Arthur Ransome

PETER DUCK

FECSKÉK ÉS FRUSKÁK-SOROZAT 3.

Peter Duck (1932)

Fordította Wacha Z. Imre (2011)

A rakparton

Fejét lehajtja, de fülébe
Még a passzátszél [1] dudol,
S szemébe csillan mindörökké
A napsütötte vízfodor
– BINYON

Peter Duck egy bakon üldögélt Lowestoft belső kikötőjének északi rakpartján. Pipázgatott a déli napsütésben, és egy kis, zöld, a tengerre készülődő, kétárbocos sónert [2] figyelt. A hajós idős volt; bodros, fehér szakáll keretezte arca barna és ráncos, akár a dió. Szolgált már klippereken [3], amelyek Kínából versenyben hozták a teát, és hajózott gyapjúért Ausztráliába. Újra és újra megkerülte a Horn-fokot [4]; úgy ismerte, mint a kisujját. De már rég otthagyta a tengert. Egy öreg bárkán lakott, Norfolk folyóin vitorlázgatott ide-oda Norwich és Lowestoft, Yarmouth és Beccles között. Néha krumplit szállított, néha szenet, máskor olyan rakomány tetőfedő nád volt hajója fedélzetére halmozva, hogy a vitorla alig látszott ki mögüle. Igazából nem sok munkája volt, így néhanapján bárkáját Oulton Broadban hagyva körülnézett Lowestoftban, hogy lássa a hajókat, a halászokat, hogy érezze a tenger felől fújó friss szél illatát. Az elmúlt két-három napon mindig ehhez a kikötőbakhoz jött elszívni pipáját, mert oly jól esett neki a parthoz simuló kis sóner látványa.

Valami szokatlant érzett a kis hajón. Úgy tűnt, mindössze egyetlen felnőtt van a fedélzetén – egy jól megtermett kopasz ember. A nevét is tudta, mert két kislány segédkezett a férfinak; hallotta, amint néha Jim bácsinak, máskor Flint kapitánynak szólítják. Azt is hallotta, hogy Flint kapitány Nancy kapitánynak és Peggy kormányosnak nevezi a lányokat, de – gondolta Peter Duck – nyilván csak tréfából. Az öreget az ejtette zavarba, hogy legénységnek nyoma sem látszott. Pedig bárki észrevehette, hogy a sóner a tengerre készül. Flint kapitány és a két kislány minduntalan boltokba rohangált a városba, majd új vászon-vödrökkel, festékes kannákkal, szigonnyal, pótalkatrészekkel és ki tudja, még mi mindennel tértek vissza. Peter Duck egyik vámházi ismerőse szerint annyi készlet került a hajóra, hogy abból az ember azt gondolná, kétszer is meg akarják kerülni a Földet. Az idős tengerész a rakpart tetejéről csak nézte a hajócskát, és ő is szeretett volna a tengerre készülni. „Idegenbe indul. A kék vízre” – mormolta magának. A newfoundlandi [5] partoknál és a déli tengereken járó ismerős sónerek jutottak eszébe. A repülőhalakra gondolt, a hullámokból kibukkanó, egymással versengő delfinekre, a kötelek között zizegő szélre, az iránytű lapját megvilágító lámpa parazsára, meg ahogy a hosszú árbocok lengenek a csillagok előtt. És mégegyszer a tengerre kívánkozott, amíg még nem túl késő.

Ezen a reggelen Flint kapitány és unokahúgai a szokottnál is szorgosabban takarították hajójukat: szórták át a szilánkot, forgácsot a palánkon, súrolták a fedélzetet és a festett részeket, söpörték ki a szutykos vizet a fedélzet lefolyóin keresztül. Ám közben folyton a rakpartot figyelték, amerre a vámház és a révkapitány hivatala meg a vasútállomáshoz vezető út volt. Még az öreg Peter Duck is hátrafordult pipázás közben, és nyakát nyújtogatva töprengett: kit várhatnak oly nagyon. Aztán piros biciklijén a postás fiú karikázott végig a parton, és Flint kapitány máris rohant fel a létrán, hogy átvegye és feltépje a narancssárga távirat-borítékot.

– Nincs válasz – mondta a kézbesítőnek, és egy hatpennyst nyomott a markába. – No, hát ezt jól kifogtuk – fordult a két lányhoz. – Nem tud jönni. Semmiképpen sem. És mi meg nem indulhatunk nélküle. És ahhoz is túl késő, hogy a Fecskéket értesítsük. Bármelyik pillanatban itt lehetnek.

A sóner mindhárom hajósa meglehetősen lehangoltnak tűnt. Nyilvánvalóan vártak még valakit a küldöncön kívül is, mert Nancy és Peggy még mindig a fedélzeten téblábolt, és kétpercenként körbefigyelt.

„Talán – gondolta Peter Duck – a legénység másik felét lesik”.

Aztán a vámháznál a sarkon egyszercsak két fiú és két lány fordult be. Egy kézikocsit segítettek tolni a hordárnak, támogatva a csomagokat, nehogy leomoljanak. A málha tetején egy zöld papagáj utazott ketrecben, a kisebbik fiú után pedig egy majom szaladt, bőr pórázon. Ahogy Peter Duck rájuk pillantott, azt hitte, eltévedtek.

Mind a négyen egyszerre beszéltek. Valami ijesztő történhetett velük, épp az imént.

– Láttad az arany fülbevalóját? – hüledezett a kisebbik lány.

– Miért volt olyan dühös? – kérdezte a majmocskát vezető fiú.

– Miért ne mondogathatná Polly, hogy „Nyolcforintos [6]”, amikor csak akarja? – háborgott a gyerekek közül a legidősebb.

– Biztos valami félreértés volt – csitította őket a negyedik.

– Szerencséjük, hogy nem az ő hajóját keresik – mondta a hordár.

– Miért? Hajója is van?

– Black Jake olyan fickó, akivel nem tanácsos veszekedni – magyarázta az ember. – A madaruk azt rikácsolta: „Nyolcforintos”. Nos, sok gyerek feje fájdult már meg a városban, mert ezt kiabálták Black Jake után. Nem szabad előtte elásott kincsről beszélni. Meg rákokról. Nézzék csak! Az ott a hajója. Az a fekete sóner a túlparton. Ez meg itt a maguké. Mit is mondtak? Mi a neve?

– Vadmacska – válaszolta Titty, a fiatalabbik kislány.

– A szigetünkről kapta a nevét – tette hozzá Roger, az öccse.

– Nem látom rajta – mondta a hordár. – Frissen van festve az egész.

Ebben a pillanatban Nancy és Peggy felpillantott, és meglátta a parton közeledőket.

– Itt vannak – kiáltott le Peggy a fedélzet ablakán át Flint kapitánynak, aki a hajó belsejében szorgoskodott.

Peter Duck még egyszer megnézte a Fecskéket. Tehát rájuk vártak a sóneren. Mégsem tévedésből csöppentek ide.

A fedélzeten a két lány a létrához rohant, és a rakpartra kapaszkodott.

– Csakhogy itt vagytok – ujjongott Nancy. – Örök hűség a Fecskéhez és a Fruskához. Gyertek, nézzétek milyen gyönyörű a Vadmacska. Igazi matrózágyak vannak a kabinokban, egymás alatt és fölött. A hosszú lábúak laknak fölül. És Flint kapitány készített Gibbernek egy ketrecet. A legjobb kabin, ami majomnak valaha is jutott.

– Pompás konyha is van a legénység élelmezésére – hívta Susant kormányostársa, Peggy. Persze a fedélzeten is főzhetünk, és akkor nem lesz semmi szag a hajón belül.

– Örök hűség a Fecskéhez és a Fruskához! – kiabált vissza John, Susan, Titty és Roger, ahogy a távoli északon, a tó hullámain sikló hajóikból kiáltottak egymásnak a vízen keresztül a múlt szünidő utolsó napjaiban. Nagy kézrázások következtek; Nancy és Peggy még Gibberrel is kezet fogott, a papagájnak pedig hagyták, hogy üdvözlésként megcsippentse az ujjukat. Polly széles jókedvében volt, amióta a vasúti utazás véget ért. „Nyolcforintos, nyolcforintos” rikácsolta, ahogyan azt Nancy tanította neki valamikor a távoli múltban.

– Nem felejtette el – jegyezte meg elégedetten a Fruska kapitánya.

A négy Fecske közben már Flint kapitánynak integetett, aki most lépett ki a fedélzetre. Nancy megjegyzésére azonban Titty azonnal visszafordult.

– Persze, hogy nem – mondta. – Ragyogó memóriája van. Az imént is ezt rikácsolta, amikor jöttünk ki a vasútállomásról, és meghallotta egy arany fülbevalós ember…

– „Micsoda? Micsoda?” Azt hajtogatta az az ember – kotyogott közbe Roger. – „Micsoda? Kié ez a madár?” Egészen közel tolta hozzánk az ijesztő képét, és megpróbálta elvenni a kalitkát. Titty nem hagyta, de az ember csak jött velünk egészen a hídig, ahol a híd kezelője állította meg, és mondta neki, hogy hagyjon nekünk békét…

– Hogy van, Mr. Duck? – kérdezte a hordár, miközben az öreg tengerész éppen a szemközti part felé fordult, ahol egy másik, csinos, fekete sóner állt a part mellett. – Igen, ő volt. Black Jake. Egyre elviselhetetlenebb. Jó lesz, ha végre eltűnik innen. Azt mondják, látni akarja a maga tarisznyarákjait. Összegyűjtötte a környékről az összes kétes alakot. Most mind az ő csatlósa.

Flint kapitány felmászott a létrán a rakpartra.

– Helló, John kapitány – mondta. – Helló, kormányos. Örülök, hogy találkoztunk, matróz. Helló, Roger. Nem fáradtál még bele a hajósinaskodásba? Helló, Polly. Hogy vagy, Gibber?

– Borzasztóan féltünk, hogy elkésünk – felelt John. – A vonatunkat feltartották valamiért. Várnotok kellett ránk? Mikor indulunk?

Peter Duck látta, hogy Flint kapitány és unokahúgai hirtelen elkomorodnak.

– Hát épp ez a baj – magyarázta Nancy.

– Nem indulhatunk – tette hozzá Peggy.

– Most kaptuk a táviratot – folytatta Flint kapitány –, hogy az az ember, aki velünk jött volna segíteni, nem ér rá. Valaki mást kell keresnünk helyette.

– Vég nélkül itt kell rostokolnunk – tódította Peggy.

– Nincs mit tenni – állapította meg Flint kapitány. – Van valami törékeny a csomagokban?

– Semmi – válaszolt Susan. Flint kapitány és a hordár a kanavász utazózsákokat a part szélére cipelte, és lehajigálta a hajó fedélzetére.

– Mindegy. Már itt lenni is nagyon jó – jegyezte meg John.

– Nem sérült meg a Fecske az utazás alatt? – érdeklődött Titty.

– Nem bizony – felelt Flint kapitány. – Eredj, győződj meg róla, van-e rajta egyetlen karcolás is! Ott lóg a csónakdarun. Kitűnő mentőcsónak lett belőle. De van még egy evezősünk is.

– Jó öreg Fecske – nézett lefelé Titty a kis vitorlásra, amit Flint kapitány a hosszú úton ládában szállított végig az északi tótól Lowestoftig. Itt volt hát a kis hajó, gondosan elhelyezve benne evezői, árboca és barna vitorlája; itt lógott a csónakdarun a sóner jobb oldalán, készen arra, hogy a kikötő vizére eresszék. – Drága Fecske!

A taliga már kiürült. Susan fogta vörös kereszttel megjelölt fekete bádogdobozát, mely tele volt jóddal meg mindenféle meghűlés és gyomorrontás esetén használandó dolgokkal, meg a legénység térdére való ragtapasszal. Susan legszebb karácsonyi ajándéka volt; azóta, hogy megkapta, szinte örült, ha valaki (többnyire Roger) elesett. Sajnálta természetesen, de ugyanakkor boldog is volt, hogy megint beragaszthatott egy sérülést. Johnnak is volt egy bádogdoboza, benne az iránytű, a barométer meg egy csomó egyéb olyan dolog, amit jobb, ha nem gyömöszöl a ruhái mellé az ember. Roger minden holmija a saját zsákjába került. Gibbernek is jutott egy külön fémládikó, benne a takarója és az a pléhbögre, amit a majmocska különösen szeretett. Ezt a dobozt Nancy vette gondjaiba; jót nevetett, látva, hogy a kis kofferre nagy nyomtatott betűkkel rá van írva sokkezű gazdájának a neve. Titty doboza író- és rajzeszközökkel volt tömve, és ő vigyázott John kis messzelátójára is.

Egyesével ereszkedtek a létrán a Vadmacska fedélzetére.

– Figyeljetek ott lenn Pollyra! – kiabált le Flint kapitány, és Titty éppen idejében kapta el a papagáj kalitkáját, amely egy kötél végén lengedezett lefelé. A kötelet Flint kapitány kérte kölcsön a hordártól. Roger meg Gibber már lenn voltak. Roger indult először, maga után húzva a majmot, de őkelme a létrán gyorsabb volt gazdájánál, és aztán már ő rángatta alulról a fiút, sokkal előbb, mint hogy a hajósinas elérte volna a fedélzetet. John még a parton várakozott, hogy fizessen a hordárnak, aki a holmit az állomástól idáig elfuvarozta.

– Minden rendben – mondta Flint kapitány. – A hajón levők feladata az újonnan érkezett legénység beszállítása.

– Az ebéd tálalva van a szalonban – figyelmeztetett Peggy, amint John és Flint kapitány is csatlakozott a többiekhez a fedélzeten. – Nem én főztem – tette hozzá sietve. – A kocsmából hozattuk. De a következőt már magunk készítjük!

– Menjünk! – mondta Flint kapitány. – Erre. A zsákokat hagyjátok csak a fedélzeten! Előbb ebédeljünk, és beszéljünk meg mindent. Figyeljetek! Fejekre vigyázni! Bocs, de elfeledtem, hogy ti még könnyen elfértek itt. Én azonban mindig szerzek egy-két új púpot, akárhányszor lemegyek.

Tolongva tódultak le a legénység lejáróján, és néhány pillanattal később már – a nyitott fedélzeti ablakokon felhallatszó kacagástól eltekintve – a hajócska teljesen kihaltnak látszott. A Fecskék, a Fruskák és Flint kapitány mind a fedélközben [7] voltak. Gibber, a majom is velük tartott, csak a papagájt hagyták kalitkástul a kabin tetején, hogy élvezze a napsütést. Épp a tollait hozta rendbe az utazás után, miközben magának beszélt. „Szép Polly” meg „Nyolcforintos” – rikácsolta szinte folyamatosan.

Fenn a rakparton ott üldögélt Peter Duck egymagában. A hordár már eltolta kocsiját, vissza az állomásra, de Peter Duck még mindig a kikötőbakon pipázgatott és töprengett. „Miért is ne” – gondolta. Kicsit kuncogott magán, szinte hallotta, mit mondanak majd neki, öreg édesapjuknak a lányai, de már döntött. És gondosan szemlélni kezdte a hajócska árbocait. Csak egy-két dolog volt rajtuk, amit kis figyelemmel rendbe kellett még hozni.

Éhség ide vagy oda, képtelenek voltak azonnal asztalhoz ülni, annyi csodálni való volt a fedélzet alatt. Egyikük sem hitte igazán, hogy Flint kapitány valóban megtartja ígéretét, és elviszi őket a tengerre egy igazi hajón. És lám, itt vannak, megint együtt, és vízen, egy kis sóner fedélzetén. A hajó eredetileg kereskedőhajó volt a Balti-tengeren, néhány fős kajüttel a fedélzetén, meg egy szintén pár főt befogadó matrózszállással. Flint kapitány az addig nyitott raktér fölé tetőt épített, majd azon vastag üvegtéglákból összerakott hosszú ablakot hagyott. Közös szalonba nyíló négy kabint készített ott, ahol azelőtt a tűzifa vagy krumpli utazott rakományként. Johné és Rogeré volt az egyik, Tittyé és Susané a másik, a harmadikat Nancy és Peggy lakta. A negyediket – szükség esetére – kórháznak tartották fenn. (Bár – mondta Flint kapitány – ha valaki komolyan megbetegszik, azt partra tesszük.) Maga Flint kapitány egyébként a fedélzeti kajütben aludt, hogy szükség esetén közel legyen a kormányhoz és a térképekhez. A matrózszállás is megváltozott. Egy részéből Gibbernek lett nagy ketrece, a majomnak tehát éppúgy saját lakosztálya volt, mint bárki másnak a hajón, bár rácsok mögött, hogy oda lehessen zárni, ha túlságosan láb alatt van a fedélzeten. A szalon mindkét oldalán, a matrózszálláson és mindenütt, ahol csak hely akadt, szekrények és tárolók voltak, tömve mindenféle konzervvel.

Susan meglepetten bámult, amint Flint kapitány és Peggy büszkén nyitogatta egyik szekrényt a másik után.

– Pemmican – mondta Peggy. – Legalább egy évre elég, és van lekvár is vagy tízre.

– Ez nem tiszta pazarlás? – érdeklődött Susan.

– Eláll – nyugtatta meg Flint kapitány. – És mit gondoltok, mi van a padló alatt? – kérdezte.

– Ballaszt – felelte John.

– Víztartályok. Nincs ennél jobb holtsúly, és soha sem tudhatja az ember, mikor szorul rá, hogy megihassa.

– Ez nem azt jelenti, hogy Jim bácsi messzire akarna menni – mondta Nancy – csak szereti érezni, hogy mehetne.

– S tessék, most, hogy Sam Bideford nem jön, egyáltalán nem indulhatunk – kesergett Flint kapitány. – A vacsorának viszont semmi akadálya. Nem tudom, mi a véleménye az embereiteknek, de én készen állok rá.

A fedélzet ablakain át szinte percenként felcsattanó hahota az idő múlásával egyre ritkult, majd a vacsora végeztével a fedélzetre tóduló legénység komoly tanácskozásba fogott.

– Magunk nem boldogulunk? – kérdezte Nancy.

– Megmutathatnád, mit csináljunk – mondta John.

– Figyeljetek – magyarázta Flint kapitány –, nem kellemes erről beszélni. Te és John kapitány kiváló tengerészek vagytok. Senki sem kívánhatna jobb szakácsot a két kormányosnál, s a matróz meg a hajósinas ellen sincsen semmi kifogásom. A Vadmacska azonban más, mint a Fecske vagy a Fruska, és ha valami értelmeset akarunk kezdeni, szükségem van egy másik felnőttre is, aki tud őrködni, és őrködik is velem…

Ebben a pillanatban Peter Duck kiverte pipáját a kikötőbakon, fölállt és a rakpart széléhez sétált. – Kapitány!

Flint kapitány fölnézett a barna, ráncos, öreg tengerészre.

– Kapitány! – folytatta Peter Duck. – Válthatnék pár szót magával?

– Tessék? Persze – válaszolt Flint kapitány. – Ott a létra.

Peter Duck gyorsan a Vadmacska fedélzetére mászott. A többiek érdeklődve szemlélték, és azon töprengtek, mit is akarhat.

– A dolog úgy áll – magyarázta az öreg tengerész –, hogy az utóbbi napokban igen sokat járt az eszemben ez a kis sóner, és minél jobban nézem, annál jobban tetszik. Szívesen mennék még egyszer a tengerre… Mondhatni alaposan meghánytam-vetettem magamban… Szóval az iránt érdeklőném, hogy valóban ki akarja-e egészíteni a legénységét.

John és Nancy egy pillanatig reménykedve nézett össze, de a dolog túlontúl szépnek tűnt. – Vajon mit mond Flint kapitány?

– A legénységet? – kérdezte a Fruskák nagybátyja. – Hiszen velem együtt van három kapitány, két kormányos, egy matróz, egy hajósinas, sőt a hajónak van papagája és majma is.

– Látom – felelte az öreg tengerész. – Boldog lennék, ha csak matrózként is felfogadna. Nem is lenne rossz. Mindkét kormányosnak lehetne egy-egy matróza.

Flint kapitány elnevette magát. – Ami azt illeti, tényleg hiányzik egy emberünk. De hogy matróznak? Semmit sem tudok magáról. Még a nevét sem mondta.

– Ducknak hívnak – felelte az idős ember. – Peter Ducknak. És a természetem is olyan. Mint a kacsa [8]. És hogy úgy mondjam, kiskacsa korom óta hajózom. Az utóbbi időben ugyan csak a belső vizeken, de azért igazi tengerjárt ember vagyok. Hajóztam a Thermopylae-n is…

– A micsodán? – kapta fel a fejét érdeklődve Flint kapitány.

– A Thermopylae-n – mondta Peter Duck. – Kevés matróznak van akkora tapasztalata, mint nekem. Hatvan év. Egy kicsivel még több is.

– Az egy nagyszerű hajó volt – mondta Flint kapitány.

– Ha gondolkozik rajta, kapitány, és ha magának mindegy, látok odafönn egy meglazult csigát, akár szerződtet, akár nem, teszek rá új kötést. Kezével máris elkapott egy kötelet, és mielőtt kitalálhatták volna, mit is akar csinálni, mászni kezdett a főárbocra. Egy perccel később már át is lendítette lábát a keresztrúdon. Zsebéből kést és zsineget szedett elő, szorgosan dolgozott, magasan a fejük felett.

– Nos? – kérdezte Nancy. – Mit szólsz hozzá?

Flint kapitány nem felelt. A szemközt sütő nap miatt összehúzott szemmel figyelte, hogyan dolgozik Peter Duck az árboc tetején.

Közben előkerült Roger is. A fedélközben tett felfedező utat, hogy egy pillantást vethessen az ott elhelyezett kis segédmotorra. Sietve jött, nehogy kimaradjon valamiből, ami a fedélzeten történik.

– Hahó – nézett az árboc csúcsára ő is –, mit csinál ott fenn? – A kikötőben azonban annyi látnivaló volt, hogy a válasz már nem is érdekelte. Szeme már a kikötő nyitható hídján járt, amit most éppen leengedtek, és kézikocsik, autók, gyalogosok közlekedtek rajta. Végignézett a kikötő öblén, egész a vámházig a bejárat fölötti nagy címerrel meg az épület mögötti halászbárkák magas árbocaival. Érdekelte a belső kikötő is, ahol a szárazdokkban [9] éppen egy gőzhajót javítottak. Hatalmas zajjal verték le róla a rozsdát, szedték ki a szegecseket. Végül az öböl túlsó oldalán, a másik sóneren akadt meg a szeme. A fekete hajóra – szerinte – éppen rakományt vagy felszerelést rakodhattak be, amikor hirtelen egy ismerőst fedezett fel a fedélzetén.

– Hé – lepődött meg. – Ott az az ember, aki olyan undok volt Titty papagája miatt. Az arany fülbevalós.

– Hol? – kérdezte Titty.

– Ott. Azon a hajón. Ő is meglátott. Távcsővel figyel minket.

– Kíváncsi, mi történik odafönn – jegyezte meg John.

Közben Peter Duck már lefelé jött az árbocról, gyorsabban, mint ahogy felment. Azon a kötélen függeszkedett lefelé, amin felmászott, lábát az árboc köré fonva, hogy biztosítsa magát.

– Meglehetős – nyilatkozott Flint kapitány. – Tehát a Thermopylae-n szolgált, igaz? Kevés hajó ért a nyomába. Azt hiszem, tehetünk egyet-mást együtt. De ismerkedjék meg a többiekkel. John kapitány, Nancy kapitány. Mindegyikük a saját hajójának a parancsnoka. Titty matróz és Roger hajósinas. Hol vannak a kormányosok? Kiváló szakács mindkettő. Már jönnek is. Susan és Peggy kormányos. Ő pedig Peter Duck. Szívesen jönne velünk a Csatornára [10]…

– A Csatornára, uram? Biztos voltam benne, hogy távoli vizekre készülnek – kedvetlenedett el Peter Duck.

– Semmi akadálya – felelte Flint kapitány –, ha már összeszoktunk. Még nincsenek terveink.

– A tengerre gondoltam, a kék vízre.

– Gondolja, hogy alkalmasak vagyunk rá?

– Szívós kis hajó ez – felelte Peter Duck –, két férfi meg egy fiú akárhová elkormányozza.

– És mi van a lányokkal? – horkant föl Nancy.

– Sem a kapitányokat, sem a kormányosokat, de még a matrózokat sem tartom lányoknak. Nekem is van három lányom, mindegyik kiváló tengerész, bár már letelepedtek, családjuk is van.

– Akkor minden rendben – nevetett Nancy. – Sokan nem értik ezt.

– Mikor tud csatlakozni hozzánk? – Kérdezte Flint kapitány.

Mindenki hallgatott. Peter Duck gondolkodott egy percet, mielőtt válaszolt.

– A dolog úgy fest, hogy van egy kis hajóm, amit biztonságba kellene helyeznem, mielőtt magukkal megyek. Most Oultonban van, de fel kellene mennem vele Becclesbe, hogy rendbetéve otthagyhassam az egyik lányomnál, nézzen rá, amíg én távol vagyok. Ez eltart egy kis ideig. Meg a holmimat is össze kellene készítenem. Jó ideje nem voltam a tengeren.

Az arcok megint megnyúltak. Ismét hosszú-hosszú napok telnek el, amíg elindulhatnak.

Peter Duck beleszagolt a levegőbe, és a vámház tetején levő szélerősségmérőre pillantott, aztán folytatta:

– De most éppen megfelelő szél fúj Beccles felé, és öreg bárkám az ilyentől szinte repül. Úgy is hívják: Norwich Nyila. Mindenki ismeri. Holnap reggelre talán itt is lehetek a poggyászommal, maguk meg aligha indulhatnak azelőtt. Úgy látom, majd’ egy napi munka van még a kötélzeten.

– Attól féltünk, két hetet kér – nevetett Flint kapitány. – Ez így nagyon jó. Maga a mi emberünk, ha nem bánja, hogy velem kell szorongania a fedélzeti kabinban. Kettőnknek a kormány közelében kell lennünk.

Néhány perccel később Flint kapitány és Peter Duck együtt sétált végig az öböl partján a révkapitányság felé.

– Phű, épp hogy megmentett minket – sóhajtott Nancy.

– És nem pompás név, hogy Peter Duck? – mondta elégedetten Titty.

– Az az ember még mindig figyel a messzelátójával. De most már nem minket, hanem Flint kapitányt a rakparton.

Mindnyájan a túloldalt horgonyzó fekete sóner felé fordultak. A férfi, aki az imént oly dühös volt a papagáj miatt, a fedélzeten állt, és a szeméhez emelt távcsővel figyelte Flint kapitányt és Peter Duckot, akik épp most léptek be a révkapitány irodájába.

Flint kapitány egyedül jött vissza. Nagyon jó hangulatban volt.

– Nem is járhattunk volna jobban. A révkapitány szerint az öreg a legjobb hajós, aki valaha is kihajózott Lowestoftból. A Thermopylae-n! Lesz némi fogalmunk a vitorlázásról, mire itt hagy minket. És indulhatunk, amint elkészültünk. Holnap próbaút. Vagy holnapután. Komolyan elkeseredtem, amikor megtudtam, hogy Sam Bideford nem tud jönni. Pedig micsoda szerencse! Egy öreg tengerész a Thermopylae-ről! Senki sem kívánhat jobbat.

– Mi az a Thermopylae? – kérdezte Roger.

– Egy csodálatos klipper – válaszolt Flint kapitány. – Egy ütközetről kapta a nevét, bár az csak szárazföldi volt, nem mint a szalamiszi [11] csata. Hallottuk ám, hogy rajzoltad le: kéményekkel a görög háromsorevezős gályákon! Előbb leszel gépész, mint matróz. Már ezen a hajón is megnézted a motort…

– Honnan tudod? – kuncogott szégyenlősen Roger.

– Nagy olajfolt van jobboldalt a képeden – figyelmeztette Flint kapitány. – Máshol nem kenhetted össze magad. Egyszerű, ugye? No gyere, vessünk rá együtt még egy pillantást. Ti meg rakjátok be a holmitokat a kabinjaitokba. Rengeteg dolgunk van, amíg Mr. Duck holnap reggel megérkezik.

A nap hátralevő részét mindenki szorgos munkával töltötte. Peter Duck, az idős tengerész a Norwich Nyilával vitorlázott, és azt találgatta, vajon mit szól majd a lánya, amikor megtudja, hogy öreg édesapja megint tengerre száll.

A zöld sóneren Rogert kinevezték hajógépésznek. A motort zsírozta, és Gibber, a majom utánozva követte őt mindenhová a kannával, olajat csöpögtetve a megfelelő helyekre. A palánkon keresztülvetett kötélen egy szál deszkát eresztettek le a hajó oldalán, és John onnan mázolta egy doboz fehér festékkel a sóner nagybetűs nevét a hajó orrára: VADMACSKA – LOWESTOFT. Peggy és Susan átnézték eszközeiket, használatba vették őket a fedélzeti kajüt elejében berendezett konyhában, ahol majd főzni fognak. Nancy és Titty a rézből készült részeket fényesítette, közben a régi szép időkről beszélgettek. Flint kapitány hol itt, hol ott segített. A papagáj beszélő tudományát gyakorolta. Odébb, a kikötő másik oldaláról a fekete sónerről Black Jake, a sötét, bosszús tekintetű alak fekete barkóval és arany fülbevalókkal, folyamatosan mindent megfigyelt hosszú messzelátóján keresztül.

A vöröshajú

– Nos – kérdezte Nancy – hogy aludtatok?

– Kitűnően – felelt Titty, aki épp a papagájt hozta fel a fedélzetre; de bármelyikük ugyanezt mondhatta volna. Mindenki nagyot pihent, bár elaludniuk csak nehezen sikerült az első éjszaka. Hol az egyik, hol meg a másik kabinból hallatszottak hangok. A felső szállás üzent valamit az alsónak. Majd az alsónak volt halaszthatatlan közlendője. Aztán a gumi ütközők csikorogtak a sóner és part közé szorulva. Majd egy vontató pöfögött el a vízen. Valaki késő éjjel evezett haza a kikötőben beljebb horgonyzó valamelyik kisebb vitorlásra. Szinte elvesztegetett időnek tűnt, amit az alvásra szántak, de aztán, amikor mégis leragadt a szemük, jól pihentek, és frissen, tettre készen ébredtek.

Peggy és Susan a konyhában szorgoskodott. A Fruska kormányosa már friss tejet is hozott a partról. Flint kapitány borotválkozott a kajütben, John a Fecskét ellenőrizte, hogy teljesen útra kész-e. Flint kapitány megígérte, hogy vízre eresztik, ha lesz idő, és vitorláznak egyet a lowestofti kikötőben. John és Titty legszívesebben azonnal ki is próbálta volna, amikor meglátta a kis hajót, de ezt nemigen akarták szóba hozni, hiszen annyi tennivaló volt még, hogy a Vadmacska indulásra kész legyen. Roger a fedélzeten kószált, és mindent egyenként alaposan szemügyre vett. Gibber az előárboc tetejéről szemlélte a halászhajókat. Az árbocok sokasága talán szülőföldjének erdeire emlékeztette. Titty a papagáj kalitkáját a fedélzeti kabin tetejére tette, és Nancyvel együtt körbejárta és vizsgálgatta a kis vitorlást.

– Nagyon jól mutat így frissen festve – mondta Titty.

– A felhúzókötelei is újak – vette észre John.

– Ott az az ember – vetette közbe Roger.

Mindnyájan a fekete sóner irányába néztek. Black Jake – ahogy a hordár nevezte – a korláton áthajolva figyelte őket.

– Nézzétek! Egy fiú is van ott az árbocon. De nincs olyan magasan, mint Gibber.

Egy vörös hajú fiú szorgoskodott a hajócska főárbocán, vödörrel és súrolókefével. Fiatalabb volt Johnnál, de Rogernél azért jóval idősebb.

– Hajósinas vagy valami hasonló lehet – mondta Nancy. – Gyakran szoktuk látni.

– Lefogadom, hogy borzasztó napjai lehetnek – jegyezte meg John. – A hordár szerint szerencsénk van, hogy nem az a mi hajónk.

Hirtelen mozgolódás támadt a szemközti vitorláson. Valaki, aki eddig az előárboc aljánál tett-vett, valamit kiáltott, és a révkalauz irodája felé mutogatott. Black Jake felpattant, és a mutatott irányba nézett. Aztán felmászott a rakpartra, és a lengőhíd irányába rohant.

– Most meg mi ütött beléjük? – csodálkozott Roger.

A következő percben a Vadmacska fedélzetén is rohangálás kezdődött. John, Nancy, Titty és Roger is észrevette, amit Black Jake: az öreg tengerész jött éppen sietve, végig a vámház mellett a parton, hatalmas tengerészzsákjával a hátán.

– Megjött! Itt van! Peter Duck visszajött! – dörömböltek a fedélzeti kabin ajtaján.

– Kitűnő. Merre van? – sietett kifelé Flint kapitány az arcát törölgetve.

Peter Duck a part szélére lépett, és lefordította válláról a zsákot. Az nagy puffanással hullott a fedélzetre. Egy összegöngyölt tengerészköpeny követte, majd az öreg matróz is lemászott a létrán. Lassan mozgott jókora tengerészcsizmájában, amit a lábán viselt, hogy ne kelljen kézben cipelnie.

– Megjelentem, uram – mondta.

– Nagyszerű – rázott vele kezet Flint kapitány. – Örömmel látjuk.

– Éppen jókor a reggelihez – dugta ki fejét a konyhából Susan. – Két percen belül kész. A víz mindjárt forr.

Közben a fedélzeten mindenki Peter Duck zsákját bámulta. Még maga Flint kapitány sem tudta levenni róla a szemét. A zsák majdnem olyan volt, mint a többi, csakhogy egy hatalmas címer volt ráfestve. A címer pajzsa négy mezőből állt. Az egyiken három kacsa úszott fodrozódó vízen, a másikon egy norfolki csónak vitorlázott teljes szélben. A harmadik három delfint, míg a negyedik három repülőhalat ábrázolt. A pajzs fölött sisak helyett egy horgonycsörlő volt látható rátekert kötéllel, míg alatta nagy betűkkel a „Peter Duck admirális” szöveg díszelgett.

– Nagyon régen készült – nevetett az idős matróz. – Három napig szélcsendben álltunk a Kínai-tengeren, és az egész legénység címereket festett, mert még a halak sem haraptak a kivetett horgokra.

– És tényleg admirális? – csodálkozott Titty.

– Miért ne? – évődött Peter Duck. – A szakácsunk nagyon jól tudott sárkányt festeni. Abból rakott hát egyet-egyet a címerének a négy sarkába, és Kína császárának hívta magát.

Ekkor Roger megrángatta Tittyt. – Már megint ott az az ember – suttogta. – Egészen körbe jött.

Egy férfi állt pontosan fölöttük a part szélén, egy sötét alak, fekete hajjal, és haja alól kilátszó hatalmas arany fülbevalóval. Haragosan bámult lefelé a Vadmacska fedélzetén álló kis csoportra. Peter Duck felnézett rá. A férfi kinyitotta a száját, de nem szólt egy szót sem.

– Nyolcforintos! Nyolcforintos! – rikácsolt a papagáj a napsütésben.

Black Jake összerántotta szemöldökét, sarkonfordult és elsietett.

– Mi a fene van ezzel a fickóval? – csodálkozott Flint kapitány.

– Ilyen fajta – válaszolt Peter Duck.

– Rogernek igaza van – jegyezte meg Titty. – Tényleg ő akarta elkapni a papagáj kalitkáját, amikor az állomásról jöttünk.

– Nem pont elkapni akarta – magyarázta John. – Csak dühbe gurult, és nem akart békén hagyni minket.

– Arról a hajóról figyelt minket – fontoskodott Roger.

– Az övé – szólt Peter Duck.

– Nahát! Még mindig itt van? – lepődött meg Flint kapitány. – A révkapitány azt mondta, a múlt éjjel elvitorlázott.

– Ott megy a hídon – figyelte tovább Roger.

Néhány perc múlva látták, hogy a férfi megjelenik a déli parton, és beszélni kezd néhány emberhez, aki a fekete sóner egyik felvonókötelével foglalatoskodott. A Vadmacska felé mutogatott.

– Miért hívják Black [12] Jake-nek? – kérdezte Titty. – A haja miatt?

– A szíve sötét – felelte Peter Duck.

– Különös pasas – tűnődött Flint kapitány. – Jöjjön, legyen szíves, Mr. Duck, rakja be a holmiját a kabinba! Van egy nagy láda a jobb oldali fekhely alatt. Aztán lássuk, milyen reggelivel szolgálnak nekünk a kormányosok!

Az első reggelinél mindenki elég szégyenlős volt. Peter Duck a hosszú, keskeny asztal egyik végén ült, Flint kapitány a másikon és csak ők beszélgettek valamicskét, leginkább a Thermopylae-ről meg a vitorlás hajókon töltött régi szép napokról. A többiek figyelték és hallgatták őket. Amint túl voltak a reggelin, komolyan elkezdődött a munka. Először a hajó minden kötelét alaposan átvizsgálták. – Nem akarhatják, hogy a tengeren hagyja cserben magukat a kötélzet – mondta Peter Duck, és Flint kapitány egyetértett vele. Semmi sem sürgette az indulást, még próbaútra sem, amíg mindent el nem készítettek olyan tökéletesre, amilyen tökéletesre csak tudták. A Vadmacska egy hónapja szabadult meg a hajóácstól, aztán elkészült az összes festés és lakkozás. Élelem dolgában is nagyon jól álltak. Elégedetten vehették tudomásul, hogy szinte a Föld bármely pontját elérhetnék hajójukkal; a mediterrán vidékeket éppúgy, mint Amerikát vagy a déli tengereket. És mégis úgy tűnt, még mindig rengeteg elvégezni valójuk volt ahhoz is, hogy a Vadmacskát épp csak kivihessék a kikötőből.

– Türelem! Türelem! Előbb lássuk, hogyan haladunk – mondta Flint kapitány, amikor Titty érdeklődött a Fecske vízrebocsátása felől. – Délelőtt szükségünk lesz a segítségetekre, de ha minden jól megy, délután vízre tesszük.

Egész délelőtt dolgoztak, és egész délelőtt meg-megálltak a járókelők, hogy lenézzenek a kicsi sónerre, és fel Peter Duckra, aki ideje javát a két árboc tetején töltötte. Úgy tűnt, mindenki ismeri. Mindenkinek volt egy-két szava hozzá. Még a kikötőparancsnok, a part legfontosabb személyisége is odasétált pár percre aranydíszes sapkájában, kék kabátjában.

– Éppen úgy, mint régen – szólt fel az árbocra.

– Szépek is voltak azok az idők – felelt vissza Peter Duck a főárboc keresztrúdjáról.

Roger és Gibber reggeli után azonnal eltűnt. Mindenki tudta, hogy csakis a motorházban lehetnek. Susan és Peggy a piacot járta, John, Nancy és Titty pedig a fedélzeten segédkezett. Feladogatták a kért dolgokat Flint kapitánynak vagy Peter Ducknak, amikor azok az árbocokon voltak, vagy egyszerűen hol itt, hol ott kapaszkodtak egy-egy kötélbe – mikor mit kértek tőlük. Sikerült hasznossá tenniük magukat. De azért arra is volt idejük, hogy körülnézzenek: észre is vették, hogy egész délelőtt szemmel tartották őket a kikötő túlsó feléről, a fekete sóner fedélzetéről. Annak a legénysége a munkát is abbahagyta a feszítőköteleknél. Nyilvánvaló volt, hogy a hajó aznap nem akar kifutni.

Mire Susan és Peggy alaposan megrakodva megérkezett a piacról, s kipróbálták, mire jutnak a konyha kályhájával, majd úgy döntöttek, hogy a krumpli eleget főtt, és az ürühús szénné ég, ha még egy percig sülni hagyják, addigra már mindenki alaposan megéhezett. Boldogan rohant a legénység a hajó minden pontjáról, amikor Peggy megkongatta a konyhaajtó mellett a nagy harangot. Senki sem késett, a Vadmacska szakácsainak nem kellett zsörtölődniük, hogy elhűl az ebéd. Roger is kikúszott a sötét gépházból, és vágtatott a szalonba a legénységi lépcsőn keresztül. Alig akarta ebéd előtt lemosni magáról a szutyoknak legalább egy részét.

Nagyon jól haladt a munka.

– Holnap kifutunk, igaz, Mr. Duck? – jegyezte meg Flint kapitány, ahogy a közös szoba asztalához ültek.

– Semmi sem állíthat meg minket estig, míg el nem készülünk.

– Hová megyünk? – kiabált mindenki egyszerre.

– Próbaútra – felelt Flint kapitány –, és ha minden rendben lesz, következő nap kimerészkedünk a Csatornára.

– És a Fecske? – érdeklődött Titty, amikor a hír kavarta lárma elült.

– Délután vitorlát bonthattok rajta – ígérte Flint kapitány.

Ebéd után egy órával Nancyre és Johnra még szükség volt a fedélzeten, Titty a kormányosoknak segített a mosogatásban és a makacs serpenyő megpucolásában. De végül eljött az oly nagyon várt pillanat is. Flint kapitány és Peter Duck egy-két percre abbahagyta a munkát, vízre eresztette a kis vitorlást, kötéllétrát erősített a Vadmacska oldalára, és a legénység – mint megannyi révkapitány a tengeren a csónakba –, leereszkedett a Fecskébe.

– Rendben vagytok? – érdeklődött Flint kapitány, amikor John és Nancy felállította az árbocot, és már mindenki a fedélzetre került.

– A legnagyobb rendben – válaszolt John, bár kissé ideges volt, hiszen majd egy év óta először vitorlázott, ráadásul idegen vizeken.

– Kapd el! – dobta le Flint kapitány a kötelet, Roger pedig föltekerte az árboc előtt. Nancy eltolta a Fecskét a Vadmacska zöld oldalától. Susan és Peggy felhúzta a kedves barna vitorlát, rajta az emlékezetes folttal [13]. Titty zászlója már ott csapkodott az árboc csúcsán. Elindultak.

A szél Oulton felől fújt. John kapitány az irányt váltogatva néhány percig szembe vitorlázott vele, csak hogy a kormányt érezze, de aztán – amint megbizonyosodott róla, hogy a Fecske még most is ugyanaz az ismerős kis hajó, és ő sem felejtette el, hogyan kell irányítani – elhatározta, hogy átmegy a lengő híd alatt, és vetnek egy pillantást a külső kikötőre is.

– Pompásan néz ki a Vadmacska – mondta.

– Meghiszem azt – felelt Nancy. – Éppen jól áll neki a friss zöld festés. Meg az új kötélzet. Figyelj csak, John! Nézzük meg a fekete sónert is.

– Ez se csúnya – állapította meg John, ahogy a kikötő vizén arrafelé siklottak.

– Túl sok lenne a jóból egy olyan kapitány legénységének lenni – jegyezte meg Nancy.

– Ssss – figyelmeztette őket Susan.

– Ott van – suttogta Peggy.

A hajó közvetlen közelében jártak, és ha felnéztek, látták, amint Black Jake dühösen bámul le rájuk a tatról.

A szél kissé megélénkült: a Fecske azonnal meg is érezte. Gyorsan haladtak. Éppenhogy el tudták olvasni a hajó hátulján a nagy, fehér betűs feliratot: VIPERA – BRISTOL [14], máris a híd felé jártak. Remélték, hogy a széllökés át is segíti őket.

– Furcsa név egy hajónak – közölte Roger.

Kellemesen elnézelődtek a külső kikötőben. Látták a Government halászhajót és a parancsnoki hídját díszítő lappföldi rénszarvasagancsokat. Megfigyeltek egy kétárbocos halászbárkát is, amint a két hullámtörő gát vége közt kifelé vitorlázott.

– Holnap mi is arra megyünk – mondta Nancy.

John átadta neki a kormányt, és a Fruska kapitánya kivitte a Fecskét a Hamilton dokkba, ahol a halászgőzösöket látták. Ekkorára már Susan és Peggy gondolatai a teáskanna és a forralandó teavíz körül kezdtek járni, így hát visszafordultak, bár a nyitható híd alatt az evezőjükkel kellett átjutniuk. Miután a fedélzetre tették a szakácsokat, John, Nancy, Titty és Roger még egy fél órát vitorlázgatott.

Fölfelé lavíroztak a belső kikötőn, el a szárazdokkok és a javításra váró hajók, a fenékről az iszapot felszedő szürke kotrók mellett. Nem távolodtak túl messzire. Egy percet sem akartak késni, mikor Flint kapitány és Peter Duck oly keményen dolgozik. Már hazafelé vitorláztak a Csatorna felé fújó szélben, és John éppen a Vadmacska felé akarta fordítani a Fecskét, amikor Titty a Viperára pillantva hirtelen felkiáltott: – Ott az a fiú!

– Milyen fiú? – kérdezte Roger. – Hol?

– Ott – mondta Titty, de nem mutatta hova is nézzenek. – A vöröshajú. Horgászik. Horgászik a Viperáról. Nézzétek!

Most már mindenki látta a fiút a hajó korlátján ülni, lábát kifelé, a víz fölé lógatva. Horgászzsinórt fogott; a vége éppen alatta tűnt el a vízben.

Azok amiket Black Jake-ről hallottak, meg amiket tőle láttak, sajnálatot ébresztettek bennük bármelyik hajósinas iránt, aki az ő hajóján szolgált. Meglehetősen szörnyű lehet annak a gyereknek az élete – gondolták. Egyáltalán nem úgy, mint a Vadmacska legénységéé. Amikor csak látták a fiút, mindig dolgozott, lótott-futott. De most, ettől a látványtól kicsit megenyhültek Black Jake iránt. Legalább arra ad egy kis időt a hajósinasának, hogy a korlátról horgászhasson.

Húsz méterre sem voltak a Viperától, mikor John éppen meglazította a vitorlakötelet, hogy csapást váltsanak. Senki sem látta pontosan, hogy mi történt. A vöröshajú srác valahogy előrebukott a korlátról, és ijedt kiáltással a vízbe zuhant.

– De nagy mamlasz! – állapította meg Nancy.

– Valaki belelökte? – kérdezte Titty. – Úgy látszott.

Senki sem töprengett, hogy mit tegyen.

– A vitorlát! – üvöltötte John.

Szinte egyhelyben fordította meg a kis hajót. A vitorlarúd átcsapódott, és egy perc múlva a fekete sóner oldala felé vágtattak.

– Vitorla leeresztéséhez készen! – vezényelt halkan John.

A Fecske közelében egy borzas, vörös gubanc bukkant fel.

– Ereszd! – szólt John, és Nancy meg Titty lehúzta a vitorlát, éppen akkor, amikor John eleresztette a kormányt, kihajolt, és erősen belekapaszkodott a vörös csomóba.

– Au! Au! – visított fröcskölve és fújtatva a fiú, amikor feje a víz fölé került. – Ne húzd annyira a hajam! A kötéllel segíts! Csak abba tudok kapaszkodni. Be tudok mászni, ha a nadrágszíjamnál fogva emeltek. Csak a hajamat ne! Meg ne húzd még egyszer! Na most emelj!

– Jön már! – nyögött Nancy, megfelelő fogást találva a vörös gallérján. Maga és John között sikerült a hajósinast átemelni a Fecske farán, bár a fiú később mindig azt állította, hogy egyedül könnyebben boldogult volna.

Titty közben elkapta és föltekerte a horgászzsinórt.

– Bele akart fulladni? – kérdezte Roger, mintha szándékai ellenére mentették volna ki a Vipera hajósinasát.

– Most már minden rendben – mondta John, amikor a srác fejjel előre a csónakba ért, piszkos vízzel áztatva el megmentőit. – Pillanatokon belül megint a fedélzeten leszel – pillantott a sóner meredek, sötét oldalára. Senki sem nézett lefelé. Senki sem volt ott. Mintha senki sem hallotta volna a csobbanást, mintha senki sem vette volna észre, hogy elveszítették a legénység egy tagját.

– Hé, Vipera! – kiáltott John.

– Hé! Vipera! – sipította Roger a Fecske orrából.

Semmi válasz.

– Különös – töprengett Nancy, miután ő is hiába hallózott. – Mi történt azzal a fülbevalóssal? Figyelj John! Vigyük át a Vadmacskára, onnan majd körberohanhat. Nem lenne jó mulatság létra nélkül megpróbálnia a feljutást.

Lerázta magáról a nedvesség nagyját, előráncigálta az evezőket a vitorlahalom alól, és evezni kezdett a zöld sóner irányába. Titty még mindig a horgászzsinór feltekerésével foglalatoskodott. Lassan haladt a horog felé. Nagyon jól tudta, mi mindent használnak a kikötőkben a fiúk horgászásra. Sokkal undorítóbbakat, mint a giliszták. A zsinóron azonban csak két csupasz horog volt.

Flint kapitány hallotta a csobbanást és, látta a mentést. A létra tetejénél várta az érkezőket. Peter Duck is ott volt, ő kapta el a kötelet, amit Roger tekert fel, és dobott feléje, közben a vörös fiúra sandítva.

– No, mássz! – biztatta John.

A fiú megragadta a létrát, s egy majom fürgeségével szaladt föl rajta. Nyilvánvaló volt, hogy a kötéllétra egyáltalán nem újdonság neki. Ahogy kapaszkodott fölfelé, a ruhájából folydogált a víz. Titty volt a következő. Kissé nehezen haladt, mert vitte a horgászkészséget is. Aztán Roger indult, aki már kezdte is mesélni a mentést, mielőtt még feje a párkány magasságába ért volna. Nancy és John elfektette az árbocot, és sietett utána.

A vöröshajú a Vadmacska fedélzetén álldogált, nagy tócsa közepén, melyből erecskék kanyarogtak a tiszta, fehér palánk felé, utat keresve a lefolyókhoz. A mozgolódás zajára Peggy és Susan is előkerült a konyhából. Peter Duck válla fölött hátranézve figyelte a fiút, miközben a Fecske kötelét rögzítette.

Az zavartan toporgott az őt bámuló sokadalom közepén.

– Nocsak, hisz ez a kis Bill – jegyezte meg Peter Duck. – Mindenki ismeri. A Dogger Banken [15] született. Eleget tudhatna ahhoz, hogy ne pottyanjon át a palánkon.

A gyerek mélyen elpirult.

– Horgászott – mesélte Roger.

– És egy nagy hal kifogta – kételkedett Flint kapitány. – Mire horgászol a belső kikötőben? Milyen csalit használsz? – Szeme megállapodott az úszón és a horgon, mely a Titty kezében lógó zsinegen fityegett. – Mit csináltál a csalijával, Titty?

– Semmi csalija sem volt – felelte a Fecske matróza.

A srácon látszott, hogy kényelmetlenebbül érzi magát, mint valaha.

– Kis Bill életében először horgászott csali nélkül – nevetett Peter Duck. – Ebben biztos vagyok.

– Adjatok neki egy bögre meleg italt! – szólt Flint kapitány. Susan eltűnt a konyhában, majd kisvártatva újra megjelent egy bögre lobogó teával, meg egy darab süteménnyel.

– Figyelj, komám! – komolyodott el Flint kapitány. – Mi a baj? Senkitől sem kell félned ezen a hajón. Nincs okod izgalomra. Semmi törvénytelen sincs a fürdésben… – váltott megint kajánra.

Peter Duck a horgokat szemlélte nagy figyelemmel.

– Én mondtam – tört ki a fiú –, én mondtam, hogy nincs semmi a horgon, de ő bedobta, fölültetett a korlátra, és azt mondta, essem bele egészen természetesen…

– Nocsak! – mondta Flint kapitány.

– Mindennek az az oka, hogy Peter Duck itt van – sóhajtott keservesen a vöröshajú. – Tudni akarják, vajon magukkal hajózik-e, meg hogy hová készülődnek. És agyonvernek, ha nem tudom meg.

– Ennyi az egész? – kérdezte Flint kapitány. – Nincs semmi baj, bár furcsa módját választottad az érdeklődésnek. De nincsenek titkaink. Mindent elmondok neked, te meg beszámolhatsz róla nekik. Mr. Duck a Vadmacskával tart mint matróz és fedélzetmester. Ami a legénység többi részét illeti, elmondhatod, hogy három kapitány van és két kormányos, nem is beszélve a többiekről.

