan óvna tőled. Halott, és még így is küzd, hogy megvédjen. Rég halott apám szellemkeze most az életedre tör!
– Nyugodj már meg – szólt csillapítón Chris –, hallgass meg! Ez az egész tréfa csupán. Pusztán a saját énünk elnyomott erőivel játszunk, egy jelenséggel, melyet a tudomány még nem magyarázott meg. Ez minden! A pszichológia még nagyon fiatal tudományág. A tudatalatti elme létezését már felfedezték, mondhatjuk így. Még minden olyan rejtélyes, a törvényszerűségeit még csak most próbálják formába önteni. Ez egy egyszerű, ám jelenleg még magyarázatra váró jelenség. De ez még nem ok arra, hogy rögtön megcímkézzük, és a címkére ráírjuk, hogy „spiritizmus”. Egyszerűen még nem ismerjük a dolgot teljesen, ennyi az egész. Ami pedig Planchette-et illeti…
Azonnal abbahagyta a beszédet, amikor, hogy szavainak nyomatékot adjon, kezét Planchette-re helyezte. Mintha roham kapta volna el, abban pillanatban megragadta valami, és keze akarva-akaratlanul, őrült sebességgel ide-oda szökkent a papíron, és írt, mintha egy dühös ember keze markolná a csuklóját.
– Nem, többé nem törődöm vele – jelentette ki Lute, miután Planchette mozdulatlanná dermedt –, olyan érzésem van, mintha a közted és a hús-vér apám között dúló harcnak lennék a tanúja. Szinte a bőrömön érzem a küzdelmet és az ütéseket.
Lute előbb némán, majd hangosan is felolvasta a legutolsó mondatot:
– Nem szökhetsz meg sem előlem, sem a rád váró büntetés elől!
– Talán én képzelem túlságosan is élénken magam elé, a saját vigasztalásomra, de úgy érzem, szinte látom a kezét, amint a torkodat szorítja. Tudom, hogy ő, ahogy te is mondtad, halott, és rég elporladt már. Mindennek ellenére úgy látom őt magam előtt, mint élő embert, aki a földön jár. Látom a haragot az arcán, a dühöt és a bosszúvágyat, és látom, hogy mindez ellened irányul.
Összegyűrte az összefirkált papírt, és eltette Planchette-et.
– Többé nem törődünk vele – Jelentette ki Chris. – Nem gondoltam volna, hogy ennyire hatással lesz rád. De biztos vagyok abban, hogy mindez csupán az egyéntől függ, aki kezét a táblára teszi, meg esetleg egy kevés külső sugalmazás, és semmi több. Ráadásul a kettőnk helyzetének egész feszültsége szokatlanul kedvező feltételeket teremtett az összes meglepő jelenségnek.
– Ami a mi kettőnk helyzetét illeti – mondta Lute, miközben lassan sétállak vissza az ösvényen, melyen odafelé még futottak –, nem tudom, hogy mit tegyünk. Minden maradjon a régiben? Csináljuk úgy tovább, ahogy eddig csináltuk? Mi lenne a legjobb? Gondolkodtál már erről?
Chris néhány pillanatig önmagával vitatkozott.
– Arra gondoltam, hogy elmondom a bácsikádnak és a nénikédnek.
– Azt, amit nekem nem mondtál el? – kérdezte gyorsan a lány.
– Nem – válaszolta a férfi lassan, megfontoltan –, csak annyit, amennyit neked is elmondtam. Igazságtalanság lenne veled szemben, ha nekik többet mondanék el.
Ezúttal a lány volt az, aki vitatkozott.
– Nem, ne mondd el nekik! – jelentette ki végül. – Úgysem értenék meg. Ha már itt tartunk, én magam sem értem, de én hiszek neked, bízom benned, és a dolgok természeténél fogva ők nem képesek ugyanerre a feltétlen hitre. Rejtély borítja az okot, ami megakadályozza házasságunkat, és én hiszek neked, de ők nem tudnak kétségek nélkül megbízni benned, mert szerintük a rejtély az rossz és beteges természetű dolog. Emellett csak az aggodalmaikat növelné.