A Fecskék és Fruskák összenéztek, de senki még csak el sem mosolyodott.

– Idd azt a teát, amíg el nem hűl! – mondta Susan. – Nem igazán forró. Sok tej van benne. Neked pedig azonnal valami melegre van szükséged.

A vörös elkortyolgatta a bögre tartalmát; a többiek csak álltak és szemlélték.

– Ami pedig az utunk célját illeti – folytatta Flint kapitány, amint a bögre kiürült –, még nem döntöttünk el semmit. Nos, barátom, ugorj haza, kapj magadra valami szárazat, aztán mondd el a kapitányodnak, hogy ha valamit még meg akar tudni, hát inkább jöjjön át, és kérdezze meg. Van még egy szelet sütemény, Susan? Add vissza a horgait és a zsinórját, Titty!

A vöröshajú most mosolyodott el először.

– Köszönöm uram.

– No, ugorj! – mondta Flint kapitány. – Most már tudod mindazt, amit mi. És megtudhattad volna úszás nélkül is.

– És fogadj el tőlem is egy tanácsot, Bill! – szólalt meg Peter Duck is. – Nem jó neked Black Jake-kel hajózni.

A fiú körbenézett a kis csoporton.

– Valahogy a tengerre kell jutnom. És ha mások nem visznek…

– No, indulj – biztatta Flint kapitány. – Sok még a dolgunk. Reggel indulunk.

A fiú – nyeldekelve az egyik darab kalácsot, kezében tartva a Peggytől későbbre kapott másikat – fölmászott a létrán az öböl partjára, lassan elindult a híd felé, aztán körbe a kikötő másik oldala felé, a fekete sónerhez, amely ott állt kikötve az élet legkisebb jele nélkül, mintha senki sem lenne a fedélzetén.

„Még maguk sem tudják, hová készülnek”, és „három kapitány van a fedélzeten, meg két kormányos…”. Flint kapitány keresve sem találhatott volna mást, amivel kíváncsibbá tehette volna Black Jake-et.

– Kétszer is meggondolnám, mielőtt ide beugranék, csak hogy megkérdezzek valamit – csóválta a fejét Flint kapitány, amikor a hajósinas elment.

– De hát lökték! – tiltakozott Titty – Ez egészen biztos.

– Bolondság – legyintett Flint kapitány, de azért néhány perc múlva csak faggatni kezdte Peter Duckot. – Kihez tartozik ez a gyerek?

– Tulajdonképpen senkihez. Egyik halászhajón született, még pólyás volt, mikor az anyja meghalt. Apja néhány évvel ezelőtt tűnt el egy viharban, azóta a kis Bill többnyire maga tartja el magát. Aligha van olyan alkalmatosság Lowestoft környékén, amin elrejtőzve ne próbált volna a tengerre jutni.

– Hm – töprengett Flint kapitány. – Lehet, hogy nem kellett volna visszaengednünk.

Azonban rengeteg más dolog is volt a Vadmacskán, amire még aznap éjjel gondolni kellett. A Fecskét be kellett emelni a fedélzetre, és ponyvával letakarva rögzíteni. Sok napnak kell még eltelnie, amíg megint vízre kerülhet. A kötélzet egész napos javítgatása után rengeteg szeméttől, kötél- és huzaldarabtól kellett még megtisztítani a fedélzetet. Aztán volt még néhány bevásárolnivaló, ami az utolsó pillanatra maradt. John, Susan, Nancy és Peggy ment be a városba, hogy ezeket elintézzék. Flint kapitány Tittyvel és Rogerral a kikötőmester irodáját látogatta meg. Meg akart bizonyosodni róla, hogy a Vadmacska nem fogja elveszíteni jelenlegi horgonyzóhelyét, ha kifut egy rövid próbaútra, mert ugyanoda szeretett volna vele ismét visszaállni. Roger kihasználta az alkalmat, és beszámolt a révkalauznak a kis Billel történtekről, hogy átesett a korláton, és hogy miképp mentették ki. Titty is elmondta, hogy szerinte Bill nem magától esett, hanem belelökték a vízbe. Hát – nevetett a révkalauz –, én bizony nem engedném a gyerekemet azzal az emberrel egy hajóra. A környék minden sötét gazemberével jóban van. De azért nem hinném, hogy egy srácot a vízbe lökne. Annak semmi értelme, legalábbis szerintem.

Mire visszaértek, már kész volt a vacsora, és evés után – tudván, hogy a reggeli apállyal akarnak indulni – Flint kapitány azonnal ágyba kergette legénységét.

A próbaút

Senki sem hitte volna a legénység tagjai közül, hogy aznap éjjel el tudnak aludni, s mindegyikük meglepődött, amikor zörögtek kabinjuk tetején, és nappali világosságra ébredtek. A szalonban szellemként lengedezett az égve felejtett lámpa. Rövid mosakodásra is alig volt idő a fedélközben, Susan máris sürgette a társaságot. Valaki már járt a parton, a kanna tele volt friss tejjel, s az olajkályha is be volt gyújtva. A teáskannában majdnem forrt a víz. A többiek némi macska-mosdás és látszat-takarítás után föltódultak a fedélzetre, ki a kabinlejárón, ki a létrán az előfedélzet nyílásán keresztül. Nem csak a háztartási teendők nagy részét találták elintézve aznap reggel. A Vadmacska valahogy egészen másképp nézett ki, mint szokott. A felhúzókötelek meg voltak erősítve, az alsó vitorlarudak felhúzva. A fő- és elővitorla, a csodás, sárgás, új vászon, lazán egy kupacban, készen a felvonásra. A tarcsvitorla [16] az előárboc lábánál egy kötegben – csupán vékony madzag fogja össze, ami majd a feszítőkötél első rántásától elszakad. Az orrvitorla már a helyén van, de még föltekerve, szintén úgy átkötözve, hogy egy mozdulat elegendő a kibontásához.

– Ez már komolynak látszik – mondta Nancy.

– Alighanem – értett vele egyet John.

A kikötőben a többi hajó még mind aludt. A kabintető, a kötelek még harmatosak voltak. De már ebben a korai órában is ébren kellett lenniük másoknak is, hiszen a móló fényei eltűntek, és a nap vékony, reggeli sugarai a csapóhíd jelzőrúdjára felhúzott piros zászlóra estek, mely minden érdeklődővel tudatta, hogy legalább három méter mély a víz a két pillér között. Mindenki átlesett a Viperára is, de a fekete sóner úgy állt a túlparthoz kikötve, mintha senki sem lenne a fedélzetén.

A reggeli is olyan hevenyészett volt, mint a mosakodás. A fedélzeten ettek – csak kenyeret vastagon rákent vajjal, meg egy-egy bögre forró kakaót. Szinte még el sem fogyasztották, egyikük-másikuk még a vajaskenyeret falta, amikor betódultak a fedélzeti kabinba, megnézni a kiterített térképeket. Mindenki ott hajolt a papír fölött, amikor Flint kapitány kijelölte az aznapi utat.

– A szél most majdnem keletről fúj – mondta. – Felhasználjuk, hogy a hajó orrát a parttól elfordítsuk, de nem próbálunk vitorlával kifutni, rögtön az első alkalommal, új legénységgel. Szél ellen kellene vitorláznunk, és mielőtt ilyesmibe kapnánk, biztos akarok lenni, hogy mindegyikőtök tudja, melyik kötelet kell kezelnie. Kösz, nem, Susan. Most nem kérek többet enni. Mindenki a fedélzetre! Nézzük, mi dolog van a főárbocnál! Minden készen van már, de a motor segítségével fogunk kijutni. Jól van, Roger, rögtön lemegyünk és megnézzük. – A Fecske hajósinasa már emelte is a kabin padlóján a csapóajtót, ami alatt rövid létra vezetett a zsúfolt gépházba.

– Kifordítani az orrát? – tanácstalankodott John.

– Húzzátok fel a tarcsvitorlát, és tartsátok szélirányban, hogy a hajó orra elforduljon a parttól. Mindenki a fedélzetre rohant.

– No most – magyarázta Flint kapitány, – Mr. Duckkal fel tudjuk vonni a fővitorlát, de egyszerre csak egy kötelet tudunk kezelni, és a tartórúd külső végét is feszíteni kell, míg a belsőt mi felhúzzuk. Meglátjuk, mire megyünk, ha segítetek. Na gyerünk! Nancy és Peggy húzza velem a külső feszítőt, John, Susan és Titty Mr. Duckkal a belsőt! Rendben, Roger, itt a helyed. Titty az előénekes. Gyújts rá, matróz! Halljuk a „Régen volt”-ot! Mindenki figyeljen, hogy a megfelelő szavaknál húzzon!

– Ide, John kapitány! – szólt Peter Duck. Itt fogja, az én kezem mögött! Maga is, kormányos úr!

Titty rágyújtott:

Kedves jenki [17] hajó a horgonyán áll
A távolban hej, ó-hó-hé,
Hogy útra keljen hozzám, jó szélre vár,
Szélre vár már rég.

Az áll, hó, vár és már szónál mindenki teljes erővel meghúzta a kötelet, aztán előbbre fogott rajta, felkészülve a következő rántásra.

Hogy indulhasson hozzám, jó szélre vár
A távolban hej, ó-hó-hé,
Hogy indulhasson hozzám, jó szélre vár,
Szélre vár már rég.

A matróz összekeverte a versszakokat, de ez semmit sem számított. A vitorla felső rúdja, a gaff, lassan himbálódzott fölfelé, magával emelve a vásznat. A fából készült tartógyűrűk sorban kúsztak a magasba, a vitorlarudat rögzítő abroncs után.

Ha nincsen jó szél, hát állva marad
A távolban hej, ó-hó-hé,
Ha nincsen jó szél, hát állva marad,
S a szélre vár még.

– Kifelejtetted a citromlét – lihegett Roger. Titty visszatért egy-két versszakkal előbbre.

Minden tengerésze szédül és beteg
A távolban hej, ó-hó-hé,
Mert nincs citromlevük és nem is lehet,
Már elfogyott rég [18].

Nem tudtak akkorákat húzni, mint hosszabb karral lehetett volna, de Titty – ugyan az énekléshez alig-alig elegendő szusszal és más sorrendben –, megint meg tudta ismételni a versszakokat. A többiek inkább győzték tüdővel, hisz csak a refréneket kellett énekelniük, amíg a kötelet vonszolták: „A távolban hej, ó-hó-hé”, meg a „Szélre vár már rég”. Bár némi időbe tellett, a vitorla egyre feljebb és feljebb emelkedett a fejük fölé.

– Helyén van – szólt végül Peter Duck, és megerősítette a felhúzókötelet, így John, Susan és Titty ismét levegőhöz jutott.

– Rögzítsd! – szólt Flint kapitány, és Nancy meg Peggy tenyerét tapogatva, fújva és legyezve megállt. – Nem kell hozzányúlnunk, amíg a belső kikötőben vagyunk. Jól csináltátok. Ez a legnehezebb dolog, ami egy sóneren akadhat. A tarcsvitorlával már egyedül is elboldogultok. No, most gyere, Roger, lássuk a motorodat! – tűnt el a fedélzeti kabinban, nyomában a fiúval.

Susan és John föltekerték és félreakasztották az útból az emelőköteleket. Nem lesz rájuk szükség, amíg ismét le nem kell ereszteniük a vitorlát.

– Mi legyen a mosogatással? – érdeklődött Peggy. – Szedjük össze a bögréket egy kosárba, és majd később mossuk el őket?

– Most éppen lenne rá idő – jegyezte meg Peter Duck. Kell egy-két perc, amíg a kapitány meg én eloldozzuk a kikötőköteleket, és a „kiscsacsi” beindul.

– Miféle csacsi? – nézett körül Titty.

– A tengerészek hívják így a segédmotort – magyarázta Peter Duck. – Ugyanolyan, mint a szamár. Egyszer megy, máskor meg nem, akármit is csinálunk vele.

– A vitorla sem visz előre szélcsendben – jegyezte meg a válla fölött Peggy a konyha felé haladtában.

– De az nem annak a hibája – magyarázta Peter Duck. – Csak szél kell, és megint pontosan teszi a dolgát. De a motorok… Ha belefulladnak is az olajba, meg a zsírba, akkor sem igen kap tőlük mást az ember, csak pöfögést meg köpködést. Hálátlanok, mint az öszvérek. Hallgassák csak! Azért a kapitány szóra bírta a mienket.

Alulról hirtelen dohogás hallatszott. Aztán csönd. Aztán ismét dohogás, majd megint csönd. Már senki sem gondolt mosogatásra.

– Később is lesz rá időnk – nyugtatta magát Susan.

Peter Duck fönt a parton egyik baktól a másikig sietve eloldozta a köteleket. Az egyiket a hajó tatjáról oda-vissza megtekerve visszadobta Johnnak, aki azt a hajón megerősítette.

– Bármikor nagyon hamar el kell tudnunk azt oldani – figyelmeztette Peter Duck, látva, hogy John úgy megbogozta, mintha örökre ott akarná tartani a kis hajót.

Bent megint felhangzott a dohogás. „Töf, pöf, töf, pöf, pöf…”, aztán elhalkult, és egyenletessé vált, mint az óra ketyegése. Flint kapitány és Roger, mindketten vörösre pirult arccal, kimásztak a gépházból a fedélzeti kabinba, majd onnan a fedélzetre.

– Minden kész? – kérdezte Flint kapitány. – Jó. Akkor hát készülj, Roger! Amikor azt mondom: „Teljes gőzzel előre”, told előre ezt a kart, amennyire csak lehet!

– Igen, igen, Uram! – felelt Roger csillogó szemmel, miközben elfoglalta helyét egy kis sárgaréz fogantyú mellett, mindjárt a fedélzeti kabin ajtajánál.

– Ti, kapitányok, gyertek, húzzátok föl a tarcsvitorlát! A két kormányos álljon a kerék mellé! Tartsátok meg abban az állásban, ahogy most van, és adjátok majd át Mr. Ducknak, amint a hajó mozdul! Minden rendben a parti kötélnél, Mr. Duck?

– Igen, igen, Uram.

Flint kapitány előrerohant. John és Nancy már fogta a felhúzókötelet, ellenőrizte, hogy nincs-e valami az útban az árboc körül, és készen állt a vitorla kibontására. Titty Peter Duckkal a hajó végében volt. Átvette a vastag kötélből készült ütközőt az öregtől, és lelógatta a Vadmacska oldalán, hogy a friss festést óvja az ütődésektől.

– Fel a vitorlával! – vezényelt Flint kapitány, és John meg Nancy fokról fokra húzva a kötelét, kibontotta a vásznat. Az erőtlenül lengedezett az egyenesen a tenger felől fújó könnyű szélben, de mikor Flint kapitány a külső oldalon is megfeszítette a kötelet, a vitorla megduzzadt, és a hátulról jövő szellő lassan, nagyon lassan elfordította a hajó orrát a part felől.

– Be a kötéllel, Mr. Duck!

Az öreg behúzta a kötelet, amit az előbb a tatról előrefele vezetett. A Vadmacska a kikötő közepe felé sodródott.

– Töf-töf-töf, pöf, töf-pöf, töf-pöf, töf-pöf – dohogott a kis motor a hajócska gyomrában, miközben Roger a fölső kabin ajtajában, kezét a fogantyún tartva várta a parancsot.

Flint kapitány hagyta lazán lebegni a vitorlát. – Teljes gőzzel előre, gépész!

Roger előretolta a kart, és a motor hangja megváltozott, ahogy a hajócsavar munkához látott. Peter Duck elengedte a kikötőkötelet, és Titty, aki az immár fölöslegessé vált ütközőt addigra beemelte a hajó oldaláról, elkezdte behúzni a kilógó végét is. Az lassan lecsúszott a bakról, és a Vadmacska meg a part között a vízbe hullott, de a matróz nemsokára elkészült a fölhúzásával. Közben Peter Duck átvette a kormánykereket és körbefordította. A Vadmacska lassan mozgott kifelé a belső kikötő szürke falai között. A híd most fel volt nyitva, hogy a hajócska átjuthasson alatta. A tejhordó fiú ott állt triciklijével, várva, hogy ismét lehajtsák az átjárót. Bámult lefelé a sónerre és fütyörészett, mintha a reggeli csöndességet akarná megtörni. A Vadmacska lassan haladt, a kis motor köhögött a belsejében, köpködött a taton levő kipufogóján keresztül. A hosszú rakpartok között a kis sóner lassan kiúszott a külső kikötőbe.

Flint kapitány is hátrajött, sarkában Johnnal és Nancyvel.

– Mr. Duck – mondta –, alighanem már fel kellene húznunk a fővitorlát. John egyenesben tartja addig a hajót a móló vége felé.

John már-már tiltakozott volna, hogy inkább megvárná a kormány átvételével, amíg a kikötőn kívül már elég helyük lesz, de elkésett. Máris ott találta magát a keréknél, kezével a küllőkön, miközben Peter Duck és Flint kapitány már előrefele sietett. Nancy majdnem irigyen nézte. John semmi másra nem tudott figyelni, csak abban reménykedett, hogy tévedésből sem csinál semmi mulyaságot. Egy kicsit elfordította a kormánykereket, előbb az egyik irányba, aztán a másikba. A kis motor, mely épp csak az ehhez szükséges erővel rendelkezett, lassan vitte előre a Vadmacskát, mégis úgy tűnt, hogy a hajó egészen könnyen kormányozható. John remélte, hogy a Fruska kapitánya nem vette észre a kis kísérletezést. Aztán előre nézett, messze a külső mólók felé, ahol furcsa kis pagodaszerű építmények álltak, tetejükön kis lámpákkal. Pontosan közéjük vette az irányt, és majdnem úgy érezte, mintha egész életében csak hajót kormányzott volna. Látta, amint Flint kapitány figyelmesen körülnézett, aztán mint aki mindent rendben talált, ismét dolgához látott. Ez szintén megnyugtató volt.

Peter Duck és Flint kapitány az előárboc tövénél állt. Az öreg a vitorlarúd árboc felőli részének, Flint kapitány a csúcsának a felhúzóját markolta. Mindegyikük erősen húzta a sajátját, és az elővitorla gaff-rúdja lassan-lassan a fejük fölé emelkedett. Aztán Peter Duck teljes súlyával előredőlt, alaposan megfeszítette a még laza kötelet, amíg az olyan mereven nem állt, mint a cövek. Megkötötte, s egy pillantást vetett az árboc csúcsa felé, ahol a csigák már majdnem összeértek. Flint kapitány még a rúd csúcsát húzta feljebb. A gaff felvette rendes, ferde helyzetét, és a nagy, krémszínű vitorla nem lengedezett többé lazán, hanem kifeszült, ráncai már nem keresztben, hanem függőlegesen futottak. Flint kapitány is megerősítette a kötelét, aztán meglazította a vitorla alsó rúdjának felhúzóját. Ettől a rúd lejjebb csúszott, a vitorla barázdái pedig eltűntek.

Aztán hátrasiettek a főárbochoz. A fővitorla gaffjának félig fölhúzva maradt csúcsa is feljebb és feljebb emelkedett, majd megállt. Itt is megeresztették az alsó rúd köteleit, és végül a fővitorla is úgy nézett ki, ahogy az egy vitorlához illik.

– Jól állnak – állapította meg Peter Duck.

John a kormányzáson kívül semmi mással nem törődött, de a többiek kis csoportja a vásznak beállításának minden részletét alaposan megfigyelte.

– Pontosan úgy megy, mint a Fecske vitorláinak kezelése – mondta Susan. – Csak kicsit több erő kell hozzá.

– És nem kell leereszteni a rudat – fűzte hozzá Nancy. – Gyerünk! Rögvest csak a széllel megyünk. Kell nekik valaki a tarcs-meg az orrvitorla felhúzásához. Legyünk kéznél!

Flint kapitány felfelé hunyorgott a reggeli napsütésben, hogy minden rendben van-e az elő- és a főárbocnál.

– Helyes, várjatok még egy-két percig – mondta mikor megfordult, és látta, hogy Susan és Nancy már készen áll, kezében az orrvitorla vásznával.

A Vadmacska elhagyta a mólók csúcsát, és kifutott az Északi-tengerre. A mólók végénél emberek integettek vidáman a kikötőből kisikló, a könnyű hullámokon ringatózó hajónak. Titty meg Peter Duck visszaintegetett. Roger még csak észre sem vette a társaságot. A Vadmacska fedélzetén Peter Duck kivételével egy kissé mindenki kifulladt, bár nem történt semmi baleset, és minden elég simán ment. Legközelebb még könnyebb lesz.

Flint kapitány és Peter Duck ismét hátrajött.

– Már eléggé kinn járunk, Uram – szólt az idős tengerész. – Ott a bója. Most már abba az irányba mehetünk, amerre akarunk, akár vitorlával is.

– Hát akkor, John – szólt Flint kapitány –, lássuk, hogy fordítod a hajót észak-északkeletnek! Ezzel az iránnyal hagyjuk el a jelzést. Elöl! Orr- és tarcsvitorla! A part felől! Jól van Susan. Egy erős rántás, és kibomlik!

Az események gyorsan peregtek.

John megcsavarta a kormánykereket – az iránytű elfordult a közvetlenül előtte levő kis ablak mögött. Kelet… 11 fok kelettől… Kelet-északkelet… 11 fok észak-északkelettől… Északkelet… A fővitorla kis rázkódással megfeszült. Peter Duck kissé jobban megfeszítette a kis orrvitorlát. A tarcsvitorla már húzott. Nancy megerősítette. A nagy orrvitorla lazán csapkodott. A Fruska kapitánya Susanhoz fordult segíteni. A vászon elcsendesült, és szintén húzni kezdett. Észak-északkelet. A Vadmacska vitorlázott.

– Állítsd le a motort, Roger! – vezényelt Flint kapitány.

Roger középállásba húzta a kart, és eltűnt a fedélzeti kabin belsejében.

– Figyelj, Roger! Tudod, hogy kell? – kérdezte Titty idegesen.

– Persze, hogy tudom! Flint kapitány megmutatta – szólt vissza a hajósinas, és máris újra eltűnt.

Egy perc múlva a pöfögés elhallgatott. John és Titty egymásra nézett. A fedélzet megdőlt. Az orrtőke alól zaj hallatszott. A hajó futása nem lassult, inkább kicsit gyorsabb lett. Titty megsimogatta a kormányt, s megérezte a hajócska könnyű remegését. John lazán kicsit ide, kicsit oda mozgatta a kereket, megérezte és korrigálta a legkisebb eltérést is; egyenes, egyenletes futásra kényszerítette a sónert. Titty hátranézett a far mögött hosszan húzódó sodorra. Olyan volt, mint a Fecskével vitorlázni, sőt még jobb is. Egy kis mozdulat a kormányon, és az egész hajó engedelmeskedett, mindegyikükkel a fedélzetén; egy egész háznyi hajó, tornyosuló vitorlákkal – magasabb mint némelyik épület. Titty gombócot érzett a torkában, és John is szorosan összeszorította a száját.

Roger ismét előkerült; piszkos, boldog arccal törölgette egy darab vászonba olajos kezét.

– Szörnyen jól futott a motorral – lelkendezett.

John és Titty boldogan mosolygott rajta.

Flint kapitány és Peter Duck hol itt, hol ott bukkant fel a fedélzeten, most meglazítva vagy jobban megfeszítve az egyik kötelet, aztán egy másikat, majd meg-megváltoztattak valamit, amíg csak teljesen elégedettek nem voltak a vitorlák beállításával.

Aztán, amikor elhagyták a kihalt reggelben kolompoló fekete-fehér harang-bóját, meg a vörös-fehér csíkosra festett „új zátony” bóját, mely kerek volt, mint egy futball labda, Flint kapitány ismét hátrajött, és készenlétben állt, amíg John elfordította a kormányt, új irányt adva a kis hajónak. Peter Duck, Nancy és Susan meglazították az orrvitorlát, aztán megint meghúzták, de most már az ellenkező oldalon, és megint addig állítgatták óvatosan, míg Flint kapitány és az öreg tengerész tökéletesnek nem találta. A négy vitorlával haladó hajó csodás egyensúlyban volt; akár egyetlen ujjal is lehetett volna kormányozni.

Elég messzire kimentek a tengerre, mielőtt elfordultak volna észak felé. Aztán fölfelé hajóztak a part irányában egész Yarmouth magasságáig, amíg már csak távcsövön láthatták a magas, téglából épült tornyot a Brush öbölben, meg a Britannia mólót, meg az egész, hosszan elnyúló várost. Jobbra tartottak, a vörös világítóhajó felé, melynek árbocán két, hegyével egymásnak fordított búgócsigaszerű dolog volt. Az idő nagy részében John és Nancy váltotta egymást, de azért mindenki, még a „gépész” is kezelhette egy kicsit a kormányt. Később Titty kihozta a papagájt a fedélzetre, hogy az is élvezhesse a napsütést és vethessen egy pillantást az igazi tengerre. Roger is hagyta szaladgálni Gibbert, de Flint kapitány figyelmeztette, ne engedje a motor közelébe, különösen most ne, mert azt újra használni akarják, amikor majd visszatérnek a belső kikötőbe. A majmoknál meg sosem lehet igazán tudni, mi mindenre képesek. Aztán Flint kapitány – megeresztve a vitorlákat – megint módosította a hajó irányát, és a Corton világítóhajó felé kormányozta, melynek árbocán két egymással szembe fordított félgömb volt („Ezekkel különböztetik meg őket…”). Végül ismét az „új zátony” bója irányába fordult, s elindult haza, a lowestofti kikötőbe.

– Nos? – kérdezte Flint kapitány.

– Tökéletes – mondta John. S a többieknek is mind ez volt a véleménye.

– Nos, Mr. Duck? – fordult most az öreghez.

– Alkalmas bármilyen útra.

– Le a Csatornán és keresztül az öblön? [19]

– Le a Csatornán? Megkerülném vele a Horn-fokot – dicsérte meg őket Peter Duck.

– Vitorlával megyünk, míg alaposan benn nem leszünk a két móló között – utasított Flint kapitány. – John, átvennéd a kormányt, amíg befutunk? Mi meg átváltjuk a vitorlákat.

Néhány percig eszeveszett nyüzsgés folyt a fedélzeten, amíg John megfordította a hajó orrát, Flint kapitány és Peter Duck meglazította a vitorlarudat, Nancy meg Susan pedig rendbeszedte az orrvitorlát. Aztán Peter Duck lépett a kormányhoz, és a Vadmacska az orra alatt pezsgő habbal, hátulról alig érezhető széllel elindult befelé a kikötőbe.

Amint a móló külső végéhez közeledtek, egy kifelé viharzó sónerrel találkoztak; egy a Vadmacskánál nagyobb, fekete, igencsak kibontott vitorlázatú hajóval.

– Az nem a Vipera? – lepődött meg Flint kapitány.

– De bizony – bólintott Peter Duck.

– Black Jake kormányozza – figyelt Nancy is.

– Ott a vöröshajú is – vette észre Titty. – És mennyi ember!

A fedélzeten három-négy felnőtt férfi tevékenykedett.

A két sóner csak néhány méterre haladt el egymás mellett, az egyik befelé, a másik kifelé vitorlázva.

A pár pillanat alatt is látták, hogy a kormánynál álló Black Jake erősen megnézi őket, mintha megismerné, akiket lát, de valamiért alig hinné, hogy éppen itt találkozik velük.

De abban a pillanatban nem volt idő Black Jake-en és a Viperán csodálkozni. Túl sok teendő akadt a Vadmacska fedélzetén. Amint a külső kikötőbe értek, Flint kapitány szélirányba fordította a hajót, és kezdte behúzni a vitorlákat. Aztán lemászott a motorhoz és elindította, de előbb szabaddá tett pár méternyi láncot az előfedélzeten, hátha megtréfálja őket a gép, és hirtelen horgonyt kell vetniük. Beszedte az orr- meg a tarcsvitorlát, leeresztette az elő- meg a fővitorlát, aztán a hajócska a mólók között félgőzzel, lassan beúszott a kikötőbe, vissza a régi helyére. A nyitható híd kezelője integetett nekik, ahogy elhaladtak alatta, és a vidám, szívélyes kikötőparancsnok is odakiáltott nekik egy „Jó napot”-ot.

Egész unalmas lesz, hogy nem láthatjuk a Viperát – mélázott Titty, ahogy a belső kikötőben jobb felé megfordultak, és ismét kikötöttek a rakpartnál.

– Árbocok és orrvitorlák! Már megint itt van – üvöltött Nancy.

A fekete sóner éppen akkor siklott be előző helye felé.

– Vajon miért jött vissza? – csodálkozott John.

– Nyilván itt felejtettek valamit – tűnődött Peggy.

– Vörös barátunk elég idegesnek tűnik – jegyezte meg Flint kapitány.

Roger integetett is neki, de Bill nem jelzett vissza. Nem messze volt tőle Black Jake, és nyilván jobbnak látta, ha nem mozdul. Úgy tűnt, veszekedés folyik a Vipera legénysége között. De máris kikötöttek a déli rakpartnál.

– Éppen eleget foglalkoztunk vele – figyelmeztette őket Flint kapitány. Gyertek mindnyájan, aztán rakjuk rendbe a vitorlákat, mert a Vipera ránkpirít, és minden előnyünk ellenére előbb lesz kész, mint mi. De alighanem abban a pillanatban a Viperát nem foglalkoztatta a tisztaság és a rend. A legénység eltűnt valamerre a parton, és úgy hagyta a hajót, amint volt. Ami pedig a Vadmacskát illeti, a jól sikerült próbaút oly büszkévé tette őket, hogy amíg az összes vitorla elcsomagolva, a kötelek föltekerve, a kis hajó meg tökéletes rendben nem volt, és senki meg nem tudta volna állapítani, hogy délelőtt a tengeren jártak, addig még Roger is elfelejtette Susant emlékeztetni a megkésett ebédre.

Horgonymosás

Elmúlt a szorgos munkával töltött nap; a vacsora után a hajó egész legénysége a fedélzeten élvezte az este csendjét. Délután színültig töltötték friss ivóvízzel a víztartályokat, így akár egész hosszú útra is vállalkozhattak. „Annyit raktározunk a padló alatt holtsúlyként, hogy elég lenne a világ körülhajózásához is” – büszkélkedett Flint kapitány. Rengeteg húst, vajat, tojást és zöldséget is felhalmoztak. Nem volt értelme a konzervekhez nyúlniuk, amíg nincs rájuk szükségük. Hatalmas mennyiségű gyümölcsöt is beszereztek, meg még fél tucat holland sajtot is, óriásit, cseresznyepirosat, csak pusztán azért, mert meglátták egy kirakatban. Mindenki tudta, hogy holnap igazán a tengerre szállnak, komolyan vitorlázni fognak jól felszerelt hajójukkal. Azzal a tudattal gyűltek össze a hajó orrában kiválasztani a lehetséges úticélokat, hogy függetlenek lehetnek a szárazföldtől, és bárhová elindulhatnak.

A hajó papagája csőre és karma segítségével végigmászott az árbocmerevítőn, az orrvitorla rúdján, majd a korláton. „Nyolcforintos, nyolcforintos” kiabálta vidáman, és emlékeztette mindegyiküket, hogy ő a „szép Polly”. Gibber egyedül maradt a fedélközben. Megkapta azt a zsákocska diót, amit Flint kapitány délután a városban kis extra csemegéül külön neki vásárolt, s mivel nem egészen bízott a többiekben, levonult a kuckójába és ott eszegetett. Flint kapitány a csörlőn ült, és pipázott. Peter Duck is szívta a sajátját, közben egy új kötél végét dolgozta el. A többiek is ott álldogáltak csak néha-néha szóltak egy-egy szót – többnyire egyszerre. Flint kapitány a Csatorna térképén mutogatta, hogyan haladnak majd át a Temze torkolatán, el Dover mellett – talán látni fogják a Gris-Nez-fokot [20] is. A sötétség sűrűsödött, egyre kevésbé látszottak a térképen a feliratok, de mivel láthatóan senkinek sem akaródzott mozdulni, Flint kapitány végül Peggyt küldte be a kabinba lámpáért. Távolról, a hídon túlról, a halászgőzösök kikötőjében horgonyzó hajók valamelyikéről tangóharmonika hallatszott. Valaki az „Amsterdam”-ot játszotta. A Vadmacskán mindenkit annyira érdekelt a térkép meg Flint kapitány terve, hogy meglátogatják a Csatorna kikötőit – talán átmennek Brest [21]–be, aztán lemennek a Vizcayai-öblön keresztül a Villano-fokig [22] és Vigoig [23], esetleg egész Madeiráig [24], ha jó lesz az időjárás –, szóval annyira elfoglalta őket a tervezgetés, hogy senki sem gondolt a Viperára és kapitányára, Black Jakere, jóllehet korábban ejtettek néhány szót páratlan és furcsa visszatéréséről.

A szűk belső kikötő másik partjánál, a régi helyén állt kikötve a fekete sóner, és Black Jake egy nyílás fedelén ülve a Vadmacskát bámulta a növekvő sötétben. Egyedül volt a fedélzeten. Bill, a vörös hajú fiú az orrban a legénységi szálláson álmában egy zsákdarabon összegömbölyödve feledte csontjai sajgását. Reggel Black Jake rajta töltötte ki mérgét, mert a fedélzetre lépve üresen találta a Vadmacska horgonyzóhelyét, s a hajócskát már sehol sem látta. Legénysége többi tagjával szemben is goromba volt mikor végre sikerült hirtelen összeszednie őket a város zugaiból. Aztán a vezérük ellen felbőszült legénység tagjai is a hajósinasnak estek, mielőtt – rendetlenül, leeresztett, de föltekeretlen vitorlákkal hagyva hajójukat – duzzogva visszamentek volna kocsmáikba. Dühöngtek, hisz alighogy nagy nehezen fölhúzták a vitorlákat, és kivonszolták hajójukat a kikötőből, Black Jake megfordult és újra visszatért velük, mert találkoztak a Lowestoftba visszajövő Vadmacskával, amin ráadásul Peter Duck állt a kormánynál. És Black Jake most körmét rágva egyedül ült a fedélzeten, és a vízen át bámulta a zöld sónert.

Miről beszélgethetnek azok odaát az előfedélzeten? Vajon tévedhetett-e, mikor saját szemével látta Peter Duckot, ahogy poggyászát a fedélzetre viszi? Mi mást jelenthet, hogy az öreg, aki oly sok évig ragaszkodott vén bárkájához, most megváltoztatja véleményét, és ismét tengerre száll? Az az ostoba fiú valamit csak kifigyelt: „Három kapitány van a fedélzeten, meg két kormányos…” Ez csupán egyetlen dolgot jelenthet. Nem mindennapi útra készülnek, ha annyi tiszt hajózik együtt. Black Jake egészen biztos volt benne, hogy fontos utazást terveznek. Látta a nap mint nap folyamatosan behajózott dolgok sorát. És micsoda mennyiségben! Annyi, amennyire nekik lenne szükségük a Viperán. Semmi kétség, mintha ők is arra az útra készülnének. Black Jake megint Peter Duckra gondolt. Harapdálta a körmét, szemöldökét bosszúsan összehúzta. Az est szépsége egyáltalán nem hatott rá. Még a halászgőzösök kikötőjéből harmonikán hallatszó régi nótákat sem hallotta. Azt sem, amikor a harmonika elhallgatott, és az egyik fedélzeten talán egy ír tengerész hegedűjével táncra perdítette a matrózcsizmákat. Egyetlen kérdésen kívül semmi másnak nem volt helye elméjében: Mit tervezhet az öreg meg a zöld sóner megtermett tulajdonosa? Vajon annyi év után Peter Duck most elmondja annak az alaknak a titkot, amit eddig sem vele, sem pedig mással nem volt hajlandó megosztani? Miféle térképet nézegethetnek? Talán ha egy pillantást vethetne rá, az megválaszolná a kérdését. Ha legalább hallaná, miről beszélnek, ahogy a csörlőnél szorongnak, és a térképet vizsgálják. Megakadt a szeme a Vadmacska orránál lógó hatalmas horgonyon, amelynek lánca a fedélzet magasságában tűnt el egy nyílásban. Abbahagyta a körömrágást. Fölállt, és a hajó végébe sétált. Épp alatta volt kikötve a Vipera kis csónakja. Fölpillantott, majd ismét le, a kihalt rakpartra, öbölre. Még egy pillantást vetett a kikötőn keresztül a szürkületben a Vadmacska előfedélzetén a kis csoportra, ahogy a pislákoló lámpánál a térképet nézegették. Aztán átlendítette magát hajója oldalán, a kötélen leereszkedett a csónakba, eloldotta, és zajtalanul evezni kezdett – a kötelet hagyta üresen a vízbe lógni.

Nem tartott egyenesen a Vadmacska felé – utóbb valaki még megláthatja. A kikötő belseje felé evezett, mintha az ott kikötött gyors kétárbocosok valamelyikét akarná meglátogatni. Senki sem látta, amint a sötét alak a sötét csónakban csöndesen siklott a part árnyékában. Senki sem látta, ahogy a lehorgonyzott hajók között átjutott a másik oldalra. Senki sem látta, ahogy lassan, lustán, szinte céltalanul padlizott a part alatt a Vadmacska irányába. Szorosan surrant el egy a sólyán [25] rozsdásan, feketén sorsára váró halászgőzös alatt. A Vadmacska szögletes, zöld fara magasodott fölé a szürkületben. Behúzta evezőit, és csöndesebben, mint bármikor, körmeivel vonszolta a csónakot végig a Vadmacska zöld, meredek oldala mellett. Végre fölötte volt a horgony. A csónak kötelére hurkot kötött, és a horgony kampójára akasztotta. Épp dagály volt, a befelé tartó enyhe áramlás szilárdan tartotta a csónakot, pontosan a megfelelő helyen. Megfogta a vasmacskát, olyan magasan, amilyen magasan csak tudta. Csöndben, nagyon csöndben felhúzódzkodott. A térde már fönn volt. Magasabbra nyúlt. Már a lába is a fémen támaszkodott. Belekapaszkodott a feje fölötti láncba. Lassan följebb kúszott. Végre a feje a palánk nyílásával egy szintbe került. Mi az, amiről beszélgetnek? Fogai közt szitkozódott a rikoltozó papagáj miatt.

Mintegy négy ölnyi [26], acélszemekből álló füzér hevert a fedélzeten. Napközben végül nem kellett a horgony, de nem volt érdemes a láncát föltekerni, mert reggel esetleg szükség lehet rá, ha jobbnak látszik mégis sürgősen megállni a vitorlák kibontásakor. Semmi sem csap nagyobb zajt, mint a csörlőn súrlódó horgonylánc, és Flint kapitány – tudva, milyen korán kell indulni, hogy az apály segítségét kihasználhassa a kifutáskor –, talán úgy döntött, nem költi fel legénysége fiatalabb tagjait, mielőtt nem nélkülözheti őket. Akárhogy is, a lánc ott hevert a csörlő előtt. Kétszer körbe volt tekerve a daru állványán, meg egy pöcök is tartotta az egyik szemen keresztülszúrva a fedélzeten levő két vezetőbak között, ahogy eltűnt a felhúzónyílásnál. Nem csúszhatott le a horgony, mielőtt a pöcköt ki nem szedték és a láncot meg nem lazították. Valami pirinyó zörej arra késztette Peter Duckot, hogy lenézzen, ott, ahol a lánc eltűnt. Talán az egyik szem mozdult meg és ütődött a másiknak, ahogy Black Jake felhúzódzkodott. De az is lehet – ahogy Titty máig is hiszi –, hogy Black Jake fülbevalói koccantak össze. Valami mindenképpen megragadta és a láncra vonta Peter Duck figyelmét. Sőt, Tittynek is feltűnt. Észrevette, hogy papagája furcsán viselkedik. Ott kapaszkodott a korláton, a szárnyával csapkodott, cserregett, és lefelé pislogott. Abbahagyta a „nyolcforintos” emlegetését. A „szép Polly”-t sem hajtogatta. Csak rikoltozott, mintha dühös volna, vagy félne valamitől.

– Mi történt a…

De Titty nem fejezhette be a mondatot. Elegendő volt elkapnia Peter Duck pillantását, és máris elhallgatott. A többiek tovább beszélgettek.

– Hü-hű! A Kanári-szigetekre [27]! – örvendezett Nancy.

– Vagy az Azori [28]–szigetekre – álmodozott John.

Titty nyitva maradt szájjal, a mondat felét magába fojtva figyelte, ahogy Peter Duck csendesen a lánchoz hajol, és leemeli a darubakról. Aztán látta, ahogy kalapácsot fog. A papagáj még mindig csapkodott és rikácsolt.

Aztán azt is látta, hogy Peter Duck meglódítja a kalapácsot, és kiüti helyéről a láncot rögzítő pecket. Négy ölnyi vas szánkázott le hatalmas robajjal az orr nyílásán keresztül. Ripityára törő fa reccsenése hallatszott, meg egy hatalmas csobbanás, ahogy a horgony a rajta kapaszkodó Black Jake-kel lezuhant, összetörte és a kikötő fenekére süllyesztette a csónakot.

Mindenki a korláthoz rohant, és lefelé bámult. A sötétben a törött csónak darabjai látszottak. Aztán egy fekete fej bukkant a felszínre.

– Megint Black Jake! – kiáltott Titty.

– Ki más? – felelte Peter Duck.

Figyelték, ahogy átúszik a Viperához. A sötétben alig látták a szürke alakot, amint a hajó faránál felmászik a kötélen.

– Azannyát! – mérgelődött Nancy.

Flint kapitány oly nyugodtan és csendesen beszélt, mintha csak egy kiskanalat ejtett volna el valaki. – Mi történt, Mr. Duck? – kérdezte.

– A horgony lezuhant, uram – felelte Peter Duck. – Úgy éreztem, ráférne egy kis mosás. Kivertem hát a pöcköt, és hagytam, hadd menjen. Rajta volt Black Jake.

– A horgonyon? – lepődött meg most először kissé Flint kapitány.

– A horgony-nyíláson keresztül hallgatózott – magyarázta az öreg tengerész.

– Valahogy nagyon furcsa ez az egész – csóválta a fejét Flint kapitány.

– Valahogy úgy, uram. Bár ez elég enyhe kifejezés.

A többiek meglepetten néztek, hol Flint kapitányra, hol Peter Duckra.

A kikötőben mintha senki sem vette volna észre a történteket. A hegedűs még mindig egy dzsigg-dallamot [29] húzott az egyik bárkán, valahol a piacon túl. A gyalogosok ugyanúgy jártak-keltek a hídon. A Viperán egy pillanatra fény villant, majd gyorsan kihunyt.

– Tetőtől talpig át kell öltöznie – jegyezte meg Susan.

– Aztán visszajön egy-két rendőrrel, hogy feljelentsen, mert a horgonyunk összetörte a ladikját – fűzte hozzá Peggy.

– Hogy hozhatná ide a rendőrséget, te vadkecske – förmedt rá Nancy a kormányosára. – Előbb el kellene nekik magyaráznia, miért került a horgonyláncunkra, hogy a láncnyíláson átkacsingasson…

– Majd kitalál valami mást – mondta John.

– Mintha valami baja lenne velünk – töprengett Susan.

– Nos, most már van, ha eddig nem is lett volna – állapította meg vidáman Nancy. – Alaposan megüthette magát, ahogy lezuhant a horgonnyal együtt.

– De, de, de… – hebegett Roger, de nem volt képes tovább mondani.

– Mit akarhat ez a fickó? – gondolkodott hangosan Flint kapitány.

– Hosszú történet – felelte Peter Duck.

– Kibírjuk.

Peter Duck felpillantott a fölöttük sötétedő rakpartra.

– Sose tudni, ki hallgatózik.

– Gyerünk a kabinba. Majd időnként ki-kinézünk, nem kerül-e hallótávolságba valaki.

– Úgy jobb lesz – egyezett bele Peter Duck.

– Menjünk – türelmetlenkedett Titty. Egész tülekedés kezdődött a fedélzeten, ahogy a két felnőtt a lámpával hátrasétált.

– Roger, neked ágyban lenne a helyed – habozott Susan.

– De Susan, figyelj, csak most az egyszer! – rimánkodott Roger.

Végül az egész legénység ott szorongott a kabinban, és az öreg tengerész ágya szélén ülve mesélni kezdett.

Peter Duck mesélni kezd

Peter Duckot mindenki megszokta, megszerette. Már egészen a hajóhoz tartozott; de hiszen valamennyien úgy érezték, mintha már réges-régen ott élnének. Egészen elcsodálkoztak volna, ha valaki hirtelen emlékezteti őket, hogy a Fecskék csak három napja léptek először a Vadmacska fedélzetére, a Fruskák pedig alig egy héttel előbb. De az öreg tengerész most, ahogy történetére vártak, s ágyának szélén ülve kérges ujjával megtömte pipáját, egész másnak látszott. A gerendán lógó lámpa sugara ugyanarra a kedves ráncos arcra esett, de öreg, tiszta szemével mintha egy másik világból tekintett volna rájuk. Nagyon rég történt dolgokra emlékezhetett.

– Ahogy emlékszem – kezdte el végül –, nem érdemel ez az egész akkora hűhót. Talán némi pénzről van szó, de ha valaki a zsebében tudná, hát annak szinte lyukat égetne benne, aztán valami olyanra költené, amit később bizonyosan megbánna, a végén pedig rosszabb lenne neki, mintha semmi sem került volna a kezébe. Én nem tartom nagy jelentőségűnek az egészet, csupán annak, ami, és csak azt bánom, hogy valaha is elmondtam a feleségemnek, aki már meghalt azóta, meg három lányomnak, még kicsi korukban. Harminc éve, vagy még több is volt talán. Azóta is átokként ül rajtam ez a dolog – nem mintha nem tudná már majdnem mindenki, hogy úgysem teszek semmit sem érte…

– Micsodáért? – érdeklődött Roger.

– Kincs? – kérdezte Flint kapitány.

– Bármi legyen is az – felelte Peter Duck. – Bármi is az, láttam, ahogy elássák egy kókuszpálma tövében ötven, hatvan, de lehet, hogy már hetven éve.

– De hát hol voltál akkor? – faggatózott tovább a hajósinas.

– Természetesen a pálmán – felelte Peter Duck. – A pálmán voltam, éppen akkor ébredtem, merthogy azon aludtam.

Rogernek megint eszébe jutott valami. – Horkoltál is? – kérdezte.

– Roger! – húzta össze a szemét Susan.

– Most már horkol – magyarázta. – Kiválóan.

– Akkor alighanem még nem – mondta elgondolkozva Peter Duck –, különben észrevettek volna, és máshová ásták volna el. Lehet, hogy velem együtt – tette hozzá kicsit később.

– Ki?

– Maradj csöndben, Roger! – állt a kormányos pártjára Flint kapitány. – Ha nyitva tartod a füledet, a szádat meg csukva, akkor megtudod.

– Talán jobb a legelején kezdenem – hallatszott az öreg hangja –, s elmondanom, hogy fordulhatott mindez elő. Az úgy történt, hogy „csónakom kötelét elkötöttem” Lowestofttól, és Londonba indultam egy parti bárkán. De Greenhithe [30]–nál otthagytam, és a dokkoknál egy Brazília felé induló csinos kereskedőhajóra szegődtem hajósinasnak. Nem voltam nagyobb, mint ez a fiúcska, aki most olyan nagyon szeretné, hogy a „csúcsvitorlákat igazgassam”, pedig még a „horgonyt sem szedtem fel”. Jól kezdődött az utunk az Atlanti-óceánon keresztül, de aztán hamar rosszra fordult. Ránkzúdult egy pampero [31], vagy hurrikán, vagy hasonló erős szél, és mindkét árbocunkat elveszítettük. A hajónk kettéroppant, ráadásul az egyik csónak is összetört a kettő közül, amelyiken menekülni akartunk. De a másik – amelyikben én voltam – sem tartott sokáig. Azonban az egyik tengerész egy árbocdarabhoz kötött, aztán a következő, amire emlékszem, hogy – ahogyan az a könyvekben meg van írva – halálosan kimerülve partra vetődtem egy szigetecskén. A part mentén hatalmas hullámverés dörgött, és ha más részt „választottam” volna a partravetődésre, hát pillanatok alatt kiverte volna belőlem a lelket. De nem volt lehetőségem a válogatásra, hisz hozzá voltam kötve egy darab fához, meg egyébként is félholt voltam a fáradtságtól. Néhány szikla közti szűk kis partdarabra sodródtam, ahová nem csaptak be a hullámok, bár a szikláknak zúduló tengerár tajtéka ide is el-eljutott. Arról a hajóról többé senkit sem láttam viszont. Amiket először észrevettem, azok a rákok voltak.

– Nagyok voltak? – kérdezte Roger, de Titty oldalba bökte a könyökével.

– Mindenfélék. De leginkább kicsik. De nem olyanok voltak ám, mint amilyeneket eddig láttak. Falánknak látszottak, és ahogy közeledtek, ollóikat nyitogatták, mozgatták, integettek velük. Nem telt bele egy perc, és egyikük máris a lábamba csípett. Gondolhatják, hogy nem sokat tétováztam. Amint megszabadultam a gerendától, lerúgtam magamról az undok állatot, a többire meg köveket szórtam. Az egyiket el is találtam, úgy, hogy felborult. A többiek pillanatok alatt nekiestek, malomként kelepelő ollóikkal feléje kapkodtak, darabokra tépték, szájukba gyömöszölték. Csak a ropogás hallatszott… Borzasztó látvány volt… Ráadásul közben engem is falánk tekintettel méregettek.

Sőt, amikor bejártam a partot, hogy körülnézzek, hátha valaki más is megmenekült, akkor is követtek, mintha csak a ráksereg tamburmajorja [32] lennék. Oldalaztak, emelgették magukat, ollóikat csattogtatták, rám meresztgették szemeiket, melyek olyanforma pofában ültek, mint azoknak az erődítményeknek a tornyai, amiket a déli parton láthatnak. Még annyit sem nyomtam, mint Roger ott, és nagyon nem esett jól azoknak a rákoknak a látványa.

De végül mégiscsak jó volt, hogy ott voltak. Semmi ehetőt nem találtam, legalábbis eleinte nem. Aztán, ahogy egyet-kettőt agyonvertem, és hallottam, ahogy a többiek szaggatják és ropogtatják a dögöt, arra gondoltam, miért ne részesedhetném én is a lakomából. Így hát legközelebb, amikor az egyik túl közel merészkedett, agyoncsaptam egy kővel és fölkaptam, mielőtt a többiek hozzáférhettek volna. Szétfeszítettem az ollóit, feltörtem a páncélját egy kővel. Elég ehetőnek találtam a húsát, különösen az ollójának a fogó részét. A belseje, amit kiszopogattam finom és ízletes volt – egy részét kiválóan lehetett rágcsálni is. Természetesen elég éhesnek kellett lennem, hogy ráfanyalodjam, de messze jobb volt, mintsem gondolnák. Hármat-négyet azonnal el is fogyasztottam.

Evés közben rájöttem arra is, mit tegyek a többiekkel, mert amint hirtelen mozdultam vagy dobbantottam a lábammal, rögtön szétfutottak – azonnal elmenekültek, amint követ ragadtam. De – mint gondolhatják – csak eztán jött a neheze. Azok a rákok, amelyek napközben így szétszaladtak, ártatlan báránykák voltak azokhoz képest, amik este másztak elő. Amint az est leszállt, előkerültek ezek a másikak, és ezek akkorák voltak, hogy ha egyikükhöz hozzávágtam egy követ, semmiből nem állt neki az ollójával megragadni és visszalökni. Egyébként viszont olyanok voltak, mint az előbbiek, és bizonyára úgy gondolhatták, pontosan az vagyok, ami nekik kell. Belefáradhattak már a kisebbek fölfalásába, és alighanem valami lágyabb páncélú újdonságnak tartottak.

Épp idejében sikerült eliszkolnom. A legnagyobbnak már tele volt az ollója a nadrágom egy darabjával – remélem meggebedt tőle. A ruha semmi védelmet sem nyújtott. De – amint mondtam – meglógtam előlük: felkúsztam az egyik fiatal kókuszpálmára, ami a többivel együtt a parton nőtt, kicsit magasabban, mint ahová a legmagasabb tengerszint elér. A fán találtam néhány fiatal kókuszdiót is. Az egyiket kivájtam a késemmel. Szivárgott belőle a tej, sőt a belsejéből is tudtam enni egy keveset. Aztán egész éjjel azon a fán aludtam. Reggel megfogtam egypárat a kisebb rákok közül, és egész jól megéltem rajtuk, meg a kókuszdión. De amikor beesteledett, megint jöttek a nagyobbak. Addigra már eleget tudtam, hogy ne engedjem őket belém kapaszkodni. Idejében felmásztam a pálmára.

És ez így ment napról napra, estéről estére, és rendszeressé vált, hogy a sötétség beálltával fölmásztam a fára, lejöttem, ha megéheztem, és fenn járt a nap. Meglehetősen tétlen életmód volt ez, ráadásul a szél is ringatta a pálmákat. Olyan volt ez a könnyű mozgás, mintha bölcsőben vagy függőágyban aludnék. Így hát nem igazán vethette volna senki a szememre, hogy hosszú-hosszú órákat szundítottam. Nem szólt harang, nem volt fedélzetmester, aki kötélvéggel buzdított volna. Mintha csak nyaraltam volna. Aztán egyik nap, amikor talán a szokottnál is többet aludtam, hirtelen beszédhangokra ébredtem. A fám alól jöttek.

– Kik voltak? – kérdezte Titty visszafojtott lélegzettel, mire most – öntudatlanul – Roger bökte őt oldalba könyökével.

– Szerencsémre körülnéztem, mielőtt kiabáltam volna – folytatta Peter Duck. – Lenéztem a levelek közül, és két embert láttam a fám tövénél, amint egy hosszú késsel éppen gödröt ástak a földbe.

– Kalózok voltak? – suttogta Titty.

– Azoknak tűntek – bólintott a tengerész. – A beszédjük is egészen olyan volt. Egyikük lekuporodva ásott, a másik körbe-körbe figyelt. Aztán cseréltek, az ásott, amelyik eddig figyelt, a másik nyújtózkodott, és most ő kezdett nézelődni.

– „Sajnálom, akik most látnak minket” – szólalt meg az egyik.

– „Egyiknek sem jut eszébe követni bennünket, különösen, hogy azt a hordócskát is hagytam partra hozni” – felelt a másik.

– Nincs olyan inas, aki hamar meg ne tanulná, mikor tartsa a száját. Én is elég gyorsan rájöttem, hogy jobb, ha most csöndben maradok. Így hát ott kuksoltam a levelek mögött, kukucskáltam lefelé, és figyeltem, mit művelnek. Az egyik igen hamar elég mélynek ítélte a lyukat, és a másik is úgy gondolta, a szigetnek ezen a felén senki sem fog kutatni, mert nincs kikötésre alkalmas hely. „Különben sem akarjuk hosszú ideig itt hagyni” – fűzte hozzá az előző. Azzal elővettek valami szögletes zsákocskát a fa alól, ahol azelőtt semmi ilyesmit nem láttam. Minden oldalán szögletes volt…

– Nem lehet, hogy egy doboz volt, amit azért tettek a zsákba, hogy könnyebben cipelhessék? – kérdezte Flint kapitány, elhajítva egy, a körmére égett gyufát. A pipáját akarta vele meggyújtani, de közben elfeledkezett róla.

– Valószínűleg pont ilyesmi volt – hagyta helyben Peter Duck. Lehetett látni a sarkait, mert átbökték a zsákvásznat. Nos, fogták a zsákjukat, beleeresztették a gödrükbe, és a késükkel meg a kezükkel visszakotorták rá a homokot meg a földet, ledöngölték és elegyengették, míg elégedettek nem lettek nyomaik eltűntetésével, majd egymást hátba veregetve elsétáltak a fák között.

Alighogy elmentek, már másztam is le a „hálószobámból”. Tudják, jól átgondoltam, hogy a kalózok – a rákokkal ellentétben – mégiscsak emberi lények voltak, ráadásul annak a kettőnek valahol ott lehetett a hajója is. Így talán mégis meglátom még Lowestoftot, amiről pedig már gondolatban lemondtam. Követtem tehát őket a fák között. Egyenesen keresztül mentek a szigeten – én a nyomukban. A sziget nagy hegyének gerincéről lenézve aztán megbizonyosodhattam róla, hogy egy csinos brigg [33] horgonyoz a parton. Ezért hát arra igyekeztem. Egy csónakroncsot is láttam, amit az áramlat sodort a partra. Eddig sosem vettem észre, hisz nem mertem a fák közé menni. Tűz is égett, és mintegy fél tucat ember énekelt és nevetgélt egy néhány kővel alátámasztott hordócska körül. Jó ösztönnel elkanyarodtam a fák között, míg csak a part mentén nem indulhattam feléjük. Aztán ahogy a közelükbe értem, kiáltozással hívtam fel magamra a figyelmüket.

– Aztán mi történt? – izgult Peggy.

– Szűnj meg, te vadkecske! – förmedt rá Nancy. – Most akarja elmondani.

– Kikérdeztek, hogy kerülök oda, mire én elmondtam nekik a hajótörést, meg hogy rákokon és kókusztejen éltem eddig. Egyikük adott nekem egy darab kenyeret, a másik pedig rumot. Az volt az első korty rum az életemben – majd’ elégette a torkomat. – „Most már rendben leszel” – mondta valamelyik. – „A kapitánynak megint szerencséje van. Örülni fog neked. Mintha csak tudtad volna, hogy szükségünk van egy hajósinasra. Az öreg az előzőt vízbe hajította nemrég, mikor játékos kedvében volt, hogy úszni tanítsa.” Kezdtem arra gondolni, nem tettem volna-e jobban, ha maradok a rákjaimnál.

De akkor már odaért a másik két fickó is, az, aki a szögletes zsákot elásta a hálószobám alá – ahogy az alvófámat hívtam. A kapitány és a kormányos volt. Meglehetősen gyanakodva faggattak ki, honnan jöttem. Elmeséltem, hogy fogalmam sincs, csak annyit tudok, hogy egy Londonból jövő hajó roncsairól vetett partra a víz, és haza akarok jutni Lowestoftba, ahová tartozom. Végül fölvettek a fedélzetre. Londonba készültek, de ritka furcsa lett miattuk az út. Egész hazáig, végig az Atlanti-óceánon keresztül folyton ugráltattak, újabb és újabb „korty” rumot kellett hordanom nekik a nagyterembe. Azóta már sokszor eltöprengtem, hogy is tudtak olyan messzire jutni, amilyen messzire végül is eljutottak. Egész idő alatt ittak, és közben titokzatosan magyaráztak egymásnak valamiről, amit a szigeten hagytak, és amit én annak a zsáknak gondoltam. Bár valószínűleg nem az volt…

– Nem lehetett más – vetette közbe Flint kapitány.

– „Nyugottan otthagyhassuk” – mondogatták. – „Nyugottan otthagyhassuk. Oszt, ha mán minden tiszta, meg nem gyanakodnak ránk a hajó miatt, akkor visszamegyünk érte, elhozzuk, oszt apródonkint eladogassuk, oszt attul fogva kocsin járunk, oszt csak biccentünk a hercegeknek, mikor kalapot emelnek.”

– Mi volt a hajó neve? – kérdezte Flint kapitány.

– Mary Cahoun – felelt Peter Duck. – De ők nem arról beszéltek. Ez egy újabb szerzeményük volt; a Horn-fokot még egy másikkal kerülték meg. Ezt tőlük tudom, mert amikor arról a hajóról beszéltek, mindig a „régi teknőt” emlegették, ezt az új hajójukat meg a nevén nevezték. Abból, amit hallottam, az is kiderült, hogy annak a kapitánya meg a kormányosa hirtelen meghalt, és az én embereim ugyanakkor ellopták a papírjaikat, meg fölvették a nevüket. Jonas Fielder kapitánynak hívatta magát az, amelyik parancsnokolt, de az alkarjára R. C. B. volt tetoválva. Gyakran láttam, amikor ingujjban ülve hajtotta fel a pohár rumot. Nagyon jól láttam, hogy valami nincs rendben körülöttük, és őket is nyomasztotta valami. Minél közelebb értünk Angliához, annál többet ittak. Állandóan emelgették a rumos poharat, vedelték a grogot [34], fuldokoltak tőle, és egymás hátát paskolták, mintha valamitől félnének, és másra akarnának gondolni. Elő-előszedték a térképet, nézegették: már egészen kilukasztották, ahogy a szigetüknél ceruzával újra és újra megjelölték, aztán kivakarták a vonalakat. Amikor meg különösen nagy adagot döntöttek le a szeszből, csak ültek és kacsingattak egymásra, és különböző papírokat mutogattak, amikre bizonyos számokat írtak. Reggel pedig többé-kevésbé kijózanodva végigcsúszták-mászták a kabint a cetlikért, és azon aggódtak, hányat felejtettek elöl, és hogy a legénység megtalálta-e. Ha egy-egy előkerült, elvertek a kötélvéggel, hogy miért nem hajítottam a tengerbe. Ha meg nem találták, azért kaptam, hogy elcsentem. Nos, végül nagyon is jól ismertem ezeket a papírkákat, láttam, hogy mindegyiken ugyanazok az adatok szerepelnek. Az egyiket bele is varrtam a zubbonyom belsejébe, gondolván: akármi is az, alaposan megfizettették már velem a kötéllel.

– A sziget adatai voltak? – dobott el egy újabb haszontalanul elégett gyufát Flint kapitány.

– A hosszúság meg a szélesség. Nem több. Úgy gondolták, megtalálják még a szigetet, egyéb adatra pedig nincs szükségük, hogy megleljék a csomagjukat, hisz sajátkezűleg ásták el. Mondhatom, tényleg minden szükségeset tudtak. Fejből tudták a sziget fekvését mindketten, és mivel oly gyakran láttam, utunk vége felé már én is megjegyeztem minden adatot. Mindazonáltal teljesen fölösleges volt tudniuk. Viharos nyugati széllel jöttünk, mindketten merev részegek voltak, és zátonyra vitték a Mary Cahount az Ushant [35]–szigetek szikláinál. Senki sem jutott ki a roncsok közül, csak a fedélzetmester meg én, de neki összetörtek a bordái meg a koponyája, és már nem élt, mikor a francia halászok kimentettek, épp mielőtt a dagály elsodort volna. Tíz perc múlva már hiába jöttek volna. A fedélzetmesternek már így is vége volt.

– Hát eddig a történet. Ennyi az egész. Ugye, nem is hinnék, hogy Lowestoftban megbolondította a fiatal srácok felét vagy még többet is, amikor harminc év múlva elmeséltem.

– De még mindig nem értem, hogy kerül ide Black Jake – töprengett Flint kapitány.

– Rögtön azt is elmondom – válaszolta Peter Duck.

A történet vége

Csönd lett. Lélegzetvisszafojtva néztek egymásra. Mindenkit fölkavart egy kicsit a történet. A roncsok, kalózok, távoli szigetek messzire ragadták őket a lowestofti belső kikötő partja mellett békésen pihenő Vadmacska meghitt kabinjától. Peter Duck meggyújtotta pipáját, egyet-kettőt pöfékelt belőle, aztán még egyszer megnyomkodta hüvelykujjával.

Titty előrehajolt, és türelmetlenül nézett fel az idős tengerészre.

– Mi történt, amikor hazajutottál? – kérdezte.

– Nem jutottam haza – válaszolt az öreg. – Sem akkor, sem még sok-sok évig. A francia halászokkal dolgoztam, hogy fenntartsam magam. Egyik nap, nem messze attól a helytől, ahol halásztunk, a szélcsendben rekedt egy szép klipper. A halászok odaeveztek, és egy csomag „szerecsenfő” ellenében a fedélzetére tettek.

– Mi az a szerecsenfő? – kérdezte Roger.

– Dohány – felelte Flint kapitány. – De hagyjuk Mr. Duckot beszélni.

– Szerintem olcsón adtak – folytatta Peter Duck. – A klipperen épp hiány volt tengerészekből, ezért többet is kaphattak volna értem a franciák, ha kérik. Mondjuk, két csomagot. Mindegy. Új hajóra kerültem, és távolabb voltam a hazatéréstől Lowestoftba, mint bármikor. Amerikai hajó volt – Louisiana Belle [36] – volt a neve. Kibontva hordta csúcsvitorláit a felső-sudarak fölött, mikor mások már a fősudárt is bevonták. Nehéz volt rajta szolgálni. Megkerültük nyugat felé a Horn-fokot. San Franciscóban azonban otthagytam, és átszegődtem egy teaszállítóra, amely Kanton [37] felé indult. Aztán hol az egyik hajón szolgáltam, hol egy másikon; ma itt, holnap ott. Nem sok olyan kikötő van a világon, ahol meg ne fordultam volna azidőtájt. Aztán – merő kíváncsiságból, merthogy sohasem hittem, hogy ott bármi is lenne – utánanéztem, merre is lehet az a sziget, melynek adatait – mint már említettem – egy darab papíron a zubbonyomba varrtam. De sohasem akartam odamenni. Aztán megtanultam a nevét is, merthogy az is volt neki. Tarisznyarák-szigetnek hívták. Egyik matróztársam mutatott rá egyik nap, amikor éppen együtt volt pihenőnk a hajó orrában a matrózszálláson. Maga a sziget a láthatár mögött volt, csak két hegycsúcs látszott belőle. Megemlítette, hogy a nyugati oldalánál egyszer megúsztatták: kényszerítették, hogy egy pallóról a vízbe ugorjon. Ennek ott kellett történnie, ahol annak idején hajóra vettek.

– És soha sem talált módot, hogy visszatérjen a szigetre? – kérdezte Flint kapitány.

– Iszonyodtam azoktól a rákoktól – felelte Peter Duck. – Meg a Mary Cahoun vízbefojtott embereitől. Mit csinálhatott az a kettő, hogy félt magával vinni azt a zsákot, és inkább elásta úgy, hogy a rákokon kívül senki sem látta? Nem hiszem, hogy jó célra akarták volna fordítani. És én mire mentem volna vele? Nekem elég volt a tenger. Akkor még nem kavarták fel a csavaros gőzösök. Sok vitorlás közlekedett abban az időben, és ha véletlenül a béremmel a partra keveredtem, nem tudtam a folyón a tenger felé haladó hajóra nézni, hogy ne kívánkoztam volna a fedélzetére. Pénz? Amennyi kellett, azt megkaptam, aztán oly gyorsan költöttem el, amilyen gyorsan csak tudtam, hogy ne vesztegessem az időmet a szárazföldön. De azért azt a darab papírt a sziget elhelyezkedésével megtartottam, bár az adatokat fejből is tudtam. Ha akartam volna, sem tudtam volna elfeledni. Mielőtt azt a kabátot kidobtam, kivágtam azt a részt, ahová a papírt varrtam, és őriztem a tartalmával együtt, míg csak egy napon azt nem kívántam, bár ne tettem volna.

– Az évek elszálltak, és végül visszakerültem Lowestoftba. Londonban felvettem az utolsó béremet, és lelátogattam vonattal Norfolkba, hogy – most már (nem is fiatal) felnőttként – megint láthassam a régi helyeket, embereket. Elég sokan emlékeztek még rám, de a rokonaim közül már senki sem élt. A holtak után meg már nem érdemes kutatni. Aztán találkoztam itt egy fiatal lánnyal, aki karcsú volt, mint egy klipper, szép arca volt, meg szép öröksége. Az apjának tengerészboltja volt – nem, nem az, ahol maguk vásároltak. A mai piac helyén állt, és már rég eltüntették. Aztán összeházasodtunk, aztán megint tengerre szálltam, de már hazajártam, amikor csak lehetett, ő meg éldegélt öreg apjával, meg a tengerészbolttal. Született három lányunk is. Aztán egyszer, amint épp hazakerültem a tengerről, és feleségem elkezdte átnézni és rendbetenni holmimat, megtalálta annak az öreg tengerészkabátnak szurkos fonallal összevarrt darabkáját, és megkérdezte, mi az. Akkor én elmondtam neki azt a történetet, amit maguk is hallottak. Tátott szájjal hallgatta három lányom is. És ez volt minden kellemetlenség kezdete. Sose unták meg újra és újra elmondatni, és elmesélték másoknak is, és azok is tovább-továbbadták, míg végül aztán nem tehettem partra a lábam Lowestoft környékén, hogy néhány képzelődő alak meg ne környékezett volna, hogy ismételjem el neki a mesét, adjam oda azt a darab papírt, tegyem őt gazdaggá egy életre. Az a szögletes zsák, amiről az imént beszéltem, ládányi arannyá, hordónyi ezüstrúddá gyarapodott. Állandóan a nyakamra jártak, hogy hajózzam el velük, és ássuk ki a kincset – pedig én sosem beszéltem kincsről, csak egy zsákról, amiben valami szögletes dolgot láttam, ami valószínűleg nem azé a két fickóé volt, aki elásta azelőtt negyven évvel és néhány ezer mérföldnyi tengerrel odébb.

Flint kapitány kinyitotta a száját, mintha szólni akarna, de aztán nem mondott semmit. Peter Duck pedig folytatta.

– A három lányom felnőtt – „formás klipperré” cseperedtek, amilyen az anyjuk is volt, és az emberek is kezdtek békét hagyni azzal a papírral, amit már akkor jobban szerettem volna, ha évekkel azelőtt elhagyom Ushantnál. És akkor megjelent Black Jake. Feleségem akkor már nem élt, és én sem a tengert jártam, hanem Norwich és Lowestoft között hajóztam három lányommal. Mindegy volt nekik, kötőtű vagy csáklya. Mindkettőt egyformán jól kezelték. Csodálatos látvány volt, ahogy az öreg bárkát széllel szemben tolták felfelé a folyón, miközben én a raktártetőn ücsörögtem, pipáztam, iszogattam bögrémből, mint egy admirális.

– Aztán, jött Black Jake a hosszú hajával, a fülbevalóival. Mindig sok pénz volt a zsebében, de senki sem tudta, honnan. Hallotta a kocsmákban mesélni azt a történetet, és csak a lehetőséget várta, hogy hozzám férkőzzék. Képtelen voltam tőle megszabadulni. Bárhol is kötöttem ki, ő ott volt, és mindig ugyanarról a dologról beszélt. Másról hallani sem akart. Rajz kellett volna a sziget látképéről, majd térkép, ami megmutatja, pontosan hol volt a fám, meg a hely, ahol azt a zsákot elásták, aztán az irány érdekelte, hogy elinduljon, és megcsinálja a szerencsémet, meg az övét. Látták Black Jake-et. Nem az az ember, akivel biztonságos dolog nagy vagyont megosztani, igaz? És nekem egyébként sem volt szükségem semmiféle kincsre. Természetesen semmit sem mondtam el neki.

– Aztán megpróbálta feleségül venni a lányaimat, hogy egyikükből majdcsak sikerül kihízelegnie, amit tőlem nem tudott meg. Próbálkozott egyiknél is, másiknál is. De a lányaimnak több eszük volt annál, semhogy hozzá menjenek, és inkább farmereket választottak, az egyik Becclesben, a másik Acle-ben, a harmadik Potter Heighamben. És ennyi nekem pont elég. Három kikötő is vár, ahol lehorgonyozhatom öreg bárkám, és elszívhatok egy pipát a tűz mellett.

– És melyik lányodat szereted legjobban? – érdeklődött Roger.

– Az a széliránytól függ – mosolyodott el Peter Duck. – A déli a Thurne folyón visz fölfelé, s akkor leginkább Rose-ra gondolok – ő lakik Potter Heighamben. A keleti szél pont jó Beccles felé. Az ottani lányomnak gyönyörű kis gazdasága van, és kiváló védett horgonyzóhely is akad, rögtön a híd után. Ha meg délire fordul a szél, vagy északira, amikor Potter Heighamben vagyok, az elvisz Acle-be. Ha így adódik, hát Annie-t érzem az összes közül a legjobbnak, és a dagályt kihasználva útra kerekedem, hogy rá is vethessek egy pillantást.

– Értem – mondta Roger, és valóban értette is, miután kicsit később Peggy elmagyarázta neki.

– De a lányaim férjhezmenetele nem állította meg Black Jake-et – folytatta Peter Duck. – Amikor rájött, hogy ezen a módon már nem tudhatja meg, ami érdekli, elkezdte a bárkámat kerülgetni, valahányszor csak hazajött a tengerről. Ha a partra tettem a lábam, visszatérve újra és újra föltúrva találtam a kabinomat. Egyszer aztán eltűnt a régi tengerészkabátba varrt papírdarab. Eltűnt bizony a szövetdarab a belevarrt papírral, rajta a sziget koordinátáival együtt. Tűvé tettem érte mindent. Nem azokért a számokért, hisz azokat ismertem. Nem azokért. Hanem mert nem akartam hagyni, hogy Black Jake induljon annak a valaminek a keresésére. Aztán a következő hír, amit hallottam, az volt, hogy Black Jake, két hasonszőrűvel együtt eltűnt. Ez volt az első pillanat, amikor jó érzéssel gondoltam azokra a tarisznyarákokra. Természetesen tudtam, hová ment, és reméltem, végül eleség lesz belőle.

– Az év legnagyobb részében távol volt, és már kezdtem hinni, hogy megszabadultunk tőle, de megint visszatért – egyedül. Tudtam, hogy nem talált semmit. Hogy is találhatott volna, hacsak az egész szigetet fel nem túrja. A másik kettőről azt mondta, láz vitte el őket, és mivel azok is hasonszőrűek voltak, senkinek sem hiányoztak. De Black Jake szinte dühöngő őrült volt, mikor megjött, rosszabb, mint korábban. A lowestoftiak tudták, hogyan tűnt el az a szövetdarab, és hogy mi volt benne; ismerték a történetét is, és nem volt olyan gyerek, aki Black Jake-kel találkozva ne kérdezte volna meg – ha volt a közelben egy ajtó, amin beugorhattak –, hogy mennyi kincset hagytak neki a rákok. Mondom, dühöngő őrült volt, és többen is figyelmeztettek, éjjelente figyeljek a hajítókésekre. És azóta, akárhányszor a kikötőben lát, mindig retteg, hogy a szigetre indulok. Megesküdött, hogy amit neki nem mondtam el, másnak sem lesz tanácsos elmondanom… Hovatovább öt éve tért vissza, és az utóbbi négy hónapban a Vipera felszerelésével volt elfoglalva. Maga köré gyűjtött néhány ritka elvetemült alakot, hogy együtt induljanak. Minden bizonnyal megint oda készülnek. És akkor látja, hogy idehozom a holmimat, és én is a hajón vagyok induláskor…

– Szóval ezért kémkedett utánunk a sötétben – állapította meg Flint kapitány. Aztán hangosan felnevetett. – Én meg azt mondtam annak a vörös hajú srácnak, hogy három kapitányunk van, meg egy pár kormányos. Ezért rohant úgy utánunk, és fordult vissza oly hirtelen, amikor találkoztunk a bejáratnál.

– Biztosra veszi, hogy a Tarisznyarák-sziget a célunk.

Kis ideig úgy tűnt, Flint kapitány alig veszi észre Peter Duckot, meg a kis kabinban ott zsúfolódó többieket. A térképasztal szélén ülve, fejét az alacsony tető miatt lehajtva nagyon messze járt a tekintete. – Nyilvánvaló – szólalt meg végül, hogy valami van abban a zsákban, és ha senki sem volt ott, és senki sem ásta ki, akkor ez a legbiztosabb az elásott kincsek közül, amiről valaha is hallottam. Éjt nappallá téve utaztam keresztül az Andokon ennél sokkal bizonytalanabb tipp miatt is.

Az öreg matróz felnézett Flint kapitányra. Egészen előredőlt, hogy a lámpa ne vakítsa.

– Nem törődöm vele, ki ássa ki azt a valamit, amíg nem Black Jake az az illető – mondta. De akármi is az a valami, legjobb otthagyni. Maguknak sincs rá szükségük, különösen nem, mikor egy ilyen gyönyörű kis sónerük van, amivel bárhová eljuthatnak. Nekem sem kell az öreg bárkámhoz, mely kitart az én életemben, sőt tovább is.

– Nem tudom kiverni a fejemből. Kár a rákoknak hagyni. Nem csodálom, hogy Black Jake is a keresésére akar indulni – fordult félre, és verte ki a pipáját Flint kapitány.

– Black Jake nem megkeresni akarja. Egyenest oda akar menni arra a helyre a szigeten, hogy fölmarkolja. De nélkülem nem teheti. Semmitől sem fog visszariadni. Erről már meggyőződhettek. És ha nem akarnak bajba keveredni, legjobb, ha partra tesznek, és keresnek egy másik matrózt a kirándulásukhoz. Meglátják, Black Jake egyáltalán nem fogja magukat zavarni többé.

– Nem, nem! Figyeljen ide! Hogyisne! – hallatszott kórusban az ijedt tiltakozás. Flint kapitány beverte fejét a tetőgerendába ahogy hirtelen felugrott, de észre sem vette.

– A múltkor úgy értettem, megint hajózni szeretne.

– Tényleg szeretnék.

– És a hajó, meg a legénység megfelelő?

– Keresve sem találnék jobbat.

– Akkor ne beszéljünk arról, hogy itt hagy minket. Ha magának megfelelünk, maga is megfelel nekünk. És ha azt hiszi, partra teszem egy tengeri szakács sötét arcú, sanda tekintetű, arany fülkarikákat kedvelő fattyúja miatt – hát téved.

– Ez a beszéd, Flint kapitány – jegyezte meg élvezettel Nancy.

– Természetesen marad – szögezte le magának Roger.

– Mr. Duck! – kérlelte Titty.

– Holnap elindulunk Mr. Duck – közölte Flint kapitány –, és ha Black Jake elég bolond követni minket, hát alaposan megtáncoltatjuk.

– Követni fog. Egészen biztos.

– Hadd tegye. Akkor is megyünk. Magával együtt. El veletek a fedélközbe, legénység! El a fedélközbe, és ágyba veletek, de tüstént! Legelőször is vitorlázni fogunk.

– Mi legyen a horgonnyal? – kérdezte John.

– Most már elég tisztának kell lennie – mosolyodott el Peter Duck.

– Akkor mindenki a csörlőhöz! – változtatta meg parancsát Flint kapitány. – Mindenki a csörlőhöz, fel a horgonnyal, aztán el a fedélközbe egy szempillantás alatt!

Fogta a lámpát, és az egész kompánia előrement a sötét fedélzeten. A kikötő kihalt volt. A szemközt kikötött Vipera körül is minden csendes. A horgonycsörlő hajtórúdjai a palánk mellett voltak, hogy mindig kéznél legyenek, és a Fecskék meg a Fruskák egy percen belül a helyére illesztették mind a hatot. Kitartóan körbe-körbe járva úgy húzták fel a horgonyt, mint a pelyhet. Megdöbbentő, hogy hat ember – még ha csak gyerek is – mekkora terhet fel tud emelni, ha együtt dolgozik.

Flint kapitány egy zseblámpával a korlát mögé világított. A horgony üresen emelkedett fel, a széttört csónak kötele már lecsúszott róla.

Hirtelen bosszús rikácsolás hangzott fel a sötétből.

– Teljesen elfeledkeztem róla – szégyenkezett Titty.

A papagáj mélyen elaludt a hullámvédőn üldögélve, és nem vette jónéven, hogy megzavarták. Most Titty levitte magával a közös terembe, és éjszakára a kalitkájába zárta. Roger majdnem olyan álmos volt, mint a madár. De a többiek egy darabig még nem tudtak elaludni, annyira tele voltak mondanivalóval. Beszélgettek miközben levetkőztek, sőt az ágyban is, még egyik kabinból a másikba is. Kincs. Black Jake. Rákok. Peter Duck. Az a vörös hajú, aki Black Jake-kel hajózik. Volt téma épp elég.

Később – jóval azután, hogy egymás válaszát be sem várva beszéltek, és jóval azután is, hogy a beszélgetést abbahagyva elaludtak – megint felébredtek, és a Vadmacska fedélzetén oda-vissza kopogó a lépéseket hallgatták.

– Ez Peter Duck – suttogta Susan.

– Az. Az előbb meg Flint kapitány volt. Hallottam, ahogy a pipája koppant.

– Nyilván attól tartanak, hogy Black Jake megint idelopakodik az éjszaka – szólalt meg John is.

– Figyelnek – foglalta össze Titty.

– Kik? – csatlakozott egy hang a beszélgetéshez a Fruskák kabinjából.

– Mr. Duck és Flint kapitány – felelte súgva Susan. – Hallgasd csak!

– Menjünk és segítsünk nekik! – javasolta Nancy.

– Ne, inkább maradjunk! – csitította Peggy.

– Most mi van? – Ezt Roger sipította a sötétben.

– Semmi. Aludjál! – szólt rá Susan. – Jobban tennénk mindannyian – fűzte hozzá. – Ha segítségre lesz szükségük, majd lezörögnek, vagy lejönnek értünk.

Ismét elaludtak.

De Flint kapitány és Peter Duck egész éjszaka föl-alá sétált alvó legénysége feje fölött, és őrködött.

Az indulás

– Halló! Mi történik? – nyitotta ki szemét elsőnek Nancy, amint egy súlyos kötél éppen a feje fölött csapódott a kabintetőnek.

– Megy a motorom – motyogta Roger félálomban. Őt a hajótest remegése, meg a már sajátjának érzett motor dohogása ébresztette. Kikecmergett a fekhelyéről, megbökte a felül még alvó Johnt, aztán ahogy volt, pizsamában, rohant ki a kabinból, át a közös szobán, és már bújt is ki a fedélzeti nyíláson.

– Megyünk – állapította meg Titty.

– Vidd a fejed az útból! Lemászom – mozdult Susan is.

– Figyeljetek! – Szólt ki a kabinból John az ágyán felülve. – Egy orrvitorla csapkod.

De a zaj hamarosan megszűnt, éles nyikorgás hallatszott, meg csigák nyögése.

– A vitorlarudat emelik – magyarázta a hangokat Nancy.

– Most a másik irányban dőlünk – vette észre Peggy.

– Úgy érted, a másik oldalra – javította ki Nancy. – Igen.

– Nélkülünk húzták fel a vitorlákat – kezdett gondolkodni a matróz.

– Valaki elindította a motoromat – jött vissza elszontyolodva a hajósinas, miután egy pillantást vetett a gépházra.

Általános tülekedés és kapkodás kezdődött a fedélközben. John kapitány, a kormányosa meg Roger a fedélzeti lejárón másztak fel a közös szobán keresztül. Titty meg a két Fruska a másik irányból jöttek, a búvónyílás létráján. Kitódultak a fedélzetre, a nyári reggelbe. A napsütés meg az erős északkeleti szél szétfújta a hajnali ködöt. A Vadmacska – a biztonság kedvéért járó motorral – fő- és orrvitorlával éppen kifelé manőverezett a kikötőből.

– Miért indultatok nélkülünk? – duzzogott Roger. – Ki a gépész?

– Te, te – nyugtatta meg Flint kapitány. – De most ne légy láb alatt! Forduláshoz készen, Mr. Duck!

– Igen, igen, uram!

Flint kapitány tekert egyet a kormánykeréken, és a Vadmacska irányt változtatott. Peter Duck hagyta, hogy az orrvitorla átváltson.

– Elég jól áll – szólt oda Nancynak, mikor észrevette, hogy az már készül jobban megfeszíteni a másik oldalon.

– Rendben. De hogyhogy nélkülünk indultak? – kérdezte a Fruska kapitánya.

– Kérdezze a kapitányt – válaszolt az öreg. – De ne maradjon hátul!

– Arra gondoltunk, nem árt kihasználni a lehetőséget, és kipróbálni, hogyan boldogulunk nélkületek – magyarázkodott Flint kapitány. – Az apály is segített. Kár lett volna nem kihasználni a szelet.

– Egész éjjel hallottuk, hogy a fedélzeten járkáltatok föl s alá – mesélte Titty.

– Készen a betolakodók kiűzésére – fűzte hozzá Nancy.

– De nem jött vissza az az ember – nyugtázta elégedetten Peggy.

– Nem – pillantott vissza Flint kapitány a válla felett a belső kikötő felé. – S ha most akarna jönni – hát már elkésett. Hanem, mit gondoltok ti semmirekellők! Hogy néz ki ez a hajó, tele szanaszét lődörgő pizsamásokkal? Úszó hálóterem! Az összes pizsamás lefelé! Felöltözni oly gyorsan, ahogy csak tudtok! Pakefieldig minden bizonnyal kellemes, csendes lesz a víz, de aztán valószínűleg megkapjuk. Sokkal erősebb szelünk lesz, mint tegnap.

– A fedélzeten a helyünk, míg ki nem értünk a kikötőből.

– Ajánlom akkor figyelmetekbe az elővitorla köteleit. Annál segítsetek Mr. Ducknak.

– Na gyerünk, szívecskéim – rikoltotta Nancy kapitány, ahogy előrerohantak, hogy az elővitorla felhúzásánál segédkezzenek.

– Lassan engedjék! – vezényelt Peter Duck, mintha észre se vette volna, hogy a Fecskék és Fruskák pizsamájukban nem igazi legénységként festettek. – Most óvatosan! Rögzítsd! No, akkor maguk hárman ahhoz a kötélhez! A másik három a fölsőéhez! Húzzák félre! Emelkedik. Húzd félre! Rögzítse a fölső kötelét! Húzzák a belső végét! Ott feszítse meg! Engedje csak, hadd fogjam meg én is! Jó! Rögzítsd! Még húzni! Óvatosan! Jó! Rögzítsd! Lazítson a felhúzón! Nem azon, Nancy kapitány! Az az. Tekerje fel a maradékot! Feszítse azt a vásznat…

De miközben mondta, már egyedül meg is feszítette a vitorlát. John és Nancy segítőkészen figyelte.

– A tarcsvitorla köteleihez! – kapták a következő utasítást az öregtől. A két kapitánytárs szinte röpült megint előre. A vászon pillanatok alatt a helyére került, és húzni kezdett.

– Egy-két évi gyakorlat után ragyogó legénység lesz magukból – dicsérte meg őket Peter Duck.

– Fordulásra készül! – hallatszott Flint kapitány hangja a kormánytól.

Megint pár perces nyüzsgés kezdődött. Megeresztették, majd amikor azok átváltottak, a szél alatti oldalon megint kifeszítették a vitorlákat. Aztán megint minden elcsendesült, és a legénységet hátravonzotta a kormány. Roger és Titty eddig is ott volt. A matróz figyelte, hogyan suhantak el villámgyorsan a Vadmacskával a kikötő bejárata felé, a hajósinas ki-be járkált a fedélzeti kabinba, várva, hogy mikor állíthatja már le vagy a gyorsíthatja fel a motort, vagy mikor csinálhat már végre valami fontosat.

– Rendben, Roger – szólalt meg végre Flint kapitány –, leállíthatod.

A kis motor pöfögése elhallgatott. Roger ismét megjelent a fedélzeten.

– Ráférne már némi tisztítás – közölte.

– Jó elfoglaltság lesz neked, meg Gibbernek – felelte Flint kapitány. – De előbb öltözz át, és reggelizz! Ti többiek pedig siessetek! Mi is éhesek vagyunk. Azonkívül szeretnék vetni egy pillantást a térképre is, de ehhez valamelyikőtöknek át kell vennie a kormányt.

Nancy, John, Susan és Peggy azonnal eltűnt a fedélzetről.

– Titty, te mire vársz?

A matróz hátrafelé tekingetett, a kikötő felé. Arra messze, túl a nyitható hídon, még a kikötő belső medencéjében szürke vitorlák kúsztak felfelé a magas árbocok és kötélzetek között.

– A Vipera is vitorlát bont – felelte Titty. – Biztos, hogy utánunk jön.

– Más hajó is lehet – pillantott hátra a válla fölött Flint kapitány. – Innen nem lehet felismerni. Mit gondol Mr. Duck?

– Igaza lehet a matróznak, uram. Alighanem felhúzzák a vitorláikat. – Fogta a távcsövet, amely a közelben, a fedélzeti kabin egy rekeszében volt, és a belső kikötőt kezdte figyelni vele. – Igen. Egész biztos. Kiugrott egy felhúzókötelük. Látom, hogy a kis Bill fenn van az árboc tetején.

– Hadd bontsanak csak vitorlát! – vonta meg a vállát Flint kapitány. – Felőlünk tehetnek, amit akarnak.

De Peter Duck tovább figyelte a távcsövön keresztül azokat a csapkodó szürke vitorlákat, míg csak a Vadmacska messze maga mögött nem hagyta a mólók csúcsát is.

– Mozgás, Titty – figyelmeztette megint Flint kapitány a matrózt, s az most már eltűnt a fedélzet alatt, hogy pizsamáját valami más öltözékre cserélje, ami jobban illik egy hajóshoz, aki a Csatornát elhagyó sóneren szolgál.

A fedélközben igencsak imbolygott a világ. Most nem volt olyan könnyű öltözni, mint mikor a Vadmacska kikötve állt az öbölben. Liccs. Loccs. Csobb. Puff. A hullámok vidáman csapkodni kezdték a kis zöld sóner orrát, amint az kifutott a védett kikötőből, hogy végre találkozzon velük. A zaj sokkal erősebb volt, mint a próbaút során, és a kabinokban bizonytalanul nézegettek egymásra a legénység öltözködő tagjai. Aztán hirtelen megváltozott a mozgás: a Vadmacska átbillent a jobb oldalára, és váratlanul cipők, ruhák, hajkefék, emberek szánkáztak végig a padlón. Roger arra eszmélt, hogy ül. Testvére, feledve, hogy nem a kikötőben vannak, az asztalul szolgáló kis polcra tett egy bögre fogmosóvizet. Az most repülni tanult. John megpróbálta elkapni, átbotlott a hajósinason, és fejét az alsó fekhelybe verte.

Susan már előbbre tartott az öltözésben, és úgy tűnt, nem zavarja a himbálódzás. Csak nekitámaszkodott a fekhelyeknek, és úgy folytatta a fésülködést. Titty azonban oldalt csúszott. A kabin alja hirtelen emelkedni kezdett. A Fecske matróza összekapkodott pár ruhadarabot, meg egy pár vászoncipőt. – Majd a fedélzeten fölveszem – vetette oda, és a lejtős padlón felkúszva kijutott az ajtón, hogy felbotladozhasson a lépcsőn.

Nancy egy szót sem szólt a Fruskák kabinjában, csak ránézett a kormányosára. Nem is annyira rá, inkább keresztül rajta. Szemében különös kifejezés ült. Fölvette cipőit a padlón levő kavarodásból, de elejtette az egyiket. Megpróbálta ismét elcsípni, de elcsúszott. Mikor megint megtalálta egyensúlyát, úgy döntött, ráér később is fölvenni a pár elbitangolt felét. Elindult, és majdnem kiesett az ajtón. Föltántorgott a feljárón. Amint feje a fedélzet fölé került, mindjárt jobban lett. Úgy gondolta, ilyesmi soha többé nem fog előfordulni vele. Az előbb nyilván tévedett, amikor azt hitte, hogy rosszul érzi magát. Fölvette cipőjét, amit eddig a kezében tartott, néhányszor mélyet lélegzett a szélből, és visszafordult a másikért. A fedélzeti lépcső alsó fokán Susant és Peggyt találta, amint egymás mellet ülve nagy nevetések közepette nehézkesen húzták a sajátjukat, és közben egészen vidáman tárgyalták, hogy a függő forralón kénytelenek főzni, mert a másik túlontúl ferdén áll. Nancynek, bár nehezen ment, sikerült keresztüllépnie rajtuk. Beküzdötte magát a kabinba, megtalálta a másik cipőjét, és elindult visszafelé. A közös terem asztalába kapaszkodott, hogy megmaradjon a lábán.

– Hahó, Nancy! – kiabált utána Peggy. – Nagyszerű, mi?

De Nancy nem válaszolt. Csupán a cipőjéhez akart hozzájutni. Sikerült is, de a beszéd már túl sok lett volna neki. Keresztültámolygott a nagy termen, a matrózszálláson, hogy annak búvónyílásán dughassa ki a fejét friss, erős levegőt szippantani. Most az egyszer Nancy, a Tengerek Réme nem érezte magát úgy, mint ahogy egy kapitányhoz illett. Nem tűnt neki igazán helyénvalónak az „ördög és pokol” emlegetése sem. Egyébként is elég kutyául érezte magát. A legkellemetlenebb az volt, hogy Peggyt, aki félt az égzengéstől és a villámlástól, a legkevésbé sem zavarta a szokatlan mozgás.

A fedélzeten gyorsan rendeződtek a dolgok. Peter Duck hol itt, hol ott bukkant fel, figyelte, hogy minden úgy menjen, ahogy mennie kell. Az elmozdult kötéltekercseket újra rendbeszedte, helyükre rakta. A horgonyt a palánkon belülre húzta, és rögzítette. Az öreg most épp az evezős csónak lekötésével volt elfoglalva. Az ütésgátlók, melyek a Vadmacska friss zöld festését védték a lowestofti part oldalának piszkától, már mind a helyükön, a fedélzeten voltak, készen arra, hogy ismét felhasználhassák őket, ha szükség lesz rájuk. Egy sem maradt a hajó oldalán lógva a jobbfajta tengerészek nevetsége tárgyául. Az öreg tengerész hol ezzel, hol azzal szorgoskodott. Boldog volt, hogy a sima belföldi vizeken egyenletesen mozgó bárkájának vízszintes fedélzetén töltött annyi év után most megint tengeren emelkedő, süllyedő, megdőlő hajóra tehette a lábát.

A part lassan elúszott mellettük. A Vadmacska végre elindult, és kihasználva az északkeleti szél javát, a parti sekély vízen hajózva elhagyta a Claremont mólót, a kórházat meg a Kirkley templomot. Pakefield temploma még előttük volt. Kijjebb a tengeren egy parti gőzös iparkodott Newcastle, Grimsby vagy épp Hull irányából dél felé. Sietett, de nem haladt olyan gyorsan, mint a saját füstje, amit hosszú, piszkos, alacsony felhőként fújt eléje a szél. A kikötőből halászbárkák meg gőzösök indultak, távol a horizonton két-három füstpamacs sötétlett. Ott is gőzösök voltak, de oly messze, hogy maguk a hajók már nem látszottak. A legénység többi tagja is felszivárgott a fedélzetre, és valami keze ügyébe eső dologba kapaszkodva mindegyik abba az irányba figyelt. A próbautat a mostanihoz képest csaknem csendes vízen tették. Most végre távolodtak a szárazföldtől, és kezdték megtanulni, milyen is igazi tengeren hajózni. Ma valódi szelet kaptak. Az elmaradó part fel-le hintázott. A Vadmacska időnként felegyenesedett, ahogy a tenger alája futott, és ilyenkor a föld egészen a hullámvédőig süllyedt. Aztán a hajó továbbhaladtával felszökött az égbe, és helyére a szürke víz került, mely most szinte a szélárnyékos oldal korlátját nyaldosta.

Flint kapitány a kormányhoz hívta Johnt.

– Átvennéd, amíg begyújtom a többieknek a hordozható tűzhelyet? Afelé a bója felé kormányozz. Fekete-fehér, és egy kis állvány van rajta. Egészen közel, balfelől kerüld el!

– Igen, igen, uram – nyelt nagyot John, és megpróbált olyan határozottan felelni, amilyen határozottan csak tudott. Egy pillanat múlva már kezdte is érezni a Vadmacskát. Észrevette, amint az kicsit oldalt farolt, és idegesen hátralesett a meglehetősen girbe-gurba sodorra. Megpróbálta alkalmazni a tengeren, igazi hajón, amit fönn északon, a tavon a pici Fecskén már jól megtanult. De ez nem volt olyan könnyű az erős szélben, a bizonytalan hullámokon. Tessék! Már megint a bója rossz oldala felé néz a sóner orra. A fenébe is! Most meg túlságosan vissza, az ellenkező irányba. Ráadásul Nancy is figyeli. Sose fog sikerülni! Azt a tarka kockás bóját, amit most lát, a bal oldalon kell tartania. A Vadmacska fokozatosan megnyugodott, és lassacskán kormányosa is elég önbizalmat gyűjtött, hogy Nancyre nézzen, aki – John legalábbis attól rettegett – egész idő alatt kritikusan figyelte.

De Nancy nem törődött sem vele, sem a kormányzással, de még a Vadmacska sem érdekelte. Különös, meredt szemmel nézett, mintha valami bonyolult összeadást próbálna gondolatban elvégezni. John alig hitte, hogy ugyanazt a Nancyt látja, aki mindig oly könnyen dobálódzott a „szívecskéim”-mel, emlegette az „ördög és pokol”-t, és gond nélkül nevezte a többieket szelídített vadkecskének, s mindig készen állt, hogy másokat tengerész-ismeretekre oktasson.

– Gyere, Nancy, nézd! – hallatszott Peggy hangja a fedélzeti kabin mögül a konyhából.

Nancy összeszedte minden erejét, a hullámvédbe kapaszkodva a konyhaajtóig küzdötte magát, és kinyitotta.

– Bújj be! Csak csukd be gyorsan az ajtót! Nagy arról az oldalról a huzat – invitálta Peggy. – Nézd csak a főzőt, hogy leng a gyűrűkre akasztva! Mint az iránytű. A kanna stabil marad, bármit is művel a hajó.

Nancy elhagyta a korlátot, és nekiesett a kabinnak. Megint megnyitotta a konyhaajtót, bedugta a fejét, de gyorsan vissza is húzta. A szűk helyiségben Peggy, Susan és Flint kapitány tolongott. Flint kapitány a két kormányosnak mutogatta, hogyan kell kezelni a melegítőt. Először kicsit kevés spirituszt használt, ugyanakkor túl korán kezdett hozzá levegőt pumpálni, ezért némi füst keletkezett. De a láng most már rendesen égett, az edényben forrt a víz, és a konyha megtelt gőzzel meg paraffin-szaggal. A büdös köd közepén Susan és Peggy nagy vidáman tojásokat tört egy tálba, meg kávét csinált egy hatalmas kávéskannában.

Nancy villámgyorsan becsapta az ajtót, visszavonszolta magát a palánkhoz, és magasra emelte fejét, hogy annyi friss levegő érje, amennyi csak lehet. Iszonyúan érezte magát. Úgy tűnt, rajta kívül mindenki jól van. Jobbra elöl Rogert látta, amint mohón kérdezgette Peter Duckot, aki oly szilárdan állt a megdőlt fedélzeten, mintha gyökereket növesztett volna bele. Az idős tengerész éppen a horgony beemeléséről magyarázott valamit. Mindig ilyen a tenger? Nancy még a gondolattól is irtózott, hogy a fedélközbe menjen, viszont kétségbeesetten kívánt valami forró innivalót. Amikor aztán meglátta a nevetve kiabáló Peggyt és Susant, amint kitárták a konyhaajtót s a lépcsőn lerohanva nedves törölközőket terítettek a szalon asztalára, azt kívánta, bárcsak otthon maradt volna.

A nedves törölközők akadályozták a tányérok, evőeszközök elcsúszását, és a két szakács egy-két perc múlva hatalmas méretű rántottát hozott le, meg a kávéskannát egy nagy adag tejjel. De a nedves kendő nem volt elég hatásos, ezért Flint kapitány előhozta a tányérrögzítőt is. Ez egy fából készült, több rekeszre osztott keret, mely az asztalt több kisebb részre bontja, hogy az elcsúszkáló dolgok ne szánkázhassanak túl messzire. „Etető-vályú” – állapította meg Roger. – „Mindenkinek egy”. Amikor mindennel elkészültek, Peggy felment a fedélzetre, és kíméletlenül megkongatta a hajó harangját. Peter Duck hátrament, és átvette Johntól a kormányt. A Fecske kapitánya rohant lefelé a lejárón, hogy csatlakozzék a többiekhez. Roger is jött a másik búvónyíláson. Flint kapitány az asztal bal oldali végén ült a karosszékben, Nancy pedig, aki úgy érezte magát, mintha valaki egy husánggal jól fejbe verte volna, valahogy helyet talált magának a jobbján. Elkezdődött a reggeli.

– Hát Titty hol van? – kérdezte Flint kapitány.

A matróz a hajó farából figyelt hátra Lowestoft felé, vajon jön-e utánuk a Vipera. Elég nehéz volt a látcsövet mozdulatlanul tartani – végül föl is adta a próbálkozást, és visszatette a teleszkópot a helyére a kabinba. E pár mozdulat őt is meggyőzte, hogy ne akarja elhagyni a fedélzetet, még a reggelihez sem. Csupán állni akart, lehetőleg mozdulatlanul, és minél több levegőt szívni. Még a nap is valami szokatlan, kellemetlen fénnyel sütött.

– Mi történt vele? – érdeklődött tovább két falat között Flint kapitány.

– Megyek, szólok neki – ajánlkozott Nancy.

– Megyek én – udvariaskodott John.

– Én megyek! – heveskedett Nancy, és föltápászkodott a padról. Valahogy kijutott a szobából, föl a feljárón a fedélzetre. Flint kapitány érdeklődve nézett utána, de nem szólt semmit.

A Fruska kalóza még mindig a hajó farában találta a matrózt, amint az a Lowestoftból kifutó vitorlásokat figyelte.

– Gyere reggelizni – szólt neki magát összeszedve, de aztán hirtelen feladta.

Titty már csak azt látta, hogy Nancy előrefele küszködik a kabin szélcsendes oldalán, megmarkolja a korlátot, és áthajol a palánkon.

Pillanatokon belül csatlakozott hozzá. Ha Nancy, a Fruska „árbocokat és orrvitorlákat” mennydörgő tekintélyes parancsnoka lehet tengeribeteg, akkor másoknak sem kell szégyenkezniük. A kapitány és a matróz, osztozva egymás gyötrelmében, együtt hajolt kifelé a korláton.

Úgy tűnt, hogy Peter Duck, akinek széltől cserzett arcát keretező szürke szakálla csak úgy lobogott a szélben, s aki sapkáját füle mögé tolva, a kormánykereket küllőinél markolva hol erre, hol arra forgatva csupán előrefelé figyelt, nem lát és nem hall meg semmit, aminek nincs köze a hajó irányításához. Felőle akár az egész legénység a kapitányokkal, matrózokkal együtt tengeribeteg lehetett volna, őt az sem zavarta volna a legkevésbé sem. Időnként azonban hátrapillantott a mesze elmaradó Lowestoft felé, a kikötőt elhagyó bárkák csoportjára.

Flint kapitány is megjelent a fedélzeten egy-egy csésze forró kávéval a két kezében. Azzal vigasztalta a szenvedőket, hogy még a híres kapitányok között is akadt, akit minden utazás kezdetén tengeribetegség gyötört, annak ellenére, hogy élete nagyobbik felét hajókon töltötte. Ettől Nancy kicsit jobb kedvre derült. Titty szerint ő sem érezte volna magát ilyen szörnyen, ha nem meredten nézett volna visszafelé, a fekete sónert figyelve, hogy követi-e őket, vagy nem.

– Mi van a Viperával? – kérdezte Peter Duckot Flint kapitány is, amikor átvette tőle a kormányt, hogy az öreg is lemehessen enni.

– Jónéhányan kifutottak – felelt az – és mind egy csomóban vannak. Nehéz eldönteni, köztük van-e, vagy nincs. De ha nincs is, jönni fog. Biztos lehet benne, uram. Black Jake nem jött volna utánunk tegnap, ha ma nem követne. Ha csak teheti, nem téveszt szem elől.

– Ó, Mr. Duck, manapság ilyesmi nem történhet!

– Black Jake kizárólag a saját törvényei szerint él. Tudja, hogy itt vagyok a fedélzeten, és ha a fejébe vette, hogy beszéltem maguknak arról a helyről, hát a világot is körbehajózza utánunk.

– Hát – hitetlenkedett Flint kapitány –, ha azok közül bármelyik is a Vipera, és utánunk akar jönni, már dél felé kellett volna fordulnia.

– Nézze csak! – mutatott hátra Peter Duck, s Flint kapitány felkapta az ajtó mögül a távcsövet.

Az egyik hajó kivált a Lowestoftot kelet felé elhagyó csoportból, és magányosan délnek fordult.