– E kellene mennem innen! Tudom, hogy el kellene mennem – mondta a férfi félig elfulladva –, és képes leszek rá. Nem lehetek gyenge. Azért, mert egyszer már képtelen voltam távol maradni tőled, még nem jelenti azt, hogy ismét képtelen leszek.
A lány visszatartotta kapkodó lélegzetét.
– Mikor arról beszélsz, hogy elmész, és nem jössz vissza, az olyan nekem, mintha egy nagyon közeli hozzátartozóm halálhírét hallanám. Sosem láthatnálak többé. Ez egyszerűen szörnyűség. Ne hibáztasd magad a gyengeségedért! Én vagyok az, akinek szégyellni kellene magát. Én vagyok az, aki miatt visszajöttél, aki miatt képtelen voltál másutt megtelepedni. Annyira akartalak! Annyira akarlak! Nincs mit tenni, Chris, nincs mit tenni, minthogy folytatni, és hagyni, hogy a maga útján menjen minden. Az egyetlen dolog, amiben biztosak lehetünk: hogy majd csak lesz valahogy.
– De könnyebb lenne, ha elmennék! – javasolta a férfi.
– Boldogabb vagyok, ha itt vagy.
– A kegyetlen körülmények… – morogta a férfi haragosan.
– Menj vagy maradj, döntsél bárhogyan, a döntésed is része lesz annak, ahogy az élet megy tovább. De azt tudnod kell, Chris, én nem akarom, hogy elmenj. És ne is beszéljünk többet erről. A beszéd nem javít a helyzeten. Soha többé ne emlegessük, hacsak… Hacsak egyszer majd, egy csodálatos, boldog pillanatban oda nem jössz hozzám, és azt nem mondod majd: „Lute, minden rendbe jött. Nem vagyok már a rejtély rabja. Kiszabadultam.” Nem tudom, mikor lesz ez, Chris, vagy lesz-e egyáltalán, de addig az időpontig temessük el ezt a témát Planchette-tel és az összes többivel együtt, és ragadjuk meg azt a keveset, ami nekünk adatott! És most, hogy megmutassam neked, mennyire felkészültem, hogy megragadjam az apró örömöket, kész vagyok veled menni délután, hogy megnézzük azt a lovat, jóllehet, azt kívánom, hogy bárcsak ne ülnél nyeregbe néhány napig, vagy inkább egy hétig. Mit is mondtál, mi a neve?
– Comanche – válaszol a férfi. – Tudom, hogy szeretni fogod.
Chris a hátán feküdt, fejét a csupasz kőfalnak támasztotta, figyelő tekintetét a kanyon túlsó oldalán lévő, fákkal és bozóttal tarkított lejtőre szegezte. A bozótból törtető hangok szálltak fel, megvasalt paták csengtek a köveken, és egy a hegyről levált, elszabadult szikladarab gurult végig a mohával dúsan benőtt lejtőn, majd nagy csobbanással fejezte be útját a száguldó áradatban, ami a szerteszét heverő sziklák alkotta vad káoszban rohant tova a völgy mélyén. A zöld lombsátor hézagaiban fel-felvillant Lute kordbársony lovaglóruhájának aranyló barna színe, és a lány alatt táncoló pej ló teste.
Lute kilovagolt egy nyitott területre, és megállt egy kisebbfajta szakadék szélénél. A talaj lazasága itt állandó, bár csak kismértékű földcsuszamlásokat okozott, lehetetlenné téve, hogy fák, bokrok, vagy akár csak a gyomnövények is megtelepedjenek a mozgó föld sávjában. Lute megállította a lovat az omlás szélénél, és lepillantott, hogy felmérje a helyzetet. Negyven lábbal alatta a meredek omlás egy kisméretű, kemény felszínű teraszban végződött, a lehulló föld és kövek összegyűlve egy kis kiugró platót képeztek.
– Ez jó próbatétel lesz – kiáltott át a kanyonon –, leviszem rajta!