– Sóner – állapította meg Flint kapitány. – Az alsó vitorláit már kibontotta. Most húzzák föl a főárbocra a csúcsvitorlát. A régi szomszédunk az.

– Meglepődtem volna, ha mást mond – dörmögte Peter Duck.

Az első éjjel a tengeren

Egész nap dél felé hajóztak; vitte őket az északkeleti szél. Elhagyták Walberswicket a templomtornyával és szélmalmával, Aldeburgh-t, és Orfordnesst, majd a Temze széles torkolatában az egyik világítóhajót a másik után. Elmentek a Shipwash mellett, mely ismertetőül egy gömböt viselt az árboca tetején, meg a Long Sand mellett, melynek egy csúcsára állított kocka volt a jele, aztán kicsit megváltoztatták az irányukat, és megközelítették a Kentish Knockot, melyet egy nagy gömb tetején álló kisebbről lehetett felismerni. Oly közel haladtak, hogy integethettek fedélzetén az őrnek, az pedig visszaintegetett nekik. Aztán megint irányt váltottak, és kissé délnyugatnak kormányozták a hajót, a North Foreland melletti Elbow bója felé. Az idő nem volt igazán tiszta, így hosszú ideig nem látták a partot. Amikor aztán előtűntek North Foreland fehér meredek krétafalai meg fölötte a fehér világítótorony, úgy érezték magukat, mintha már rég tengerészek lennének, és hosszú utazás után készülnének ismét kikötésre.

Meglehetősen kellemetlen útjuk volt, de idővel Nancy is és Titty is egyre jobban lett. A többiek nem beszéltek kettejük rosszullétéről. Bár senki másnak nem ártott a tenger, egyikük sem volt biztos benne, hogy legközelebb nem jár-e ő is hasonlóan. A nap folyamán fokozatosan megtanulták, hogyan kell megőrizni egyensúlyukat a kis sóner imbolygó fedélzetén. Rájöttek arra is, hol vannak azok a tárgyak, melyek járkálás közben kapaszkodásra legjobban használhatók. Flint kapitány megszervezte belőlük a vitorlás hajókon szokásos két őrséget is. Ő vezette a bal oldalit, mert a közös teremben ő ült az asztal menetirány szerinti bal oldalán álló karszékben [38]. A vele szemben ülő Peter Duck lett a jobb oldali őrség parancsnoka. John leírta a két névsort, és a másolatát kitűzték a fedélzeti kabinban is:

bal oldali őrség | jobb oldali őrség
Flint kapitány | Mr. Duck
Nancy | John
Peggy | Susan
Titty | Roger

Bár a lista nagyon jól mutatott, Tittyt és Rogert nem akarták igazán megbízni figyeléssel. Nekik csak szükség esetén kellett segíteniük a többieknek. Flint kapitány szerint a két szakácstól sem szabad elvárni, hogy egyszerre főzzenek is, meg szolgálatban is legyenek, ráadásul még az éjjel felében is. Ennek ellenére hasznos volt a beosztás, mert így mindenki pontosan tudhatta, melyik az ő kijelölt helye.

– Hogyhogy? Nem akarunk éjjelre kikötni? – csodálkozott Peggy.

– Minek? – kérdezett vissza Flint kapitány.

– Éjjel is vitorlázunk?

– Miért ne? Szerencsére az éjszaka csodás, ragyogó szelünk van.

A beszélgetés Roger lefekvésének ideje körül folyt, és North Foreland föltűnését jóval későbbre várták. A hajósinas szeretett volna ébren maradni, de Susan és Flint kapitány hajthatatlan volt. Azt azért megígérték, hogy felköltik, ha éjjel szükség lenne a motorra. Tittyt is aludni küldték, de ő nem bánta. Jól bevacsorázott yarmouthi füstölt heringből (délben Nancyhez hasonlóan csupán egy narancsot eszegetett, míg a többiek sült báránybordát ebédeltek), s úgy gondolta, ha azonnal lefekszik, megússza a tengeribetegséget. Sötétedéskor még egy utolsó pillantást vetett a fedélzetre, meg a fekete sónerre, mely egész nap kísérte őket, aztán elhatározta, hogy másnap már jobban lesz. Kabinjukba sietett, és amilyen gyorsan csak tudott, fekhelyére heveredett. Peggy és Susan mosogatás ürügyével kicsit még fennmaradhatott, de amint egy pillantást vetettek a Broadstairst és Ramsgate-et jelző pislákoló fények fürtjeire, soraira, őket is a fedélközbe parancsolták.

– Legszívesebben ágyban látnám az egész legénységet – mondta Flint kapitány –, de több szem többet lát, és a Csatorna legkeskenyebb része felé tartunk, ahol elég nagy a forgalom. Én adom ma éjjel az első őrséget. Mr. Duck és John bölcsen teszi, ha minél előbb annyit alszik, amennyit csak tud, mert éjféltől ők lesznek szolgálatban, amikor én meg Nancy pihenünk. Hogy érzed magad, Nancy?

– Minden rendben – felelte határozottan a Fruska parancsnoka.

– Helyes. Vegyél föl még egy pulóvert, és a maradék időben maradj velem.

A társaság négy tagja azonnal el is tűnt a fedélzetről. John, Susan és Peggy aludni tért, de John előbb kölcsönkérte kormányosától az ébresztőórát, és tíz perccel éjfél előttre beállítva párnája alá rakta. Nancy valami melegebb holmit keresett magának éjszakára.

Peter Duck kicsit korábban, mint kellett, meggyújtotta a helyzetjelző lámpákat. Előrement és meggyőződött róla, hogy egyenletesen, fényesen égnek-e – a zöld a jobb oldalon, a piros a balon –, hogy minden velük találkozó hajó tudhassa, milyen irányban halad a Vadmacska. Aztán ellenőrizte, hogy a fedélzeti kabinból kivetülő lámpafény rendesen megvilágítja-e az iránytűt, és a kormányos jól látja-e a kicsiny ablakon keresztül. Amikor ezzel is elégedett volt, fejét az ajtón kidugva hátrafelé kezdett figyelni, ahogy Titty is tette, vajon még mindig követi-e őket a másik sóner. Elég sok fény látszott arrafelé, nem tudott igazán megbizonyosodni felőle.

– Jobb, ha aludni megy Mr. Duck – figyelmeztette Flint kapitány. – Alig egy-két órája van.

– Igen, igen, uram – felelt az öreg. Fejét visszahúzta, és leheveredett a jobb oldali fekhelyre. Amint feje az összegöngyölt kabátot érte, amit mindig is jobban szeretett, mint a párnát, azonnal könnyed, otthonos, nyugodt horkolásba kezdett.

Nancy visszatért a fedélzetre. Sálat tekert nyaka köré, pulóvere fölé még egy vízhatlan kabátot is vett.

– Halló – mondta, ahogy a kabint megkerülve a kormányhoz igyekezett, és meghallotta az egyenletes horkolást – Mr. Duck elaludt.

– Ez az – mondta Flint kapitány. – Így kell ezt csinálni. Nem kell birkák számolásával vesztegetni az időt, hanem aludni, amint a párnához ér a fejed, aztán tettrekészen ébredni. Ez a matróz-szokás.

– Milyen fény az ott? Olyan furcsán villódzik.

– Ott? – kifogásolta gúnyosan a kérdést Flint kapitány.

– Bal oldalt, távol – javította magát kuncogva Nancy.

– Így már jobb. Az északi Goodwin [39] világítóhajó. Három gyors villanás egymás után, percenként. A Goodwin-zátonyok környékén hajózunk. Gyere, vedd át a kereket, próbáld ki, milyen sötétben, iránytű alapján kormányozni. Délkeleti irány.

– Délkeleti irány – vette át Nancy a kormányt.

– Szabályos – dicsérte meg Flint kapitány, és Nancy, bár nem látta az arcát, tudta, hogy mosolyog. – Figyelj az iránytű lapjára, tartsd pontosan az irányt! Nem lesz időd a tengeribetegségre – hagyta magára a kormánynál unokahúgát, és előrement, hogy meghallgassa a víz sustorgását a hajó orra alatt, a szél zizegését a kötelek között. Azt a boldogságot érezte, amit Peter Duck is érzett, hogy újra tengeren lehet. „Elmenni. Akárhová” – mondta az öreg matróz. Miért is ne? Flint kapitány visszament a kormányhoz.

– És mit szólsz Mr. Duck múlt esti történetéhez?

– Szédületes volt.

– Az – hagyta jóvá nem nagy meggyőződéssel Flint kapitány.

De Nancy nem vette észre kiábrándultságát. Épp elég gondot okozott neki, hogy a kormánykerékkel meg az ablak mögött tálkájában [40] megállás nélkül mozgó iránytűvel törődjön. A tokban a jelzés másodpercekre sem állapodott meg a beosztás ugyanazon pontján. Majd déli, majd meg dél-délnyugati irányt mutatott, és Nancy szorgosan próbálta legjobb képessége szerint a két osztás között tartani. Flint kapitánynak is volt bőven tennivalója a kincsről való ábrándozáson kívül. Gyakran be-benézett a kabinba, hogy az asztalon fekvő térképre jegyezgessen, aztán megint siessen vissza. Amikor kinyitotta a kabinajtót, Peter Duck horkolása mindig erősebben hangzott.

– Valami gigászi robaj – jegyezte meg végül.

– Aligha lesz szükségünk ködkürtre – kajánkodott Nancy –, legalábbis, ha számíthatunk rá, hogy a megfelelő pillanatban elalszik.

A Vadmacska tovább- és továbbsietett a nyári éjszakában. Mintha ő is örült volna, hogy végre kinn van a kikötőből, s mehet kedve szerint, amerre akar. Jobb oldali zöld jelzőfénye halványan esett a szélárnyékos oldalra csapódó habra. A hideg szél bele-belekapott a kormányos sapkája alól kilógó hajába.

– Sose hittem volna, hogy ilyen kis széllel is így röpül – fordult Nancy a mellette álló alakhoz, akit halványan megvilágított az iránytű felől szűrődő fény.

– De nem is kicsi ám ez a szél. Pompásan fúj. Már-már viharosnak is éreznéd, ha ellenkező irányba mennénk, és szembekapnánk.

A Vadmacska mind tovább- és továbbröpült a Downs vizein keresztül. Itt is, ott is fények jelezték a védett helyeken lehorgonyzott hajókat, melyek a dagályt várták, hogy a part mentén észak felé folytathassák útjukat.

A kis sóner most a Gull-csatornának nevezett részen haladt. A Brake világítóhajó horgonyába kapaszkodva imbolygott, ahogy a tenger elvonult alatta, s Flint kapitánynak és Nancynek úgy tűnt, mintha félköröket akarna karcolni az égbe árboca hegyén égő piros fényével. Időnként más fények is fel-feltűntek. A keleti Goodwin világítóhajó a veszélyes homokpad másik oldalát jelezte minden tíz másodpercben egy felvillanással. A déli Goodwin ugyanezt tette percenként kétszer. Ott ragyogtak Deal fényei, s South Foreland lámpáját sem lehetett nem észrevenni. Szünet nélkül, sürgetően villogott jobbra elöl, magasan a sziklapart fölött, minden két és fél másodpercben egyet. Minden világítóhajónak és világítótoronynak megvolt a maga fény-nyelven átadandó üzenete, és Flint kapitány stopperrel figyelve őket oly pontosan megtudta belőle, hogy hol járnak, mintha fényes nappal volna. Ráadásul ott mozgott a tenger eme útjelzőit felhasználó forgalom minden fénye is. A zöld és piros helyzetjelzők fölött az árboc csúcsán ragyogó fehér lámpa gőzhajót jelzett. A vitorlásoknál csak oldalfény világított. Ahogy a Vadmacska közeledett a csatornához, úgy szaporodtak egyre a fények, aszerint, ahogy az Északi-tengert elhagyó vagy éppen arra felé tartó kisebb-nagyobb hajók összetorlódtak. Egy Távol-Keletre tartó óriási óceánjáró siklott ki London felől a Temze torkolatán át dél felé, a Csatorna irányába. Oly sebesen haladt, mintha versenyezne. Rengeteg fényével úgy festett, mint egy elszabadult város.

Időnként Flint kapitány lépett a kormányhoz, hogy Nancy számolhassa a felvillanásokat, figyelhesse a mozgó fényeket. De a Fruska kapitánya úgy érezte, kevésbé kell félnie a tengeribetegségtől, ha a kormányzással törődik.

Éjfélre egyvonalba kerültek South Foreland fényével. Johnnak nyoma sem volt, és csak egy pillanatra kellett csöndben maradniuk, máris hallhatták Peter Duck egyenletes horkolását a fedélzeti kabinból…

– Mit gondolsz Nancy? Itt lenne az ideje, hogy a jobb oldali őrség megjelenjen, de még egy kicsit mehetünk irányváltás nélkül. Ahhoz viszont szükségünk van rájuk, nekik is ránk. Hagyjuk őket aludni, míg túljutunk Forelanden?

– Ördög és pokol! Legszívesebben egész éjjel folytatnám.

– Elég lesz fél óra. De jó megint a kedvenc szavad járását hallani!

A kis ébresztőóra minden tőle telhetőt megtett, de John mélyen aludt. Egy méhről álmodott, mely a füle mellett döngicsélt. Azonban bármilyen fáradt is volt, mikor aludni ment, erősen arra az időpontra gondolt, amikor majd át kell vennie az őrséget. Tudta, hogy éjfélkor föl kell kelnie, és annak ellenére, hogy átaludta az óra csörgését, néhány perc múlva tényleg föl is ébredt. Vajon lejárt az óra csörgője? Benyúlt a párna alá. Az ajtón keresztül a szalonból beszűrődő halvány fény nem volt elég, hogy megnézze, mennyi az idő. Gondolnia kellett volna rá, hogy fekhelye mellé készítse a zseblámpát. Lemászott, óvatosan, hogy fel ne ébressze az alul alvó Rogert, és kióvakodott a szalonba. A lámpa vadul lengett az asztal fölött, de Johnnak csak egy pillantást kellett vetnie a számlapra. Peter Duck biztosan nélküle kezdte az őrséget. Csöndben visszalépett kabinjukba, felkapta az ajtó mögül viaszosvászon kabátját, aminek viselésére már oly nagyon készült, megint kisurrant a szalonba, megkerülte az asztalt, felszaladt a lépcsőn, és majdnem felbukott nagy siettében, ahogy a fedélzeti kabint megkerülte.

– Szörnyen sajnálom, hogy késtem, Mr. Duck – kezdte, még mielőtt észrevette volna, hogy még mindig Nancy és Flint kapitány áll a kormánynál.

– Nem vagy egyedül – vigasztalta Flint kapitány.

– Hallgasd csak! – nevetett Nancy.

John fülelt. Hallotta a víz hangját, a szélét, de a közvetlen közeléből egész más zaj is érkezett. Egyenletes, elégedett, magabiztos horkolás.

– Felébresszem ? – kapcsolt John.

– Már itt az ideje – bólintott Flint kapitány.

John belépett a kabinba, és épp csak egy pillanatnyi habozás után tiszteletteljesen megböködte a jobb oldali fekhelyen fekvő alakot.

A horkolás azonnal megszűnt, Peter Duck egy pillanat alatt ébren volt, felült, fél lábával máris a padlón.

– Azt hiszem, rajtunk a sor – mentegetőzött John.

– Egészen biztos lehet benne – válaszolt az öreg kifelé sietve. Nyakába kerített egy öreg sálat, betűrte viharkalapjába, és vállára dobott egy viaszosvászon kabátot. – Túl sokat voltam szárazon. Nem tartottam órát a Norwich Nyilán. Nem kellett volna aludni hagynia, uram. Mi az irány, Nancy kapitány?

– 11 fok délhez.

– Igenis, 11 fok délhez – felelt Peter Duck.

– Tíz perc múlva irányt váltunk – szólt Flint kapitány. Át kell fordítanunk a vitorlarudakat is.

Pár percig mind a négyen a kormánynál álltak.

– Jól fut a hajócska – pillantott körbe Peter Duck. – Ott van a Varne [41]. Már sejlenek Dover fényei. Gyors kis vitorlás ez.

Közben eljött a fordulás ideje is.

– Ügyeljen a kormányra, John kapitány, míg mi a rudaknál leszünk! – utasította őrtársát Peter Duck.

– Nappal már próbáltad – biztatta Flint kapitány.

– Sötétben kicsit furcsa lesz – bizonytalankodott John.

– Ne izgasson a sötét! Nézd az iránytűt! Tartsd a hajót nyugat-déli irányban még egy vagy két percig!

– Mi lesz az új irány?

– 11 fok délnyugathoz.

– Majdnem végig én kormányoztam – dicsekedett Nancy.

– Tilos a kormánynál szolgálatban levővel beszélgetni! – figyelmeztette Flint kapitány. Gyere velem előre ügyelni az orr- és a tarcsvitorlára.

– Meg sem találom ebben a sötétben – lepődött meg Nancy, de Flint kapitány nem hatódott meg.

– Meg kell tanulnod. Csak gyere! – Aztán az idős matrózhoz fordult: – Amikor gondolja, Mr. Duck.

– Hát akkor, akár most – felelt az.

– Nancy és Flint kapitány eltűnt. John szemét a kompasz parázsló lapján tartotta, de közben figyelt Peter Duckra is, aki a fővitorlánál szorgoskodott. Flint kapitány visszajött hátra, hogy segítsen neki.

– Szélbe! – kiáltotta Peter Duck. John kicsit közelebb vitte a Vadmacskát a szélhez. Hallotta a csigák csikorgását, ahogy a vásznak emelkedtek.

– Fordulj…! Most!

– Délnyugat… – jelentette John hangosan. – 11 fok délnyugathoz… Nyugat-délnyugat…

A vitorlarúd átlendült, erős csikorgással, de egyáltalán nem olyan hevesen, ahogy azt a Fecske kapitánya várta. Miközben újra és újra módosította a hajó irányát, tudta, hogy Flint kapitány és Peter Duck már ismét kiengedte a vásznakat, most pedig rögzíti őket.

– 11 fok délnyugathoz! – hallatszott ismét Peter Duck kiáltása.

– 11 fok délnyugathoz – jött a válasz a kormánytól.

Flint kapitány megint előrerohant, hogy segítsen Nancynak boldogulni az orrvitorlával.

– Igen, ez az – érkezett vissza pár perc múlva. – Maradhat, hacsak a szél nem változik.

– Nem úgy tűnik, mintha akarna – jött Peter Duck is.

– Nancy, szaladj gyorsan lefelé, aludni! – küldte unokahúgát Flint kapitány. – Nagyon jól ment. Most siess, pihenj!

Nancy vidám „jó éjt”-jéből senki sem gondolta volna, hogy napközben még tengeribeteg volt.

– Jó éjt! – búcsúzott tőle Flint kapitány. – Én is ledőlök, Mr. Duck. Négykor ismét átveszem az őrséget – azzal bement a kabinba. A hajó most John és Peter Duck kezében volt, pontosan úgy, mint ahogy az előbb Nancyében és Flint kapitányéban.

Szuroksötét volt, de a csatorna szűkülete fénypontokkal volt telehintve. Peter Duck úgy vette őket számba, mint egy öreg kotlós a csirkéit. Szemlátomást örült látványuknak, olyannyira, hogy bárki azt hihette volna, ő találta ki, hogy ott égjenek.

– Az ott Franciaország. A Gris-Nez-fok. Az meg ott Folkestone. Ott meg Dover fényeit láthatja. Legutóbb, amikor itt hajóztam, ott, a sziklák alatt, keletre a fényektől futott zátonyra a Prusszia, egy ötárbocos német vitorlás.

Peter Duck a sötétben is felismerte maga körül a húsz évvel ezelőtti helyeket. De most valami más is eszébe jutott.

– Flint kapitány nem említette a Viperát?

– Nem – felelte John. – Én is elfelejtettem. Vajon hol lehet?

– Nem hinném, hogy tévedne, ha afelé a hajó felé mutatna.

– Tessék?

– Jobbra hátul. Azok a fények.

John körülnézett. Arra hátrébb a sötétben egymáshoz közel egy vörös és egy zöld fény pislákolt. Ahogy tovább figyelte őket, a vörös fény egyszercsak eltűnt. Csak a zöld látszott. John egy pillantást vetett az iránytűre, és mire visszanézett, a zöld fény már a bal oldalon égett.

– Biztos, hogy vitorlás – magyarázta Peter Duck. – Csak azon töprengek, hogy tényleg a Vipera-e. Az egyik zöld fény pontosan olyan, mint a másik, nem lehet őket megkülönböztetni egymástól, de nekem úgy tűnik, az a hajó minket figyel. Nem határozott céllal halad. Nézze csak! Megint látszik a bal oldali fénye. Könnyen lehet, hogy Black Jake kormányozza. Nos, a kapitány ugyan kijelölte számunkra az utat, és nem a mi dolgunk, hogy azt megváltoztassuk, de aligha ellenezné, hogy meggyőződjünk róla, minket követnek-e, vagy maguk szabják meg maguknak az irányt. Hadd vegyem át egy pillanatra a kormányt!

Elfordította a kereket, és a hajó orra most Folkestone fényei felé nézett.

– Milyen színű fények látszanak?

– A piros is, meg a zöld is.

– Lefele megy a Csatornán, ugyanúgy, mint mi.

– Hát most?

– Eltűnt a zöld.

– Gondoltam – bólintott Peter Duck. – Ő is Folkestone felé fordul, hogy lássa, mit akarunk ott.

Megint tekert egyet a kormányon, és a Vadmacska ismét az előbbi irányba haladt. – Majd mindjárt megint látszik mind a két lámpája, ahogy ő is fordul – folytatta. Közben már meg is jelent a piros mellett a zöld, majd eltűnt a piros. Az idegen hajó szemmel láthatólag ismét az óceán felé vitorlázott.

– Egész biztos, hogy a Vipera az. Világos, mint a nap.

– De miért? – hitetlenkedett John.

– Azt hiszi, a Tarisznyarák-szigetre viszem magukat – magyarázta Peter Duck. – Ezért csinálja. A kapitány jobban tette volna, ha Lowestoftban hagy. Ezért a hajóért most mi vagyunk a felelősek – váltott témát hirtelen. – Ügyelnünk kell az irányra, figyelni és észlelni a fényjelzéseket, amint megjelenésük várható. Mit gondol például, mi az a fény ott, jobbra elöl? Olyan sebesen pislog, mintha valamiért sietne.

– Nem tudom.

– Dungeness [42]. Nappal láthatnánk is fekete tornyát. Szabályos gyertyatartó, fehér övvel a derekán, fehér lámpa és fehér erkély a tetején. Kitűnő jel bármely irányból. Nappal látható lenne a Lloyds jelzőállomás meg a vörös épület is, ahonnan a ködjelzést adják, meg a magaslat széle felé a kisebb torony is, amelyik az alsó fényt adja. Nem egy ember vitte hajóját a sekély vízre, mert nem ismerte Dungenesst, és egy beljebb álló víztorony fényét nézte a felső jelzőfénynek. Arrébb ott van a Fairlight templom. Biztató jel a szegény, fáradt tengerészeknek, akik sózott hústól szikkadt gyomorral jönnek felfelé. Egyszer, régebben is, amikor erre hajóztunk, tudtam, hogy ez meg a Beachy Head [43] lesz az első, amit a szárazföldből megpillantunk, de aztán egyáltalán nem láttuk őket, csak a ködkürtök bőgése hallatszott. Vakon tapogatóztunk fölfelé, a tenger fenekére kívánva az összes gőzhajót.

Roger természetesen tovább folytatta volna a kérdezősködést Black Jake-ről meg a Viperáról, de John megértette, hogy Peter Duck most nem akar tovább beszélgetni róluk, ezért aztán nem is érdeklődött tovább, bár olykor-olykor hátrapillantott válla fölött, balra hátra, a tőlük nem is olyan messze világító zöld fényre, melynek gazdája pontosan követi minden irányváltásukat. Az a másik hajó, akárkié is volt, nem növelte lemaradását: követte a Vadmacskát a Csatornán lefelé. John azon gondolkozott, vajon Black Jake áll-e a kormánynál, és a kikötőben kihalászott vörös hajú fiú figyeli-e a hajójukat, úgy, ahogy ő is figyeli a sötétben a Vipera jobb oldali lámpáját. Ha ugyan a Vipera az a hajó. Mindegy, reggel majd kiderül. John inkább a helyes irányra figyelt. Most jobb volt, mint azon az emlékezetes éjszakán, amit a tavon töltöttek, amikor a sötétben semmi fény sem látszott, és a Fecskét majdnem zátonyra futtatta. [44]

Aztán bágyadt világosság kezdett emelkedni a keleti égbolton. Északon John ismét látta a tenger és a szárazföld határát. A víz feketesége sötétszürkévé fakult, de a tengerből még csak a fehér tajték látszott. A hosszú fehér habfodrok tűntek fel először, még mielőtt az őket hordozó hullámok alakja kivehető lett volna. Hátrább, bal felé még mindig látszott a zöld helyzetjelző, de már kivehető volt a hajó is, amin égett – egy fekete sóner, amely a pirkadat előtti félhomályban árnyékként himbálódzott lefelé a csatornán, mintegy fél mérfölddel mögöttük.

Flint kapitány ásítva, szemét dörgölve jött elő a fedélzeti kabinból, öreg kalappal a fején, szélkabátját gombolva nyakánál a sálja fölött. Hajnali négy óra volt.

– Dungeness előtt vagyunk, Uram – jelentette Peter Duck.

– Jól tartja magát a szél – nézett körbe az égen Flint kapitány, mígnem ő is fölfedezte a másik vitorlás sötét alakját.

– Az a hajó az – állapította meg. – De hol a csúcsvitorlája?

– Nem akar elhagyni – magyarázta Peter Duck. – Bevonta az éjjel.

– Tehát biztos benne, hogy a régi szomszédunk az!

– Egészen biztos.

– 11 fok délnyugathoz – közölte az irányt John, amint Flint kapitány átvette tőle a kormányt.

– 11 fok délnyugathoz – ismételte Flint kapitány. – Most eredj le, s aludj, amennyit csak tudsz!

– Ébresszem Nancyt?

– Ne. Elég világos van már. Megleszek nélküle.

– Jó éjt! Bár igazából inkább reggel van már.

– Találkozunk reggelinél. Maga is pihenjen, Mr. Duck. Velem minden rendben. Átveszem az őrséget, a magáé lejárt.

John megkerülte a kabint, és elindult a lépcsőn. Ha valaki felébredt volna, és látja lefelé jönni, csodálkozott volna, miért mosolyog magában olyan szélesen, boldogan. Nagyon örült. Épp most ért véget első éjjeli őrsége a tengeren, és az idő nagyobb részét a kormánynál töltötte. Most már nemcsak Nancy az egyetlen, aki kormányozhatott.

Belépett a kabinjukba. A szalonból beszűrődő fény az alsó ágyon mélyen alvó Rogerre esett. John majdnem felnevetett a boldogságtól. Ezúttal kibújt ruhájából, és bele a pizsamájába, mielőtt felmászott volna a fekhelyére. Az most a másik oldal felé lejtett. Egy-két percig még ébren feküdt. Itt lenn, közvetlen közelről másképp hallatszott a palánk másik felén, a hajó oldalán elsikló víz zaja. Egészen másképp. Fönt egyre világosabb és világosabb lett. Elmúlt az éjszaka. John arcát párnájába fúrva elaludt.

Beachy Headtől a Wight-szigetig

A fedélközben megint mindenki későig aludt, és amikor felébredve pizsamájukban a fedélzetre rohantak, már újra Peter Duck volt a kormánynál. Flint kapitány kicsit álmosnak tűnt, ahogy reggelijére várva élvezettel pipázott a kabin tetején, és lábát lóbálva egy fekete sónert figyelt, melynek amúgy szürke vásznai most szinte fehéren virítottak a napsütésben. A hajó hátul látszott, a bal oldalon, pontosan ott, ahol John kereste, amikor kibújt a fedélzeti nyíláson.

– Még mindig ott van – állapította meg.

– A Vipera az – fűzte hozzá Titty.

– Talán versenyezni akar – reménykedett Nancy.

– Lehagyhatna, ha akarna – ábrándította ki Peter Duck. – Több vitorlája van fenn.

– Előbb reggelizzünk meg – vágta el a disputát Flint kapitány –, aztán felhúzzuk a csúcsvitorlákat, és meglátjuk, mit csinál. Vajon a kormányosaink hogyan néznek egymás szemébe? Hagyják, hogy a szegény, meleg ételre sóvárgó tengerészek itt éhezzenek.

– Jaj, bocsánat – kapott észbe Susan. – Gyere Peggy! Tegnap este áztattam be zabkásának valót. Előkotornál két doboz sűrített tejet?! Előbb megfőzünk nekik néhány tojást, majd aztán öltözünk át. Te meg röpülj Titty, válts ruhát!

– Közben John és Roger megmosakodhat – hozta mozgásba a társaságot Flint kapitány. – Ott lóg a kötélen a vászonvödör.

– Előbb lemegyek, és kiengedem Gibbert – jutott eszébe Rogernek a majma. – Egyúttal hozom a törölközőket is.

– Hozd az első lejáróhoz! – szólt utána John. – Milyen világítótorony az ott mindjárt a szikla alatt?

– Beachy Head. Szépen haladunk. Nem is kaphatnánk jobb szögből a szelet.

Néhány perc múlva kinyílt az első búvónyílás, és Gibber kukucskált ki rajta. Először kicsit didergett, de aztán rájött, hogy nem is olyan rossz a helyzet, feltelepedett a csörlőre, és mulatságos grimaszokat vágott a szélben. Roger a fedélzetre tette a törölközőket, aztán ő is kimászott, és Johnnal együtt levetkőzött. Hogy ruháik szárazon maradjanak, a hajó belsejébe szórták őket, és a nyílást becsukták. A Fecske kapitánya a szélárnyékos oldalra ment, a kötél végén levő vászonvödröt előrelendítette, aztán amikor az már kicsit elmaradt a sóner mellett, felhúzta. Eleinte alig-alig volt benne víz, aztán túl hosszan várt, és a teli edény majd a karját rántotta ki, de végül többé-kevésbé megtanulta a trükköt. Rogerrel felváltva locsolták egymást. Gibber az első zuhanyra fölpattant a csörlőről, az előárbochoz rohant, felszaladt a vitorlát tartó fakarikákon egész a gaff fölé a keresztrúdig, és onnan visszafordulva visítozott dühösen lefelé, miközben mélyen alatta a két fiú egymásra zúdítgatta a vizet.

A hideg víz, a fényes napsütés, a világos zöld és fehér Beachy Head láttán John alig hitte mindazt, ami az elmúlt éjszaka még egész valószerűnek tűnt. Aznap reggel az a fekete sóner sem különbözött a többitől. Persze, a Vipera volt. Semmi kétség. De a napsütés meg a hideg víz szinte hihetetlenné tette, hogy nem a puszta véletlen hozta erre lefelé a Csatornán, a Vadmacska közvetlen közelébe. Mindazonáltal elég gyors egymásutánban indultak Lowestoftból.

Később, amikor már Rogerrel együtt felöltöztek, megmosták a fogukat is (Susan külön kiszólt a konyhából, hogy a hajósinast figyelmeztesse), s ismét a fedélzetre mászva már ott találták a reggelit kiéhezetten váró Tittyt és Nancyt, John elmesélte a Fruska kapitányának, mi történt, amíg Peter Duckkal őrségben volt. Úgy tűnt, Nancy elég valódinak tartja a dolgot.

– Valami disznóságot tervez azok után, hogy akkorát fürdött a kikötőben – mondta.

– Biztosan igazi kalóz – szólt közbe Titty is. – Gonosz. Nem úgy, mint Flint kapitány. A fülbevalója is mutatja.

Mindannyian a kötelekbe kapaszkodva figyelték a hullámok fölött a mozdulataikat oly hűségesen utánzó fekete sónert.

– Megint kíváncsi a rákokra – fűzte hozzá Roger is a magáét.

– Peter Duck is ettől tart – bólintott Nancy.

Beszélgetés közben hátrafelé nézelődtek, amerre a kabin tetején üldögélő, lábát lógató Flint kapitány széles háta látszott.

Mögöttük hirtelen megszólalt a harang. Peggy jelzett. Már Susan is ruhát vett pizsamája helyett; éppen egy gőzölgő zabkásával teli edénnyel tűnt el a lépcsőn.

– Mikor öltöztetek fel? Hisz még mosdani sem volt időtök – hüledezett Nancy.

– Egymást váltottuk. Előbb én kavartam, és Susan ment le, aztán cseréltünk.

– Sose örültem ennyire harangszónak – sóhajtotta Flint kapitány. Lecsúszott a tetőről, és az egész társaságot terelte lefelé reggelizni. – Most iparkodjunk, hadd fejezzem be gyorsan, hogy Peter Duck is lejöhessen. Titty, addig is vigyél fel neki egy bögre kávét.

A napsütéstől, a hideg víztől John pár percig szinte kételkedett, vajon tényleg látta-e tegnap este mozogni azokat a fényeket, ahogy a Vipera pontosan követte irányváltásaikat. De most, reggeli után valami olyasmi történt, ami mindnyájuk számára nyilvánvalóvá tette, hogy Black Jake minden mozdulatukat figyeli.

A hajó most nyugatra haladt az Owers világítóhajó felé. Flint kapitány Johnra és Nancyra bízta a kormányt, és Peter Duckkal előhozta, majd elkezdte felhúzni a csúcsvitorlát, miközben Roger néhány szem dióval elcsalogatta az útból Gibbert. Az újabb vásznak jelentősen megnövelték a hajó sebességét, és a Vipera kezdett lemaradni.

No, most eldől – jött hátra Flint kapitány az öreg matrózzal, és felvette a messzelátót.

– Látja, mi történik az előárbocon? – szólalt meg abban a pillanatban Peter Duck is.

Laza vászon kúszott fel a fekete sóner árbocának csúcsára, kibomlott, és betöltötte a csúcs és a gaff közti helyet. A Vipera nem távolodott tovább.

– Akár faképnél is hagyhatna minket, ha Black Jake a másik csúcsvitorlát is felvonná – mormolta Peter Duck, azt figyelve, húznak-e fel valamit a fővitorla fölé is. – De mást forgat a fejében.

– Nagyon különös – csóválta fejét Flint kapitány.

– Lesz még különösebb is – figyelmeztette Peter Duck.

– Nos, a tenger szabad mindenkinek, és ha a fickóknak nincs jobb időtöltése, mint utánunk lefelé hajózni a Csatornán, hát minket nem zavarnak.

– Fognak, előbb vagy utóbb – jegyezte meg Peter Duck.

– Majd meg is bánják!

A Vadmacska fedélzetén mindenki egész nap a Viperát figyelte, azon tűnődve, mi lehet Black Jake szándéka, mit remél, hogy így követi őket. Előző nap, mikor Lowestoftból elindultak és a Downson jöttek keresztül, a Vipera csak kicsit volt közelebb, mint a többi, abba az irányba tartó hajó. Meg aztán végre a tengeren voltak. Elkezdődött az utazás. Egyikük sem tudott egyszerre mindenre figyelni. Aznap épp elég volt megtanulniuk járni a megdőlt fedélzeten, figyelni a lassan változó partot, a bójákat, a világítóhajókat meg a forgalmat. Black Jake valahogy Lowestofthoz tartozott, amit maguk mögött hagytak. Alig gondoltak hát arra a sötét figurára. Peter Duck meséje remek történet volt ugyan, de – bár magyarázatot adott Black Jake otromba kíváncsiskodására – a múlt ködéből eredt. Csak ma kezdtek rájönni, hogy talán még nincs is vége, és ebben a pillanatban Black Jake is, Peter Duck is, a Vipera is, a Vadmacska is, sőt még ők maguk is résztvevői az eseményeknek. Gyönyörű napjuk volt, a hajó szinte röpült, a hullámok tetején fehérlett a tajték, a szárazföld felől egyenletesen fújt az északkeleti szél. Északi irányban mindig látszott a part, rajta a vízvevő helyek, Shoreham, Worthing, Littlehampton, Bognor, előttük a Downs déli részének zöld vize. De a Fecskék meg a Fruskák keveset láttak mindebből. Lassan belerázódtak a vitorláshajók fedélzetén folyó életbe – már a vacsorát is rendes időben fogyasztották el –, de amikor épp nem főztek, kormányoztak vagy nem a fedélzetet súrolták, meg nem a köteleket mutogatták, egymásnak bizonyítva, hogy nem felejtették el a nevüket, akkor mindig a Viperát figyelték. Közben Black Jake a Tarisznyarák-szigetre tett utazása járt az eszükben, meg dühös képe, amikor a papagáj mit sem sejtve dönteni kezdte összes tudományát a kincsekről, és szorgosan emlegette a „nyolcforintost”, pont úgy ahogy Nancy oly hosszasan tanítgatta neki. De azon is eltöprengtek, milyen élete is lehet valójában a vörös hajú Billnek, és tényleg belelökték-e a vízbe, vagy véletlenül esett-e bele, mielőtt kihalászták őt.

De estefelé, a tea után, amikor elhagyták az Owers világítóhajót, és már a Nab torony felé haladtak, megint történt valami, ami ismét megváltoztatta elképzeléseiket. Black Jake felhúzatta a csúcsvitorlát a fővitorla fölé is, s a Vipera egyszeriben egyvonalba került a Vadmacskával, sőt kezdte lehagyni.

– Úgy megnyeri, mint a pinty – hüledezett Roger. – Nem kellene beindítani a motort?

– Hívjátok csak ide Mr. Duckot – szólt némi töprengés után Flint kapitány.

Az öreg matróz éppen aludt, de a hívásra szinte azonnal kilépett a kabinból, és – ahogy eddig is – hátrapillantva keresni kezdte mögöttük a fekete sónert.

– Megelőzött – mutatott előre Flint kapitány. – Mi a véleménye róla?

– Teljes vitorlázattal? Mindkét csúcsvitorlával? – gondolkodott hangosan az öreg. – Black Jake nem tesz semmit, ha nincs rá jó oka. Mi készül? – Körbejáratta tekintetét az égen, és beleszimatolt a szélbe. Aztán megint megnézte a már messze előttük járó fekete hajót.

– Alighanem kívül akar elhaladni a Wight sziget mellett – nézte a Vipera irányát Flint kapitány.

– Mivel ennyire délen vagyunk, talán arra számít, mi is azt tervezzük.

– De teljes vitorlázattal?

– Úgy tűnik, mintha félne, hogy eláll a szél, és több vitorlával próbálna a vele szemben, kelet felé mozgó apály idejére védett horgonyzóhelyet keresni.

– Nem lehet, hogy feladta a velünk való játszadozást?

– Az az ember nem játszik. Még nem látták az igazi arcát.

– Mindegy – fejezte be a találgatást Flint kapitány. – Egy dologban mindenképp félrevezetjük. Tartjuk ezt az irányt, hadd gondolja, hogy mi is kívül hagyjuk el a Wight szigetet. Aztán majd Bembridge Spitnél északnak kanyarodunk. Vissza kell fordulnia, ha nem akar minket elveszíteni. Jó út még odáig, aztán ha tényleg úgy látjuk, hogy eláll a szél, de mégis eljutunk Cowesig [45] mielőtt az apály hátráltatni kezdene, hát senkinek sem fog megártani egy horgonyon töltött nyugodt éjszaka.

– Szerintem egy hétig is kitart, de mással nem tudom magyarázni a Vipera nagy sietségét. Az igazi okot persze csak Black Jake mondhatná meg.

Valóban úgy tűnt, hogy a szél tovább élénkül. Kicsit északibbra fordult, és szinte röpítette a Vadmacskát a szélárnyékos oldalon porzó habokon keresztül. A Vipera a vitorláit érő nyomástól megdőlt, mint egy jacht [46], és úgy száguldott a menedéket nyújtó sziget felé. Amikor Flint kapitány meg Peter Duck átváltották a vitorlákat, és a Vadmacska a sziget északi oldala felé vette az irányt, a Vipera teljes vitorlázattal haladva már eltűnt a Bembridge-csúcs mögött.

– Egész mulatságos nélküle – állapította meg Peggy.

– Kíváncsi vagyok, a vörös is ilyen mulatságosnak tartja-e minélkülünk – jutott Titty eszébe a másik hajó inasa.

– Black Jake-kel hajózva nem sok dolgot tarthat kellemesnek – jegyezte meg Peter Duck, majd a Warner világítóhajót, Spitheadet, az erődöket és Portsmouthot kezdte mutogatni. Később – csak, hogy történjék valami –, Flint kapitány felhúzta a zászlót a főárboc csúcsára, és hagyta, hogy Nancy jelezzen vele, épp akkor, amikor egy cirkáló sietett el mellettük. Bár szokás szerint ilyen-olyan fontos dolog miatt rohant, tatján egy pillanatra leereszkedett, majd ismét a magasba emelkedett a lobogó. Egy óceánjáró azonban, amely szintén arra járt, valahogy nem vette észre a Vadmacska üdvözletét. – Ezek ilyen büszke fajták – csóválta fejét az öreg matróz.

Amint a Vipera eltűnt a látóhatárról, megint szinte hihetetlennek látszott, hogy Lowestofttól idáig őket követte. A nyári este azonnal olyanná vált, mint a többi. Élvezték első vitorlásútjukat a híres vizeken. Már eltűnt Ryde, Cowes felé jártak, s Susan és Peggy gondolatai egyre inkább a vacsoráztatás körül kezdtek forogni, amikor az árbocszalag meg a főárboc csúcsára felhúzott lobogó vidám csapkodása gyorsan alábbhagyott, a vitorlák lazán lógtak, a Vadmacska pedig kezdte elveszíteni sebességét.

Bár a szél szinte azonnal megint feltámadt, maga a tudat, hogy Black Jake gondolt az elültére és ereje tényleg csökkent, ismét valódivá tette üldöztetésük érzetét. Vajon milyen horgonyzóhely járhatott Black Jake eszében, mikor annyira sietni kezdett? A Vadmacska még mindig gyorsan haladt a vízen, de a part egyre lassabban mozgott mellettük. Tudták, hogy az apály visszafogja őket, és a szél már nem sokáig lesz elég erős. A kicsi zöld sóner lassuló mozgással lavírozott az ott horgonyzó rengeteg jacht között.

– A tarcsvitorlát eloldani! Le az orrvitorlákkal!

A Vadmacska nem küzdött tovább a sodrással.

– Jobb oldali horgonyt le!

John és Nancy egymásra vigyorgott ahogy a horgony a vízbe csobbant. Mindkettőnek egyszerre jutott eszébe Black Jake megfürösztése.

– Hagyja 15 ölnyire, Mr. Duck!

A fedélzeten szorgalmasan folyt a vitorlák bevonása.

– Nem kell rájuk a burok – hallatszott Flint kapitány utasítása.

– Reggelre megint megjön a szél – magyarázta Peter Duck.

Így aztán – ha nem is szándékosan – a Vadmacska horgonyt vetett Cowesnál, azonban készen arra, hogy azonnal vitorlát bontson, ha feltámad a szél. A legénység tagjai egymásra néztek. A hajó oldalánál még mindig folyamatosan áramlott a víz, de ezt már csak az apály okozta. Nem messze Cowes házai látszottak, meg fogadók, kocsmák a tenger fölé nyúló kertekkel, a lovaslaktanya szürke épülete, a domboldal nyaralói, a lehorgonyzott jachtok és a part között sürgő-forgó evezősök és motorcsónakok. A Vadmacska most először pihent meg, amióta Lowestoftot elhagyták. Álltak a házak – a Vadmacska nem mozgott mellettük. John, Nancy és Titty egymásra néztek. Mindnyájan ugyanazt érezték. Most mintha valami hiányoznék a hajóból.

A Peter Duckkal a vitorláknál szorgoskodó Flint kapitány gondolatai még mindig a Vipera körül forogtak. – Majdnem jobban szeretném, ha látótávolságban lennének, Mr. Duck – hallotta Nancy. – Rágondolni is rossz, hogy ismét ásni indulnak a maga szigetére.

Kisvártatva Susan és Peggy megkongatta a konyha harangját. De szinte ugyanabban a pillanatban evezők zaja hallatszott a közelből, és egy hang rikoltott a vízről: – Partra száll valaki?

– Hogy? Alighanem leszünk páran – pattant fel Flint kapitány. – Ki kér fagyit?

– Kész a vacsora – figyelmeztetett Susan.

– Tegyük el későbbre – javasolta Peggy. – Úgyis hideget eszünk.

– Finom meleg lesz az a jeges fagyi után – ábrándozott Roger.

– Én mindenképp megyek – mondta Flint kapitány. – Mindenki jöhet, aki akar. Maga is jön Mr. Duck?

– Túl öreg vagyok már az ilyesmihez – felelte az öreg. – Meg nem is igen vágyom most a partra. Inkább a hajón maradok.

– Mi sem leszünk el soká. Iparkodjatok! Mikor zárnak itt a boltok? Hogy? Mostanában? Akkor ugrás! Jó úgy, ahogy vagytok.

Átdobta a hágcsót a korláton, és Peter Duck kivételével mindenki a part felé tartó csónakba zsúfolódott. Peter Duck a nagy viharlámpával foglalatoskodott. Meggyújtotta, és elkezdte felhúzni az előárbocra. Közben az evezős már eltávolodott a partraszállókkal, akik visszanézve láthatták, amint a fehér jelzőfény lassan felfelé kúszott. Peter Duck előkészítette a hajót az éjszakára.

Ahogy Flint kapitány tartott tőle, már majdnem minden bolt zárva volt, de azért egy cukrászdát még nyitva találtak. Ablakában egy tábla kiárusítást hirdetett csokoládé és vanília fagylaltból.

Flint kapitány mindenkinek rendelt egy-egy adagot, megbízta a tulajdonost, hogy tartsa jól a legénységet, és a városban elintézendő dologra hivatkozva kiviharzott a boltból. Fél órával később jelent meg ismét, kimelegedve és elkeseredve, éppen mikor a többiek a harmadik adaghoz láttak.

– Sehol a városban nincs nyitva egyetlen vaskereskedés sem.

– Mire lenne szüksége? – kérdezte a boltos.

– Ásóra – felelte Flint kapitány legénysége teljes megrökönyödésére.

– Ilyenkor már sehol sem kap, s nem hiszem, hogy az enyéim megfelelnének.

A mennyezet alatt egy csomó játék volt felakasztva, amilyet a tengerparti városok édességboltjaiban gyakran árulnak. Modellhajók – amint azt Roger megállapította – tisztességes mennyiségű ólommal a kíljükön [47], vödrök „Cowesi emlék” felirattal, színes gumilabdák hálószatyorban. A tulajdonos behajtotta az ajtót, hogy elérje a mögötte lógó holmikat, és leakasztott egy bádogból készült, lakkozott fanyelű játéklapátot.

– Ez megfelelne, uram?

Flint kapitány hüvelykujjával kipróbálta az élét.

– Homokban ásni megfelel – mondta.

– Arra készült – felelte a boltos.

– Több a semminél. Mennyi van belőle?

– Csak ez a kettő – emelt le egy másikat a boltos az ajtó mögül. – A jövő hétre várunk új szállítmányt, ha fel tud hívni.

– Megveszem ezt a kettőt.

– Vödröt kér hozzá?

– Mit? Vödröt? Nem, köszönöm.

Az eladó összekötötte a két lapátot, papírba csavarta, és egy csomó spárgával tökéletes csomagot formált belőlük.

Közben a legénység is befejezte a fagylaltját. – Nem, köszönjük, nem kérünk többet.

– Mire kellenek neked azok az ásók? – kérdezte Roger, mikor kifizették a fagylaltot, és kitódultak az utcára.

– Nem volt egyetlen ásó sem a hajón. Csak most vettem észre. Nevetséges. És még azt hittem, mindennel el vagyunk látva – lépett az út közepére Flint kapitány a csomaggal.

– Nem valami jók – fitymálta a lapátokat Roger, amikor a csónakba szálltak, hogy visszaevezzenek a hajóhoz.

– Tudom – felelte Flint kapitány –, remélem a fagyi jobb volt.

– Kiváló – felelte Roger –, és a poharak üvege fele olyan vastag sem volt, mint másutt.

Flint kapitány izgatott

– Jim bácsi megint kifogta – állapította meg nagybátyjára pillantva Nancy. A Fruska kapitánya az előfedélzeten ült a horgonycsörlőn, és a mozdulatlan, sima vízen tükröződő jachtokat figyelte. A Vadmacska legénysége jót pihent az éjszaka a fedélközben, bár Flint kapitány és Peter Duck még akkor is javában beszélgetett a fedélzeti kabinban, amikor már utolsó hajósuk is mélyen elaludt. De most már túl voltak a korai reggelin. Roger az előfedélzet lejárónyílásának szélén ült, és Gibberrel játszott. Titty éppen a papagáj kalitkáját húzta fel az előárboc merevítőjére, oda, ahol egész éjszaka a jelzőfény lógott. Peggy és Susan krumplit hámozott, John a palánkon kihajolva nézte a vízen horgonyzó bárkákat, amelyek mozdulatlan összevisszaságban várták, mikor mutathatják megint, hogy az árapály nyugatnak fordul.

– Miért? – kérdezte Peggy.

– Csak nézz rá! – intett nagybátyja felé Nancy. – Pontosan olyan, mint amikor legutóbb a malájokhoz készült. Vagy Jávára? Nem emlékszel, hogyan rohangált fel-alá az úszóház fedélzetén? Mehetnékje van. Ez annak a jele.

Mindnyájan előrenéztek, ahol Peter Duck egy kis vászonasztalnál ült, amit a fedélzeti kabinból hozott ki. Szorgosan fényesítette a helyzetjelzőket meg a nagy lámpást, aminek éjjel az árboc csúcsán van a helye, de most ott állt az öreg matróz mögött a fedélzeten. Fürgén, de sietség nélkül dolgozott, elégedetten élvezve pipáját meg a napfényt. Flint kapitány föl-alá járkált a fedélzeten a kormány és az árboc között, s az elégett gyufát a tengerbe szórva újra és újra pipára gyújtott. Szemmel láthatólag azt se tudta, süt-e a nap vagy sem. Hirtelen megállt, mintha elhatározásra jutott volna, de aztán megrázta fejét, és tovább csörtetett, egyik kezében a pipájával, másikban a doboz gyufával.

– Pont így nézett ki, mielőtt Dél-Amerikába akart menni – szólalt meg ismét Nancy.

– Szörnyű módon hasonlít az igazi Flint kapitányra – nézte Titty is.

– Úgy is érzi magát. Mindjárt kirobban, és elindul valahová, hogy tegyen valamit.

– Hogy megmutassa, még nem hagyott fel a kalózkodással?

– Valahogy úgy. Amikor túlságosan érzi, hogy már csak nyugdíjas tengeri rabló, megpróbál kitörni.

– Egy ilyen hajóval megtehetné – mondta Titty. – Mr. Duck is így mondta.

– Az ő története kavarta fel ennyire. Meg aztán, hogy Black Jake ismét elindult kincset keresni. Tudom, mire gondolt, amikor azokat a lapátokat vette tegnap este.

– Figyeljetek csak – szólalt meg John. – Járt valamelyikőtök ma reggel a kabinban? Észrevettétek a térképet az asztalon?

– A Csatorna térképe – vont vállat Nancy.

– Nem – felelte John. – A Karib-tengeré.

– Phüü! – hűlt el Nancy. – Rájöhettem volna.

Flint kapitány előrejött, és csatlakozott hozzájuk. Átnézett a hajó orra fölött az egyenesre feszült horgonylánc irányába. Aztán odébbcsúsztatta az egyik csörlőrudat, mely a palánkon a tartóján feküdt, és megszemlélte a főárboc kötélzetét. – Szép Polly – szólította meg a papagájt, de hirtelen sarkon fordult, amikor az egy messzehangzó „nyolcforintos” rikoltással válaszolt. Egy-két percig mozdulatlanul bámult a két vödörre, amelyik Peggy és Susan között állt, az egyik félig telve krumplihéjjal, a másikban kevés víz alatt a nagy, fényes fehér gumók. Aztán – vagy századszor aznap reggel – megint meggyújtott egy gyufát, és mozdulatát félbehagyva a pipájára meredt. Közben gondolatai egész máshol jártak, úgyhogy a láng a körmére égett. Sietve a tengerbe dobta.