Az állat óvatos léptekkel indult meg az álnok, csalóka talajon. Mozgásában most nyoma sem volt ritmusnak, hátulsó lábait szabálytalanul, összevissza rakta, hol mélyen berogyasztva, hol pedig feszesen kinyújtva. Mellső lábait mereven előreszegezte, és ha túl mélyen süppedt a laza földbe, határozottan és nyugodtan, idegesség és pánik nélkül kiszabadította lábát, éppoly gyorsan, amilyen gyorsan elsüllyedt a hullámokba merevedett földbe. Mikor elérte az omlás alján elterülő, szilárdabb talajt, gyors és élénk tempóban, büszkén táncolt a teraszon. Határozott, higgadt mozgása szöges ellentétben állt az izmaiban lángoló tűzzel.
– Ez igen! – kiáltott át Chris a kanyonon, és néhányszor összeütögette két tenyerét.
– A legbiztosabb lábú és leghiggadtabb ló, akit valaha láttam! – kiáltott vissza Lute, majd az omlás folytatása felé fordította az állatot, leléptetett a törmeléken, majd eltűnt a fák között.
Chris a hangok alapján követte haladását, és ott, ahol a lombsátor kicsit ritkább volt, időnként elkapott egy-egy villanást, ahogy ló és lovasa cikcakk vonalban ereszkedett lefelé a meredek és úttalan lejtőn. A sebesen vágtató hegyi folyó egyenetlen partján bukkantak fel ismét, Lute leugratta a lovat a körülbelül másfél méter magas partfalról, majd megállította az állatot, hogy átkelésre alkalmas helyet keressen.
A parttól néhány lábnyi távolságban egy jókora sziklatömb törte át a felszínt, s körülbelül négy láb magasan egy keskeny, rövid párkány nyúlt ki az oldalából. Ezen a párkányon túl, a szikla másik oldalán dühödten fortyogott az örvénylő víz. A párkány végétől balra, néhány lábbal alacsonyabban emelkedett a felszín felé egy kavicszátony. A jókora szikla azonban elzárta az utat, és lehetetlenné tette, hogy közvetlenül, könnyedén el lehessen érni a kavicságyat. Egyetlen módon lehetett megközelíteni: felugratni a párkányra, majd a roppant szűkös helyről egyetlen jókora, oldalirányú szökelléssel átugratni. Lute alaposan tanulmányozta a helyzetet, és a kantárszárat markoló kezének megfeszülése jelezte, hogy felkészült a feladatra.
Chris izgalmában felült, hogy közelebbről megvizsgálja, min töpreng a lány.
– Ne menj bele! – kiabálta.
– Megbízom Comanche-ban! – kiáltott vissza a lány.
– Nem fog tudni oldalirányba elrugaszkodni! – figyelmeztette Chris. – Abban a helyzetben nem tudja rendesen használni a lábait. Bele fog bukni, pontosan az örvénybe. Ezer ló között egy van, aki képes erre a mutatványra.
– És Comanche pontosan az az egy – válaszolta a lány –, csak figyeld!
Lazára engedte a kantárt, és a ló egyetlen sima, pontosan kiszámított ugrással a párkányra szökkent, szorosan egymás mellé zárt lábbal érkezett a keskeny helyre. Abban a pillanatban, ahogy földet ért, Lute finoman megérintette az állat nyakát a kantárszárral, és balra ugratta a lovat. És abban a szempillantásban a bizonytalan, morzsalékos párkányon hátulsó lábaira állt, félfordulatot csinált, mellső lábai a levegőt kapálták az örvény felett, majd balra-oldalra a levegőbe szökkent… És egyenesen a keskeny kavicságyra ugrott. A következő könnyed szökellés egyenesen a patak partjára vezetett, Lute felkaptatott a partfalon, és megállt kedvese előtt.
– Nos? – kérdezte.
– Minden idegszálam megfeszült – válaszolt Chris –, még a lélegzetem is elállt!
– Mindenképpen vedd meg őt – mondta Lute, miközben leszállt a nyeregből –, remek vásár! Bármit fel mernék vállalni a hátán ülve. Még soha életemben nem bíztam meg ennyire egy ló lábában.
– A gazdája azt mondta, sosem tapasztalta, hogy egy kicsit is bizonytalanul mozogna, és lehetetlen a földre dönteni.
– Vedd meg őt, vedd meg azonnal – tanácsolta a lány –, még mielőtt az az ember meggondolná magát! Ha te nem veszed meg, akkor megveszem én. Ó, micsoda járása van! Mikor a hátán ültem, olyan bizalmat éreztem iránta, úgy tűnt, mintha nem is a földön járna. Ráadásul olyan mozgékony, mint egy macska, és minden parancsnak azonnal engedelmeskedik. Az engedelmesség, az nem is kifejezés! A kantárt alig kell használnod, sarkantyúra meg aztán semmi szükség. Könnyed érintésekkel irányíthatod. Tudom, hogy túlságosan is fellelkesültem, de ha nem veszed meg, Chris, megveszem én. Emlékezz, már kétszer visszautasítottál!
Chris egyetértése jeléül mosolygott, és gondolatban összehasonlította a két lovat, mialatt átcserélte a nyergeket.
– Színben persze nem illik össze Dollyval, ahogy Ban illett hozzá – vonta le a következtetést Lute kissé sajnálkozva –, de a szőre éppoly ragyogó. És persze az is, ami alatta van!
Chris segített a lánynak nyeregbe szállni, és a nyomában léptetett az országút felé a lejtőn. A lány hirtelen megállította a kancát, és azt mondta:
– Tudod mit? Ne is a táborba menjünk!
– Nemsokára vacsora, vagy elfelejtetted? – szólt rá a férfi.
– De emlékszem Comanche-ra! – vágott vissza Lute. – Most egyenesen a farmra megyünk, és megvesszük. A vacsora igazán ráér.
– De a szakács nem ér rá – nevetett Chris –, már most is azzal fenyegetőzik, hogy elmegy! Talán nem kellene elkésnünk…
– És akkor mi van? – hangzott a válasz. – Mildred néni keríthet másik szakácsot, de ezt a lovat, ha törik, ha szakad, meg kell vennünk!
A másik irányba fordították a lovakat, és nekivágtak a kaptatónak, ami egy másik úthoz vezetett. Ez átszelte az Apáca-kanyont, majd áthaladt a vízválasztón, és leereszkedett a Napa-völgybe. A domb meredeken emelkedett, az előrehaladás lassú volt és nehézkes. Az ösvény néhány alkalommal a több száz lábbal alattuk harsogó hegyi folyó fölé kanyarodott, felfelé vezetett, majd ismét leereszkedett, kígyózva kanyargott, és kerítésekkel elzárt legelőket kereszteztek újra meg újra. Juharerdőkön vágtak át, ahol nyoma sem volt aljnövényzetnek, majd toronymagas vörösfenyők között léptettek, hogy végül a hegy alsó nyúlványainak tágas tisztásain bukkanjanak elő, ahol a földet kiszárította az erős napsütés, és harsogva ropogott a lovak léptei alatt.
Az egyik ilyen hegyi tisztáson az út egyenesen, vízszintesen nyújtózkodott vagy negyedmérföldnyi hosszúságban. Az egyik oldalán magas sziklafal tört az ég felé. A másik oldalon a kanyonfal megmászhatatlanul meredeken zuhant alá az alján örvénylő, fortyogó áradatig. Árnyas szakadékok gyönyörű, zöldellő mélysége volt ez, melyet itt-ott kósza napsugarak világítottak meg, és helyenként kisebb-nagyobb fényfoltok tarkítottak. A száguldó víz morajlása tisztán felhallatszott a szélmentes levegőben, és a hegyi méhek döngését még a száguldó patak harsogó csobogása mellett is hallani lehetett.
A lovak könnyű ügetésben törtek ki. Chris a sziklafal peremén lovagolt, lepillantott a csodás mélybe, és élvezettel szemlélte a látványt. Szántszándékkal távol tartotta magát a méhek döngésétől és a lezúduló víz morajlásától, ami a lovak minden lépésénél erősebben hallatszott.
– Nézd! – kiáltott fel a férfi.