– Köpd ki, Jim bácsi! – biztatta Nancy a lehető legkedvesebb modorában. – Mindenki figyel.

– Pont mint Flint kapitány, a hajóján – mondta Titty.

– Árbocok és orrvitorlák! – kiáltott Nancy. – Akkor mit hímez-hámoz?!

Flint kapitány hátrapillantott. Peter Duck épp a két nagy, réz oldaljelző lámpát hasonlította össze, és egy utolsó simítást adott annak, amelyik szerinte jobban rászorult a fényezésre. Flint kapitány elszánta magát, és beszélni kezdett.

– Peter Duck történetéről van szó. Mindannyian hallottátok. Nos, mit szóltok hozzá?

John és Nancy egymásra nézett, de semmit sem szólt.

– Kiváló történet – mondta Titty. – Különösen a rákokról szóló része.

– Hátha tényleg akkorák azok a rákok – morfondírozott Roger. – Láttatok már valaha akkora rákokat?

– Én nem pont azokra gondoltam – csóválta a fejét Flint kapitány. – A kincsre. Mr. Duck látta, ahogy elásták. Emlékeztek? Látta! Ez egy. Mérföldekkel jobb, mint a többi régi történet, ami csontokkal és vörös jelekkel telerajzolt térképekről szól, amit egy matróz egy másiktól kapott, aki a dédnagybátyjától örökölte, aki az öregapját belevaló fickónak képzelte el, valahova Közép-Amerikába. Mr. Duck látta, ahogy a kincset elásták. Ez az első pont.

– Nem mondta, hogy kincsről van szó – figyelmeztette Susan. – Szerintem nem tudja, mi volt az. Akármi is lehet.

– Ezen már sokat gondolkoztam – felelte Flint kapitány. – Arrafelé akkora a hőség, hogy még soha senki sem tett meg fél mérföldet sem, hogy elásson valamit, hacsak nem tartotta arra érdemesnek, mikor magával hurcolta. Nem. Ezért hát kincsről van szó. És Mr. Duck látta, hogy elásták. Ez egy. Nos, a két csirkefogó, aki elrejtette, megfulladt. Nincs konkurencia [48]. Nem volt idejük másnak elfecsegni. A kincs még mindig ott van. Ez oly biztos, mintha Mr. Duck ásta volna el. Tudjuk, hogy oda rejtették. Ez az első pont. És tudjuk, hogy Mr. Duckon kívül más nem tud róla. Ez a második pont. Biztosabb, mint bármi, ami az ember ölébe hullhat. Biztos, mint Euklidész [49] állításai. Ha két dolog egyenlő egy harmadikkal, akkor egymással is egyenlőek. Q.E.D [50].

– És mi van Black Jake-kel? – kérdezte Nancy.

– Tudja, hol van a sziget, mert ellopta azt a darab papírt, amit Mr. Duck egy öreg kabát zsebébe varrt – magyarázta Peggy.

– Pontosan – folytatta Flint kapitány. Black Jake a harmadik. Tudja, hol a sziget, de nem tudja, hova ásták a holmit. Olyan ember, aki elhajózott érte a Tarisznyarák-szigetre, de nem találta meg, mert Mr. Duck nem mondta el, hol ásson. Aztán visszajött, és még mindig azt hiszi, megéri visszamennie, hogy újra próbálkozzon. Félőrült, mert Mr. Duck velünk hajózik, és elárulhatja, hová van temetve az a csomag. Black Jake a harmadik pont. Látta a szigetet, és most mohóbb, mint valaha.

– Még megtalálhatja – jegyezte meg John.

– Mr. Duck segítsége nélkül nem – állította Flint kapitány.

– Ide figyelj, Jim bácsi! – türelmetlenkedett Nancy. – Mit akarsz tulajdonképpen?

– Nos, nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy szinte bűn otthagyni. Annyira biztos. Egész életemben kincsekre vadásztam, de még soha sem volt ilyen biztos esélyem. Bevallom, ki szeretném ásni. Legalább most az egyszer.

– Hát, igazából még soha sem sikerült neki – nézett sóhajtva Nancy a többiekre.

– Kár lenne nem megpróbálnunk – foglalta össze Flint kapitány – egy ilyen jól felszerelt, mindennel ellátott hajóval… Ráadásul itt van Mr. Duck is, személyesen.

– De Mr. Duck soha többé nem akar visszamenni a Tarisznyarák-szigetre – vetette ellen Titty.

– Tudom – sóhajtott boldogtalanul Flint kapitány –, de még meggondolhatja magát.

– Nem akarja, hogy Black Jake megkaparintsa, bármi is az – csóválta fejét Nancy.

– Pont ebben reménykedem.

– A Vipera már biztos elindult – nyüzsgött a hajósinas. – Használnunk kéne a motort is.

– Mr. Duck szerint ránk les.

– Menjünk mindenképpen – erősködött Titty matróz.

– Igen, menjünk – egyezett bele Susan is. – Majd ha már kicsivel több gyakorlatunk lesz. Talán jövőre. Az ilyesmit alaposan meg kell tervezni.

– Azt hiszem, igazad van – adott neki igazat ismét elszomorodva Flint kapitány, aki Susan első szavaira már-már kezdett felvidulni. – És akárhogy is, Mr. Duck kincséről van szó, és igazából nem érdeklődhetünk utána, hacsak meg nem változtatja a véleményét. De… – akadt el a szava.

Peter Duck is letette az irányjelző lámpákat, és végigjött a fedélzeten.

– A bárkák himbálóznak – szólt vidáman –, és a szellőt is éreztem. Itt a következő. Nézzék, fodrozódik a víz. Ha elkezdünk vitorlát bontani, még elkapjuk. Kár kihagyni a keleti szelet, ha lefele készülünk a Csatornán. Elég ritka.

Mindenki Southampton felé nézett. A Cowesnél horgonyzó hajók himbálózni kezdtek, ahogy a víz áramlása megváltozott, és a Vadmacska is megmozdult, ahogy az áramlással együtt a lassan vitorlázáshoz alkalmassá erősödő északnyugati fuvallat őt is elérte.

– Igaza van Mr. Duck – tért magához Flint kapitány. – Kihasználjuk, amit csak lehet. Baj nincs belőle… Mindenki a kötelekhez! Eresszétek le a papagájt az előárbocról!

A krumplihaj keresztülrepült a korláton, a különös, zöld-tollas, „nyolcforintos”-t kiabáló jelzőt leeresztették, és a fedélközbe zárták Gibberrel együtt, hogy ne legyenek útban. Susan szaladt a meghámozott krumplival a konyhába, hogy a két vödröt félretegye az útból az ajtón belülre. John, Nancy és Peggy a csörlőrudakhoz ugrott, Flint kapitány és Peter Duck a vitorlákat kezdte felhúzni. Néhány pillanat múlva a legénység már az „Amsterdam” öreg dallamára járt körbe-körbe a csörlő körül, míg az öreg matróz a hullámvéden áthajolva figyelte, hogyan emelkedik a horgony, hogy jelt adjon, ha abbahagyhatják a munkát. A Vadmacska útra készen állt.

Amikor az indulás miatti nyüzsgés lecsillapodott, a köteleket föltekerték, és a fedélzet ismét tisztán, rendben állt, Nancy megint a hajó orrába ment, előbbi helyéhez a csörlőn, és magával cipelte Susant is. A többiek mind a taton maradtak, és a kormánynál álló Peter Duckot figyelték, kivéve Flint kapitányt, aki a fedélzeti kabinban a térképpel volt elfoglalva.

– Kár, hogy miattunk nem mehet – kezdte Nancy.

– Igen, hatalmas út – válaszolt komolyan Susan.

– Igazából nem az számít – magyarázta a Fruska kapitánya. – Soha nem az az érdekes, milyen messzire készülsz. Ha felfedezel, sem teszel mást, mint mikor a következő kapuig mész, csak visszafordulás helyett mindig tovább kell menni eggyel. De mit teszel, ha közben nincsenek boltok? Igazából minden rajtad meg Peggyn múlik, hogy elég legyen az élelem meg a víz.

– Ó, szörnyű, mennyi kosztunk van, de nem tudjuk, hogy pontosan milyen sok. Csak most kezdtük Peggyvel ellenőrizni a listákat.

– Ha nem lennénk a fedélzeten, nekivágna – erősítette meg mégegyszer Nancy.

– Az biztos – hagyta helyben Susan is.

A szél és az apály segítségével a Vadmacska hamar elhagyta az Egyiptom-fokot. Cowes sem látszott már. Hatalmas, négykéményes óceánjáró jött fölfelé a Solent [51]–csatornán.

– New York felől jön – állapította meg Flint kapitány, aki közben kijött a kabinból, és most távcsövön keresztül szemlélte a nagy hajót.

– És addig csak víz és víz – jegyezte meg Titty.

– Ezt meg hogy érted? – kapott a szón Peggy. – Persze, hogy csak víz van odáig.

– Ez a gyönyörű a vízben. A tengerben, persze. Nem olyan, mint a tó. Ha egyszer a tengeren vagy, semmi sem akadályozza meg, hogy oda menj, ahová akarsz.

– Tittynek igaza van. Tényleg semmi – nézett rá reménykedve Flint kapitány.

– Én is belenézhetek a messzelátóba? – próbálkozott a hajósinas.

Mindenki hátrajött és betódult a kabinba, hogy egy pillantást vessen a térképre, hogy hol járnak, aztán megint kitódultak, hogy lássák a bójákat, a parti jelzéseket, s újra és újra megbizonyosodjanak arról, hogy mindent jól láttak. Nagyszerű nap volt, ragyogó napsütés, egyenletes hűvös szél. Elég, hogy bárkit felvidítson, csupán az, hogy vitorlázhat, hogy láthatja a gyorsan hátrafelé sikló zöld partot, a hátramaradó, fortyogó sodort, a vitorlák feszülését, amint a napfény megcsillan a szélárnyékos oldalon a kicsi sóner orránál felfreccsenő habon, és hogy időnként hallhatja a kötélzet halk zümmögését.

– Bár sose lenne vége – sóhajtott hangosan Titty.

– Kár is megállnunk, amíg ez a szél kitart – helyeselt Peter Duck is. Most ő állt a kormánynál, és oly könnyen, egyenletesen irányította a kis hajót, hogy az árbocok vége csupán pirinyó karikákat rajzolt az égre. Az iránytű is mintha beleragadt volna a tálkájába, és a Vadmacska mögött elmaradó nyomvonal is oly egyenes volt, mintha vonalzóval húzták volna meg. Most szükség is volt a biztos kézre, mert délnyugati irányba hajóztak, keresztül a Tű-szoroson [52], és a szelet pont hátulról kapták.

– Sikerült alaposan elveszíteni Black Jake-et – örvendezett Nancy.

– Nyilván visszament, hogy minket keressen – morfondírozott John.

– Á, velünk versenyez – sipított Roger – mérföldekkel előttünk.

De ebben a pillanatban, pont amikor a Tű-fok kék ég fölé magasodó sötét orma a világítótorony alatt egyetlen vonallá keskenyedett, és a kormány mellett ácsorgó kicsiny csoport beláthatott mögötte a zölddel borított fehér sziklák takarásába, Flint kapitány meglepetten felhorkant.

– Ritka rossz horgonyzóhely a legtöbb szélirány esetén – pillantott át a válla fölött Peter Duck -, de északkeletinél elég jó. Tudta, mi következik. Semmi dolga nincs, csak felhúzni a csúcsvitorláit, és ismét jöhet utánunk.

– Tényleg a Vipera? – hitetlenkedett Peggy a földnyelv szélárnyékában horgonyozva épp a vásznait felhúzó sónert szemlélve.

– Természetesen – torkolta le kormányosát Nancy kapitány. – Nézd, most húzza fel az orrvitorláit! Ránk várt.

A fekete hajó vitorlái lassan megduzzadtak, és a Vipera a sziklák védelmében lassan mozogni kezdett. A Vadmacska már nem egyedül haladt.

– De minek várt ránk? – értetlenkedett Peggy.

– Hát még mindig nem érted, te vadkecske – szidta a nővére. – Azt hiszi, Mr. Duck azért tart velünk, hogy megmutassa, hol a kincs. Ő is ott akar lenni.

– Ezzel csak az idejét vesztegeti. Őrjöngeni fog, mikor látja, hogy hazafelé fordulunk.

– De – vetette ellen Titty –, ha nem akart minket szem elől téveszteni, miért nem jött ő is Coweshez, velünk, hogy a közelünkben horgonyozzon.

– Miért tette volna? – kérdezte Peter Duck. – Ő nem így gondolkozik. Egyrészt nem akarja, hogy emberei eltűnjenek a parton. Másrészt nyilván megmondta nekik, hogy reggel csatlakoznak hozzánk, amikor megkerüljük a fokot. Nos, itt vagyunk. Az ilyesmi hozza össze a kapitányt és a legénységet. Ő holt biztos benne, milyen kikötő felé indulunk.

– Bár igaza volna – sóhajtott Flint kapitány.

Hang a sötétben

Aki azon a verőfényes nyári reggelen látta a Vadmacskát meg a Viperát, és nem tudta az igazságot, könnyen hihette, hogy két baráti hajó vitorlázik együtt lefelé a Csatornán. A fekete sóner nem tartott többé távolságot a zöldtől. Egyre közelebb és közelebb kerülve hol az egyik, hol meg a másik oldalon látszott, hol a széllel párhuzamosra állított vitorlákkal várakozott a Vadmacskára, hol pedig váratlanul utánairamodott. Úgy tűnt, mintha Black Jake meg akarná mutatni, hogy az ő hajója a gyorsabb, és hogy nincs szándéka magára hagyni a másikat.

Azon pedig a legénységnek egyre kevésbé tetszett ez a játék. Ez utolsó reggelig, amikor Cowest elhagyták – talán egyedül Peter Duckot kivéve –, egyikük sem gondolt rá, hogy bárhogy is tartaniuk kellene a Viperától, hisz az sem volt egyéb, mint egy másik hajó, mely ugyanazt a jó szelet kihasználva siklik a Csatornán délnyugat felé. Az Angol Csatorna az egyik legforgalmasabb víziút, melyen bárki bármikor szabadon közlekedhet, a Viperának pedig pontosan annyi joga volt arra járni, mint a Vadmacskának. S hogy éppen kedve tartotta az ő hajójukat követni? Nancy szavaival: „Ha egy macska ránézhet egy királyra [53], miért ne figyelhetne egy vipera egy macskát”? – „Különösen egy vadat” – tette hozzá Titty. De az már mindenkit zavart, hogy Black Jake annyira biztos volt a dolgában, hogy várta őket a Tű-szorosnál, és hogy még a véletlenség látszatát sem próbálta fenntartani, ahogy követte őket.

Mint akit az utcán egy ismeretlen makacsul követ. Ez a tudat kellemetlenül megmérgezte az egyébként nagyszerű vitorlázást is. Pedig nagyszerűen futottak keresztül az öblön, el a St. Alban’s Head mellett, eléggé kinn a tengeren, hogy az erős áramlást elkerüljék, de azért elég közel a parthoz, hogy távcsővel lássák az öreg kápolna romjait a hegytetőn. Messze a tengerbe nyúlva elmaradt a hosszú, alacsony ék, Portland Bill is. Itt is kívül maradtak az áramláson, amitől a tenger néha úgy megbolondul, hogy egyszerre hánykolódik minden irányban, és ezért a kisebb hajók, ha csak tehetik, még szélcsendben is elkerülik. De különös, hívatlan kísérőjük mindvégig annyira a közelükben maradt, hogy láthatták a kormánynál Black Jake-et meg három négy emberét, sőt egyszer a vörös hajú fiú is feltűnt, amint a fedélzeten sürgölődött.

– Ez már túl sok a jóból – futotta el végül a méreg Flint kapitányt. – Majd megmutatom nekik, hogy elegünk van a társaságukból.

– Megpróbálhatjuk – egyezett bele Peter Duck, és mindenkit a fedélzetre rendelt.

A következő alkalommal, amikor a Vipera kissé megelőzte őket, Flint kapitány egy kormánymozdulattal kifogta a szelet a Vadmacska vitorláiból, és lefékezte a hajót. A legénység villámgyorsan igazított a vásznakon, és a kis sóner a másik oldalát mutatta a szélnek. Az orr- és tarcsvitorlát szabadon hagyták, és a csapásváltás után most már fölfelé vitorláztak a Csatornán, vissza a Wight-sziget irányába.

– Ennél egyértelműbb jelzést nem is kaphatnak – jegyezte meg Flint kapitány.

– Ők is fordulnak – vette észre a Fecske matróza.

Valóban, a fekete sóner pontosan megismételte társa manőverét, és most már az ellenkező irányban folytatta az üldözést.

– Nem mehetünk miattuk vissza! – mérgelődött Nancy. – Ne is vegyünk róluk tudomást!

– Az ördög vinné a nyomorultat! – dühöngött Flint kapitány.

– A tenger mélységes fenekére – tódította unokahúga.

– Csörömpölő rozsdás láncokba verve – fakadt ki Titty is.

A legénység megint a kötelek közé vetette magát, ismét megfordította hajóját, visszatérítve az eredeti irányba, a Start-fok felé. A Vipera is azonnal szélbe állt, és ahogy elhaladtak mellette, hallották róla a gúnyos kacajt. Black Jake-től nem lehet némi célozgatás árán megszabadulni.

A Vipera még mindig a közvetlen közelükben hajózott, amikor a Lyme-öböl széles szájában a szél egyik pillanatról a másikra megerősödött. Látták, ahogy a fekete sóner erősen jobbra dőlt, amint az első szélroham rácsapott, és a Vadmacskán még Susan és Peggy is fölloholt a szalonból, hogy megtudja mi történt.

– Mit működtök odalenn? – érdeklődött Nancy kapitány a szél felőli oldal egyik kötelébe kapaszkodva, amikor a két megriadt kormányos feje megjelent a feljáró nyílásában.

– A készleteket vesszük számba – felelte Susan.

– Remek – örvendezett a Fruska parancsnoka. – Reméltem, hogy nekifogtok.

– Próbáljátok jobban egyensúlyban tartani! – folytatta a Fecske szakácsa. – Szerencse, hogy mindenünk konzervdobozokban van.

Pár percig a két kormányos is a fedélzeten maradt. A reggeli mosolygós kék tenger szinte varázsütésre megváltozott. A szél még mindig északkeletről fújt, de két-három heves lökés után a szokottnál sokkal erősebb lett.

Az égen felhők jelentek meg, a víz elsötétült, csak a tajték volt fehér, amit a szél hordott az egyik hullám tetejéről a másikra.

– Ne használjuk a motorodat, Roger? – kérdezte hajósinasát John.

– Minek addig, míg vitorlázhatunk – felelte a gépész.

– Fogja bírni a hajó? – töprengett hangosan Flint kapitány.

Peter Duck belenézett a szélbe, majd a meghajló árbocokat s hátul a habzó nyomdokvizet vette szemügyre.

– Amennyit muszáj, kibír. Többet nem is kell – felelte. – Kilenc vagy tán tíz csomót [54] is fut ezzel a széllel. Egészen biztos. Kitart. Elég szilárd. A Start-foknál majd találunk védett helyet.

– Brixhamra gondoltam – mondta Flint kapitány.

– Ha továbbra is így fúj, holnapra a Scilly-szigeteknél [55] leszünk. Legjobb, ha minél előbb megtesszük az út nagyját, mert ki fog fulladni. Így szokta. Aztán valószínűleg alaposan megkapjuk nyugatról.

Az első lökések elmúltával a Vadmacska is abbahagyta leforrázott, megvadult cirmoshoz inkább illő idétlen mozgását. A féloldalas hátszélben Flint kapitány biztosan tartotta az irányt, és a hajó nagyszerűen száguldott a hullámokon keresztül.

A szél erősödésével először úgy tűnt, a Viperának egyéb gondja is van, minthogy a társával törődjön. Aztán az ő mozgása is lecsillapodott. Csodás látvány volt, ahogy orra alatt magasra túrva a fehér tajtékot messze vágtatott. A Vadmacska matrózai iránta érzett utálatukat is elfeledve figyelték gyönyörű száguldását. Sötétedéskor még észrevették, hogy irányt változtat, és orrát nyugatnak fordítja, aztán az éj beálltával egy ideig nem látták többé.

Csak éjfélkor hallottak felőle megint.

Peter Duck őrségének kezdetekor történt. John és az öreg matróz pont éjfélkor jött a fedélzetre, hogy átvegye az ügyeletet Flint kapitánytól és Nancytól, akik most aludni mehettek. De előbb Flint kapitány visszahívta magával Peter Duckot a kabinba, hogy egy pillantást vessenek a térképre és a barométerre. Csak egy pillanatra mentek be, de mivel ennél a szélnél Flint kapitány jobbnak látta, ha ketten is vannak a kormánynál, John és Nancy együtt tartották irányban a hajót. Vaksötét volt, a korláton túl csak a Start-fok és az Eddystone világítótorony fel-felvillanó sugarát látták. Ég, föld, víz, minden sötét volt, csak néhány csillag fénye tűnt elő olykor-olykor a fekete felhők közén. De tartaniuk semmitől sem kellett. Messze, a vízen túl vidám üzeneteiket küldözgetve ott voltak a világítótornyok. A két kapitány tisztában volt vele, hol járnak. Csak tartaniuk kellett a kijelölt irányt. A szélrózsa ott parázslott a kompasz üvege alatt, és ha előre hajoltak, láthatták, amint Flint kapitány ceruzával a kezében épp a térképen mutogat valamit. Az oldalfények egyenletesen világítottak. A szél csendesen zümmögött a kötelek között, és a hajócska tényleg pompás sebességgel szelte a habokat.

S akkor hirtelen valami más hang tört át a sötéten. Egy másik hajó orra alatt megtörő hullámok zaja. Nagyon közelről, szinte karnyújtásnyiról. Valahonnét egy kiáltást hozott a szél.

– Szólj nekik! – nézett Johnra Nancy, és a Fecske kapitánya hevesen megzörgette a kabinajtót. A két felnőtt azonnal kisietett.

– Hajó a közelben – jelentette John.

– Kivilágítatlanul – fűzte hozzá Nancy.

Szinte abban a pillanatban megszűnt a Vadmacska dőlése. Vitorláiból eltűnt a szél, a vásznak ernyedten lógtak. Ahol az előbb még az éj sötétlett, most a jobb oldali lámpa zöld derengése verődött vissza halványan egy idegen vitorláról. Mindannyian láttak valami pisla fényt is felvillanni, egész közel, csupán 10-12 yardnyira [56]. Az övékénél nagyobb hajó vágtatott mellettük az éjszakában.

– Tartani az irányt! – hallatszott Peter Duck utasítása, és John és Nancy az öreg biztos kezét is megérezték a kormányon.

– Hahó, Vadmacska – süvöltött egy hang a sötétből, oly közelről, mintha valaki csupán a jobb oldali hullámvéden szólt volna keresztül.

– Ne feleljenek! – suttogta Peter Duck.

– Peter Duck! Peter Duck! – hallatszott ismét a kiáltás gúnyosan, dallamosan, mintha egy előénekestől jönne a többiek csatlakozására várva.

– Ne válaszoljatok! – mondta szinte hang nélkül Flint kapitány.

– Hová készül, Peter Duck?!

John érezte Nancy szorítását a karján.

– Jobban jár velünk, Peter Duck! – hallatszott ismét.

Ekkor a Vadmacska kormányánál álló kis csoport felől olyan hang szólalt meg, amilyet John sem, de még Nancy sem hallott soha, pedig Flint kapitánytól származott, akit unokahúga egész életében jól ismert. Inkább dörgő mordulás volt, mint kiáltás.

– El innen! Húzzátok el a csíkot, tetvesek, vagy hajóstul küldlek a tenger fenekére.

A másik vitorlásról rövid veszekedés zaja hallatszott. Egy kajütajtó nyílt, majd csapódott, és a kivetődő lámpafényben pár pillanatig verekedő alakok látszottak.

– Vigyázz! – üvöltött Peter Duck. – Nekünk csapódik a fara.

– Hol az ütköző? – suttogta fojtottan Flint kapitány a palánk mellett tapogatózva.

Szerencsére nem volt rá szükség. A két hajó majdnem összeért, de csak majdnem, ahogy a Vipera kissé irányt váltott, és most már élesebb szögben kapva a szelet távolodni kezdett. Megint hangok hallatszottak felőle, de már messzebbről.

– Rióhoz. Rióhoz. Ó ég veled, kedvesem, kicsi lány, vár a Rio Grande [57].

– Jól beszíttak rumból – csóválta fejét Peter Duck.

Nancy szorítása alábbhagyott John karján. Tudva, hogy a sötétben mozdulata nem látszik, a Fecske kapitánya megdörgölte a helyét.

– Jim bácsi – szólalt meg Nancy –, tényleg elsüllyesztetted volna?

– Ugyan, hogyan?

Ugyan miképp lett volna lehetséges? De John és Nancy érezte, hogy attól a pillanattól kezdve valami megváltozott a Vadmacska fedélzetén. Most már valami egymáshoz fűzte Peter Duckot és Flint kapitányt. A Vipera már mindkettőjüknek ellensége volt, nem csak az öreg matróznak. Flint kapitányt nem olyan fából faragták, hogy elviselje Black Jake idétlen mesterkedését a sötétben, amely megrongálhatta volna a Vadmacska friss festését, sőt komoly ütközést is okozhatott volna, ha egy kicsit is idegesen kormányoznak.

– Ideje, hogy aludni menj, Nancy – küldte el unokahúgát Flint kapitány.

– Rendben, de jövök, ha megint ránk kerül a sor. Tüstént hívj, ha megint jönnének.

– Te fogod móresre tanítani őket, ha megpróbálják a fedélzetre tenni a patájukat – nevetett Flint kapitány, de bárki érezhette a hangján, hogy a Csatornát már nem tartja annyira biztonságos víziútnak, amin ilyesmi nem történhet.

Éjjel már nem látták többet a Viperát. Eltűnt a sötétben, s egyetlen fényt sem láttak, egyetlen jelet sem tapasztaltak, ami a fekete sóner közelségére utalt volna, bár Flint kapitány le sem hunyta a szemét, és a fedélzeten hárman is figyeltek feszülten, nem tudva, mi lesz Black Jake következő sötét ötlete. Csak amikor Nancy álmos szemmel, de hírekre éhesen ismét megjelent a fedélzeten, csak akkor pillantották meg ismét a hajót. A sötétben keresztezte útjukat. Most is rájuk várhatott, mert amikor először megpillantották a hajnali szürke derengésben, tőlük néhány mérföldnyire vagy még távolabb, délkeletre látták.

Nagy úton hajszolta keresztül őket az erős szél. A Lizard-fok [58] villogó jelzését látták, eleinte jobbra előre, majd oldalt, s most elmaradóban az utolsókat pislákolta. Hátul a Head [59] meredek sziklái sötétlettek hidegen az ég világosodó alja előtt.

– Most merre tovább? – érdeklődött Nancy kapitány.

– Vetünk egy pillantást a Land’s End [60]–re, meg a Scilly szigetekre. Aztán ha marad a szél, meg az fickó sem akar magunkra hagyni, megmutatjuk neki az utat Írország felé.

– De jobb lenne inkább megszabadulnunk tőle – fűzte hozzá Peter Duck.

De a szél kiadta mérgét, és elcsendesedett, pontosan úgy, ahogy az idős tengerész jósolta. A Csatorna egyik végétől a másikig fújta őket, aztán szinte teljesen elállt. Kormányozni is alig lehetett, amint a Csatornából kivonuló apály áramlása magával sodorta a Vadmacskát a Land’s End mellett. A kormányosok, a matróz meg a hajósinas még a reggelivel piszmogtak, és Nancy beszámolóját hallgatták az éjjeli izgalomról, amit mit sem sejtve átaludtak. Flint kapitány, Peter Duck és John a fedélzetről figyelte a Longships [61] és a Wolf Rock [62] világítótornyait meg a fekete sónert, mely mintha szél nélkül is egyre közelebb került volna hozzájuk. És ekkor szinte egyetlen figyelmeztető jel nélkül, néhány perc leforgása alatt vastag, fehér ködtakaró fedett el minden addig láthatót.

Szembekötősdi

„Ködben, valamint havazás esetén… a mozgásban levő vitorlás hajók kötelesek ködkürtjükkel a menetirány szerinti jobb oldal felől fújó szélben egy, bal felől fújó szélben egymás után kettő, szoros hátszélben egymás után három hangjelzést adni, legalább két percenként.”
A Kereskedelmi Minisztérium szabályzata

A köd hirtelen érkezett az óceán felől, a Vadmacskát a szürkészöld víz sima dombjain és völgyein lustán ringató lassú dagállyal. Az északkeleti szél nedves lehelete kicsit még mindig érződött. Amint a fehér pára kezdte elborítani a látóhatárt, Flint kapitány meghatározta a hajó helyzetét a Longships és a Wolf Rock világítótornyához képest, majd kabinjába ment, hogy a térképen is megjelölje, hol járnak éppen, és följegyezze a pontos időt. Reggel 8 óra 57 perc volt. Reggel 8 óra 57 perckor tehát pontosan tudták, merre is vannak – dél-délnyugatra Land’s Endtől, kissé délnyugatra a Longships és északkeletre a Wolf Rock jelzéseitől –, és ismerték a Vipera pillanatnyi helyzetét is. Mielőtt a tej színű gomolygás eltakarta volna előlük, még megfigyelhették kissé délkeletre, egy mérföldnyivel odébb, orrával nyugatnak fordulva.

Az utolsó pillanatban, amikor a két hajó még láthatta egymást, Peter Duck megváltoztatta a Vadmacska irányát.

Jobbat nem is kívánhattunk volna, mint ez a köd – mondta, azzal habozás nélkül igazított egyet a kormányon, és észak felé fordította a kis hajót. – Átváltaná Nancy kapitánnyal a vitorlákat?! A szélnek most nincs ereje, de szeretném, ha úgy látnák, Dublin [63] felé indulunk…

Néhány perc múlva még mindkét sónerről jól látszott a másik, de a Vadmacska már félig ellenszélben hajózott, mintha a Longshipset megkerülve az Ír-tengernek venné az útját.

John a fedélzeti kabinba ment, és a ködkürt iránt érdeklődött.

– Jobb, ha a nagyobbat viszed – fordult hátra Flint kapitány, aki épp számításaival volt elfoglalva, és John kilépett egy óriási szerkezettel, amit ugyan tüdővel kellett fújni, de majdnem akkora zajt csapott, mint egy kisebb vontató gőzsípja. Épp mélyet lélegzett, hogy megfújja, de Peter Duck megállította.

– Ne! Hagyja a kürtöt! Inkább a haranggal jelezzen! Gyorsan, amíg tudják hol vagyunk. Hadd higgyék, hogy nincs ködkürtünk. Esetleg a vízbe ejtettük. Mindegy, csak ne tudják meg, hogy nekünk is van olyan bikabőgetőnk, ami halálra ijesztgeti az óceánjárók tisztjeit, és a southamptoni érkezés időzítésén túl is ad nekik megfontolni valót. Hadd higgyék, hogy a harangon kívül nincs más jelzőeszközünk. Az a tag úgy lát, mint a macska. A sötétség olyan neki, akár a fényes nap. De alighanem most meglóghatunk előle – kondított nagyot a hajó harangján, ami ott volt a kabinajtó mellett, karnyújtásnyira a kormánytól. – Jobb csapáson  vagyunk, észak felé.

– Mi ez a kolompolás?! – kiáltott ki Flint kapitány.

– Ellentétes a szabályokkal – ismerte el Peter Duck. – És Black Jake alighanem jelenti is, hogy nincs úgynevezett ‘hatékony ködkürtünk’.

– Hiszen van kettő is. Egy újabbfajta, kézzel működtethető, meg egy régebbi, amit most adtam Johnnak, és négyszer akkora zajt csap.

– Ez a harang is nagyon jól megteszi. A ködkürt később is hasznos lehet – nyúlt előre az öreg, és ismét jó erősen rávert a harangra.

Három tompa búgás felelt rá a ködből.

– A Vipera – állapította meg Nancy.

– Igen. Nyugatnak állt az előbb, és még mindig hátulról kapja a szelet.

– Mit akar tenni, uram? – kérdezte Flint kapitány. – Bár mindegy, csak megszabaduljunk attól a fickótól.

– A köd nyomán szél jön. Most ugyan szinte áll a levegő, de ha Black Jake rajtunk tartotta a szemét, láthatta, hogy északnak fordultunk, és hallhatta a harangunkat is.

– De miért pont északnak?

– Ha a szél északnyugatira fordul – s a köd szaga, meg az áramlás iránya azt mutatja –, választhatunk, fél-ellenszéllel az Ír-tengerre indulunk, vagy Spanyolország felé, de arra egyedül, amíg a Vipera kóvályoghat a Bristoli-csatornában [64]. Megkondítaná azt a harangot, John kapitány?!

– Az ebédlőé hangosabb.

– Hát akkor azt – hangzott most már beleegyezés a kabinból. – Kétpercenként üss egyet! Jobb csapáson vagyunk. Nem okozhat bajt. Spanyolországot mondott, Mr. Duck? Mért ne legyen Madeira?

– Igaz, ott sem hiányzik majd a délnyugati szél, ami haza hoz.

Bang, bang – hallatszott tompán nem túl messziről a jobb oldalon. Dél felől beleszólt egy négy másodperces hosszú bődülés is.

– A világítótornyok is jeleznek – hallatszott az ajtó felől. – Ez a Longships és a Wolf Rock. Épp most néztem utána. A két dörrenést ötpercenként fogjuk hallani, a Wolf Rock harminc másodpercenként süvít egyet. Jól jönne egy kis szelecske, hogy kivigyen innét.

A vitorlarudak megmozdultak és keresztbe álltak az áramlásra, a gaffok is oldalra lendültek, a vitorlák szaporán csapkodni kezdtek.

– Már jön is – bólintott az öreg tengerész.

– Hát csak jöjjön is szaporán! Nem lenne jó, ha meghiúsulna a számításunk, és tovább sodródnánk a Land’s End meg a Scilly-szigetek közt, túl közel a Wolf Rock meg a Seven Stones [65] zátonyaihoz, semhogy kényelemben érezhetnénk magunkat.

– Jön az – ismételte meg Peter Duck. – Na még egy kondítást! Jó erőset. Hallga!

Dél felől kis ködkürt három búgása tört át a sűrű párán.

– Tartja az irányát. Vagy legalábbis azt jelzi.

A konyhából reggeliző meg mosogatnivaló edényekkel megrakva feltódultak a többiek is. Nem tudták mire vélni az össze-vissza hangokat, s azt hitték, hogy a harang őket sürgeti.

– Hahó! – lelkendezett Peggy. – Igazi köd. Mi volt az a két durranás?

– Ködjelzés – mesélte John.

– Pont, amilyen a fennsíkon is szokott lenni – nézett körül a Fruska fiatalabb tulajdonosa.

– Hú, de köhögtető ez a pára – krákogott a hajósinas.

– Lenn is hagyom Pollyt a szalonban. Jobb, ha te sem hozod fel Gibbert, nehogy meghűljön – javasolta öccsének Titty.

– Lefelé azonnal, ti ketten, és vegyetek kesztyűt! – parancsolta a Fecske kormányosa. – Eridj te is, Peggy, és valaki fölhozhatná az enyémet is!

– Meg az enyémet is – tette hozzá a Fruska parancsnoka – Lent felejtettem, amikor az előbb lementem, hogy nézzek valami harapnivalót reggelire.

Meglepő hideg járt a köddel.

– Mintha jéghegyek közt járnánk – mormolta félig magának Peter Duck. – Elégszer éreztem a leheletüket. De ez most nem az. Északnyugati szél van mögötte. Estére még viharos is lehet. Gyakori, ha keleti után jön.

Szinte abban a pillanatban az orr- és tarcsvitorla hátrafelé kezdett feszülni, és visszafogta a hajót.

– Le a vitorlákkal! – ugrasztotta a legénységet az öreg. – Aztán fel a jobb oldalon! Úgy. Ne eressze túl kerekre, John kapitány!

Északnyugat felől könnyű légmozgás indult meg a víz fölött, ami megmozgatta ugyan a ködöt, de el nem oszlatta. A Vadmacska most balról kapta a szelet, bár még orrával a Longshipset megkerülő, a Bristoli-csatorna felé haladó hajók útvonalának irányába mutatott.

– Nos, uram – érdeklődött az idős tengerész –, ha a köd tényleg kitart – és valószínűleg ki fog tartani –, most eldönthetjük, hogy faképnél hagyjuk-e a Viperát, hadd kutasson tovább utánunk.

– Miért ne próbálnánk meg? – egyezett bele Flint kapitány.

– Készen! – vezényelt Peter Duck. – És most már csöndesen! Segítsen a fordulásnál a tarcsvitorlával, ha kell! Kicsit kevés a szél.

Flint kapitány előresietett. A Vadmacska lassan, szinte vonakodva állt szélbe. Egy pillanatra mintha állva akart volna maradni, aztán nagyon lassan megint elindult, immár a másik oldalát tartva az alig mozgó levegőnek. Apránként azért elfordult, egész addig, míg orra délnyugatra, sőt majdnem délre mutatott.

– Két jókora ütést kérek arra a harangra, Nancy kapitány!

– Nem hármat kellene? Egész hátulról kapjuk a szelet.

– Kettőt, kapitány! Higgyék azt, hogy bal csapáson vagyunk, és még mindig északnak tartunk. Ne feledje, változott a szél!

– Ravasz – örvendezett Nancy –, már-már háború. – Azzal két hatalmas, pompásan zengőt csapott a harangra.

– Halljuk, válaszol-e? – fülelt az öreg.

Bumm! Bumm! – érkezett a hang a Logships felől, majd kisvártatva a Wolf Rock hosszú dudálása hallatszott.

– Nem. Nem ez kell. Figyeljenek!

Valamerre, tőlük délre egyet tülkölt egy kis ködkürt, ugyanaz, mely egész eddig hármasával adta a jelzéseket.

– Most jobb csapáson van, és még mindig nyugatnak tart – mondta mosolyogva Nancynak Peter Duck. – Vagy nem. Kitelik tőlük, hogy ugyanazt a trükköt akarják nekünk elsütni, amit mi nekik. Nos. Teljesen csendben kell lennünk. Szerintem azért pillanatokon belül utánunk ered, és közel kerülhet, ahogy északnak tart. Kinek van jó szeme? John kapitány! Úgyis az én őrségemben van. Menjen legelőre az orrba, és jól tartsa nyitva a szemét! Ha lát valamit, kiáltson egy nagyot! Ha csak hangot hall, maradjon nagyon csöndben, de azért valahogy jelezzen! Flint kapitány! Fel lehetne állítani a legénységet végig a fedélzeten, hogy kiabálás nélkül üzenhessünk egymásnak?

– Persze – felelte Flint kapitány, aki épp a loggal  foglalatoskodott. Ebben a pillanatban pontosan tudta ugyan, hol vannak, de jó kis idő beletelhet még, amíg ismét földet láthatnak [66].

John Susannal előrement az előfedélzetre, Peggy és Roger a két árboc között kétoldalt a fedélzetbe épített ablakra ült, Titty a kabin oldalának támaszkodva várt. Nancy a konyhaajtónál állt, készen, hogy ismét ráverjen a harangra.

– Többet ne, Nancy kapitány! – szólt rá Peter Duck, még épp idejében. – Ha közelebbről hallja a hangot, Black Jake azonnal rájön, hogy mozgunk.

– Nyolcforintos! Nyolcforintos! – rikoltott fel pont ekkor legerősebb hangját elővéve a magárahagyottsága miatt sértődött papagáj.

– Még jó, hogy nem vittem fel a fedélzetre! – zsörtölődött a gazdája lefelé sietetve, hogy letakarja a kalitkát, és elcsendesítse a legénység tollas tagját. – Pont a legjobbkor, Polly! – feddte még meg, s rohant vissza előbbi helyére. Még ő is éppen meghallotta a ködből érkező rövidke kürtszót, mely arról szólt, amerre most a Vadmacska haladt.

– Dél felől. Majdnem pontosan délre van tőlünk az a ködkürt – súgta az idős tengerész Flint kapitánynak.

Nagyon lassan, fodrot is alig hagyva, az északnyugati szellő ködös leheletétől hajtva csendesen siklottak délnek az Atlanti-óceán álmosan áramló vizén. Titty fölpillantott, és rájött, hogy nem látja, fenn van-e az árboc hegyén a csúcslobogó, vagy nincs. Az orrban John és Susan csupán szellemként derengett; előttük az orrvitorla is mintha ködből készült volna fehér kanavász helyett. A hajó körül mindössze néhány yardnyi szürkészöld víz látszott.

A kormánykerék halkan nyikorgott, ahogy Peter Duck mozgatta. Titty észrevette, hogy az öreg súg valamit Flint kapitánynak, aki a kabin szélvédett oldalán Nancyhez lépett, és szintén mond valamit Nancynek. Nancy előrekúszott Rogerhez, aki a kabin fedélzeti ablakán ücsörgött. A hajógépész-hajósinas lábujjhegyen a lejáróhoz sietett, eltűnt a nyílásban, de pár pillanat múlva ismét megjelent Gibber olajoskannájával. Átadta Peter Ducknak, aki cseppentett egyet-kettőt a megfelelő helyre, és a nyikorgás megszűnt.

Rendszeresen jöttek a világítótornyok jelzései, ötpercenként a Longships két-két lövése meg a Wolf Rock süvítése is félpercenként, de a Vadmacska fedélzetén egy másik hangra vártak.

Nemsokára megérkezett a Vipera kürtjele is.

– Még mindig délre van – lehelte Peter Duck. – Kicsit különös, ha jobbról kapja az északkeleti szelet, és nyugatnak hajózik.

– Több, mint különös.

– Sss! – suttogta Peggy, mert Roger helyére visszatértében megcsúszott.

Mindenki feszülten hallgatózott, erre-arra nézelődve figyelt, a sóner is alig csapott valami zajt, épp csak amennyire a puha fű zizeg, ahogy a szél elfúj fölötte.

De a hajó orrában John hirtelen figyelmeztetően felemelte a karját. Susan Peggynek jelzett, Peggy Nancynak. Mindenki megdermedt. Semmi kétség, közel hozzájuk a ködben kormány nyikorgott. Mindenki tudta, hogy nem a sajátjuk. Tán egy meglazult kötél csigája csapkodta valahol az árbocot. Aztán egy elfojtott, dühös férfihang…

A Fecske matróza az idős tengerészt figyelte. Az szinte nem is kormányzott, csak a kereket fogta erősen, hogy az egy milliomod inchnyit [67] se mozdulhasson. Nem bízta az olajra, hogy egészen csönd legyen. A Vadmacska lassan, lassan haladt előre. A zúgolódás, amit először a hajó orrához közel hallottak, most hátulról szólt.

– Ők azok – suttogta maga elé Titty. – Csak ők lehetnek.

Mindenki előrefelé kémlelt, csak Peter Duck nem vette le a szemét a kabin ablaka mögött világító kompasz lapjáról. Előrehajolt, letörölte az üveget vörös-zöld tarka zsebkendőjével.

S ekkor megint röviden megszólalt a jól ismert ködkürt a Vadmacska előtt, pontosan ott, ahol eddig.

– A Vipera ez, vagy nem a Vipera? – suttogta mérgesen Flint kapitány.

– Hamarosan kiderül – jött a halk válasz a kormány mellől. – Még mindig dél felől jelez.

– Kik azok, ha nem ők? – töprengett Titty, de Flint kapitánynak meg a többieknek is pontosan ez járt az eszében, talán az egy Peter Duckot kivéve, aki láthatóan kizárólag az iránytűre figyelt.

Most egy óceánjáró mély hangú gőzsípjától rezzentek össze.

– Elég messze van – suttogta Peter Duck. – Tőlünk jóval délebbre szoktak járni. Tíz mérföldre nyugatra lesz a Scilly-szigetektől, mire keresztezzük az útvonalát.

Ismét megszólalt a rövid süvítés, de most már közelebbről, pontosan onnan, ahonnan először hallották a fekete sónert, miután a köd beburkolta s eltakarta.

– Még mindig délről? – torpant meg Flint kapitány, visszatértében a kabinból, ahová benézett egy percre, s ott a térképre pillantva meggyőződött róla, Peter Ducknak valóban igaza van, nem kell tartaniuk a gőzöstől.

– Délen! – bosszankodott most már Peter Duck is. – Horgonyt vontat maga után, ha végig jobbszéllel mozog. Készüljön, uram, most már a nagy kürtünkkel, ne azzal a hivatalos játékszerrel.

Flint kapitány ismét előhozta és a kabin tetejére állította az óriási szerkezetet.

– Hadd szóljon – bólintott Peter Duck. – Három hatalmasat, hadd ugrassza ki az öreg Davy-t [68] az ágyából.

Flint kapitány mélyet lélegzett, a kürtöt a szájához illesztette, és akkorát fújt bele, hogy ha Davy Jones tényleg ott aludt néhány mérföldön belül, hát okvetlen kizargatta búvóhelyéről. Hosszú, hatalmas bőgés volt, oly hangos, hogy Titty majd’ megsüketült belé, s Nancy, aki a konyhaajtónál állt és nem láthatta, mi készül mögötte, oly ijedten nézett körül, mintha épp egy óceánjáró készülne rájuk rontani a ködből. Peggy és Roger majdnem felvisított rémületében, de rögtön rá is pisszegtek egymásra. Susan is, meg John is hátrafordult a hajóorrban, pont mikor Flint kapitány megint nagy levegőt vett a következő jelzéshez.

Az még el sem halt, már megszólalt előttük rá a válasz. Vékonyan, panaszosan szólt az övék erejéhez képest. Ezúttal nem egy rövid búgás volt, hanem rengeteg, gyors egymásutánban, mintha küldője félne abbahagyni.

Flint kapitány harmadszor is jelzett.

A másik reménytelenül, kétségbeesetten szólt közvetlen a Vadmacska orra alatt.

Titty látta, hogy Flint kapitány kérdőn néz Peter Duckra, de az mozdulatlan maradt.

John hirtelen felüvöltött.

– Csónak mindjárt elöl! Baloldalt!

– Szinte sejtettem – dörmögött Peter Duck.

Rettegő sikoly hallatszott szinte a hajó alól, legalábbis Titty is, meg a többiek a farból úgy hallották. De látták, ahogy Susan végigfut a bal oldalon.

– Dobjatok kötelet! – kiabálta. – Gyorsan! Gyorsan!

Mindenki a bal oldali hullámvédhez rohant. Közvetlen alattuk egy hajó apró, kátránytól fekete csónakja sodródott, benne kisebb fiúcska markolt egy mechanikus ködkürtöt, és rémült szemekkel nézett fölfelé a mellette elsikló Vadmacskára, meg a róla kihajoló arcokra.

– Kapd el! – kiáltott rá Flint kapitány felragadva a fővitorla kötelét, mely laza hurkokban lógott a rögzítő tüskéken, és pontosan a lassan hátramaradó lélekvesztőre dobta.

A srác pillanatig sem habozott. A kürtöt eldobva elkapta a kötelet, amilyen magasan csak tudta, ellökte magát a csónaktól, és felkínlódta magát a hajó oldalán. A következő pillanatban Flint kapitány átemelte a korláton, és a csónak magára hagyva, most már csupán a kürtöt hordozva továbblebegett a ködben, s eltűnt hátrafele.

A fiú minden ízében reszketve, még mindig a korlátot markolva állt a fedélzeten, és sorban végignézett a többieken.

– Nocsak, Bill – szólalt meg Peter Duck.

– A vöröshajú! – csodálkozott Titty is.

– Jelentkezem a fedélzeten, Mr. Duck! – futott át egy boldog mosoly a srác vörös, csuromvizes arcán.

A döntés

– Ezermilliom kartács és ágyúgolyó – csattant föl Nancy –, de…

Peter Duck azonban félbeszakította.

– A köd nagyon jól viszi a hangot, Nancy kapitány, és már így is épp elég zajt csaptunk a kiabálással meg Bill beemelésével. John kapitány! Szégyenkezem maga helyett is! Micsoda dolog ez, itt a hajófarban lógni? Peggy kormányos! Szerintem középen kellene lennie! Susan kormányos meg nem elöl volt John kapitánnyal? Egész zsibvásárt rendez itt hátul a legénység! Elég időnk lesz Billel törődni, ha már messzebb járunk innen. Flint kapitány! Megszólaltatná, uram, még háromszor azt a kürtöt! Hátha figyelik a Viperán. Nem szeretném, ha túl korán esnének gondolkodóba, miért csak egyszer hallották. Három bődülést, uram, úgy mint eddig.

Flint kapitány megint a kabintetőhöz hajolt, s három hatalmasat fújt a régi szerszámba.

– Uú – sóhajtott Bill. – Jobb innen hallani, mint a vízen tudni, hogy a ködben épp nekem jön, és eltipor. Mostanra alighanem kampec lett volna nekem.

– Elég a szóból! – hűtötte le Peter Duck. – Még nem döntöttünk rólad! És miért nem tekerted föl a fővitorla kötelét, amin felmásztál? Ne ott! A rögzített végénél kezdd, ott, ahol kell! Tudhatnád már.

Mindenki visszarohant a helyére.

– És most? – kérdezte Flint kapitány Peter Duckot. – Mihez kezdjünk?

– Ezt magának kell eldönteni! – felelte az öreg. – Esetleg kihalászhatnánk a csónakjukat, és megkereshetnénk Black Jake-et, hogy visszaadjuk neki az inasával együtt. Bizonyára szomorkodik, hogy elhagyta őket, meg a ködkürtjét…

– Inkább lássam nyárson sütve! – mérgelődött Flint kapitány, miközben hirtelen elharapott hahota harsant Nancy felől, aki elég közel állt, hogy hallja a párbeszédet.

– Én inkább maradnék – kottyantotta közbe Bill.

– Téged senki sem kérdezett – nézett rá szigorúan Peter Duck.

– Csak azt bánom, hogy nem süllyesztettük el a ladikjukat – háborgott tovább Flint kapitány. – Még megtalálják, ha felszáll a köd.

– Akkor jobb lesz, ha eltűnünk. A köd eltart még egy vagy két órát, de az is lehet, hogy nem. De ez az északnyugati szél elég erős, és nagyszerű, ha Spanyolország felé tartunk. Déli-délnyugat az irány a Longshipstől a Villano-fok felé. A csúcsvitorlák elvisznek.

Ekkor megint megszólalt az óceánjáró szirénája, és Flint kapitány már nyúlt is az öreg kürt felé.

– Ne! – rázta a fejét az öreg matróz. – Végül is most egy másik hajó vagyunk. Nem az, amelyiknek az a nagyhangú kürtje van, nem is a csupán ebédlőharanggal rendelkező Vadmacska, amit Black Jake égre-földre keres a Land’s End és a Seven Stones között. Használjuk a minisztérium által előírtat, ha egyáltalán használni akarunk valamit, mert az sem lenne nagy baj, ha csöndben maradnánk egy kicsit.

– Akkor húzzuk fel a csúcsvitorlákat! – javasolta Flint kapitány. – Segíts, Nancy! – Azzal előszedte a vásznakat a vitorlaládából, és az előárboc csúcsvitorlájának kötegét Titty kezébe nyomta, amíg Nancyvel a másikra rákötötte a felhúzó és levonó kötelet. Dupla csomóval is megerősítette, hogy le ne bomoljon róla. De amint a vászon elérte az árboc tetejét, a kötele megszorult. Nancy is hiába rángatta, meg Flint kapitány is. Valahová nagyon erősen beakadhatott.

– Eresszük le! – adta föl végül Flint kapitány, de arra sem mozdult.

Meztelen talpak csattogása közeledett a nedves fedélzeten, és egy apró figura rohant a hajó elejére. Borzas, vörös, pamacsszerű haj, vörös láb, elnyűtt kabát, ülepén fekete foltos, öreg, kék nadrág villant el Flint kapitány és Nancy mellett, és fölugorva elkapta a fővitorlát az árbochoz rögzítő fakarikák közül az alsót. A kék nadrág meg fekete foltja egy pillanat alatt eltűnt felfelé a ködben.

– Minden rendben, uram – hangzott kisvártatva rekedten, suttogva a fejük fölül. Az apró figura máris lefelé függeszkedett a kötélen a fedélzetre, Nancy meg Flint kapitány pedig megint húzni kezdte fölfelé a vitorlát. A vászon alsó csücske végigkúszott a gaff-rúd mentén, és most már a megfelelő helyre került.

– Nem ügyetlen srác – nézett utána Flint kapitány, ahogy Bill eltűnt előbbi helye felé, hogy készen álljon, hátha Peter Ducknak szüksége lesz rá.

– Felveheti a versenyt Gibberrel – jegyezte meg Nancy is. – De mi a csudát keresett egyedül egy ködkürttel abban a kis csónakban?

– Vannak kellemetlen ötleteim. De rögvest meghalljuk. Azonban még az előárbocra is föl kell húzni a csúcsvitorlát. Kösz, Titty. Félre az útból, ti ketten! Peggy, kerítenél egy bögre forró kakaót az utasunknak? De próbálj meg nem csörömpölni az edényeiddel!

Peggy lábujjhegyen belopakodott a konyhába, és óvatosan még az ajtót is becsukta maga után. Tudta – legalább úgy, mint Flint kapitány meg a többiek –, mennyire igaza van Peter Ducknak. Akadt más fontosabb dolguk is, mint a vörös hajú fiúval törődni. Még mindig körülvette őket a köd. Csak nemrég hallották, ahogy a Vipera észak felé tartva elhagyta őket, hogy ott kutasson utánuk, de azt is tudták, hogy akár vissza is térhetett, és megint ott rejtőzködhet tőlük néhány méterre a köd fojtó takarója alatt, amely miatt a Vadmacska egyik végétől a másikig sem lehetett látni. A szél kezdett föltámadni, vastag csomókban kavarta a ködöt a fedélzeten és a kötélzet között, de még nem oszlatta szét, nem fújta el. A kis hajó felhúzott csúcsvitorláival sebesen siklott a vízen. És bár jó volt, hogy egyre távolabb kerültek Black Jake-től, mind jobban megközelítették a forgalmas hajózási útvonalat, és bármilyen félelmetes is Black Jake-kel találkozni, az sem jobb, ha egy útján rohanó gőzös alá kerülnek. Félpercenként hallották a búgó jelzést a Wolf Rock felől, de a hang már nem dél, hanem észak felől érkezett hozzájuk. Már elhagyták tehát, és dél-délnyugati irányban kormányozva egy zsúfolt út közepén érezhették magukat, ahol mindkét irányból egyszerre zajlik körülöttük láthatatlanul a forgalom. Peter Ducknak igaza volt. Bizony, az idő nem alkalmas a vörös faggatására. Csöndben maradni, erősen figyelni, meg reménykedni, hogy nem oszlik a köd, és mégsem tiporja el őket egy másik jármű – csupán ennyit tehettek. És hamar kiderült, bizony jogosan aggódott az öreg.

Flint kapitány Nancyvel épp fölfelé nézett, hátha sikerül meglátniuk, rendesen áll-e az előárboc csúcsvitorlája, amikor egy gőzsíp süvített élesen, nem messze, alig jobbra a Vadmacska orrától. Magasabb hang volt, mint az előbbi nagy gőzösnek a búgása. Az a hajó – ahogy Peter Duck is megállapította – még mindig tőlük messze, nyugat felé volt. A hang ismét felsivított.

– Gőzös – állapította meg Flint kapitány.

– Ez mintha kicsit közelebb lenne – suttogta John. – A nagy sokkal messzebb van.

– Egész közel van – indult hátra Flint kapitány.

Ekkor a fedélzeti kabin mellől is felhangzott egy ködkürt. Három határozott búgás hangzott, hangos, de nem annyira, mint a régi, tüdővel működtetett iszonyú zaja.

A hátraérkező Nancy meg Flint kapitány is látta, amint Bill a szabványos, pumpa szerű eszközzel jelez. Roger tátott szájjal, irigykedve nézte.

– Háromszor! Hangosabban! – utasította Peter Duck. – Már a csatorna gyakran hajózott részére jutottunk.

Elöl, jobb oldalt, egész közelről ismét felhangzott az éles sípszó.

Mindenki előrefelé meresztette a szemét. Eltelt egy perc. Majd még egy.

– Hadd hallják megint, hol vagyunk! – intett hátra Peter Duck. De a Vipera hajósinasának csak egyetlen bődülésre maradt ideje.

– Előttünk! – üvöltött torka szakadtából John, miközben újra vonítani kezdett a gőzsíp. Mintha közvetlen fölülről, az égből jött volna a hang.

A fehér köd hirtelen elsötétült. Peter Duck erősen balra tekerte a kormányt. A Vadmacska, rázkódó vitorlákkal szinte egyhelyben pördült meg. Orrárboca épp elkerülte az Atlanti-óceán felől vágtató óceánjáró elébe tornyosuló, rozsdás oldalát. Felbőszült arcok tekintettek a magasból a kis hajó tatján álló, megrémült csoportra.

– Mit szórakoztok ott lenn?! – rikácsolt egy dühödt hang.

– Maguknak áll feljebb – kiáltott vissza Peter Duck –, mikor hajszál híján a tenger fenekére küldtek minket?

– Úgy tudtam, a gőzhajóknak kell kitérniük a vitorlás járművek elől – csodálkozott Nancy.

– Igen. A szabályok szerint – mérgelődött az öreg. – De városnyian vannak a tenger fenekén, akik ezt el is hitték. Ki kéne térnie minden zörgő, csörömpölő, rozsdás, olajos ócskavas-rakásnak. De megteszik? Mondja?! Megtették valaha is? Legalább ködben!

A hatalmas, erőszakos gőzös tovadübörgött útján, propellerei keményen csapkodták a vizet, ahogy az Atlanti-óceán felől érkező áramlat meg-megemelte a tatját. A felkavart hab kettévágta a sodródó víztömeget, és meredek fiókhullámokat küldött bolondos útjukra. Egyikük egészen váratlanul magasra torlódva a Vadmacska közepe táján becsapott fedélzetére, és hátrafelé haladva még Peggyt is eláztatta, aki épp akkor jelent meg a konyhaajtóban egy bögre kakaóval.

– Mi történt? – nézett az ijedt arcokra, a lazán lifegő vitorlákra, miközben a ködben távolodóban még egyre hallatszott a monstrum gépeinek dohogása, a hajócsavar csapkodása.

– Hajszál híján eltiportak – közölte Nancy.

– És senki sem volt kéznél kötéllel, hogy a fedélzetre rántson minket, ahogy maguk engem – tódította Bill, aki az imént egyedül a csónakjában annyira félt az elgázolástól, hogy szinte boldog volt, amiért most társaságban ismétlődik meg vele a dolog. – Köszönöm, kisasszony.

– Vigyázz! Nagyon forró! – figyelmeztette Peggy.

– Köszönd is! – pirongatta Peter Duck. Volt mibe belefulladj, amikor abban a csónakban bohóckodtál, hogy lóvá tégy bennünket, és elhitesd magadról, hogy te vagy a Vipera.

– De nem, Mr. Duck – tiltakozott Bill. – Tényleg nem.

– Szóljon az a ködkürt! – szakította félbe az öreg, miközben a Vadmacskát ismét eredeti irányába kormányozta. – Úgyis kiszedjük belőled az igazat, amint lesz rá idő.

A vitorlák ismét megdagadtak a széltől, és minden megnyugodott, már amennyire nyugalom lehet egy kis vitorláson, amely sűrű ködben épp a csatorna száját szeli át. Megijesztette őket a ködből hirtelen fölébük tornyosuló teherhajó, s bár mindegyikük oldalát fúrta a kíváncsiság, mit keresett a vöröshajú egyedül egy csónakban, tudták, most mindannyiuk legfontosabb dolga hallgatózni és hajózni. A majom és a papagáj kivételével a legénység minden tagja a fedélzeten tartózkodott. Peter Duck egy pillanatra sem mozdult a kormány mellől, és kétpercenként szólt Billnek, hogy adjon le három-három jelzést a ködkürttel. Flint kapitány a legapróbb neszekre is fülelve csendben fel-alá járkált a fedélzeten, de közben be-bekukkantott a kabinba, hogy újból és újból egy-egy pillantást vessen a térképre, amit már így is majdnem kívülről ismert.

A Vadmacska egyenletesen, mind gyorsabban és gyorsabban siklott a hullámokon. Messze maga mögött hagyta a Wolf Rockot, amit már hallani sem lehetett. Titty, aki Rogerral együtt a hajófarban figyelte a Peter Duck egy-egy fejbiccentésére a kürtöt pumpáló Billt, azon töprengett, ki is lehet valójában a vöröshajú. Egyszercsak azt vette észre, hogy az orrvitorla mintha már nem ködből lenne, és az orrban John és Susan már nem tűnnek homályos szellemalakoknak.

– Oszlik a köd – jegyezte meg hirtelen az öreg matróz. – Még taktikázhatunk vele egy kicsit, ha nem törődünk a gőzösökkel.

– Egyszerre kétfélét nem jelezhetünk – csóválta a fejét Flint kapitány. – Szeretném, ha Black Jake továbbra is Írország felé keresné a Vadmacskát, s ez talán sikerül is, ha a köd kitart. De nem bánnám, ha nem látnánk többet ezek közül az ormótlan, csavargó gőzösök közül, vagy legalábbis nem ilyen közelről.

– Black Jake Írország felé megy? – döbbent meg Bill. – És mi lesz velem? Előbb engem kellett volna felszednie!

– Persze. Amilyen fontos vagy neki! – csitította enyhe gúnnyal Peter Duck. – Talán a csónakjáért vagy a ködkürtért visszajött volna, de szerintem most inkább azokat is veszni hagyja. Te meg azt hiszed, téged fog keresni. Alig hinném.

– Még szerencse, hogy elkaptam azt a kötelet.

– Neked – hűtötte tovább az öreg. – Hát nekünk?

– Hisz itt mindenki kapitány – reménykedett a gyerek – egyiküknek feltétlen szüksége lesz egy másik inasra.

A szürke pára valóban oszlani kezdett. Nemsokára már 30-40 méternyire is el lehetett látni a fedélzetről. Pont olyan volt, mintha egy ködfallal körbezárt kerek medence kellős közepén hajóztak volna, amin kicsisége ellenére is az Atlanti-óceánt a Vizcayai-öbölig oly gyakran végigsöprő hatalmas áramlat hullámzik keresztül. A falon túlról távoli, alig észlelhető szirénák hallatszottak. Középütt ők voltak, egyedül.

– Mit gondol, Mr. Duck? – kérdezte végül Flint kapitány. – Azt hiszem, már nem fognak elgázolni. Titty! Szaladj előre, szólj Johnnak és Susannak, hogy hátrajöhetnek. És Nancy is. Egyikük vegye át Mr. Ducktól a kormányt, amíg meghallgatjuk, mi mondandója van számunkra az utasunknak…

Bill egyszerre elkomorodott.

Titty előresietett. Iparkodott, nehogy egy szót is elmulasszon a várható beszélgetésből. Miért sodródott egyedül a ködben az a fiú? Kivel tart? Black Jake-kel, vagy velük? Megmentették vagy foglyul ejtették? Mi történt előző éjszaka, amikor a Vipera kis híján nekik ütközött? Mi történt a ködben, míg Peter Duck úgy tett, mintha Írországba vitorláznának, holott valójában Spanyolország déli része felé haladtak?

– Gyere, Susan! – suttogta, mintha Black Jake megint az orr palánkja mögött hallgatózna. – Te is, John, Nancy! Flint kapitány szerint már minden rendben, a köd sem olyan pocsék. Át akarja vetetni valamelyikőtökkel a kormányt. Épp dönteni akarnak a vöröshajúról…

– Csak jobbat tehetünk vele, mintha meggondolnánk, megéri-e egyáltalán etetni – hallották Flint kapitányt, épp a ahogy hátraértek.

– De hát nem lökheted vissza! – tiltakozott rémülten Titty.

– Miért ne? – ijesztgette Flint kapitány.

– Van pót fogkefénk, tudunk adni neki – magyarázta Susan is. – Kettőt vettem mindegyikünknek.

Bill elbizonytalanodva nézegetett hol Peter Duckra, hol Flint kapitányra, hol a gyerekekre, akikkel szinte tele volt az egész hajó.

– 11 fok dél-délnyugattól nyugatra – adta át a kormányt Peter Duck.

– 11 fok dél-délnyugattól nyugatra – vette át John.

Most pedig – fordult szigorúan az idős tengerész a fekete sóner hajósinasához – halljuk, mit csináltál, mikor egy csónakban, ködkürttel egy jobb csapáson haladó vitorlás voltál. Erről mit mondasz? Csak az igazat akarom!

– Nem az én hibám! Miatta voltam ott!

– Ez nem érdekel – csattant fel Flint kapitány. – Azt mondd el, mit műveltél azzal a ködkürttel.

– Black Jake zavart le a ködkürttel a csónakba, hogy időnként szólaltassam meg, csak annyiszor, hogy tudja merre vagyok, hogy ki tudjon halászni, mikor visszajön.

– Vissza? – lepődött meg Flint kapitány. – Honnan?

– A ködben el akarta foglalni a Vadmacskát, meg Peter Duckot foglyul ejteni.

– Tényleg? És mit gondolt, hányadmagával kell jönnie?

– Öten vannak. Black Jake meg Simeon Boon, aki most szabadult négy év szigorítottból. Aztán Mogandy, aki még Black Jake-nél is rémesebb. Ott van Black Jake egyik testvére is, de ő végig lapult, amíg ki nem futottunk, mert a rendőrség keresi valamiért. A ‘Vágd, ahol éred’ [69] kidobóembere is…

– Az egy halászkocsma Lowestoftban, uram – vetette közbe Peter Duck. – Igazából nem így hívják, de ez úgysem érdekes.

– … meg én.

Flint kapitány hátravetett fejjel kacagott.

– Szóval összesen hatan voltunk.

– Tehát azok, ott öten, a Viperán meg akartak rohanni minket – komolyodott el Flint kapitány.

– Black Jake szerint könnyű dolguk lett volna. A fedélzeten ketten szoktak lenni maguk közül, s ha az egyik Mr. Duck, már végeztek is. Ha meg nincs a fedélzeten, Black Jake bezárta volna a feljárókat, s mutatott volna valamit, amit ledob, hogy fölrobban itt minden, hacsak Mr. Duckot föl nem küldik gyorsan.

– Csodás – epéskedett Flint kapitány. – De ha ez ilyen egyszerű, miért nem próbálták meg a múlt éjjel, mikor kioltott lámpákkal futottak mellettünk a sötétben?

– A fele társaság részeg volt, meg némelyik még félt is. Black Jake egész éjjel üvöltözött velük az elszalasztott alkalom miatt, és amikor reggelre jött a köd, már kényszerítette őket. „Kapitányok, meg matrózok, meg minden… – mondta. – Siránkozni fognak. Biztos, ahogy itt állok. Kiadják az öreget, áthajítják nekünk, és még hálásak is lesznek”.

– Így aztán te nyugiban tülköltél a ködkürttel, míg ők elindultak, hogy a ködben megrohanjanak.

– De hát nem tehettem mást – védekezett Bill. – Mindegyiknek mindenért velem volt baja, amióta csak elhagytuk Lowestoftot. Csupa horzsolás, hurka vagyok. Mit tehettem volna, mikor Black Jake kilökött a csónakkal? „Add ki az evezőket” – parancsolta – „úgyse lesz rá szükséged. Ha nem jelzel rendszeresen, elütnek, és elsüllyedsz” – fenyegetett. „Mi van, ha tényleg elütik” – problémázott Mogandy. „Nincs név a csónakon” – legyintett Black Jake, azzal utánam hajította a kötelet. Aztán csak azt láttam, hogy eltűnnek a ködben. Mit tehettem volna evezők nélkül? Ússzam partra? Volt más lehetőségem, mint a kürt?

– Hát ez igaz – látta be Flint kapitány.

– Aztán maguk meg pont felém jöttek, kötelet dobtak, és fölvettek. Ledolgozom, csak hadd menjek magukkal vissza Lowestoftba.

– Mi van, ha nem arra megyünk? – nézett rá Flint kapitány.

John és Nancy aggódva pillantott Susanra.

– Mi van, ha nem arra megyünk? Mi a véleménye ezek után, Mr. Duck? Nem elég neki a hallgatózás. Emberrablást tervez. Kalózkodást. Semmitől sem riad vissza. Miért ne húzzuk keresztül a számításait? Miért nem ássuk ki, s visszük haza a maga kincsét, Mr. Duck? Ha a fickó már tudja, hogy lemaradt az egészről, talán békén hagyja magát.

– Sosem állítottam, hogy kincs van ott, és sosem akartam oda visszamenni. De azok után, ami tegnap történt, magukkal tartok, uram. Megmutatom azt a helyet, amilyen pontosan csak tudom. Ha van ott valami, ami érdekli magukat, hát nagyon jó. Ha a rákok már mindenestül föl is falták azt a zsákot, akkor is szép kirándulás lesz a karibi szigetvilágba.

– Bármi legyen is az, nem kerülhet Black Jake karmai közé – mondta ki végül Susan a végső szót. – A cowesi beszélgetés után Peggyvel tegnap egész nap a készleteinket számoltuk – nézett Nancyra. – Nagyon hosszú időre elegendők.

– Hat havi kell – reménykedett Flint kapitány. – Ha valaminek szűkében vagyunk, Madeirán még megvehetjük.

– Azt hiszem, mennünk kell – foglalta össze a Fecske kormányosa és szakácsa. – Black Jake majdhogynem gyilkos. A történtek után nem szabad, hogy bármit is megkaparintson.

– Remek fickó vagy, kormányos! Hadd rázzak veled kezet!

– Jól van, Susan. Tudtam, hogy végül beadod a derekad – dicsérte a Fruska kapitánya is.

– S te, John? Mit szólsz ? – kérdezte Flint kapitány a másik parancsnokot is.

– Igaza van Susannak. Menjünk!

– Örök hűség a Fecskének és a Fruskának! – üvöltötte Nancy.

– Ne kiabálj! – csitította John kapitány, miközben Peter Duck hátra, északra pillantott.

– Mi történt? – figyelt fel Roger is. – Mit mondtok? Mi van?

– Megyünk a szigetre kiásni a kincset – jött meg a szava Titty matróznak is, aki eddig tátott szájjal figyelte a fejleményeket.

– Akkor látni fogjuk azokat a rém-rákokat is.

Bill csodálkozva nézett hol az egyikükre, hol a másikukra.

Flint kapitány előrerohant, majd vissza. Izgatottan nevetgélt, motyogott.

– Kiássuk. Semmi sem tarthat vissza. Jól kitolt magával Black Jake, mikor az inasát magára hagyta a tengeren. Hát te, kalózivadék – fordult Billhez –, hol laktál a Viperán?

– A vitorlaraktárban.

– No, itt kicsit jobb sorod lesz, ha hozzánk szegődsz.

– Bármit megteszek, amit Mr. Duck mond.

– A beteg-kabinban kapsz helyet – határozott Flint kapitány. – Most csak konzervek vannak ott. Vigyétek le, mutassátok be Gibbernek meg a hajó papagájának. Ami azt illeti – fordult Peter Duck felé – kicsit lelkifurdalásom volt a gyerek miatt, amiért visszaküldtem a Viperára, amikor Nancy meg John kihalászták a kikötőben.

Bill, e szavakat hallva, nekividulva dugta vissza kobakját a fedélzet alól.

– Gyere már! – sürgette Nancy.

– Gyere! – invitálta Roger is. – Gibber alig várja, hogy megismerjen.

– Hol az a sok kapitány meg kormányos? – érdeklődött a fiú, s zavartan nézegetett egyikükről a másikukra, mert mindenki csak nevetett.

– Gyere hát – rángatta Roger. Bill, előre félve a teremnyi tiszttel való találkozástól, idegesen megindult utána a lépcsőn.

– Eredj le te is a többiekkel, segíts berendezkedni a fiúnak! Átveszem a kormányt – küldte Johnt is Flint kapitány. – Szólj Susannak, adjon neki valamit enni.

– 11 fok dél-délnyugattól nyugatra!

– 11 fok dél-délnyugattól nyugatra.

– Jöhet hát megint a tenger – nézett körül elégedetten Peter Duck az egyre vékonyodó ködben.

Flint kapitány pedig boldogan gondolt Madeirára meg a távoli Karib-szigetekre, mosolyogva figyelte az iránytű lapját, hogy a Vadmacskát a Finisterre [70]-fok irányában tartsa.

Végre egyedül

Szinte azonnal elfelejtették még az ebédre hívó harang szavát is. Bill felbukkanása meg a fantasztikus elhatározás ebben a pillanatban még Roger buksijából is kiverte az evés gondolatát.

– Nohát! – vigyorgott vidáman Nancy, ahogy az egész társaság letódult a szalonba, s Bill meglepetve tapasztalta, hogy még mindig nem lát egyetlen kapitány-kinézetű felnőttet sem. – Végre, elszántuk magunkat. Jim bácsi mindig boldogtalan lett volna, ha csak itt a szomszédban lődörgünk. Háromszoros hurrá Kolumbusznak!

– Jó, hogy kezdettől fogva spóroltunk az ivóvízzel – állapította meg elégedetten Susan.

– Igazi, nagy útra indulunk – sóhajtott boldogan Titty.

– Mit mondasz? – értetlenkedett a vöröshajú.

– Megyünk Mr. Duck szigetére – magyarázta John.

– Megnézzük a rákokat – örvendezett Roger.

– Fantasztikus, hogy majdnem elgázoltunk – folytatta a Fecske parancsnoka. – Ez döntötte el. Mármint, hogy mégiscsak megyünk.

– Hogyan? – meresztett nagy szemeket Bill. – Hisz mi már Lowestoftban tudtuk. Mi éppen a vízen voltunk aznap este, amikor behajóztatok, csak Black Jake látta, hogy Mr. Duck meg a kapitányotok beszélget. Másnap, amikor az öreg meghozta a málháját, már mindent tudott. Aztán amikor belelökött a vízbe, és kiszedte belőlem, amit a parancsnok mesélt, hogy csupa kapitány meg kormányos van itt…

Bill suttogóra fogta a hangját, s izgatottan nézegetett körül.

– Szóval tényleg ő lökött bele. Mindig is tudtam – szögezte le Titty matróz.

– Persze, hogy ő volt! Nem vagyok műugró. Aztán amikor visszaértem és elmondtam, amit a parancsnok mondott, és Black Jake továbbadta a többieknek, meg amikor reggel följött a fedélzetre, és hűlt helyeteket látta, hát alaposan kijutott a korbácsból is. Aztán amikor már jöttetek vissza, mi meg épp indultunk kifelé utánatok, még komiszabb volt, amit a többiektől kaptam. Egész biztosak voltunk benne, hogy elindultatok. Aztán Black Jake felbiztatta Mogandyt, Boont meg a többit, hogy kapják el Mr. Duckot, és egy életre gazdagok lesznek. Erre készültek ma reggel is.

A Fecskék meg a Fruskák egymásra néztek. Most, látva mennyire biztos benne Bill, hogy kezdettől fogva a Tarisznyarák-szigetre készültek, még Susan is kezdte furcsállni, miért nem eleve a kincs felkutatására indultak el Lowestoftból.

A Vipera hajósinasa egész egyszerűen nem is hitte el, hogy eddig még nem is látták, hová is készülnek. Ezt nem lehetett nem észrevenniük, amikor Flint kapitány (aki szintén elfeledkezett az evésről) Peter Duckra hagyta a kormányt, és csak egy pillanatra leszaladt a szalonba kiteregetni az asztalon az Atlanti-óceán nagy térképét és megmutatni rajta úticéljukat. De bármily furcsának tűnik, a többiek is igen gyorsan megszokták e hatalmas út gondolatát, talán mert a fiú oly rendíthetetlenül hitte, hogy elejétől fogva erre készítették fel a kis hajót.

S valóban, a régi legénység oly nagy lelkesedéssel látta el a szükséges holmikkal új tagját, hogy szinte teljesen el is feledkeztek a megteendő hatalmas távolságról. Nancytől fehér kanavász kalapot kapott. John egy rövidnadrágot ajánlott fel, de Bill inkább a saját hosszúját választotta, minden foltjával együtt. Lába mérete körülbelül Peggyének felelt meg, és szerencsére a Fruska kormányosának volt is egy pár pótszandálja, meg hajóscsizmája. Viharkabát rengeteg volt a hajón, különben is – amint John megjegyezte – azt egyébként sem kell mindannyiuknak egyszerre viselniük. Susan és Peggy a betegszobából kihordták a konzervek nagy részét, és fölszabadították az alsó fekhelyet, Titty pedig, hogy otthonosabb legyen a kabin, kitűzött a falra egy képes levelezőlapot, amely a lowestofti kikötőt ábrázolta. Egészen megijedtek, mikor eldöntötték, hogy étkezéseknél hol üljön az új hajósinas, és erről eszükbe jutott, hogy Flint kapitány már régebben enni kért. A két kormányos a többieket faképnél hagyva elrohant ellátni konyhai teendőit. Roger addig megmutatta, hol a motor, Nancy meg John pedig a hajóorrba, a volt matrózszálláshoz kalauzolta el a vöröshajút, és ott a Fecske hajósinasa be is mutatta Gibbernek. Új ismerőse rögtön meg is vakargathatta a kismajom füle tövét. A papagájtól viszont, akinek Titty mutatta be, Bill csúnya csípést kapott az ujjára.

– De hát hol vannak a kapitányok, meg a kormányosok? – halkította le ismét a hangját Bill. – Alszanak?

– De hát nincs itt más! – bizonygatta Titty.

– Hiszen mi vagyunk azok – nevetett Nancy.

Aztán megpróbáltak mindent elmagyarázni, elmesélni közös kalandjaikat a Fecskén és a Fruskán, de ez valahogy nem igazán sikerült. Bill csupán kacagott egy nagyot:

– És még féltem is tőlük, lábujjhegyen lopakodtam. De – komorodott el hirtelen – szerencsétek, hogy a parancsnok pont azt mondta nekem, amit mondott. Bizony, ha Black Jake tudta volna… Ha tudta volna, még a Csatorna feléig se jutottatok volna, már elkapta volna Peter Duckot. Nem várt volna semmiféle ködre…

Pont akkor szólt le a szellőzőn Flint kapitány, új, magabiztos csengéssel hangjában.

– Gyertek fel, nézzetek körül! Elmúlt a köd. Megcsináltuk!

Mindenki felrohant a fedélzetre. A hajó dülöngélése már korábban jelezte, hogy az időjárás teljesen megváltozott, pontosan úgy, ahogy azt Peter Duck megjósolta. Heves északnyugati szél fújt és szinte percenként erősbödött. Az áramlattal már hullámok is rohantak, oly sebesen, hogy hanyatt-homlok összetorlódva hátuk már-már eltűnt a szétporló habokban. A levegő zúgott a kötelek között, s a Vadmacska hosszan elhúzódó, kavargó nyomot hagyott maga után. A ködből semmi sem maradt. Már nem látszott a föld, de a fekete sóner sem.

– Nagyszerűen sikerült! Csak egy, kettő, három gőzös van itt, két teherhajó, meg egy olajszállító… legtöbbjük már alig-alig látszik… ott van még egy francia halászbárka… De a Viperának nyoma sincs. De nincs ám! Sikerült megcsinálni!

– Remélem, tetszeni fog neki Dublin – vihogott Nancy.

– Vagy az Északi-sark – derült John. – Minél messzebb kerül tőlünk, annál jobb.

– Valóban – bólintott Peter Duck is, miután hosszasan, alaposan körbeszemlélt a láthatáron. – Alighanem tényleg sikerült megszabadulnunk tőle.

– Ez az ön érdeme Mr. Duck. Megléptünk előle, sőt, legénységének egyik tagja is hozzánk csatlakozott, és nem ő rabolta el a miénket – örvendezett tovább Flint kapitány. – Kíváncsi lennék, nem hiányzol-e nagyon Black Jake-nek? – fordult Billhez is.

– Hát, a Viperán most nincs, akit elverhetnének.

– Szóval azt gondolod, hogy épp a Wolf Rockot kerülik meg, hogy kötélvégre kapjanak?

– Hát, akárhogy is – nem vagyok ott.

Aznap egy órával később ebédeltek – kicsit billegve, de nagyon jó hangulatban. A tenger mind komorabb és komorabb lett. Múlt éjjel a csatornán már belekóstoltak a szélbe, de azt aztán elfogta a szárazföld. De most, dél felé, Spanyolország felé haladva teljesen ki voltak szolgáltatva az Atlanti-óceán légáramlatainak. Az öreg Peter Duck élvezte. – Ismerem ezt a darab vizet – mesélte a kormányosoknak, amikor az ebédet tálalták neki. – Jobbra lefelé, keresztül az öblön – arra van Ushant. Onnan ismerem. Errefelé halászgattunk a francia bárkákkal, amikor eladtak a csomag bagóért a Louisiana Belle kapitányának. De ezt már a múltkor elmeséltem. Először keleti szél, aztán köd, aztán északnyugati. Meg kell állnunk még sötétedés előtt, de holnapra már jobb időt kapunk. – Megebédelt, pipára gyújtott, és visszament, hogy átvegye Flint kapitánytól a kormányt, amíg az is lejön enni.

Bár Flint kapitány éhezett meg először, Susannak végül mégiscsak figyelmeztetnie kellett, merő időpocsékolás volt főzni neki, ha evés helyett csak beszél. Vele volt Hakluyt [71] Utazásainak két kötete is a fedélzeti kabin polcáról, megint lehozta a nagy térképet is, és semmi sem tarthatta vissza, hogy edényekkel tartsa kifeszítve a tányérrögzítő fölött, amíg hol az egyik, hol a másik könyvben keresgélt. Végül eszébe jutott, hogy Peter Duck az éjszaka legnagyobb részét ébren töltötte, ezért felváltására felküldte Johnt meg Billt, majd ételét behabzsolva utánuk sietett.

Mindkét fiút a kormánynál találta, de még Peter Duck sem pihent. A kabinban állt, s az ajtóból figyelte őket meg az időjárást.

– Gyorsan erősödik – nézett a felbukkanó Flint kapitányra. – Ködre szél. Mindig így van. Éppen ez a szél kellene nekünk, ha nem erősödne meg túlságosan.

– Itt pedig nincs hová húzódjunk előle.

– Nem is kell. Dél felé mérföldről mérföldre mélyül a tenger. Ennél jobb nem kell. Nincs az a hullámzás, ami megakaszthat, csak kerüljünk igazán mély vízre. Mindig a sekély víz okozza a bajt, pusztítja a tengerészt. Bőven elég egyszer-kétszer kurtítanunk a vitorlán, aztán ha nem lesz jobb, éjjelre megállhatunk, és lebegünk egy helyben, mint a pihenő sirály.

Nem volt túl könnyű csökkenteni a vitorlákat, de végül sikerült. Míg Flint kapitány a fedélzeten maradt, az öreg tengerész is ágyára dőlt pár percre. De nem volt türelme sokat pihenni, megint kijött hát a hajócska útját figyelni.

– Nem alszik egyet, Mr. Duck? – biztatta Flint kapitány.

– Bőven lesz még rá idő – szabadkozott az idős matróz.

Teltek az órák. A Vadmacska csökkentett vitorláival most könnyedén szaladt. De a tenger mind jobban háborgott, és a szél is egyre erősödött. A kormányosok megpróbáltak a fedélzeten mosogatni, de mintha inkább ők fürödtek volna meg a becsapódó hullámokban. Roger is fölhozta Gibbert egy kicsit körülnézni, és leült vele a feljáró legfölső fokára. Egy vödörnyi odacsapódó tajték mindkettőjüket bőrig áztatta. Végül le kellett zárniuk az ajtót, hogy a szalon szárazon maradjon. A többi lejárót már korábban becsukták. Aznap délután mindenki viharkabátot hordott a fedélzeten. Akinek nem volt a hajó farában dolga, a fölső kabin szélárnyékos oldalán keresett menedéket, s próbálta megakadályozni, hogy az átzúduló víz a nyakába folyjon. A kormányt mindig ketten tartották; kabátjuk hátát folyamatosan paskolta az átcsapó hab. Egyre kellemetlenebbé vált a dülöngélés. Susan és Peggy felváltva vívott kemény csatát a helyén maradni nem akaró teáskannával, amikor némi meleg vízre volt szükségük.

– Megállta a helyét a kis hajó – szólt át végül sötétedéskor a Johnnal épp szolgálatot teljesítő Peter Duck a közelben tartózkodó Flint kapitánynak. – Mi lenne, ha most megállnánk egy nyugodt éjszakára, mielőtt túlzottan elsodródnánk?

– Nem kerülhetnek elénk? – ellenkezett Flint kapitány, aki most, hogy már a Tarisznyarák-sziget volt a cél, szinte a megállás gondolatától is rettegett.

– Nekik is erre kell jönniük – nyugtatgatta az öreg –, hacsak nem akarják az egész utat ellenszélben megtenni. Nincs más útvonal, csak a régi vitorlásoké, el Spanyolország meg Portugália mellett az északkeleti passzátszelek övezetéig, le Madeira felé a Kanári-szigetekig. Nekünk sem tetszik ez az idő, de Black Jake-nek még rosszabb. Ő is bánja már, ha eddig nem állt meg valahol a Land’s Endtől északra. Gyors kis hajó a Vipera, de rossz időben nem bont vitorlát.

– Jöhet egyáltalán ennél rosszabb? – burkolódzott kabátjába Nancy kapitány.

– Megjavul, mire a Finisterre-fokhoz érünk, de ennyire komisz már reggelnél tovább sem maradhat.

– Semmi baj, amíg nem lesz erősebb – vidult fel a Fruska parancsnoka, aki szörnyen elégedett volt, hogy most nem tengeribeteg.

– Hát jó – egyezett bele végül Flint kapitány. – Maga jobban ismeri az öblöt, mint én. Meg aztán mindnyájunkra ráfér egy kis alvás a múlt éjszaka után.

A következő fél óra hatalmas nyüzsgésében Bill csupa jópontot szerzett mindenkinél. Bár nem lehetett egyszerre két helyen, mégis oly szorgosan dolgozott, oly hasznossá tette magát, mintha több is lett volna belőle a fedélzeten. Mikor elkészültek, és zihálva levegő után kapkodva megpihentek, a nehéz vitorlarudak mind lekötözve feküdtek a helyükön. A rendes vitorlák is össze voltak hajtogatva, s a Vadmacskát csak az orrban meg a főárbocra felhúzott és egymás ellen beállított viharvitorla egyensúlyozta, úgy, hogy a hajó csendesen ringatózott a feléje tartó hullámok hátán. Már nem hajszolta tovább a szél.

– Szépen megálltunk – dörmögte elégedetten Peter Duck, amikor mindennel elkészültek. A szárazföldről senki sem hinné, de az este kimerítő órái után békés, szabadnapi hangulat árasztotta el a hajócskát. Már nem csapódott be egy csepp víz sem, és a dülöngélés is csillapodott. Azért a két kormányos-szakács nem próbálkozott főtt vacsora készítésével. Így is általános tapsot arattak, amikor egy nagy kancsó forró kakaóval föltántorogtak a konyhából.

Titty és Roger még körülnézhetett a fedélzeten, mielőtt aludni küldték volna őket. Nagyon messze el lehetett látni. Néha, mikor egy-egy nagyobb hullám a hátára kapta a sónert, távoli gőzösök lámpái villantak fel. A vágtató felhőkön és a hatalmas hullámok fehér tajtékos hátán kívül nem akadt más látnivaló. A Vadmacska is elég kényelmessé vált. Két apró vitorlájára bízva a hajócska úgy lebegett a kavargó víz közepén, mintha csak otthon volna, vagy mintha félálomban keresgélné az utat a tenger hegy-völgyes tájain. Erős, határozott fénnyel égő lámpáival egyedül pihent a sötétben, mint egy alvó sirály a ringató vízen, épp úgy, ahogy Peter Duck megjósolta.

Legnagyobb meglepetésére vacsora után Billt is aludni küldték.

– Mindenki jobban teszi, ha kihasználja a lehetőséget, és alaposan kialussza magát az éjszaka – közölte Flint kapitány. – A kormányt rögzítettük. Mr. Duck és én őrködünk. El veled, Bill! Semmi értelme, hogy csukott szemmel üldögélj. Alapos munkát végeztél a reffelésnél [72], haverom! Eredj! Reggel olyan korán kelhetsz, amilyen korán csak akarsz.

A többiek távozta után John, Susan, Nancy meg Peggy üldögélt még egy kicsit a szalonasztalnál a lengedező lámpa alatt. A rájuk váró útról beszélgettek, meg Peter Duck szigetéről, de kisvártatva a közelben pihenő Billre terelődött a szó.

– Szédületesen mászik az árbocra – állapította meg Nancy.

– Szemmel láthatóan járt már tengeren… igazi, nagy tengeren – tette hozzá John is.

– Szörnyű lehet most egy halászhajón – sóhajtott Susan.

– Nem hiszem, hogy Bill foglalkozna vele – válaszolta a Fruska kormányosa.

– Mivel?

– Hát lebegni egy vihar kellős közepén – kapta el az asztalt Peggy, mert a Vadmacska épp mintha egyszerre bukott volna előre, meg csúszott volna oldalt.

– A fele se tréfa – mérgelődött Nancy is.

– Mindenben a segítségünkre lesz – tartott ki a legénység új tagjának dicséreténél a Fecske parancsnoka.

– Vajon mi történt volna, ha nem mentjük ki? – morfondírozott Peggy.

– Alighanem megfullad – bólintott a nagyobbik Fruska. – Black Jake még evezőt sem hagyott neki.

– Cssss! – csitította őket Susan. – Lehet, hogy még nem alszik.

Erősen az asztalba, falakba, kézről eső rögzített dolgokba kapaszkodva mind a négyen a régebben betegszobának elkeresztelt kabin felé lopakodtak, melynek félig nyitott ajtaján most új címke díszlett: Bill matróz. John bekukucskált. A többiek lélegzetvisszafojtva figyeltek.

– Át sem öltözött.

– Hú, erre nem gondoltam – szisszent fel Susan. – Az én hibám. Odaadhattuk volna neki valamelyikünk pót pizsamáját.

– Az enyémet megkaphatja – ajánlotta Peggy.

– Ne keltsük most fel – válaszolta Susan. – Biztos szörnyen fáradt.

A felső kabinban Peter Duck az ágyán feküdt, és zoknit stoppolt. Susan felajánlotta, hogy megvarrja helyette, de az öreg közölte, hogy ez kedvenc elfoglaltsága a tengeren. Flint kapitány székével billegve ellensúlyozva a hajó mozgását a térképasztalnál passziánszozott [73]. Miss Milligant játszott, és már másodszor sikerült kiraknia. Minden forduló után kiment a szélbe, és körüljárt a fedélzeten, meggyőződni, hogy minden rendben van-e.

– Ha harmadszor is kijön, Mr. Duck – mondta –, ha harmadszor is kijön, akkor a Sors keze van a dologban, és biztos, hogy megtaláljuk a maga kincsét. Nos, Mr. Duck, Black Jake, vagy nem Black Jake?

A tű egyre lassabban és lassabban mozgott az öreg kezében.

– Jót vitorlázunk az északkeleti passzáttal!

Pár perc múlva Flint kapitány kitörő örömmel pördült hátra: – Harmadszor is kijött egymás után, Mr. Duck! A legbiztosabb jel!

De az öreg matróz nem válaszolt. A harisnya a befűzött szürke stoppolócérnán lógó tűvel együtt a földön hevert, ő maga pedig már ágyán lejjebb csúszva, nyitott szájjal feküdt. Egyre mélyebben, egyenletesebben szuszogott, és végül felhangzott a megszokott, dallamos horkolás. Peter Duck elaludt.

Flint kapitány fölemelte a zoknit, beleszúrta a tűt, és az egészet az ágy végén lógó kacatos-zsákba dobta. Aztán fölállt, s még egyszer kiment az éjszakába.

– Háromszor jött ki. Háromszor. Mintha már itt is lenne az a dolog, olyan biztos.

Bill megtalálja a helyét

Bill megmozdult az ágyán. Hirtelen szinte zavaró kényelemre ébredt. Miféle puha takaró burkolja állig a Vipera vitorlakamrájának durva vásznai helyett? Mint egy kis állatkának, egyszerre lett éber minden porcikája, s egy hirtelen mozdulattal erősen ágya hátához lapult. A fal és a padló vagy a fekvőhely szögletében, akár ágyban, akár a vitorlaraktárban, a korbács, kötélvég vagy más hasonló dolog elől jól védett helyet talál bármely fiatal fiú. De most nem fenyegette korbács, még csak a falon sem zörgettek vele. Nem. Tévedett. Még csak el sem aludt. Senki sem átkozódott, mert még nem gyújtott be a konyhában. Senki sem volt a közelben. Egészen egyedül volt, meg egypár meleg, barna takaró, és akkora volt a hely, hogy egészen ki tudott nyújtózni anélkül, hogy ágya bármelyik végébe ütközött volna.

Rájött, hol van, és lassú mosoly öntötte el széles, szeplős, vörös arcát.

– Na, vajon ki rak tüzet a jó öreg Vipera konyháján? – gondolta. Összerázkódott, amint eszébe jutott a tegnapi köd, a sodródó csónak, a szirénák, ködkürtök búgása, a párából hirtelen fölétornyosuló hajóorr árnyéka, a lehajított kötél, és a meglepetés, amit a kormánynál álló Peter Duck láttán érzett, meg amikor rájött, miféle hajó szedte fel. Ennél jobb nem is történhetett volna vele.

A szalon és a folyosó üveges tetején keresztül fény szűrődött a kis kabinba, de Bill nem látott ki. De nem is volt rá szüksége. Nem hiába született a Dogger Banken. Azonnal érezte a mozgásáról, hogy a Vadmacska még mindig egy helyben lebeg. Ez jó volt. Nem kell sietni.

– Csupa kapitány meg kormányos! – kuncogott magában. – Ha Black Jake tudta volna, hogy nincs más a hajón, szempillantás alatt elpucolt volna Peter Duckkal, el bizony – gondolta. – Nem mintha nem volnának elég sokan a gyerekek.

Senki sem volt a közelben, aki emlékeztethette volna, hogy ő maga sincs annyi idős, mint Nancy. Úgy érezte, százszor többet ér, mint a többiek. A kapitány meg Peter Duck elég jónak tűnt. A kapitány jól bánt a hajóval, azt meg mindenki tudja, hogy Peter Ducknál jobb hajós még nem vitorlázott át a lowestofti kikötő mólói között. Ez volt a közvélemény. Ezt mindenki tudta. De a többiek…! Kapitányok, kormányosok! Mindegyik kapitány meg kormányos! Black Jake, meg a bandája egészben lenyelné őket. Jó, hogy ide kerültem! Így most már hárman vagyunk.

Kinyúlt a takaró alól, a feje fölötti polcról leemelte a Susantól tegnap este kapott vadonatúj fogkefét, és valami különös érzéssel nézegette. – Kapitányok meg kormányosok! S nem tudják, hogy pucolják meg a foguk közét egy kötélből kihúzott szállal.

De ekkor valaki dobogni kezdett fölötte. Bill hallotta, ahogy John meg Roger kiront a kabinból és végigrohan a fedélzeten. Egy pillanattal később a fogkefét még mindig a kezében tartva ő is utánuk iramodott. Különösnek tűnt öltözékük – mintha a yarmouthi mólóról, a maskarások felvonulásáról tévedtek volna ide. Bill is rohant föl a lépcsőn, ki a fedélzetre.

– Jó reggelt, Flint kapitány! Jó reggelt, Mr. Duck! – köszönt a két fiú, kissé bizonytalanul rohanva az imbolygó világban. – Jó reggelt, Flint kapitány! Jó reggelt Mr. Duck! – köszönt Bill is, és iparkodott a többiek után, még épp elkapva Flint kapitány biccentését.

A két felnőtt kronométerrel [74] és szextánssal [75] foglalatoskodott, hogy a Vadmacska helyzetét meghatározzák. A szürkén rohanó felhőfoszlányok közül elő-elővillant a nap. A tenger sem volt már olyan tajtékos, és a hullámok is kisebbek lettek, bár a szél még elég erősen fújt.

– Gyere! – hívta John, pizsamáját a hajó belsejébe hajítva, és már lódította is át a vászonvödröt a korláton.

– Gyere! – hívta Roger is, miközben kapkodva bújt ki ő is a hálóruhájából. Johné után dobta, és készült a vödörnyi sós tengervízre, amit bátyja máris ráloccsantott.

A szedett-vedett göncöknek sem kellett sok, hogy lekerüljenek Billről. Dzsekijét biztonságba helyezte a kötelek mögé, és kibújt rongyos mellényéből. Lehámozta magáról a foltos kék nadrágot, és ledobta a vastag trikóját is, amit már hetek óta hordott, hogy ne fázzon. Elég hideg volt, de ha azok a srácok kibírják – hát ő is.

– Jöhet! – vett nagy levegőt várva a nagy adag vizet, ami kisvártatva teljes egészében az arcába zúdult.

– Most te! – bíztatta John. – Vedd a csöbröt, és te is önts rám egy adagot… Figyelj! Te tudod, hogyan kell telemerni. Nekem sosem sikerül elsőre teljesen megtölteni. No! Nincs törülköződ? Ugorj Roger, hozz egyet. Itt a vödör. Talán sikerül tőlem kapnod egy igazi adagot is…

Néhány perc múlva Bill már jórészt szárazra dörzsölte bőrét a törölközővel, amit a Fecske hajósinasa nyújtott föl neki a lejárón. Karja, lába még kicsit nedves volt, de azért így-úgy sikerült magára rángatnia ruháit, és meglepően melegnek érezte a világot. Ha már belefogott, rendesen végig akarta csinálni az egészet. Fogta a vászon-edényt, megint megmerítette, és a fogkefét elővéve megmártotta benne.

– Ne azzal! – ajánlotta John emlékezve a sós ízre. – Susan mindig ad egy-egy pohár ivóvizet a fogmosáshoz.

– Csak benedvesítettem – esett zavarba a fiú. Hát nem ez a módja? Az ember nem tanulhat meg minden szokást egyszerre… Talán felhúzzák most már a vitorlákat – nézett reménykedve hátrafelé. Azokkal megint ő kerekedik fölibük. Nem úgy, mint mindenféle fogkefékkel. De várnia kellett a lehetőségre egészen a reggeli utánig, és az akkor is teljesen másként adódott.

Megkéstek az evéssel, de számára különös módon senki sem üvöltözött, pedig már nyilván mindenki éhes volt. A két kormányos csak most rohant fölfelé, és a kabin sarkát megkerülve sűrű bocsánatkérések közepette iramodott a konyhába, ahol a parancsnok – bármily hihetetlen is – saját kezűleg tette föl a forralóra a zabkását melegedni. Tényleg különös egy hajó. Később, amikor Flint kapitányon kívül mindenki a helyén ült, Susan a zabkását osztotta, Peggy pedig a forró kakaót öntötte a bögrékbe, Bill figyelmesen végignézett minden arcot, és még mindig értetlenül töprengett. Itt valami nem stimmel. De Peter Duck úgy fújta meg, s itta ki kakaóját, mintha minden teljesen a megszokott módon folyna. Hát igen, mindenki azt mondja, nincs, amit Peter Duck ne tudna a tengerről. A Vadmacskán kicsit más világot látott, mint a Grimsby [76] környékén halászó gőzösökön, s egészen eltérőt attól, ami a Viperán töltött napok alatt oly sok horzsolást, zúzódást hagyott rajta. De hát minél idősebb lesz, annál többet lát, tapasztal. Fél szemmel Peter Duckra sandítva ő is bögréjébe fújt, és a zabkását is ugyanazokkal a nyugodt, szakszerű mozdulatokkal nyelte, amit az imént az öregtől lesett el. Ami pedig azokat a gyerekeket illeti… Amikor már befejezték a reggelit, és Flint kapitány is lejött megenni az övét, míg az öreg matróz fölváltotta, sőt, amikor már Flint kapitány is visszament, és a legénység felnőttek nélkül ücsörgött a szalonban, Bill elérkezettnek látta az időt, hogy ő is kirukkoljon valamivel. Az egész azzal a pár szóval kezdődött, amit Nancy ejtett ki óvatlanul a száján az út első napján kapott szörnyű tengeribetegségéről. Bill még zsebében érezte megmaradt negyed csomag bagóját…

Flint kapitány és Peter Duck már jó ideje reggeli pipáját szívta a fedélzeten a kabin szélárnyékában, és azon tűnődött, mikor csillapodik annyira a tenger, hogy a Vadmacska készülhessen ismét elindulni a Finisterre-fok felé. Flint kapitány kiverte pipáját a korláton, és kicsit meglepve vette észre, hogy rajtuk kívül még senki sem jött fel a fedélzetre.

– Furcsa csönd van odalenn. Gondolom, sok megbeszélnivalójuk van Billel. No! De ott jön Nancy.

A Fruska kapitánya épp akkor bukkant föl a lejáróban. Bizonytalan léptekkel támolygott a palánkhoz, és mélyen kihajolva a szürke vizet, a folyamatosan hajó felé zúduló, elöntéssel fenyegető, de végül mégis mindig kívül maradó, fehér tarajos hullámokat kezdte figyelni.

– Hahó Nancy!

Nancy odapillantott, de nem felelt.

– Mi lehet vele? – morfondírozott Flint kapitány. – Azt hittem, az első napon végleg túljutott rajta.

Ám ekkor Titty is megjelent a lépcsőnél, és sápadtan, elzöldülve szorongatta az árbocot.

– Te is? Mi van odalenn? Éjjel még semmi bajotok sem látszott, pedig a tenger sokkal kellemetlenebb volt.

Titty úgy kancsalított rá vissza, mintha három yarddal arrébb látta volna, mint ahol Flint kapitány valójában állt. Lábai épphogy megtartották, amint szinte mászva a korláthoz araszolt, és erősen megkapaszkodott a kötelekben.

– Mi történt veletek?

– Nincs… semmi… baj – válaszolta Titty borzasztó rosszulléttől gyötörten.

– ’A fenét csinálnak ezek odalenn – gondolkozott Flint kapitány, és a kabint megkerülve elindult lefelé a lépcsőn a szalonba.

De már senkit sem talált ott. Csak a hajó orrából, a régi matrózszállás felől hallatszottak hangok. Odasétált.

– Kettő – hallatszott Bill hangja. Egy kötéltekercsen ülve beszélgetett Johnnal, Susannal, Peggyvel meg Rogerrel.

– Mondtam, hogy ne próbálják ki! – háborgott Susan. – És légy szíves ne köpd a padlóra! Ezután használd majd azt a régi festékes dobozt!

– Nekem, azt hiszem, ennyi elég volt – nyelt nagyot John.

– Kipróbálhatok egy icipici darabkát – érdeklődött Roger.

– Nem! – közölte szárazon a kormányosa.

– Én sem próbálom ki – állt mellé kollegája.

– Anélkül is föl tudom fordítani a gyomrotokat – vagánykodott az új fiú. – A tengeribetegség még mind semmi. Kis bagórágástól sem kell még rosszul lenni. Elmondjam, engem hogyan kúráltak? „Sose tartsd magadban – mondták. – Okádj egyet a palánknál, és mindjárt jobban érzed magad!” Nálam szalonnát használtak. Van zsíros szalonnátok?

– Van – lepődött meg Peggy.

– Kell hozzá egy darab madzag is. Rá kell kötni egy akkora szalonnadarabra, amit még le tudsz nyelni. Aztán lenyeled, de a spárga másik végét fogva tartod. Aztán…

A létra, majd a följáró fedele felől öklendezés hallatszott.

Roger – színe, mint egy egérfogóban felejtett sajté – kirohant a helyiségből, a hajó rázkódásától erősen megtántorodva a falba fogódzkodott, átbillegett a szalonba, Flint kapitányt épp csak elkerülve nagy küzdelmek árán elment az asztal mellett, és a lépcsőhöz ugorva kétségbeesetten kapaszkodni kezdett fölfelé.