Lute alaposan kihajolt a nyeregből, hogy láthassa. Alattuk a víz fortyogva habzott, ahogy átbukott a simára kopott sziklameder peremén, és alázúdult a mélybe. Tisztán, légiesen szökkent a levegőbe, mint egy fehér, lüktető bordaív, egyszerre zuhant és függött a levegőben, összetételét állandóan, de formáját sosem változtatva. Egy légi vízi út, éppoly anyagtalan, mint a füstfátyol, és mégis állandó, mint maga a hegy. Átívelte és betöltötte a szikla peremétől az alant álló fák csúcsáig húzódó teret, és mintha a zöld növényzet szívta volna fel, eltűnt az odalent megbúvó, láthatatlan medencében. A lovasok lassan maguk mögött hagyták a természet eme remekművét. A zuhogó víz lármája távoli morajlássá szelídült, majd ismét összekeveredett a méhek dalával, aztán elhallgatott. Ugyanazon érzéstől hajtva egymásra néztek.
– Óh, Chris, olyan jó élni… És itt látni téged az oldalamon!
A férfi szeméből sugárzó melegség válaszolt a lánynak. Minden, ami körbevette őket, csak táplálta a bennük lobogó tüzet. Az alattuk mozgó állatok testének egyenletes, lüktető ritmusa, melyet az ő testük is felvett, és együtt mozgott ezzel a lüktetéssel. A szelíden felpezsdített vér újra meg újra átjárta és feltöltötte izmaikat az egészség könnyed élénkségével. Arcukat lágyan simogatta a meleg levegő, balzsamosan és frissítőn söpört végig rajtuk, átjárta őket, és gyengéd, érzékeny élvezetben fürösztötte testüket. Mélyen megérintette őket a környező világ gyönyörűsége. A lehető legfinomabb csend vette körül őket, rájuk telepedett, és csodás nyugalommal töltötte el érzékeiket.
Eggyé vált bennük a személyiség, a lélek és a szentség, és ez olyan érzés volt, ami bár kimondhatatlan és leírhatatlan, ám kifejezhető a tekintetekből sugárzó boldogsággal.
Egymás szemébe néztek, a lovak szinte táncoltak alattuk, a világ tavasza és fiatalságuk tavasza pezsgett vérükben, a létezés titka rezgett szemükben, a már-már leleplezett, kimondott titok, mintha ez a rejtély elűzhetné a létezés valamennyi rejtélyét és kellemetlenségét.
Az egyenes szakasz végén az út elkanyarodott, és egy sziklafal zárta el előlük a kilátást. Innen csakis a kanyon felső szegélyét láthatták, a fejük fölé tornyosuló, távoli magasságokat. Áthaladtak a kanyarulaton, és a szemük elé táruló látványt fürkészték.
Nem volt előzetes figyelmeztetés. Semmit sem hallottak, de mielőtt a ló megbotlott volna, a lány észrevette, hogy a két, egy ütemben ügető állat patáinak doboló ritmusa megtörik. Gyorsan odakapta tekintetét, és abban a pillanatban látta, amint Comanche elesik. A ló nem botlott meg, és nem is bukdácsolt. Egyszerűen csak hirtelen elesett, mintha a két lépés közben meghalt volna, vagy valaki kábító ütést mért volna rá.
És Lute-nak abban a pillanatban eszébe jutott Planchette. A mindent betöltő emlékkép villámcsapása eltompította agyát. Teljes súlyával húzta a kantárt, hogy lova fara a földet érte, de fejét hátrafordította, és döbbent tekintete a föld felé zuhanó Comanche-ra szegeződött. A ló egyenesen a párkány szélére zuhant, lábai ernyedten és élettelenül hevertek alatta. Minden lejátszódott néhány évezred hosszúságú pillanat alatt, amikor minden egyes pillanat egy örökkévalóságot ölel fel. A becsapódás ereje épp csak észrevehetően, de kissé visszalökte Comanche testét, ahogy a földhöz vágódott az út peremén. A hevesség, amellyel küzdött, hogy talpra álljon, hallható nyögéssel szorította ki hatalmas tüdejéből a levegőt. A lendület Christ is a párkány szélére vetette. Aztán az állat teste átbukott a párkányon, és vele együtt a férfi is.