– Hát, ha nem várjátok meg, amíg elmondom… – hallatszott tovább Bill enyhe meglepetést színlelő hangja.

Flint kapitány kitörni készülő nevetését legyűrve visszafordult, és fölballagott a fedélzetre. Ekkorra már az egész legénység ott volt, természetesen Billt kivéve. Nancy, Susan meg Peggy az orrban szédelgett, és hitetlenkedve pislogott egymásra. John a csörlőbe kapaszkodott, s gyorsan, nagyokat nyelt. Titty és Roger egymás mellett állt a korlátnál, mélyen a tenger fölé hajolva. A Fecske matrózának még a hajósinas fejét is tartania kellett. Peter Duck, mintha mi sem történt volna, erősen figyelte az égen vágtató felhőket.

Flint kapitány sem szólt egy szót sem. Lassan előresétált, és épp akkor ért az első lejáróhoz, amikor Bill hajának vörös gubanca föltűnt benne. A fiú – Peggytől kapott gumicsizmájában, amit kék nadrágjának rongyos szárát is beletűrve viselt –, kilépett a fedélzetre.

– Fogjátok a madzag végét – mondta –, és kicsit meghúzzátok, épp csak annyira, hogy a szalonna…

Nancy, Susan és Peggy sietősen elfordult. John megint nyelt egyet.

– Ide figyelj, fiatalember! – nézett komolyan a Vipera volt hajósinasára Flint kapitány. Ezen a hajón nem maradhatsz, ha a legénység háromnegyedének munkaképtelenné tételével kezded a napot.

– Én csak azt meséltem el nekik, hogyan kell elmulasztani a tengeribetegséget.

– Jó, talán nem akartad – bólintott Flint kapitány. – De a két kormányos a szakács is egyben, és ha továbbra is így folytatod, ahogy elkezdted, hát ma nem lesz ebéd. Jobb, ha ezt a témát most befejezed, és segítesz nekik krumplit pucolni.

– Ragyogóan tudok krumplit hámozni – készségeskedett bűntudatosan a fiú. – Meg heringet belezni is. Lowestoftban egyetlen srác sem tudja úgy kibelezni a halat, ahogy én…

– Helyes. Eredj, szólj a kormányosoknak, adjanak hámoznivalót. De ne beszélj nekik heringekről. Egyelőre ne.

– Hát, nem úgy néznek ki, mint akik odavolnának ezekért a dolgokért.

Többé nem esett szó Bill gyógymódjáról. Senki sem hánytorgatta föl neki a történteket, de aznap megtanulta, hogy bizonyos dolgok meg vannak engedve a Viperán, de a Vadmacskán nincs helyük. Ebéd után Flint kapitány, aki már nagyon tűkön ült, úgy döntött, hogy erősen csökkentett vitorlával a kis hajó már kibírja, ami a viharos szélből még megmaradt. Ekkor aztán a megkurtított elővitorla beállításánál Bill is megmutathatta, hogy bizonyos dolgokban a többiek közül egyik sem érhet a nyomába. Aztán amikor már engedték, hogy húzzon a pöttöm orrvitorla, és a hajó megdőlve mozogni kezdett, majd szinte repült délnyugatnak a Vizcayai-öblön keresztül, Bill hátrabandukolt, megint zsebébe kotort, levágott egy darabkát préselt dohányából, megállt a kormánykerék közelében, és csendesen rágódva, szakértő szemmel figyelte, hogy állja meg a helyét Flint kapitány, mint kormányos.

– Mióta rágsz bagót? – kérdezte az hirtelen.

– Ó, már fiatal korom óta. De nem kell aggódnia, majd mindig csak a szélárnyékos oldalon köpök.

– Hát rendben. De ne pazarold a készletedet a többiekre, és ne rágd a fedélközben, vagy a kabinodban.

A nap hátralevő részében, sőt éjszaka, meg még a következő napon senki sem érinthette a kormányt Flint kapitányon és Peter Duckon kívül. A Vadmacska hatalmas, hegynyi hullámok között vágtatott dél felé. Bill, amikor tehette, följött a fedélzetre, és a tengert figyelte. Csak a második napon vált elégedetlenné, amikor a szél csökkenni kezdett. Arról már meggyőződött, hogy Flint kapitány, ha nem is annyira, mint Black Jake, de elég jól kormányoz, Peter Ducknál meg keresve sem lehet hibát találni. Azon a második napon viszont úgy érezte, kiereszthetnék kicsit a vitorlákat, hadd legyen fönn több vászon az árbocokon.

Amikor Peter Duck üzenettel küldte a fedélzeti kabinba, megállt, hogy megszemlélje Flint kapitány sportpuskáit, melyek ott álltak sorban az állványon – mindegyik cső szájában olajos rongy, hogy tisztán maradjon.

– Ez micsoda?

– Karabély – pillantott fel Flint kapitány a térképről.

– Hát ez?

– Sörétes.

– Nyúlra, meg ilyesmikre – nézett tovább Bill már nagyobb érdeklődéssel a harmadikra.

– Az elefánt-ölő. Ceylonban használtam.

– A Viperán nincsenek elefántok, de azt hiszem, szerencse, hogy ezeket magával hozta.

– Ez az utóbbi szél elég messzire elvitt tőlük, még ha nem mentek is el egész az Ír-tengerig utánunk kutatva abban a ködben.

– Ha Black Jake egyszer belekapaszkodik valamibe, nem szabadul az olyan könnyen.

– Fel a fejjel! Nem adunk neki vissza!

– Azt tudom.

Tényleg különös egy hajó volt a Vadmacska, és különösek az utasai is. Szemmel láthatólag nem vették komolyan a dolgokat. Nem ismerték Black Jake-et, meg a bandáját. Bill nem szólt többet, eloldalgott.

De Nancy, aki épp akkor nézte a térképet, ahová Flint kapitány az imént jelölte be ceruzával a helyzetüket, utánament. A kabin szélárnyékában talált rá, amint épp a vitorlákat szemlélte.

– Mi baj, Bill?

– Hát, ha ez a hajó az enyém lenne, és Peter Duck is itt lenne a fedélzetén, meg tudnám, hogy Black Jake a nyomomban van, hát nem sétahajókáznék. Minden vitorlát felhúznék, sőt még többet is, ameddig csak az árboc bírja. Bizony, ezt tenném, ha tudnám, hogy Black Jake utánam eredt.

Madeira alkonyattal

Már négy nap elmúlt azóta, hogy a Vadmacska a ködben megszabadult a Viperától, és fedélzetére vette annak vörös hajú hajósinasát, mikor az őrszem (éppen Peggy) először látta meg a Finisterre-fokot. A vihar után erősen párás maradt az idő, és Flint kapitány szinte félóránként mérte sebességüket. Hosszú órákat töltött számításaival a fedélzeti kabinban, hogy nyomon kövesse, milyen messzire is jutottak. Rendkívül elégedett volt, amikor Peggy hirtelen földet jelzett a láthatáron. A fölszálló pára alatt délkelet felé ott látszott a hosszú, meredek ormú fok, nem messze tőle a Centolo-szikla, s odébb két-három magas vitorlájú tonhal-halász hajó. A kabinból kilépve Flint kapitány letelepedett annak tetejére, és oly büszkén szemlélte a földnyelvet, mintha csak a sajátja lett volna. Hiszen a Vadmacska sűrű ködben hagyta maga mögött a Land’s Endet, hosszú órákon át hánykódott a viharban, és mégis sikerült úgy kereszteznie a Vizcayai-öblöt, hogy végül pontosan az előre eltervezett helyre ért. Bárki más is büszke lenne egy-egy partszakaszra, világítótoronyra, ha az pontosan akkor és ott tűnne fel, ahol éppen várja. A hajócska legénysége teljes létszámban a korlátnál tolongott, és felváltva szemlélte a híres hegyfokot a hosszú teleszkópon keresztül.

Elég messzire volt tőlük, de nem volt értelme jobban megközelíteniük. Legalábbis Flint kapitány szerint, de aztán ő végül mindenkit meggyőzött. Egyikük-másikuk eleinte úgy gondolta, érdemes lenne kiszállni Vigoban meg Lisszabonban, vagy legalább a spanyol és portugál partok mentén végighajózni, azonban alapos okuk volt, hogy ne vesztegessék idejüket puszta városnézésre.

– Tegyük fel, hogy befutunk Vigóba – magyarázta Flint kapitány –, és eltöltünk ott pár napot. Black Jake-nek kettő is elég, hogy előttünk érjen a Tarisznyarák-szigetre.

Ezzel Peter Duck is egyetértett, sőt más okot is mondott.

– A kikötők mind egyformák. Mindegyik mocskos is. Persze jól jönnek, ha fogytán az élelmiszer, vagy nincs elég víz, de az útra jól felkészített hajóknak nincs szükségük rájuk. A Thermophylae–nek is százhúsz napra volt szüksége, hogy Sanghajból hazaérjen, de kikötött-e egyetlen helyen is, ahol nem kellett rakományt kitennie? Ugye, nem? Hát nekünk miért kellene? Engem nem sürget oly nagyon az a sziget, de hát végül is oda indultunk, és én nem állnék meg addig, míg oda nem értünk. Tartozunk ennyivel ennek a kis hajónak.

– Nem igaz, hogy Black Jake ne tudná, hogy jusson oda – kotyogott bele Bill is. – És ha ő ér oda előbb, hát jobb, ha mi másfelé indulunk.

Így hát – még ha a Vadmacska nem is versenyklipper volt, hanem csak egy kicsiny sóner, egyszerű árbocokkal és méretéhez képest apró vitorlázattal –, mindenki belátta, hogy nem érdemes fölöslegesen időt vesztegetni. Flint kapitány minden éjjelre behúzta a csúcsvitorlákat, mert – mint mondta – ezeken a vizeken ilyen bizonytalan széljárásnál az ember soha nem tudhatja, mikor örülhet, hogy nem kell a sötétben kapkodnia vele, azonban a pirkadat legelső jelére máris kibontotta őket. Mindenki megtette, amit csak tudott, és csupán egy-egy kis bizonytalanság a hajó sodrában volt a legrosszabb, amit John, Nancy vagy Bill a másikak szemére hányhatott.

A Finisterre-foktól délre ismét jóra fordult az idő. A Vadmacska a part vonalát követte, kívülről hagyva el a Burling és a Farilhoe [77] szikláit, melyeken oly sok hajó zúzódott már ronccsá. Éjszaka vitorláztak el mellettük, de az utóbbi zátonyok tétova zöld fényét nem is vették észre, annyira elnyomta azt a másikat jelző jóval távolabbi, ám messzire világító, fényesen felvillanó sugár. Reggelre érték el a Lisszabon melletti Roca-fokot, ahol aztán végleg elkanyarodtak a parttól. Flint kapitány Madeira felé kormányozta a kis hajót, és amikor a Roca-fok eltűnt a láthatáron, mindegyikük tudta, hogy a majd hatszáz mérföldnyire levő Porto Santóig [78] többé nem látnak szárazföldet.

A Vizcayai-öbölben eltöltött négy nap alatt ehhez azért már hozzászoktak. Sokan gondolják az ilyesmit unalmasnak, de a Fecskék és a Fruskák mindig találtak valami érdekes látnivalót. Akár a sirályokat, melyek hosszú szárnyukat alig mozdítva lebegtek a hajó után, és olykor-olykor lecsaptak egy-egy kekszdarabért, amit valaki a vízbe dobott nekik, vagy egy villanással elsuhantak a hullámvéd mellett, és úgy kapták el a kitartott falatokat. Vagy akár a gőzösöket, a Dél-Amerika felől érkező óceánjárókat, a hosszú, alacsony, olajjal telt tartályhajókat, amelyek leghátul hordják a kéményüket, és nincs rajtuk darukar, úgyhogy bárki első pillantásra megismeri őket. De láttak a hullámok taraját sorban keresztülugrándozó delfincsapatot is, mely mintha épp valami vízi akadályfutó versenyt tartott volna. Föl-le villant hátuk a napsütésben, ahogy egymással versengve kiemelkedtek, majd visszabuktak a vízbe, és mindenki a korláthoz tódult, hogy nézze őket, amíg fehér csobbanásaik el nem tűntek a távolban. Voltak repülőhalak is, a hullámok oldalából kipattanó ezüstösen tündöklő ékszerek, melyek hosszú, surrogó uszonyaikkal leginkább fényes, fehér kicsi fácánokhoz hasonlítottak, és csak azért csaptak le egy-egy hullám tetejére, hogy a másik felén azonnal fölbukkanjanak. Hosszan suhantak a tenger fölött mielőtt megint eltűntek volna benne.

Mindig volt valami látnivaló. Meg tennivaló is. Susan és Peggy reggeltől estig ügyködött a főzéssel és háztartással – bár inkább „hajótartásról” kellene beszélni, ahogy azt egyik nap Roger kifejtette, amikor Susan túlságosan elfoglalt volt, semhogy jambósapkát kössön Gibbernek. A kismajom azért hozzájutott a fejfedőjéhez – végül Peter Duck készítette el, amikor befejezte a zoknistoppolást. Kék gyapjúból kötötte sajátmaga kitalálta mintával. Amikor Susan meglátta, sutba dobta minden „hajótartással” kapcsolatos teendőjét, és nekilátott, hogy piros pompont varázsoljon a sapka hegyére.

A fő víztartályt minden nap föltöltötték a kisebb kannákból, melyeket a padlók alatt tároltak. Ily módon Susan pontosan számon tarthatta vízfogyasztásukat. Egyik kormányosnak sem volt soha erős oldala a számtan, de még az utazás vége előtt sem találhatott senki egyetlen hibát sem összeadásaik, kivonásaik, osztásaik eredményében. Állandóan számoltak: Susan gyakran kora reggel arra ébredt, hogy kalkulációiba valahol hiba csúszott. Ágya szélén újra és újra ellenőrizte a számokat. Kétségeit Tittyvel is megosztotta. Ő aztán az alsó ágyon szintén papírt s ceruzát ragadva próbált segíteni neki. A fedélzeti kabin ajtajának belső felén lógott a kimutatás, amin kipipáltak minden kisebb tartályt, aminek tartalmát áttöltötték. Így Flint kapitány is könnyen figyelhetett vízkészletük változására. Nagyon spóroltak az innivalóval, a mosogatás meg a mosdás zömét is inkább sós vízben, különleges, tengerhez való szappannal végezték. Nem igazán habzott, meg ragadósnak is érezték utána a bőrüket, de bármi más is csak jobb lehetett a szomjazásnál. Végül Flint kapitány szerint Susannak volt köszönhető, hogy minden dolog rendben ment. Ha ő nem osztotta volna be olyan óvatosan az ivóvizet, soha sem sikerülhetett volna, amit véghezvittek.

Szabályosan ellátták az őrségeket is, és ha nyugodt volt az idő, a hajó délutánonként négy órán keresztül teljesen John, Nancy meg Bill gondjaira volt bízva. Olykor kettőjükre, esetleg mindhármójukra. Most már csak az iránytű szerint kormányoztak. Itt nem volt part vagy zátony, aminek nekiszaladhattak volna, ha pedig esetleg más hajó tűnt volna fel a láthatáron, vagy a szél készült volna valami gonosz tréfára, zörgethettek a fedélzeti kabin ajtaján, hogy kihívják Flint kapitányt vagy Peter Duckot, akik ilyenkor próbáltak pihenni egy kicsit, mert éjszaka valamelyikük mindig a fedélzeten tartózkodott. Bill már régóta kormányzott kisebb vitorlásokat; már nem is emlékezett rá igazán, hogy mióta. John is meg Nancy is sokat tanult az elmúlt napokban. Természetesen bármi is volt a „hajótartásban” a soron következő feladat, a fedélzeten tartózkodóknak is mindent meg kellett tenniük a Vadmacska rendjéért.

Az öreg matróz megtanította őket hálót kötni. Segítségével egymást váltogatva függőágyat is készítettek, és kifeszítették a főárboc meg a szél felőli oldal csarnakjai [79] közé. Össze is szedtek jónéhány kék foltot, púpot ahogy be-vagy kikászálódtak, miközben a Vadmacska – hajósaival mit sem törődve – hanyagul dülöngélt jobbra, balra, előre, hátra az óceán hullámain. A függőágy nagy népszerűségnek örvendett, de azért senki sem szeretett sokáig lustálkodni benne. Ha nem akart kihullani belőle az ember, többé-kevésbé nyugton kellett maradnia. Karikákkal is játszottak – azok elkészítését is Peter Duck mutatta meg –; a háló fölött dobálták őket egymásnak. Igen sok röpült azonban a korláton túlra, és belefáradtak az újabb és újabb darabok készítésébe, meg Peter Duck is megjegyezte, hogy végül a tartalék kötelük is elfogy, ha sokáig űzik ezt a szórakozást.

Ugrókötelezni is megpróbáltak. Mindegyikük gyerekes játéknak gondolta, amikor Flint kapitány először ajánlotta nekik, de nagyon hamar rájöttek, hogy ezzel még könnyebb zúzódásokat gyűjteni, mint a függőággyal. Nem volt tréfadolog a kis sóner ferde fedélzetén ugrálni, hiszen a padló lejtése soha nem volt egy-két másodpercnél tovább egyforma. Látva, hogy Flint kapitány komolyan szökdécsel először százat az egyik lábán, aztán százat a másikon, majd ötvenet mindkettővel egyszerre, végül kimerülten rogy le a fedélzetbe vágott ablakokra, még Bill is belátta, hogy kell ebben lennie valaminek. Aztán ő is kipróbálta. De nem kimerülten rogyott a fedélzetre. Nem is volt ideje elfáradni. A fedélzet „emelkedett fel” hozzá, és alaposan meg is ütötte, még mielőtt a harmadik ugrását befejezte volna. Végül azért mindannyian nagy gyakorlatot szereztek, és kötélben számítva sokkal olcsóbb is volt ez a sport, mint karikákat dobálni háló fölött.

Minden olajozottan ment. Madeira is fölbukkant a láthatáron, elhagyták Porto Santo kis szigetét, és alig várták, hogy lehorgonyozhassanak Funchalnál, partra evezve bevásárolhassanak egyet s mást, és fölfrissíthessék ivóvízkészletüket. Ám késő délután a teleszkóppal játszó Roger megpillantott messze mögöttük egy másik sónert.

Valamivel előbb a nap folyamán portugál halászbárkák csoportján hajóztak keresztül, és most Roger azzal foglalta el magát, hogy a Vadmacska nagy teleszkópját a korlátra támasztva próbálta ismét megfigyelni a hajókat. A kis flotta vitorlát bontva követte őket, minden bizonnyal a zsákmánnyal Madeirára visszatérőben. Egy szemvillanásnyira a látcső mezejébe kerültek, ahogy a Vadmacska tatja a teleszkóppal együtt egy hullámvölggyel lefelé billent. Aztán a sóner orra mozdult lefelé, a tat pedig föl, s a hajósinas csak az eget láthatta. De a fiúnak a Vadmacska imbolygásai közt is, egy nyugodtabb pillanatban sikerült annyira megfigyelnie a halászokat, hogy észrevegyen mögöttük egy más kötélzetű vitorlást.

– Egy másik hajó is jön a halászok mögött – lelkendezett, de senki sem figyelt rá. Mindenki jól ismerte a hajósinast, meg az összes érdekességet, amire fölfigyelt, ha nála volt a nagy távcső. A kormánynál épp Bill és John állt, a többiek a két felnőtt kivételével a hajó orrában lesték türelmetlenül a gyorsan közeledő Madeirát. A kabinban Flint kapitány a térképek alapján próbálta eldönteni, hogy révkapitány nélkül is befuthatna-e Funchal kikötőjébe, Peter Duck pedig délutáni pihenőjét töltötte alvással.

– Kétárbocos, mindegyiken nagy vitorlával.

Bill épp eleget hallott.

– Hadd lám csak! – hagyta a kormányt Johnra, és lekucorodva szilárdan tartotta a teleszkópot.

A következő pillanatban már ugrott is fejjel előre a kabinba, és Flint kapitányra nézve a lábánál fogva rángatni kezdte a nyugodtan, önfeledten horkoló Peter Duckot.

– Ébredjen, Mr. Duck! Uram, Flint kapitány! Itt van! Megint követ!

– Halkabban! – ült fel Peter Duck. – Mi ez a zsibvásár?

Ő is egészen elkomorodott azonban, amikor már Flint kapitány is, ő is megszemlélte a mutatott hajót, és megegyeztek, hogy ha esetleg nem is a Vipera az, mindenesetre feltűnően hasonlít rá.

– Ugyancsak iparkodik – csóválta a fejét Flint kapitány.

A többiek is hátrasiettek, amikor meglátták a felnőtteket a fedélzeten.

– Mi történt? – kérdezte Nancy.

– Megint Black Jake – mérgelődött John.

– Nem biztos – bizakodott a kormányosa.

– Dehogynem biztos – önérzeteskedett Roger. – Én láttam meg először.

– Szeretném tudni – töprengett Flint kapitány –, hogy észrevette minket. És ha igen, mi a legjobb, amit tehetünk.

– Well – tért elsőnek napirendre a dolog fölött Susan –, a legjobb, ha előbb megisszuk a teát.

El is fogyasztották, de mire a víz fölforrt, már mindannyiuk számára nyilvánvaló volt, hogy a hozzájuk hasonlóan délnek tartó sóner tényleg a Vipera. Már előbb is fel kellett volna figyelnünk rá, ha nem a portugál halászok felé halad.

– Hogy találta ki, mit akarunk – morfondírozott rosszkedvűen Flint kapitány, amikor az éppen a kormányt kezelő Nancyn kívül mindannyian együtt ültek a szalonban.

– Semmit sem kellett kitalálnia – magyarázta Peter Duck. – A lehető leggyorsabban a Tarisznyarák-szigetre akar jutni. Ez az oka. Tudnia kell, hogy maga is ezt teszi. Nyilván azzal is tisztában van, hogy ahogy neki is, magának is ki kell kötnie friss vízért Funchalban vagy a Kanári-szigeteken.

– Susan! – rúgta hátra hirtelen a székét Flint kapitány és új tűz égett a szemében. – Fussuk csak át mégegyszer a kimutatásaidat!

Tíz perc sem telt belé, és mindketten visszatértek.

– Hála Susannak – veregette Flint kapitány a kormányos hátát, s szájához emelve bögréjét egy szuszra kihörpintette maradék teáját –, hála Susannak, most végleg megelőzhetjük. Hajózunk tovább. Több is a vizünk, mint kell. Funchal a déli oldalon van. Mire a sziget csúcsánál fordulunk, már sötét lesz, és mi ahelyett, hogy megállnánk Funchal Roadsnál, vagy bemennénk a kikötőbe, tovább megyünk a Karib-tenger és Mr. Duck szigete felé.

Peter Duck elmélyülten szemlélte bögréje fenekét. Erősen gondolkozott.

– Nos, Mr. Duck?

– Nem mondom, jó terv, ha tényleg biztos a vízkészletünkben. Ő itt akar vizet venni. Nem sok sóner használ több tonnányi ivóvizet ballasztként. Black Jake Funchalban akarja feltölteni a tartályait, és azt hiszi, mi is. Azonban több olyan hely is szóba jöhet, ahol ezt mi elintézhetnénk. Beletelik néhány napba, amíg rájön, hogy itt nem álltunk meg. Akkor aztán nem hihet mást, minthogy még délebbre kanyarodunk vízért, Teneriffe [80] vagy a Nagy-Kanári-sziget felé. Álmában sem juthat eszébe, hogy egy ilyen apró hajó, mint a maguké, sehol sem akar megállni, mielőtt az óceán átszelésére készül.

A legénység egyetlen tagjának sem volt ellenvetése, még ha e terv azzal is járt, hogy nem szállhattak partra Funchalban egy jeges sörbetet [81] elfogyasztani. Így megint megszabadulhatnak Black Jake-től, s ha Peter Ducknak igaza van, és a Vipera elmegy a Kanári-szigetekhez is, elég időt nyerhetnek, hogy elérjék a Tarisznyarák-szigetet, megnézzék, mi van elásva az öreg matróz fája alatt, és hazainduljanak, még mielőtt a fekete sóner is megérkezne.

Aztán mielőtt a kezdődő trópusi este sötétje végleg elömlött volna a tenger fölött, a Vadmacska legénysége utoljára nézett hátra a gyorsan közeledő, de tőlük még mindig elég távoli hajóra. Remélték, hogy Black Jake látja őket a sziget felé haladni. Alig hagyták el Madeira keleti szélét, már erős szürkületben kormányoztak, és mire a Vipera megkerülte a sziget csúcsát, régóta teljes sötétség volt. Csoda lett volna, ha a fekete hajón bárkinek egy pillanatra is eszébe jut, hogy a Vadmacska nem fut be a kikötőbe. A Vadmacska azonban tovább vitorlázott. Nem fordította orrát Funchal hegyoldalban pislákoló fényei felé. Egyenletesen haladt tovább a sötétben, és éjfélre már észak-északkeleti irányban szelte az Atlanti-óceán habjait.

Csupán egyetlen sajnálkozó mondat hangzott el Flint kapitány szájából, amikor a város fényei elmaradtak mögülük.

– A csuda vigye el! Arra számítottam, hogy Funchalban tisztességes ásóhoz jutunk.

Passzátszéllel

Másnap hajnalban Madeirából már csak egy kis felhőtömb látszott a látóhatár alján. Nyoma sem volt a Viperának, és a Vadmacskán az élet ismét visszatért a rendes kerékvágásba. Az északkeletről egyenletesen fújó passzát hajnaltól alkonyatig hajtotta őket előre, esténként pedig annyira lecsillapodott, hogy az útnak ezen a szakaszán sem Flint kapitány, sem Peter Duck szerint nem volt semmi okuk bevonni éjjelre a csúcsvitorlákat. Reggelente, még mielőtt forrón kezdett volna tűzni a nap, a teljes legénység fürdőruhában a fedélzetre vonult, telemerítette sós vízzel a vászonvödröket, és egymás meg a fedélzet alapos végigmosásával kezdte a délelőttöt. A napok egyre inkább összefolytak, egyik olyan volt már, mint a másik. Szabályos szolgálatot adtak, ebédet, vacsorát főztek, haranggal jelezték, megették az ételt, kisúrolták a fazekakat, serpenyőket, elmosták a tányérokat, bögréket. Peter Duck majdnem mindig lógatott ki egy kötelet nagy horgon egy csomó szalonnahéjjal, hátha sikerül cápát fognia, de sosem akadt fenn egy sem. A kisebbeken egyszer-egyszer talált azért ehető zsákmányt, így nem csak a néha-néha a fedélzetre tévedő repülő halak részesültek meleg fogadtatásban a konyhán. Horgászatban – szokta mondogatni az öreg – Norfolk Broads az igazi.

Mindenkinek megtanított sok olyasmit is a csomókról, kötelekről, amik nincsenek benn a könyvekben. Nancy és John megtanulták Flint kapitánytól a szextáns kezelését, és együttes erővel az iskolában látottaknál sokkalta keményebb matematikai problémákon verekedték át magukat. Miután megmérték a nap látóhatár fölötti magasságát (már ez sem egyszerű az állandóan imbolygó fedélzeten), első számításaik szerint hol a Szaharában vitorláztak, hol pedig az Andokot keresztezték, ha nem épp híres középnyugati városoktól voltak hallótávolságra. De nemsokára elég biztosan meg tudták állapítani, hogy valahol az Atlanti-óceánon vannak, és az utazás vége felé már ritkán adódott 50-60 mérföldnél nagyobb eltérés Flint kapitány és az ő eredményük között. Hajózásuk ideje alatt talán e gyakorlatok hasonlítottak legjobban iskolai leckéikre. Flint kapitány ugyan mesélt még nekik a múlt híres aranylázairól, de ez annyira volt csupán történelem, amennyire természettudománynak lehet nevezni, amit Peter Duck regélt a cápavontatta hajókról, a hiteles történeteket az általa is nemegyszer látott tengeri kígyóról, meg Pelorus Jackről, a Sydney kikötőjébe hajókat bevezető halról, akit külön törvény véd.

Flint kapitány minden délben kiszámította a hajó helyzetét, és piros kereszttel megjelölte a térképen, akkurátusan melléírva a dátumot is. Mindenki be-beszaladt a kabinba, hogy egy-egy pillantást vessen rá. Szinte csak a térkép, meg rajta a hazai Lizard-foktól lefelé a Finisterre-ig, majd Madeiráig, onnan délnyugatra a passzátszelek övezetéig, s aztán egyre csak nyugatra és nyugatra tartó, vörös keresztek kijelölte vonal mutatta, hogy talán tényleg haladnak, és közelednek az Atlanti-óceán túlsó partja felé. A tenger mindenütt egyforma volt, ezért a térképen egyre messzebbre sorjázó jelek ellenére úgy tűnt, mintha egy hatalmas tál közepén hajóznának, gyorsan, határozott irányban, ám valahogy mégis megragadva egy helyben, el sem mozdulva onnét egy pillanatra sem.

Napokon keresztül nem láttak más hajót. Aztán egyik reggel, amint az ég világosodni kezdett, a csillagok elhalványodtak, és a nap kibukkant a Vadmacska tatja fölött, az épp szolgálatban levő Flint kapitány és Nancy messze előttük, a látóhatár szélén egy északnyugat felé haladó vitorlásra lett figyelmes, melynek kötelekkel alaposan kimerevített három árboca csak úgy roskadozott a rengeteg vászon nyomása alatt. Jó ideje láttak már arrafelé derengeni valamit, de most a vízre ferdén eső napsugarakban sápadt vadrózsaként gyönyörködtették szemüket a hófehér vitorlák. Mint egy-egy bodor virágszirom, olyanok voltak, ahogy a szél megtöltötte, kifeszítette őket.

– Ki kellene hívni Peter Duckot, hadd gyönyörködjék – szólt Flint kapitány, és Nancy át is vette a kormányt amíg nagybátyja belépett a kabinba.

Az öreg matróz szinte azonnal kipattant kuckójából, éberen, munkára készen, mintha csak őrajta volna az őrség sora. Kilépett a fedélzetre, s a teleszkópot a távoli hajóra emelte. Annak árbocain egyre fehérebbek lettek a szirmok, ahogy a nap egyre magasabbra kúszott.

– Mint a Louisiana Belle. Ez bizony jenki klipper; hazafelé tart. Nagyon jó látnom megint egyet. A csúcsvitorláit is fölhúzták a felső sudarak tetejébe. Meg a derék- és hátsó-tarcsvitorlákat is.

Bánatosan pillantott a Vadmacska vásznaira, helyet keresve, hátha ki lehetne feszíteni valahova még néhány vásznat.

– Nincs mese, Mr. Duck – nevetett Flint kapitány – egy szál cérna sem fér már rá.

Peter Duck nem felelt. A Thermopylae-re gondolt, ifjúsága rég elmúlt napjaira. Megint felemelte a teleszkópot, és azon keresztül nézte a hajót messze, messze a látóhatáron. Annak vitorlái már csupán fehér szikrákként fénylettek Nancy és Flint kapitány szabad szemébe.

– Egy órán belül eltakarja a látóhatár – sóhajtott Peter Duck. – Talán nem is látunk többet. Nyomorult csavargőzösök! – csattant fel elkeseredetten. – Kiszorítják az ilyeneket a tengerekről. Pedig igazából ezek valók rájuk.

Mire a többiek felszállingóztak a fedélzetre, a klipper már nem látszott, csak Nancy mesélt róla.

– Tényleg át kellett, hogy érjünk. Mr. Duck szerint a Horn-fok felől jött, és Boston vagy New York felé tart.

– Akkor figyelnünk kellene az ágakra – magyarázta Titty. – Meg a madarakra. Kolumbusz rengeteget talált, mielőtt meglátta volna a földet.

– Ő kicsit északabbra hajózott, és a Sargasso [82]–tenger hínárját fogta ki – helyesbítette Flint kapitány.

– Rákot is talált, meg is tartotta – hajtotta a maga igazát a Fecske matróza. – Meg töméntelen virágot. Nem emlékszel, amikor a múlt héten felolvastad nekünk?

– Most már majd figyelünk rájuk – egyezett bele Flint kapitány, bár hangján nem érződött, hogy szerinte valamit is egyhamar észrevesznek.

De két nap múlva, éjjel, amikor John volt Peter Duckkal a kormánynál, a Fecske kapitánya ijedt csipogást hallott a sötétből, és világot gyújtva a mentőcsónak alatt megbúvó kicsiny madárkára lett figyelmes. Foltos légykapóra hasonlított, csakhogy szárnyai zöldesek voltak. Nem kellett neki sem rizs, sem búzadara, de még a kekszet sem ette. Már attól féltek, éhen pusztul, mikor Peggynek eszébe jutott az a liszt, amit Susan már régebben ki akart önteni, mert megkukacosodott. Roger nem hagyta kidobni („Képzeld el, ha zátonyra futunk. Jó lesz akkor még ez a kukacos is.”), és a kormányos nekiadta: elteheti, föltéve, hogy a kártevők nem fognak elszabadulni. Roger a kabinjában őrizgette az egészet egy kiürült bádog kakaósdobozban, hajótörés esetére. És most tényleg nagyon hasznosnak bizonyult a csomag, mert a kis madarat egyáltalán nem érdekelte semmiféle rendes táplálék, viszont rendkívül elégedetten fogyasztotta a nyüveket. Bekebelezett vagy egy tucatot, elkortyolt rájuk pár csepp vizet, megfürdött egy kistányérban, a fővitorlán üldögélve megszárítkozott a napsütésben, majd hirtelen szárnyrakapott, és a hajó orra fölött elrepült nyugat felé.

– Nem lehet messze a föld – következtette Titty –, különben tovább maradt volna.

– Ó, a madarak elég ostobák – közölte Bill. – Láttam, amikor a hálóinkat szedtük föl az Északi-tengeren, ahogy puff, egyenest nekiröpültek a lámpánknak. Mint a lepkék. Nincs eszük.

– Mindegy. Valamiféle földhöz akkor is nagyon közel kell lennünk.

– Kíváncsi vagyok, az igazi-e? – gondolkodott el Peggy.

– Ez eszembe se jutott – lepődött meg Roger, s eltűnt a kabinban, hogy bizonyosságot szerezzen.

– Hol vagyunk? – kérdezte Flint kapitányt.

– Megkeresheted te is.

Roger a térképre nézett.

A kabinasztalon kiterített papíron a vörös tintával bekarikázott pici pötty irányában sorjázó piros keresztek már egyre közelebb és közelebb kerültek a Karib-szigetek külső karéjához.

A hajósinas válla fölött szintén a térképet szemlélő John megmérte a jelek távolságát egymástól meg a Tarisznyarák-szigetet jelölő körtől.

– Figyelj! Ha ma is annyit haladunk, mint tegnap, holnapra odaérünk.

– Én azért nem vagyok ebben olyan biztos – hűtötte le Flint kapitány. – Ma nem haladunk úgy mint eddig, de azért, ha nem kapunk szélcsendet, még holnap éjjel előtt tényleg vethetünk rá egy pillantást.

Ahogy utolsó szavai közben kilépett a kabinból, hogy körülnézzen a fedélzeten, a szél elkezdett erősödni, és a Vadmacska máris gyorsabban szelte a habokat, mintha csak kapitányára hallgatva még egy utolsót akarna vágtázni a cél előtt.

– Nem kéne egy aranydukátot az árbocra szegeznünk annak, aki először megpillantja a földet? Vagy valami más pénz is megteszi. Kolumbusz is így csinálta – próbálta betartani a felfedezések szabályait a Fecske matróza.

– Sajnos, az nincs a hajón – tárta szét karját Flint kapitány.

– Megvan! – derült fel egy percnyi gondolkodás után Titty. – Az léphessen ki először a csónakból, aki elsőnek látja meg a partot. A többieknek úgysem lesz igazi lakatlan a sziget, hisz addigra lesz ott már más is.

– Jónak hangzik – tetszett az ötlet Flint kapitánynak. – A partraszállás helyét is elnevezhetnénk róla.

Ezek után persze mindenki előrejárkált a hajóorrba, hogy nyugat felé előre figyeljen, hiába mondogatta nekik Flint kapitány, hogy holnapig úgyse lesz semmi látnivalójuk.

– Az is lehet, hogy kicsit közelebb vagyunk már, mint gondolnánk – reménykedett Roger.

Nagy kereslete volt a teleszkópoknak, látcsöveknek – mindenki használni akarta valamelyiket, legalább egy-egy percre.

– Ki akar egész éjjel fönnmaradni? – vetette föl Nancy, amint tea után a fedélzetre lépett.

– Senki – hűtötte le azonnal a nagybátyja. – Akire nincs szükség, ma éjjel is ugyanúgy lefekszik, mintha még ezer mérföldre lennénk a szigettől.

– Kár, hogy nem vagyunk – sóhajtott Peter Duck. – Semmi jó nem származik a szárazföldről, kivéve a hajók készleteit, de azok sem érnek annyit, amennyiért adják.

Senki sem ellenkezett. Nagyon jól tudták, hogy Peter Duck szíve szerint leginkább egy végtelen tengeri átjáróra vágyna, körbe, körbe a világ körül, távol minden zavaró földdarabtól. Kiváló matróz lehetne a Bolygó Hollandi [83] hajóján, amely évszázadok óta járja a tengereket, s vitorlázni fog továbbra is, amíg világ a világ.

– Éjjel úgyse lát senki semmit – folytatta Flint kapitány. – Az egyik őrséget én adom Nancyvel, a másikat Mr. Duck és John. Ha valakire szükség lesz a fedélzeten, majd ugrasztjuk. Holnap mindenkire kemény munka vár, és arra legjobban egy kiadós éjszakai alvással lehet felkészülni. Nem a partot észrevenni a nagy dolog. A java csak utána következik.

Azért aznap este valahogy senki sem sietett a fedélközbe. Először Peter Duck és John volt a soros, de soha sem maradtak igazán magukra a fedélzeten, amíg Flint kapitány és Nancy éjfélkor le nem váltotta őket. Még Susan is engedékenyebb hangulatban volt a szokásosnál. Nagyon meg volt elégedve a készletek alakulásával – még nem fogyasztották el a konzervek felét sem, és teljes hat hétre elegendő vizet tudott a tartályokban. Minden más éjjel már rég ágyba kergette volna Tittyt és Rogert, sőt, ilyenkorra ő is oly elszántan szokott nyugovóra térni, hogy Peggy sem maradhatott a fedélzeten. De most, az óceán átszelésének utolsó éjszakáján majdnem este tízig sétált kormányostársával fel-alá a csillagos ég alatt. Titty a fedélzeti kabin körül lődörgött, nézte az ezüst-hidat, amit a hold vont a tengerre, és közben Kolumbuszra gondolt, aki a Santa Maria [84] magas tatjáról láthatta így az óceánt. Roger, bár már elkezdett lefekvéshez készülődni, mégis visszamászott az elülső lejárón, hogy beszámoljon a többieknek Gibberről, aki olyan elevenen ugrándozott, mikor jó éjszakát kívánni meglátogatta, hogy egészen bizonyosan pálmafák illatát kellett éreznie az esti szélben. Egyedül Nancy tért nyugovóra a szokott időben, tudván, hogy vár még rá az éjszakai szolgálat. A pihenőjüket töltők közül Bill maradt fönn legtovább. Eddig sosem mulasztott el semmi lehetőséget az alvásra, de ezen az utolsó éjszakán ő sem ment a szállására. Mindenki azt hitte, már rég durmol, de egy óvatlan pillanatban ő is feljött az első létrán, kikúszott az orrárboc legvégére, és lovaglóülésben a gerendára telepedve lebegett a hajó előtt a holdfényes éjszakában.

– Mit keresel te ott!? – kiáltott rá Flint kapitány, mikor éjféltájban a fedélzetre lépett, és előresétálva meglátta őt messze kint az orrvitorla csúcsa alatt lovagolni.

Bill visszaevickélt a fedélzetre, s úgy eltűnt a lejáróban, mint egy megriadt nyuszi az üregében.

– Kint kuksolt az orrfa hegyén, igaz? – mosolygott Peter Duck, mikor Flint kapitány beszámolt neki a dologról. – Hány, de hány éjjelt álmodoztam át én is ott, kölyök koromban. Nagyszerű hely is, onnan nézni a csillagokat, érezni a hajó ringását…

Föld!

Aznap a Vadmacska fedélzete és legénysége már a szokásosnál egy órával korábban csöpögött a sós víztől. Nancy és Flint kapitány négykor pihenni tért, Peter Duck meg John pedig átvette tőlük az őrséget. Ők voltak, akik utoljára látták a vitorlákat a hajnali égen kifehéredni, és a hajó mögött az óceánból fölkelni az égő napot. De Flint kapitány is, meg a többiek is ébren voltak már a hetedik csöngetéskor [85]. John a kormánynál hallotta, amint a Fruskák nagybátyja a fedélzeti kabinban nyitja-csukja a fiókokat, majd nemsokára látta őt kijönni kezében ólomnehezékkel meg egy tekercs kötéllel, mely különféle zászlócskákkal, bőrdarabkákkal, csomókkal kisebb nagyobb szakaszokra volt osztva. Ez mindenképp a föld közeledtére mutatott, bár igazából semmi jele nem látszott, hogy kisebb távolságra lennének a parttól, mint akár egy héttel korábban. Körülöttük egész a látóhatárig nyújtózott az óceán, de Flint kapitány mégis a mélységmérővel jelent meg, és azt felhasználásra készen egy rögzítőpecekhez erősítette. A víztől csöpögő legénység hirtelen egész más szemmel kezdett nézni a horizontra, mintha csak azt remélné, előadás kezdődik ott, mint egy terem színpadán.

Reggelinél mindenki Peter Duckot unszolta, mondaná el ismét, milyennek is fogják meglátni a szigetet.

– Lassan teljes negyven éve nem láttam – felelte az öreg –, s akkor is egy tengerész mutatta meg messziről, amikor elhaladtunk mellette. Két hegy látszik, de csak akkor különböztethetők meg, ha észak felé megyünk el mellettük. A nagyobbik a sziget közepén van, a másik tőle északnyugatra. Van egy harmadik is, de azt délkeletről alig-alig lehet észrevenni. A tengerész, aki megmutatta őket, elmondása szerint vízért szállt ott partra. Egész biztos megismerem, ha látom, de semmi értelme, hogy olyasmiről meséljek maguknak, amire én sem emlékszem egész pontosan.

– Nem marad a fedélzeten, hogy elsőnek pillanthassa meg? – csodálkozott Titty, amikor Peter Duck visszaindult kabinjába.

– Nem látjuk meg hamarább akkor sem, ha a itt maradok. Inkább ledőlök egy kicsit, amíg megint rám kerül a sor a kormánynál. A sziget figyelését már csak magukra bízom.

És tényleg, egyikük sem tudott másra gondolni. A fedélzetre felhozott Gibber is meg a papagáj is nagyon izgatott volt. Talán a maguk módján valahogy ők is megérezték, hogy föld van a közelben, vagy a legénység nyugtalansága ragadt át rájuk is. Senkinek sem volt türelme semmihez, Susan meg is jegyezte, hogy az egész utazás során aznap voltak legrosszabbul elmosogatva a reggeli edények.

Délben Peter Duck megint a fedélzetre jött, Flint kapitány pedig a nap állását megmérve kiszámította a hajó helyzetét. Az idős matróz kivételével mindenki betódult a kabinba megcsodálni az először ceruzával rajzolt, majd később piros tintával is megerősített jelet a térképen. Már nagyon közel jártak a szigethez.

– Most már bármikor megpillanthatjuk – jelentette ki Flint kapitány. – De rád nem vonatkozik – kapta el Peggyt, aki épp iszkolni akart előre, hogy minél jobb őrhelyet szerezzen magának. – A szakácsoknak ilyenkor is meg kell edédeltetniük a legénységet.

Az evéssel hamar végeztek, s ezúttal még Susan is úgy gondolta, nem muszáj azonnal elmosogatni. – Alaposabban fogunk mosogatni, ha már látjuk – magyarázta Peggy, és Susan ráhagyta. Mindenki olyan pontot keresett magának, ahonnan messzire láthatott. Először Bill talált magának helyet a magasban. Az előárbocra kúszott föl, és a keresztrúdon állva figyelt. John az oldalsó kötéllétrát használta, és végül nem sokkal Bill alatt a csarnak-kötelekbe kapaszkodott. Nancy a főárboc merevítőibe fogódzkodott, Peggy, Susan, Titty meg Roger pedig az előfedélzeten szorongott Gibberrel meg a papagájjal. Flint kapitány hagyta, hadd használják ők a távcsöveket. John kezelte a kisebbik teleszkópot. Peter Duck a kormánynál állt, Flint kapitány pedig a fedélzet jobb oldalán sétált fel-alá a kabintól a csörlőig, meg vissza, időnként a nagy teleszkóppal vizsgálva végig a horizontot.

– Nézd! Nézd! Figyeld Gibbert! – sipította hirtelen Roger.

A majmocska, kezében egy rögzítőpecekkel ünnepélyesen menetelt Flint kapitány nyomában, s amikor az belenézett teleszkópjába, Gibber azt is pontosan utánozta, szeméhez emelve a fadarabot.

Mindenki harsány hahotára fakadt, és a nevetés még fokozódott, amikor Flint kapitány érdeklődve sarkon fordult, s rajtakapta Roger kedvencét, amint az a lehető legszakszerűbben másolta mozdulatait.

És pontosan abban a pillanatban, pont, amikor senki sem gondolt közülük a szigetre, kiáltás, szinte üvöltés harsant az előárboc csúcsáról, magasan a fejük fölül.

– Föld! – üvöltötte Bill kapkodva, izgatottan.

– Hol? Hol? – záporozott felé a kérdés mindenfelől a fedélzetről meg a főárboc felől, ahol Nancy erőltette türelmetlenül a szemét, hogy valami mást is lásson, mint a tenger végtelen karimáját.

– Elöl, féljobb. Keressétek a teleszkóppal, John kapitány!

– Már én is látom. Majdnem pontosan elöl. Ügyesen kiszúrtad!

– Szép volt, Bill! – hallatszott a hajó minden pontjáról.

Gibber – látva, hogy most minden szem a Vipera volt hajósinasára szegeződik –, eldobta a fadarabot, amit eddig szorongatott, a fiú után szaladt, és meg sem állt, míg az árboc legtetejébe nem kapaszkodhatott.

– Szeretném, ha Mr. Duck is megnézné – viharzott föl Flint kapitány is az előárbocot tartó kötelekre. – John, hátramennél egy percre átvenni a kormányt!?

A társaságból egyedül Peter Duck maradt hallgatag még Bill kiáltását hallva is. Szinte még föl sem pillantott. Éppen ő kormányzott, így csak egyetlen feladata lehetett: ügyelni az iránytűre, és a hajó irányára, akárhogy is kiabálnak, kúsznak-másznak a köteleken vagy éppen gubbasztanak a keresztrudakon körülötte az emberek. De parancsnokának üzenetére azonnal átadta Johnnak a kormányt, és egy perc múlva már ő is elindult föl az egyik csarnakon.

– Tényleg föld – adta át neki Flint kapitány a messzelátót, amit Susantól kapott cserébe a nagy teleszkópért, mielőtt mászni kezdett volna.

– A Tarisznyarák-sziget. Két hegy van ott, de ebből az irányból egyvonalba esnek, úgyhogy egynek látszanak. Talán jobb lenne kicsit irányt váltani, hogy balról lássuk. Ezzel a széllel jobb az északi csücsköt megkerülve horgonyzó helyet keresni. Ezen az oldalon csak hajótörésre alkalmas a part. Hát, uram, nem hittem volna, hogy látom még egyszer ezt a vidéket.

Most már, hogy tudták hol keressék, mindenki látta a tengerből lassan, elmosódó szürke púpként kiemelkedő földet. Még mindig majdnem olyan távol volt, mint amikor először megpillantották. Úgy érezték, a Vadmacska csak nagyon-nagyon lassan közeledik hozzá, szinte hihetetlen, hogy ugyanolyan sebesen halad feléje, mint az elmúlt napokban. Majdnem estig kellett várniuk, hogy a partot jelző fehér hullámcsíkot megláthassák. Egész délután egymás kezéből kapkodták ki a látcsöveket, teleszkópokat, és figyelték, ahogy a hegy fakó tömege egyre határozottabb, sötétebb körvonalat ölt, mígnem a lejtőkön elszórt erdők foltjai is észrevehetőkké váltak. Végül Flint kapitány már nem bírta tovább, abbahagyta a sziget figyelését, és bevonult a kabinba „Miss Milligant” játszani, egyik passziánszt a másik után.

Estefelé már szabad szemmel is meg tudták különböztetni a két hegyet, sőt inkább hármat: egy alacsonyabbat délen; egy hatalmasat a fák fölé magasodó fekete sziklás csúccsal a sziget középső részén; és egy másikat, mely majdnem akkora volt, de fák fedték, és eleinte testvére gerince mögött rejtőzködött. A sziget nyugati partját pedig szinte folytonos fehér vonallal rajzolták meg a sziklákon fehér tajtékká zúzódó bukóhullámok.

– Hol futott zátonyra a hajója? – érdeklődött Titty.

– Sötét éjszaka volt, hát nem tudnám pontosan megmondani. De azt hiszem, valahol ezen az oldalon akadt meg a sekély vízben, aztán másodpercek alatt miszlikké zúzódott, amikor a fenékhez csapódott, mert kiszaladt alóla a fortyogó víz, amely egy pillanatra megemelte. Azt az éjszakát egyetlen csónak sem élhette túl, ha az a tengerár a partnak vitte. Bizony csoda, hogy épségben szárazra evickéltem. Sok bajtól megmenekült volna egyrészt Black Jake is, meg talán a kapitányunk is, ha nem így történik. Végig a parton csupán egyetlen egy pirinyó helyen volt csöndesebb a víz. Pár méter erre vagy arra, s most nem nézhetném a szigetet. Rég megemésztettek volna már a halak vagy a rákok.

– Pálmák – szólalt meg hirtelen a Fecske matróza, akinek az új látnivalók már elterelték gondolatait a régi roncsról. – Nézzétek, ott a hegyen, az ég előtt!

– Látsz rákokat? – rángatta Roger Flint kapitányt, akinek már nem volt türelme a kártyához, és most a szigetet vizsgálta teleszkópján keresztül.

– Ilyen messziről nem. Mondja, Mr. Duck, errefele látta valahol elásni azt a dolgot?

– Az én fám alatt történt, amit láttam, ott tette a gödörbe az a két valaki azt a zsákot, pont az erdő szélén, ahol a pálmák leérnek egész a partig. Igen, erre jött az a két ember, ezen a részen, én pedig a hegygerincen keresztül meg a hegy túlsó oldalán át követtem őket, vissza az öbölben partra húzott csónakjukhoz. Azok ketten nyilván jól ismerték a szigetet, mert az áramlattal könnyen sikerült partra tenniük a ladikjukat.

– Azt az öblöt használjuk mi is ma éjjelre – határozta el Flint kapitány. Susan kormányos boldogan tölti meg ismét víztartályait.

– Holnap mindenki friss vízben mosakszik – jelentette ki a Fecske szakácsa.

– Strandolunk – örvendezett Titty.

– Nancy hajat fog mosni – állapította meg Peggy.

– Miért, te talán nem!? – förmedt rá a testvére.

– A papagáj sem fog bánni egy kiadós fröcskölődést – nyilvánított véleményt kedvence helyett a matróz. – Nem igazán méltatta figyelemre a sós vizet, akárhányszor adtuk neki fürdéshez.

– Jó kis hegyek – kapcsolódott a beszélgetésbe John is. – Csodás lehet megmászni azokat a sziklákat.

– Majd lesz felfedezés is, csak előbb jussunk hozzá a kincshez – emlékeztetett Flint kapitány. – Ezt a részt Bill partjának hívjuk – ragadta el azért őt is a felfedező szenvedély. – Jó név. – Mi lenne, ha azt a legnagyobb hegyet meg Gibberről neveznénk el. Ki se lehet itt fogyni az érdekességekből.

– A kikötéssel kezdődnek a bajok – csóválta a fejét Peter Duck, akit egyáltalán nem érdekelt semmiféle sziget, csupán a vitorlázás kedvéért szállt tengerre.