A lány gondolkodás nélkül leugrott a lováról, és a perem felé rohant. Kedvese kizuhant a nyeregből, és kissé távolabb feküdt a lótól, de jobb lábánál fogva még össze volt kötve az állattal. A kengyel foglyul ejtette a lábát.
Néhány méter függőleges zuhanás után az első meredek lejtős szakaszra zuhantak, ahol állat és ember együtt csúszott lefelé. A lejtő túlságosan is meredek volt ahhoz, hogy a csúszás magától megálljon. Mindketten küzdöttek a lezuhanás ellen, az élénk, kapkodó mozgás földet és apró köveket szabadított el, és a törmelék közöttük és körülöttük, velük együtt gurult, mint egy kisebbfajta lavina. A lány néma csendben állt, egyik kezét a szívére szorította, és lefelé nézett a szakadékba. Látta maga előtt a valós történést, de ezzel együtt megjelent előtte egy látomás is. Apját látta, amint két ugrás között szellemkezével lesújt Comanche-ra, és a lovat lovasával együtt átlódítja a sziklapárkány peremén.
A meredély felső szakasza rövid, felívelő bukkanóban végződött, annak tetejéről egy második meredek lejtő indult ki, ami a második függőleges falig vezetett. Ezt követően ismét egy meredek lejtő következett, ami keskeny párkányban végződött, majd a harmadik függőleges szakasz, ami a kanyon aljából indult, négyszáz lábbal lejjebb attól a ponttól, ahol a lány állt és figyelt. Látta, hogy már a második meredek lejtő alján vannak, Chris elkeseredetten és eredménytelenül rúgkapál, hogy kiszabadítsa lábát a csapdából. Comanche keményen küzdött, megpróbálta elérni a párkány egyik magasabb pontját. A guruló törmelék megállt, a rövid szünetben a férfinak sikerült elkapnia egy fiatal bokrot. Lute látta, hogy másik kezével is a bokorba kapaszkodik. Aztán Comanche ismét elesett, és átbukott a párkány szélén. Lute látta, ahogy a kengyelszíj szorosra feszül, és Chris erejét megfeszítve próbálja tartani magát.
Aztán a bokor gyökerestől kiszakadt, a ló és a férfi átlendült a párkányon, és mindketten eltűntek a lány szeme elől.
A következő lejtőn tűntek fel ismét, összekeveredve gurultak és gurultak a harmadik szakadék felé. Egyszer a ló teste volt alul, másszor a férfié. Chris már nem küzdött, ahogy együtt zuhantak az utolsó függőleges fal felé. A ló teste a lejtő peremének közelében egy kőrakásnak csapódott. Csendesen, mozdulatlanul feküdt, és mellette, arccal lefelé feküdt lovasa. A kengyelszíj még mindig összekötötte őket.
– Lehet, hogy csak csendben akar feküdni – lélegzett hangosan Lute, és agya máris a mentésen dolgozott.
Aztán látta, hogy Comanche feltápászkodik, ismét küszködni kezd, és ismét megjelent előtte a színtiszta látomás. Látta, amint apjának szellemkarja ismét megragadja a kantárszárat, és rángatja a ló fejét. Comanche átvergődött az utolsó párkányon, a tehetetlen testet maga után vonszolva, aztán a ló és az ember eltűnt a lány szeme elől. Nem bukkantak fel újra, immár elérték a szakadék alját.
Lute körülnézett. Magányosan állt a világban. Szerelme elment. Semmi sem mutatta létezését, kivéve Comanche patájának nyomait, és a lenyomatot, ahol a férfi teste volt, mielőtt átcsúszott a peremen.
– Chris! – kiáltott fel reménytelenül egyszer, aztán még egyszer.
A mélységből a mozdulatlan levegőn át csupán a méhek döngése és a rohanó víz hangja hallatszott.
– Chris! – kiáltott immár harmadszorra, és lassan leült az út porába.
Érezte Dolly orrának érintését a karján. Nekitámasztotta fejét a kanca nyakának, és várt. Nem tudta, miért vár, azt sem, hogy mire, de úgy érezte, semmi más tennivalója nincs, csak várni.
1906