Bill szótlanul szemlélte a földet. Az Északi-tengert úgy ismerte, ahogy a legtöbb ember a szülőföldjét. Tengerre szállni neki egyet jelentett a halászattal a Dogger Banken. Most valami mással találkozott. Az éjjeli Madeira, sarkukban a mögöttük feltűnő Viperán Black Jake-kel neki csak valamicskével jelentett többet, mint egy kis kapóra jött fedezék, melyet a Vadmacska kihasználhat ellenfele lerázására. De ideérni erre a zöld szigetecskére, a szikrázó homokkal fedett parttal meg a szélben hajladozó, bókoló, tollseprűszerű pálmák közül fekete szirtként kiemelkedő csúcsokkal – ez már egészen különleges élmény volt, és a fiú félt, ha megszólal, azonnal elárulja a megilletődöttségét a többieknek. Jobbnak látta csöndben maradni, s megfigyelni mindent, amit csak tud. A többiek úgyis elmondanak minden elmondhatót.

De nyugtalanította is egy másik gondolat. Ezek a gyerekek szemmel láthatólag könnyen elfeledkeztek Black Jake-ről, azonban Bill ehhez túlontúl jól ismerte őt. Peter Duck egészen biztos volt benne, hogy a Vipera lehajózott egész a Kanári-szigetekig, mikor nem találta őket Funchal kikötőjében. De mi van, ha mégsem így történt? Mi van, ha valahogy mégis ideért már a szigetre? Hiszen gyors hajócska, és a vitorlája is több, mint a Vadmacskának. A Vipera volt hajósinasa nagy érdeklődéssel figyelte a borzas pálmákat, de szemével közben egészen mást kutatott. Nem mozdul-e valami a parton. Nem ásott-e már valaki az ott integető fák alatt?

A nap már alacsonyan járt a tenger fölött, amikorra a Vadmacska megkerülte az északi hegyfokot. A szél kezdett elülni. Bill izgalmában nehezen viselte a többiek csevegését a parton észlelt érdekesebbnél érdekesebb dolgokról, és megint fölmászott az előárboc keresztrúdjához. Ha az a hajó ott horgonyoz a sziget mögött… Hát tudni fog a legrosszabbról, és legalább a bekövetkeztétől nem kell többé félnie.

A kis zöld sóner kibukkant a hegyfok mögül. Megkurtított vitorlákkal siklott az elsimult vízen a magaslat szélárnyékában. Sziklazátonyoktól, elsüllyedt roncsoktól tartva Flint kapitány meglehetősen távol tartotta a parttól. Ő maga kormányzott, Peter Duck pedig figyelmesen vizsgálta a szárazföldet a teleszkópon keresztül. Először ő is az árboc magasára gondolt, hisz onnan jobban látszanak a víz alatt megbúvó sziklák meg a meder sekélyebb részei, de aztán látta, hogy Bill már megelőzte, így hát odakiáltott neki, hogy jelezze, ha homokpadot, zátonyt lát. John és Nancy az előfedélzeten foglalatoskodott, előre elrendezett vagy egy tucat ölnyi láncot a horgony leeresztéséhez. A délután folyamán Peter Ducknak segédkeztek, hogy a nagy vasmacskát a lánchoz erősítsék, és előkészítsék a horgonyvetést. Titty, Roger, a majom meg a papagáj Flint kapitánnyal volt a kormánykeréknél. Gibber előre-hátra rohangált a kabintetőn, négykézláb, ahogy akkor szokott, amikor valami felizgatta. A papagájt ezúttal száműzték a kalitkájába.

– Ne tegyük tönkre mindent azzal, hogy elkésünk a vacsorával – vonszolta magával Susan a konyhába Peggyt. Mindketten keményen dolgoztak, hogy valami különlegesen finom készüljön, miközben oda-odapillantottak a sziget partjának az ajtó keretében egyre-másra feltűnő különös, vad képeire.

A nap épp utolsót lobbant lementében, amikor Peter Duck csendesen Flint kapitányhoz fordult. – Látom a kifelé tartó áramlatot. Most már egész pontosan emlékszem, hol vagyunk. A Mary Cahoun, aminek a legénysége felszedett, ott volt kikötve, mindjárt délre attól a kiugrótól. Ott. Az, meg a következő között.

– Vitorlákat bevonni – parancsolt Flint kapitány.

– Black Jake még nincs itt – kúszott le közben boldogan Bill a tartókötélen, és csatlakozott a fővitorlát bevonó idős matrózhoz.

– Már miért lenne itt – nézett az rá. – Inkább készülj, hogy átvehesd a kormányt, ha a kapitány mondja.

A gyorsan mélyülő szürkületben a Vadmacska a part felé fordította orrát.

– Nem akarok túl közel menni – mondta Flint kapitány –, bár a legtöbbször mély a víz a szigetek északi partjánál. Figyeljen, kérem Mr. Duck! Jelezzen, ha kell!

Mindenki lélegzetvisszafojtva figyelt. Közben Peter Duck könnyedén meglengette a mérőzsinórt, majd néhányszor megforgatva elengedte, hogy az jóval a hajó orra előtt pottyant a vízbe.

– Tíz – nézett a felhúzott, megfeszített kötélre erősített, kilyukasztott bőrcsíkocskára. – John kapitány! Hozza ide azt a bádogdobozt azzal a faggyúval, amit előkészítettem a kabinban, mindjárt az ajtónál!

John egy perc múlva már vissza is ért, Peter Duck meg – mintha csak öreg pipáját tömné – hüvelykujjával a faggyúból egy keveset a nehezék aljába gyömöszölt.

A Vadmacska tovább siklott. A zsinór megint lengett, perdült, előre röpült, s egyet csobbanva a vízbe hullt.

– Nyolc – jelentette az öreg. – És homok – tette hozzá az ujjával morzsolgatva, amit az ólom aljára tapasztott faggyú összeszedett.

– Nyolc – ismételte vissza Flint kapitány mellől Bill.

Ismét csobbanás elöl. Csend, amíg Peter Duck megfeszítette a zsinórt, s érezte, hogy talajt ért.

– Öt. És homok.

– Le az orr- és tarcsvitorlával!

A két vászon leszánkázott.

Peter Duck tovább mért és jelentett.

– Öt.

Aztán megint.

– És fél. Öt.

Aztán megint.

– Öt.

– HORGONYT!

Hatalmas csobbanás, lánccsörömpölés. Nancy és John leeresztette a horgonyt, és egyik öl láncot a másik után engedte lehúzódni a Vadmacskáról.

– Tizenöt öl van kinn, uram! – jelentett John.

– Hadd menjen még öt! – utasította Flint kapitány.

A Vadmacska az óceánon át vezető útjának végére ért, és horgonyt vetett az Újvilágban.

Gyorsan sötétedett. A fedélzeten szorgosan folyt a munka. Flint kapitány, Peter Duck, John, Nancy meg Bill lehúzta a nagy vitorlákat, melyek idáig elhozták őket, aztán kifordították a darut, és vízre bocsátották róla a csónakot.

– Nem, nem – lohasztotta le a kedélyeket Flint kapitány. – Senki sem lép még partra ma éjjelre, csak Mr. Duck teszi ki arrább a kisebbik horgonyt, amíg mi összecsomagoljuk a vásznakat. Bill, te vele mehetsz! John! Előkészítetted a kötözőket? Lássunk hozzá!

Tíz perc múlva a Vadmacska már felkészült az éjszakára. Két oldalról alacsony halmok védték, tetejükön pálmák feketélltek az ég egyre sötétedő háttere előtt. Papagájrikácsolás szállt hirtelen, és Polly – aki kapott még egy utolsó lehetőséget a körülnézésre, mielőtt kalitkástul a fedélközbe szállították volna – kiabált is rá valamit válaszul. Gibber már a ketrecében volt. Mindenki suttogott, így a szárazföld felől érkező legkisebb neszt is hallani lehetett. Csikorogtak, susogtak a pálmák száraz, foszlott levelei. Levelibékák brekegése, szöcskék éles cirpegése zengett. Aztán hirtelen millió izgő-mozgó fénypont csillant az erdő szélén. Millió apró, fényes szikra táncolt az éjszakában.

– Szentjánosbogarak – szólalt meg csöndben Flint kapitány.

– Ez nem is lehet igaz – gyönyörködött Titty.

– Végre valóság – sóhajtott elégedetten Nancy.

A hajó csöndjét a konyhából szóló harang erős, vidám hangja törte szét.

– Kicsit megkéstünk ugyan vele – hívta őket Susan –, de kész a vacsora.

– Gyertek! – invitálta a társaságot Peggy. – Susan valósággal remekelt.

– Megszolgáltuk – indult befelé elégedetten Flint kapitány.

Reggel a szigeten

Néha előnyösebb, ha az ember még nem nagy. Ha Titty lett volna a magasabb, nem Susan, akkor ő aludt volna a felső fekhelyen, s nehezen kelhetett volna fel a kormányos felébresztése nélkül Tarisznyarák-szigeti horgonyzásuk első reggelén. Így azonban, mivel az övé volt az alsó ágy, nagyon könnyen ment a dolog. Belebújt fürdőruhájába, keresztülóvakodott a kabinon anélkül, hogy beleakadt volna bármi útjába eső dologba, lábujjhegyen átlopakodott a szalonon, és csendben előrement a folyosón. De mielőtt a fedélzetre lépett volna, egy percre megállt hallgatózni a nyitott feljáró alatt. Előbb hallani akarta a külvilágot, és csak aztán látni is, hogy kétszer élhesse át élményeit. Mindig is, amióta világ a világ, egy lakatlan szigetre vágyott, és most alaposan ki akarta használni magányos perceit. Megállt a létra aljánál és fülelt. Fák susogtak a szélben, madarak, szöcskék szóltak. S a föld apró zajai közé keveredve odalopakodtak a part és a tenger együttes neszei is: a folytonos zúgás, amit akkor hall az ember, ha a nagyobb tengeri csigák héját füléhez illeszti, s ahogyan az örökösen gördülő hullámok szétporlanak és visszahúzódnak a fövenyen. A papagáj kalitkája felől is mocorgás hallatszott, de Titty nem mert odapisszegni, mert félt, hogy Polly nem akarván megérteni őt, hangos rikácsolással válaszolna. Gibber viszont – amennyire odalátott – még összegömbölyödve aludt ketrecében.

A matróz megfogta a létra korlátját, lábával föllépett az első fokra, pilláit lehunyta, és úgy kezdett felmászni a fedélzetre. Csak fölérve akarta kinyitni a szemét, s egyszerre látni meg a szigetet, teljes valójában. De még útja feléig sem ért, mikor pipát hallott koppanni a korláton; rájött, hogy valaki már megelőzte. Ahogy körülnézett, Peter Duckot látta meg hátul a fedélzeti kabinnál a korláton kihajolni, mintha a vízben keresett volna valamit. Az öreg még nem vette észre. Nem kiáltott hát oda neki; még egy utolsó pillanatra megpróbálta magával elhitetni, hogy egyes-egyedül szelte át az óceánt, s jutott e kis trópusi öbölbe.

És az öböl tényleg ott is volt, színesebben, mint képzeletében. Ott a lángoló ég, a borzas pálmák foltjai, s a fölöttük tornyosuló hegy fekete sziklái, a háttérben a felfelé kapaszkodó nap, amely már izzón sütött, míg a zöld dzsungel még sötétben volt alatta. A Vadmacska fedélzetén végigömlött a fény, de a hegy lába még árnyékba borult. A sötét erdőből papagájok röppentek fel – világos szárnyuk fölszikrázott ahogy a homályt elhagyva, magasan a fák fölött a napsütésbe értek. A sziget valóban ott volt, és pézsmaillatú, trópusi lehelete elömlött a vízen, alaposan elütve a kötélzet kátrányszagától, mely ott bujkált még a fölfelé kapaszkodó kislány orrában.

Peter Duck hirtelen fölegyenesedett, és ekkor Titty meglátta, hogy horgászzsinórt húz föl fokról fokra. Egy pillanat múlva a napfényben csillogva, villogva, tarkabarka halacska pottyant a fedélzetre. Peter Duck elkapta, megszabadította a horogtól, és visszahajította. Titty, aki addigra már hátraszaladt, a hullámvéden áthajolva még látta, ahogy a hal a vízbe csobbant, s egy pillanatnyi tétovázás után csapott egyet uszonyával, farkával, és eltűnt fénylő otthonában.

– Jó reggelt, matróz – üdvözölte Peter Duck. – Mi ketten vagyunk az elsők a fedélzeten ezen a különös parton. Két matróz. Ahogy az rendesen lenni szokott.

– Jó reggelt. Miért dobta vissza?

– Urasága nem a legjobb falat. Nézd csak azokat ott! – mutatott maga mellet a fedélzeten egy rakás nagy halat egy öreg dobozban, amit haltárolónak használt. Azok közt egy sem visel olyan bohócruhát, mint az az előző fickó. Az csak csupa csont, azt takargatja a színes kabát. Egy egérharapás nem sok, annyi szopogatnivaló sincs rajta. De van már egy jó adag vacsorára való. Mi lenne, ha nekilátnánk, és fölmosnánk a fedélzetet?

– Hát jó – pillantott Titty még egyszer a palánk mögé.

– Csoda tiszta – nézett le Peter Duck is. – Öt öl, de nem látszik néhány lábnál többnek. Nos, fogok még egyet, aztán félreteszem a horgászzsinórt.

Titty lebámészkodott az üvegnél is átlátszóbb vízre. Messze lenn, a homokos fenéken, zöld szalagmoszatok foltjai közt szivárványszínű halacskák raja siklott. Lassan, együtt úszkáltak egyik víz alatti erdőcskétől a másikig, majd hirtelen egyetlen lényként nyilalltak előre vagy oldalt, majd mintha más jutott volna eszükbe, visszasiettek azon az úton amelyiken jöttek.

– Ott vannak azok is, akik belőlük élnek. Ott. Négy vagy öt szürke, nagy szájjal. Lassan lopakodnak, lassan, aztán hamm!, a bohócruhák szétrebbennek, s „csupaszáj-úr” már el is kapta, amelyiknek máshol járt az esze, vagy lassú volt a menekülésben. Ott! Nézd csak azt! Erre jön. Mindjárt rajtaveszt.

A fenéken két zöld moszatfolt között Titty egy pici ezüstös halacskát látott mozogni, amit Peter Duck csalétkül használt. Az egyik nagy szürke ragadozó, amit az idős matróz „csupaszájúnak” nevezett, lassan feléje fordult. A csali felfelé mozdult, csupán egy lábnyit, mint a menekülő kishalak. Aztán egyszer csak eltűnt, oly hirtelen, hogy Titty szinte el sem hitte, hogy a „csupaszájú” csapott le rá, amíg Peter Duck meg nem szólalt: „Megvan”, és el nem kezdte felfelé húzni a zsinórt, s ő nem látta rajta a nagy hal széles oldalát villogni, ahogy az magát dobálva szabadulni próbált. De seregnyi más hal érdeklődése közepette jönnie kellett a víz felszíne felé, mígnem – épp mikor Peter Duck a levegőbe emelte –, egy loccsanás után már csak a csali himbálózott a zsinór végén, s a rabló ismét lefelé úszott, a kis halak pedig, amelyek eddig kísérték, most kíváncsiságukért ijedséggel fizetve rebbentek szanaszét.

– Hát ez elment – nézett utána az öreg –, de azért nélküle is van épp elég. Talán hozzáláthatnánk a fedélzethez, mielőtt túl forrón kezdene tűzni a nap.

– Nem ereszthetném le a kötéllétrát, hogy lemásszam egyet úszni előbb?

– Nem lenne igazságos cápát etetni, míg magad nem reggeliztél.

– De hát egy csöppet sem látszik cápásnak! És Flint kapitány megígérte, hogy fürödhetünk, amikor ideértünk.

– Kétszer is láttam már ma reggel, amint egy-egy utánajött annak a nagyszájúnak, amit épp ki akartam emelni, és oly akkurátusan leharapta a horogról, mintha ott sem lett volna. Nekem csak a fejét hagyta rajta.

– Hát, lehet, hogy tényleg jobb, ha nem – bizonytalanodott el Titty, bár nem tudta eldönteni, hogy komolyan beszél-e az öreg matróz, vagy csak ugratja.

Maradt tehát az úszást helyettesítő legjobb dolog: kötélre kötött vászonvödröt dobott a vízbe, s amikor csurig telve felhúzta, fejére borította az egészet. Peter Duck is megtöltött egyet, és ő is a kislányra zúdította. Aztán a két matróz, Titty és Peter Duck együtt komolyan nekilátott, húzták és ürítették a vödröket, és két hosszú nyélre erősített felmosóronggyal a hajó orrától kezdve végigsúrolták a sugárban ömlő vízzel a fedélzet deszkáit.

A hajó fara felé haladva eljutottak már egészen a fedélzeti kabinig, amikor a hirtelen kilépő Flint kapitány palánk fölött átívelő tökéletes fejesének csobbanása riasztotta meg őket.

Peter Duck rögtön elhajította felmosóját, és máris eresztette le a kötéllétrát a hajó oldalán.

– Vigyázat! Cápák! – kiáltotta oda Flint kapitánynak, amint az a felszínre jött, és kopasz fejét rázva törölgetni kezdte a sós vizet a szeméből. – Vigyázzon, uram!

Tittynek a lélegzete is elakadt. Csak most látta meg, miért vált olyan sürgetővé Peter Duck hangja.

Óriási sötét árnyék fölött egy nagy, háromszögletű uszony szelte a vizet, s közeledett gyorsan az úszó felé. Peter Duck lehajolt, kikapott egyet a fémdobozban heverő reggeli zsákmányai közül, és keményen belevágta a vízbe, hogy nagyot loccsanva érkezett Flint kapitány és a közeledő ragadozó közé. Alig ért a döglött hal a hullámokba, máris nagy burványt vetve tűnt el a mélyben a cápával együtt. Flint kapitány azonnal a hajóhoz tempózott, és már mászott is fölfelé a Vadmacska zöld oldalán lógó kötéllétrán, épp csak megelőzve a vízben hanyatt forduló cápa fehérre változó hosszú szürke árnyékát, és rémisztő állkapcsát, mely csak néhány centivel lába alatt csattant össze. Pár percig Tittyt rosszullét kerülgette. Nedves karjánál fogva megragadta Flint kapitányt, mintha az egyedül nem tudna elég gyorsan átmászni a korláton.

– Nincs baj, Titty! – nyugtatgatta Flint kapitány. – Örök hálára kötelezett Mr. Duck. Az a bestia könnyen féllábúvá tehetett volna, pedig nem igazán kényelmes úgy a járás.

Ekkorra már a többiek is ott tolongtak fürdőruhájukban.

– Ki volt az első? – kiabált vidáman Nancy. – Hallottam, hogy már csobbant valaki. De a második én leszek. Gyere John, versenyezzünk! Partra tudsz úszni?

– Nincs fürdés, Nancy – állította meg Flint kapitány.

– Nocsak. Mi történt?

– Egy perce sincs, hogy egy cápa majdnem megette – közölte Titty.

Roger a korláthoz rohant, és kifelé nyújtogatta a nyakát. Flint kapitány elnevette magát.

– Emlékszel, amikor az úszóház oldalánál figyelted a cápákat, amikor végigsétáltattatok a palánkon? Akkor attól féltél, nem elég nagyok, hogy megegyenek [86].

– Ez most más – nyelt Roger.

– Atyavilág! – döbbent meg Nancy. – Ez tényleg cápa volt. Nézzétek!

Már mindnyájan látták, amint tőlük hét-nyolc yardnyira egy háromszögletű uszony hasítja a vizet. Aztán eltűnt, és szinte páratlan módon, többé egyet sem láttak.

– Nagy bolondság volt csak úgy a vízbe rontanom – nézett oda Flint kapitány is. – Csak azért volt, mert annyira boldog vagyok, hogy ideértünk. Ígértem magamnak egy kiadós úszást. Erre a napra. Ó, micsoda érzés! Kutyafáját! Ti már a fedélzettel is elkészültetek?! Gyerünk, áztassuk el a világ lustáit, aztán essünk túl a reggelin.

– Most pedig – tervezgetett Flint kapitány a reggelinél –, a legelső teendőnk átevezni a szigetre, megkeresni Mr. Duck fáját, s a fedélzetre hozni azt a valamit.

– Megbocsásson, Uram – ellenkezett Peter Duck –, de első a hajó. Sose tudhatjuk, mikor szállhatunk megint partra, mikor jön rossz idő, és az a legfontosabb, hogy a víztartályok tele legyenek, és ne kelljen tartanunk a vízhiánytól. Alaposan át kell nézni a kötélzetet is. A hosszú utakhoz hozzátartoznak a horzsolások, kopások is, és most kihasználnám a lehetőséget, hogy hajóhoz méltó állapotba hozzam a szerelvényeket, mielőtt megint vitorlát bontunk.

– Negyvenhárom tartálynyit fogyasztottunk el a jobb oldalról, a balról pedig negyvennégyet – jelentette Susan. – Összesen nyolcvanhetet.

– Ennél jobb időnk nem is lehetne, hogy partra vigyük őket, és elvessük a gondjukat – érvelt tovább az öreg. – Vétek kihagyni az ilyen jó lehetőséget. Legalábbis úgy gondolom. A barométer áll, mint a cövek.

– Igen, tudom – makacskodott Flint kapitány. – Pont azért kellene azonnal a sziget túloldalára kerülni, és fölszedni azt a holmit. Figyeljen csak! Hisz meg akarja mutatni, hogy hol van.

– Megmutatom, amilyen pontosan csak tudom. Nem mintha lenne ott valami is. Bármi is volt, mostanra már akár el is tűnhetett.

– Természetes – kötötte Flint kapitány az ebet a karóhoz. – Ha eltűnt, hát eltűnt. De a helyét sem tudja megmutatni nekem, ha nem jön át a szigetre. Ahhoz pedig el kell hagynia a hajót. És maga mondta, hogy nem igazán számíthatunk állandó jóidőre. Lehet, hogy ez az egyetlen pillanat, amikor mindketten együtt átmehetünk anélkül, hogy aggódnunk kellene, mi történik a hajóval.

Egy pillanatig úgy tűnt, mintha Peter Duck és Flint kapitány mindjárt összevesznének, de aztán mégsem került rá sor.

– Miért ne vehetnénk fel vizet mi, amíg te meg Mr. Duck átmentek a szigetre – javasolta Susan.

– Tényleg, miért is ne – kapott az ötleten Flint kapitány. – Valakire úgyis hagynunk kell a hajót, és amíg mi távol vagyunk, John kapitány meg Nancy kapitány lesz a parancsnok. Nagyon meg lennék lepve, ha a két kormányossal nem intéznék el ugyanolyan jól a tartályokat, mint mi.

– Tényleg van benne valami – nyomta a dohányt mélyen a pipájába Peter Duck. – Ha el akarjuk hagyni a hajót, jobb ha kedvező időjárásnál tesszük.

Ekkor – természetesen – Roger kezdett akadékoskodni.

– Miért nem megyünk mindannyian megkeresni?

– Nem fog soká tartani. Menjünk minden – állt mellé Nancy is.

– Na de figyelj, Nancy! – győzködte a nagybátyja. – Számítok rátok, hogy gondját viselitek a hajónak, és segítetek a kormányosoknak a vízkészletnél…

Bill egy szót sem szólt, de elég savanyú képpel üldögélt. Számára csak az volt fontos, hogy Peter Duckot ne veszítse szem elől. Ezek a gyerekek a lehető legjobbak, de azért inkább csak az öreg mellett maradna. Jobb, ha a tengerészek összetartanak.

– Jó, jó, Bill – nevetett Flint kapitány amikor észrevette. – Téged nem hagyunk itt.

A srác elvigyorodott, és széles jókedvre derült, bár csodálkozott is, hogy olvashatott a Fruskák nagybácsija kapitány a gondolatai között.

Végül abban állapodtak meg, hogy John, Nancy, a két kormányos, a majom meg a papagáj marad vigyázni a hajóra, Flint kapitány, Peter Duck, Bill, Titty és Roger kel át a szigetre. A Fecske hajósinasa annyira biztos volt a dolgában, hogy Flint kapitány sajnálta volna otthon hagyni. Ha ő mehet, Titty miért ne mehetne? Mr. Duck szerint az út nem olyan nehéz. Susan és Peggy nekifog, és összecsomagolja a felfedezők élelmiszeradagját. Aztán mindnyájan partra szállnak, és szemügyre veszik a patakot.

Az evezős csónak már a vízen volt, és amint megegyeztek, Flint kapitány és Peter Duck a kis vitorlást John meg Nancy segítségével a sóner oldalához cipelték, ráakasztották a csónakdaru csigáira, megemelték, majd a tengerre eresztették, miközben Titty a Fecske új festését a sérülésektől féltve aggódó pillantásokkal követte mozdulataikat.

– Ezekkel az emelőkkel fogják tudni fölhúzni a víztartókat is – tanácsolta Peter Duck. Felhozta az egyik kiürült kannát a fedélzetre, megmutatta Nancynek, hogyan hurkoljanak kötelet a fogantyúja köré, hogyan emeljék föl a csigák segítségével, és hogyan kell az egészet a fedélzet fölé fordítani, hogy aztán leereszthessék oda a terhet.

– Nem mintha ezek a kis tartályok olyan nagyon nehezek lennének – mondta –, de ezzel tényleg szinte súlytalannak érzik majd őket.

Végül mindent előkészítettek. A konyhai vizeshordót is leeresztették az evezős csónakba.

– Akárhogy is – mondta Susan –, legalább ezt átöblítjük.

A Fecskére két üres víztartály is került. Titty és Roger rájuk ült, John felállította az árbocot, Nancy pedig már készen állt, hogy felhúzza a vitorlát. Bill a kötéllétrába kapaszkodott. Az utasítások szerint ő is velük utazott, nem igazán örömmel, mert Peter Duck már elindult a másik csónakban a két kormányossal.

– Hé! Hé! Jim bácsi! Flint kapitány! – kiabált Nancy. – Elindulunk nélküled, aztán mit csinálsz, ha itt maradsz?

De Flint kapitány már át is lendült a korláton, és mászott lefelé. Kezében hosszú papírcsomag, amiről alighogy a kis hajóba lépett, máris elkezdte lebontani a cowes-i cukrász terjedelmes kötelékeit. A papírt az evezőpad alá gyűrve vizsgálgatni kezdte a két játéklapát világoskék bádogját.

– Hát, elég nyamvadtak, de egész biztos vagyok benne, hogy megteszik.

Bill eltolta magukat a Vadmacska oldalától, Nancy felhúzta az öreg, barna vitorlát, és a kis Fecske, elkapva a jobb felől fújó szelet, elindult.

– Utoljára Lowestoftban vitorláztunk vele – sóhajtott nagyot Titty.

– Előtte meg a tavon – fűzte tovább a gondolatot John. – S a Patkó-öbölből hazafelé meg sem fordult a fejünkben, hogy idén egy lakatlan szigeten kötünk ki vele [87].

– Bárcsak itt lenne a Fruska is – nézett át Nancy a kis barna evezős csónakra, amiben Peter Duck evezett a part felé, mögötte az orrban az egyik, vele szemben a farban pedig a másik kormányossal.

– Rendes kis hajótok van – ismerte el Bill.

– A Vadmacska is nagyon szép – tette hozzá gyorsan Titty, aki félt, hogy Flint kapitánynak esetleg rosszul esik, ha csak a Fecskéről beszélnek.

A horgonyán lebegő zöld sóner valóban csodálatos látványt nyújtott.

De azon a reggelen sem Flint kapitány, sem Roger nem vett észre semmiféle hajót. Kizárólag a sziget kötötte le gondolataikat, meg amit esetleg találni fognak.

A Fecske átszelte az öblöt, mielőtt csapást váltott volna, hogy megint afelé a világos homoksáv felé vitorlázzon, ahol a kis patak a tengerbe folyt. Sőt, még egyszer fordulnia kellett, mielőtt odaért, mert John észrevett egy kis földnyelvet, ami az egynek látszó öblöt mégis kétfelé osztotta. Később, amikor látták, hogy a patakocska régi ágyát elhagyva s odébb újat mosva magának arrébb költözött, rájöttek, hogyan is keletkezhetett. A kis zátony szinte önmagát építette a régi és az új torkolat között.

Peter Duck és a két kormányos is éppen akkorra ért oda, amikor a Fecske orra partra futott.

– Rajta, Bill – szólt Titty, amikor érezte, hogy a kíl súrolni kezdi a homokot. – Teljesen lakatlan. Te vagy az első, aki partra szállhat rajta.

Bill a kikötő kötéllel a tengerbe toccsant, s egy-két lábnyira a fövenyre húzta a Fecskét.

– Mit is mondott, Uram? Hogy fogjuk hívni ezt az öblöt? – kérdezte boldog vigyorral.

– Bill partja – erősítette meg Flint kapitány.

– Öröm és megtiszteltetés, hogy üdvözölhetem Önöket – felelte tréfás-komolyan a fiú.

Járt úton

Bill után a többiek is partra tódultak; az evezős csónakban most érkező Peter Duck és a kormányosok elé rohantak. Azaz csak próbáltak rohanni, mert lábuk valahogy nem akart engedelmeskedni, vagy talán a földdel történt valami. Annyi tengeren átdülöngélt, áthánykolódott nap után, amikor végre szilárd talajt érezhettek a talpuk alatt, egy-két percig nehezebb volt a sziget fövenyén megtartani az egyensúlyukat, mint a Vadmacska erre-arra lejtő fedélzetén.

– Itt egyszerűen nem akar nyugton maradni a föld – panaszkodott Roger.

– Láttam valakit a lowestofti rakparton elesni, amikor a tengerről tért vissza – nevetett Bill, aki persze épp olyan vidám látványt nyújtott a többieknek, ahogy végigtántorgott a víz mellett, mint aki most került a fedélzetre, s még nem szokta meg a hajó mozgását.

A talaj azért hamar megnyugodott, bár aznap egyik-másik felfedező néha bizonytalannak, ingatagnak érezte. Hol egyiküknek, hol másikuknak úgy tetszett, mintha a föld hirtelen föl-le lódult volna, mint egy hajófedélzet.

– Megint miénk lesznek a lábaink, amint munkához látunk – kiáltotta nekik vidáman Flint kapitány. – Gyerünk már! – vágta a két játéklapátot a földbe, és – teljesen fölöslegesen – elkezdte a Fecske orrát a parton még följebb rángatni.

Közben Peter Duck kiemelte a hordócskát a csónakból, és egy lapátra kötözte a két kormányosnak, akik már cipelték is kalóz módra a patak felé. Flint kapitány is kikapta az üres tartályokat a Fecskéből, s utánuk rohant. – Nem. Nem. Följebb – magyarázta, míg végre a fák árnyékában, fekete sziklák között megtalálta a neki tetsző, épp megfelelő kis medencét. Letérdelt, és kezével merítve a vizet, megkóstolta.

– Nagyszerű! Jöjjön, kóstolja meg, Mr. Duck!

Mindenki ivott, és mindenki nagyon ízletesnek találta, kivéve Rogert, aki lejjebb próbálkozott, ahol a patak a parti homokon vágott keresztül. Ott már határozottan sós volt.

– Próbáld meg itt – hívta Flint kapitány, látva, ahogy a hajósinas hirtelen visszaköpi a kortyot. – Ott már nem lehet édes.

– Gyere, mosd ki a szád! – kiabált Susan.

– Nem sokra becsülöm a rákokat – közeledett az ittlakókat becsmérelve Roger, aki rajtuk kívül másra sem tudott gondolni, és alig néhány kiábrándítóan apró, sárgás példányt látott csupán.

– Ezek csak a nappaliak – vigasztalta Peter Duck. – Kisebbek, mint azok, amikre a túlsó partról emlékszem. Várd csak meg az éjjeli bandát.

A sziklák alatt, ahol az erecske kimerészkedett a fák közül, a kis medence elég mély volt, bár csupán néhány láb széles, és fürdéshez semmiképp nem elég nagy. Szerencsére azért teljesen a víz alá lehetett nyomni benne a tartályokat. Nagyon hosszadalmas lett volna bögrével telimerni őket.

– Induljunk! – türelmetlenkedett Flint kapitány. – Hagyjuk őket dolgozni! Megbízott parancsnok a két kapitány. Mi kell még? De valaki menjen vissza a hajóra! Nehogy Gibber a tengerre vigye!

– Jó, jó, Jim bácsi – bólogatott Nancy. – Eridj csak. Mindjárt indulunk vissza a Fecskével egy rakomány üres tartályért. Johnnal váltani fogjuk egymást a Vadmacska fedélzetén. Sokkal korábban készen leszünk a kannák megtöltésével, helyrerakásával, mint ahogy visszaérkeznétek. Mr. Duck megmutatta, hogyan használhatjuk daruként a csónaktartót, hogy a telitöltötteket beemeljük. Segíts visszalökni a Fecskét. Túlságosan magasra húztad.

– Figyeljen ide, Nancy kapitány – fordult hozzá komoly hangon Peter Duck. – Mielőtt a tartályokat beemelik, ne feledjék el rögzíteni a kötél végét. Maguk sem akarnak csigát elhagyni a fenéken, ha véletlenül megszaladna. Magának is mondom, John kapitány. Tudom, fel tud szerelni helyette másikat, de az ilyen hibák nem méltók tengerészhez. Senki sem akarja, hogy a Vadmacskán ilyesmi előforduljon. Ha én maradnék a fedélzeten, a maga helyében…

– Indulunk, Mr. Duck! – vágott közbe sürgetően Flint kapitány az utolsó szavakat hallva. – Nem fognak hibázni. Nekünk meg ideje mennünk.

Nancy nevetett, Susan még egy utolsó pillantással meggyőződött, hogy Roger rendesen vette-e fel hátizsákját, egyenlőre van-e húzva a két szíja. Flint kapitány hóna alá vágta a két kis ásót. – Jó utat! Jó szerencsét! – hallatszott mindenfelől, s a felfedezők csoportja a patak mentén eltűnt az erdőben.

– Bár én is velük mehetnék – sóvárgott John.

– Bolond beszéd – legyintett Nancy. – Ez az egyetlen esélyünk, hogy valaha is mi legyünk a hajó teljes jogú parancsnokai. Segíts az egyik tartályt cipelni. Ti, kormányosok, toljátok a másikat. Nem is olyan nehezek.

Pár perc múlva a kicsi, barna vitorlás Fecske már siklott is az arrébb horgonyzó sóner felé. Susan és Peggy letelepedett a patak partján, és nekifogott alaposan kimosni az öreg, tölgyfából készült víztartó hordót, amiből a hosszú utazás utolsó napjaiban már meglehetősen egyedi szagú ivóvíz folyt.

– Nem így nézett ki – hajtogatta folyamatosan Peter Duck, amióta Flint kapitánnyal, nyomukban Billel, Tittyvel és Rogerral útjukra indultak a zöld rengetegben. – Nem. Nem így nézett ki. Teljesen összekavarta az emlékeimet, hogy a patak máshol bukkan elő. Mintha a fák is másmilyenek lennének. Talán nem megyünk rossz irányba, ha követjük fölfelé a víz folyását, aztán a hegy gerincén keletre fordulunk.

A patak a fák alatt fekete földből, sötét sziklákból álló szűk csatornában csörgedezett, néha el-eltűnve az óriások gyökerei között. Ezek némelyike nagyon hasonlított valamilyen fenyőre, és Tittyt meg Rogert a távoli hazájukban az ismerős tó mellett növőkre emlékeztette. Alattuk a talaj vöröslött a korhadó, barna tűktől, amelyek szinte együtt mozogtak a köztük szorgosan siető hangyákkal. A hangyabolyok, melyek akkorák voltak, mint Roger, remegtek a bennük nyüzsgő rovartömegtől. Gumifákat láttak, hatalmas páfrányokat, mindenféle pálmát, meg egy sereg olyan fát virágokkal, amelyeknek a nevét sem tudták. Nagy volt az ujjongás, amikor egy vad banánhoz értek, mely csak úgy roskadozott az érett gyümölcstől. Bill, Titty és Roger evett néhányat menet közben, Flint kapitány pedig levágott egy nagy fürtöt, s a hátizsákjába rakta.

– Mi van a lábatokon, legénység? – kérdezte hirtelen.

– Szandál. Susan nem engedett mezítláb – felelte Titty.

– Én is kaptam egy párt a kormányosoktól – tette hozzá Bill.

– Hajóscsizmát akart fölvetetni – szólt hozzá Roger is.

– Teljesen igaza volt – csóválta a fejét Flint kapitány. – Csapjatok járás közben akkora zajt, amekkorát csak tudtok!

– Jobb, ha nem csak a kígyókra figyeltek! Vannak itt szőrös pókok. Vigyázzatok, nehogy egy ilyen micsoda belétek akaszkodjon, és a hajóra kerüljön.

– Nézzétek azt a százlábút! – mutatott egy hatalmas példányra Titty. – Életemben nem láttam ekkorát.

– Jobb, ha hagyod menekülni – tanácsolta Peter Duck. – Bár ez semmi azokhoz képest, amikkel Malájföldön [88] találkoztam. Látod, ott lenn. Egyik-másik sötét, mint a kátrányos hajókötél, mint a préselt dohány… veszélyesek is.

– Malajzia [89]! – örvendezett Flint kapitány. – Emlékszik arra a hegyre, Pinang [90] fölött, azokkal a templomokkal? – S a két felnőtt úgy elbeszélgetett azokról a dolgokról, amiket valaha réges-régen mindketten láttak, mintha a Tarisznyarák-sziget vad dzsungelében semmi látnivaló sem akadt volna.

Bill azért vágott magának egy husángot, és elmentében nagyokat húzott a földre meg a fatörzsekre. Titty meg Roger is trappolt, de a sok látnivaló miatt hamar elfeledkezett a dobogásról.

Nem találkoztak igazán veszélyes állatokkal, de ismeretlen dolog jócskán akadt. Káprázatos pillangók, akkorák akár egy kistányér; kúszónövények, melyek függönyként lógtak a fákról, vörös és lila virágfürtökkel, amik körül felhőnyi pirinyó madár zümmögött; akkorkák, hogy Titty először nagyobbacska méheknek nézte őket. Némelyikük kék volt, mint a jégmadár, mások bíbor vagy sötétvörös fényben tündököltek, ami folyton változott, ahogy a levelek közt árnyékban vagy fényben cikáztak. Voltak nagyok is, zöld papagájok, leginkább Pollyhoz hasonlóak, meg más zajosan csivitelők is. Ezek a papagájoknál is nagyobb lármát csaptak, amíg azok meg nem ijedtek, és csapatostul összeverődve föl nem szálltak a magasba, föl a fák fölé, úgyhogy a felfedezők már nem is láthatták őket, csak vad rikácsolásuk hallatszott az ég pár apró foltján kívül mindent eltakaró kócos, zöld szövedék mögött.

Néhány helyen nehezen is haladtak a sűrű bozótban, az összegabalyodott liánok között.

– Alighanem nem kellett volna magunkkal hoznunk titeket – állapította meg Flint kapitány, mikor csak nagyon lassan tudtak átvergődni egy valóban nehéz szakaszon.

– Már nem fordulunk vissza – tiltakozott Roger.

– Egyszerűen nem tudunk – ijedezett Titty.

– No jó – gondolkozott Flint kapitány. – Amint elhagytuk a patakot, mi elkezdjük megjelölni az utat, amerre megyünk, ti pedig letáborozhattok a víz mellett, és majd visszafelé csatlakoztok hozzánk.

De az ötlet senkinek sem tetszett; feledésbe is merült néhány perc múlva, amikor nagy tömeg laza szikla meg föld állta útjukat. A halmon fák csíráztak, megtelepedtek a páfrányok, de mégis szinte falként tornyosult föléjük.

– Földcsuszamlás – nézett körül Flint kapitány.

– Itt a patak, uram – mutatta Bill. – Jön lefelé a hegyről.

– Tartsunk hát balra. Föl a hegynek.

A földcsuszamlás szélén, meredek lejtőn kapaszkodtak fölfelé. Itt, ágakat kerülgetve, sziklákon, gyökereken kúszva-mászva már a Fecske matróza meg hajósinasa is lépést tudott tartani a Vadmacska parancsnokával és fedélzetmesterével. Egyre feljebb és feljebb értek. Az erecskét követve, botjával folyamatosan zajt csapva, Bill haladt elöl. Egyszer aztán végre maguk alatt hagyták a suvadást, és lepillantva szemük elé tárult az egymásra torlódott hatalmas szikla- és földtömeg, meg az erdőnyi fiatal facsemete, amely mindenhol megtelepedett, ahol csak egy tenyérnyi helyen meg tudta vetni gyökereit. Láthatólag a hegy egész oldalának kellett lezuhannia. Ez aztán elzárta a víz régi medrét, s így a patakocska most az omlás tetején futott végig, mielőtt a lejtő felé kanyarodott, hogy utat találjon magának a völgybe.

– Vajon mikor történhetett? – gondolkozott hangosan Flint kapitány.

– Azóta, hogy itt jártam – nézett körül Peter Duck –, de nem sokkal utána… Talán tíz, húsz évre rá. Nézze csak azokat a fákat, amik odanőttek!

Azok még fölöttük is, a lecsúszó szikla és földtömeg által kopárra borotvált hegyoldalban is fiatalok, aprók voltak. Bill, Roger és Titty előrerohant köztük, s följebb és följebb kapaszkodott, mígnem egyszercsak eltűntek a fák, és csak felforrósodott, fekete sziklák maradtak.

De nem ezeket vették észre először, amikor hirtelen kibukkantak a fiatal erdőből. A messze alattuk vég nélkül elnyúló tenger látványa állította meg őket.

– Hahó! – torpant meg Bill, épp elkapva kalapját, amit az Atlanti-óceán szele készült elragadni.

– Mint a Darienen [91] – nyílt nagyra Titty szeme. – Csak az a különbség, hogy a termetes Cortez [92] más irányba nézett.

– Jé, a tenger! – visított Roger is. – Innen fentről jó nagy darab látszik belőle.

– Ki volt az a kövér Cortez? – érdeklődött Bill.

– Egy spanyol. Egy hegyről ő pillantotta meg először a Csendes-óceánt.

– Egy digó [93] – húzta el a száját Bill. – A fedélzeten úgyis le szoktak fogyni. Ismertem egyet, aki fűtő volt egy halászgőzösön. Bőrkének csúfolták, de nem érdekelte. Egyre csak fogyott és fogyott, lapátolta a szenet, és mindig új lukat fúrt az övén, hogy összébb húzhassa, de aztán már nem volt érdemes, mert már szinte az egész szíj a csat mögött lifegett. A digók mind ilyenek. Ő is az volt. Ez a Cortez biztos más nációhoz [94] tartozott.

– Mára legendássá vált – magyarázta Titty.

– A digók lefogynak – makacskodott Bill –, de lehet, hogy aki kitalálta ezt a legendát, nem találkozott vele.

Peter Duck is, Flint kapitány is melléjük kapaszkodott. Ők is lenéztek az erdő hullámzó zöld fakoronáin túl a fehér tajtékkal beszórt kék óceánra, amelyen oly hosszan hajóztak.

Flint kapitány, mint egy szagot fogó kutya, beleszimatolt a levegőbe. Valahol lent, alatta volt az a dolog, ami annyira messziről is ide vonzotta.

– Messzire nyúlik a sekély víz – jegyezte meg Peter Duck –, mint általában e szigetek majd mindegyikének a déli oldalán. A tenger folyamatosan tölti fel homokkal a partot. Hajó nem is közelítheti meg anélkül, hogy zátonyra ne futna, s védelmet sem találni a passzátszél elől. Meg kell várni, amíg elül, ha át akarunk jönni erre az oldalra, és fölkerekedni azonnal, amint a szél feltámad. Az áramlás miatt még teljes szélcsendben is megtörik a hullám ezeken a partokon.

– Vitorla sehol – nézett körül Flint kapitány. – Induljunk tovább lefelé!

A felfedezők továbbhaladtak néhány yarddal a földcsuszamlás teteje fölött.

– Ott a patak vége – mutatott Flint kapitány följebb egy kis vízfolyásra, amely egy, a hegy oldalából már-már kiszakadó fekete szikla meredek fala alatt fakadt. – Ránézni is rossz – tette hozzá. – Nagyon nem szeretem az ilyen meredélyt. Nem lenne jó itt lenni, amikor megint lezúdul egy darab, meg amit magával ránt. Kellemetlen volna. Emlékszem egyszer Formosán [95]…

– Ki jelölte meg azt a fát? – szólt közbe Titty.

– Milyen fát? Hol? – nézett körül Flint kapitány, és néhány pillanattal később már négykézláb csúszott-mászott lefelé egy sziklás hajlaton, hogy szemügyre vegyen a hegycsuszamláson az erdő távoli előőrseként álló bütykös, fenyőszerű fán látható hatalmas forradást, ami a lehántott kemény kéreg helyén maradt vissza.

– Nem favágó tette – folytatta izgatottan. – Kétszer csapott rá fölülről.

Titty meglepődve vette észre, hogy azon töri a fejét, ki is kérte meg hóhérját, élesítené meg a bárdját és ütne határozottan, amikor a kétbalkezes fickó idegességében már háromszor is rásújtott, hogy levágja az angol lovag vagy hasonló valaki fejét. Különös ahogy mindenféle dolgok eszébe ötlenek az embernek, amikor az valójában éppen egészen más dolgon töpreng.

– Talán egy hajóács lehetett – ereszkedett óvatosan lefelé Peter Duck.

– A lavina óta csinálták – állapította meg Flint kapitány. – Nincs értelme ilyen magasan fát megjelölni, csak ha valamiért muszáj ennyire fölkapaszkodni. Hé! Gyertek! Ott egy másik is. Gyertek már, ott hárman, ha csak nem akarjátok megvárni, amíg visszajövünk.

– Minek? – tiltakozott Roger.

– Nos, akkor gyere hát!

– Azt hiszem – morfondírozott Peter Duck –, talán Black Jake lehetett. Még öt éve sincs, hogy erre járt. Neki is a nyugati parton kellett horgonyt vetnie, mint nekünk, és nagyon jól tudhatta, hogy a keletire kellett vetődnöm a hajótörés után. Nyilván tudta is. Követte fölfelé a patakot, mint mi, ugyanarról az oldalról, és lefelé is itt ment, a másikon, jeleket hagyva, hogy ugyanazon az úton jöhessen vissza.

– Biztos, hogy igaza van – markolta össze két ásóját Flint kapitány, s nagy léptekkel elindult lefelé a lejtőn.

– Ez micsoda? – rángatott valamit Roger, ami a második megjelölt fába volt beszorulva. A tárgy eltörött, és egyik fele a hajósinas kezében maradt.

– Régi halpucoló kés – nézte meg Bill. – Nem ismeritek? Így megfogod a heringet, fölhasítod és…

– Egyedül a keleti parti halászok használnak ilyet – nézte meg Peter Duck is a kés csontnyelét, melyen szinte gombaként tenyészett a rozsda mindenütt, ahol a szegecsek a markolatba fogták a reves pengét, aminek már csak kis csonkja látszott, mert rövidre tört, ahogy Roger megpróbálta kicsavarni a fából.

– Maga Black Jake szúrhatta oda, talán egy üzenettel valamelyik társának – találgatott Titty.

– Nem egy ismerősének üzent már késsel – jegyezte meg epésen az öreg matróz –, de olyankor a pengét nem fában felejtette.

– Az is meg van jelölve – mutatott egy újabbra Bill.

– Induljunk! – noszogatta a társaságot Flint kapitány. – Lassan úgy érzem, egész sokat köszönhetünk Black Jake-nek – fordult vidáman Peter Duckhoz. – Ha őt nem izgatta volna annyira, maga sosem mondja el nekünk a történetét. Ha nem ered a nyomunkba a Csatornán, sose jutottunk volna el ilyen messzire. Kaptunk tőle egy kiváló matrózt is. Téged, Bill. S úgy tűnik, most is megkönnyítette a dolgunkat a keleti partra vezető út kijelölésével.

– Meglehet, még fogja sajnálni is, hogy valaha is találkozott vele – csóválta a fejét Peter Duck, majd a fák közt egy résen át egy utolsó pillantást vetett a tengerre, és Flint kapitány nyomában eltűnt az erdőben. Bill, Titty és Roger is szorosan a sarkában haladt, pedig a kés ismét a Fecske hajósinasának kezébe került, aki menet közben még a rozsdától is próbálta kicsit megtisztogatni, mielőtt zsebre dugta volna.

– Semmi szükséged rá – próbálta lebeszélni róla a testvére.

– De van! Nagyon is van – tiltakozott Roger. – Kell a múzeumomba!

Végül aztán a rozsdás penge darabokra hullott a markában, de zsebkendőjébe bugyolálta a szétmálló vas- és csontdarabokat, és Tittyvel hátizsákja külső zsebébe gyömöszöltette.

– Kalózkés – magyarázta elégedetten. – Kevés múzeumban akad ilyen.

Tittynek magában be kellett látnia, hogy ez bizony nagyon is jól hangzik. Bill viszont se nem kérdezett, se nem szólt semmit. Ő csak addig őrizgetett ilyesmiket, míg alkalma nem nyílt valamibe beleállítania. Ha ő találta volna meg, talán megpróbált volna eltalálni vele egy papagájt. De zsebkendőbe bugyolálni?! Hát, ezek a kicsik mindig meglepők. Különös szerzetek, az biztos.

A megjelölt fák egyértelműen egy régi ösvényt követtek, bár ha valaha volt is ott kitaposott út, mostanra már nyoma sem maradt. Fák zuhantak keresztül amerre kanyaroghatott, azok aztán lassan elkorhadtak, elpusztították őket a hangyák, vöröses rosttá mállottak, mely a legkisebb érintésre is szétporladt. A legkülönbözőbb növények tenyésztek rajtuk, oly dúsan, hogy ha a fákon a jelzés nem mutatta volna, senki fia rá nem jöhetett volna, hogy itt út van, és az vezet valahová. De rengeteg útjelzőjük volt, és mind jól láthatók. Az elöl haladó Flint kapitány meg Peter Duck megtisztította a csapást a többiek számára. Az alacsonyabb növényeket letiporták, itt-ott azonban késsel kellett keresztülvágniuk magukat a kúszónövények összecsavarodott szárain. A lonc néhány helyen olyan hálóvá fonódott, amin sehogyan sem lehetett keresztülvergődni az indák egyszerű félrehajtásával. A felfedezők kis csapata egyre lejjebb ereszkedett a gerincről. Fejük fölött a lombok árnyékot adtak a nap ellen, mentükben végigkísérte őket a megriadt papagájok rikácsolása.

A gyakran a halk beszélgetést is megzavaró madárhangokon kívül már más zaj is fülükbe jutott. Amióta elhagyták a földcsuszamlást, és elkezdték követni a Gibber-hegy gerincétől lefelé a jelzett fákat, egyre csak a hullámtörésnek messze alóluk hallatszó hangjára füleltek. Hallották már a Bill-part nyugodt horgonyzóhelyén is, de a Gibber-hegy keleti lejtőjén az erőben egyre lefelé haladva már-már fülsiketítővé vált a befelé tartó áramlat vízdombjaiból kialakuló, fehéren megtörő és a homokra szinte forrva kifutó bukóhullámok végnélküli ritmusa. A tenger mormolását egyre erősebben és erősebben hallva Flint kapitány alig-alig bírta be-bevárni a többieket. Egyik jelölt fától a másikig sietett, mindegyre azt várva, mikor kezd ritkulni előtte az erdő, s jelenik meg a tiszta égbolt és a sziget partját paskoló óceán.

– Ne olyan gyorsan, kapitány! Ne olyan gyorsan! – próbálta Peter Duck időről-időre visszafogni egy kicsit. Flint kapitány mindannyiszor megígérte, hogy csökkenti iramát és lassabban halad, hadd fújják ki magukat az emberek, de aztán a tenger hangos hívogatásának mégsem tudott ellenállni, és öntudatlanul megint megszaporázva lépteit egyre gyorsabban és gyorsabban törtetett előre, egyre türelmetlenkedve az aljnövényzet miatt, mely folyton a térdébe kapaszkodott.

Végül az öreg matróz már hiába is szólt neki. Flint kapitány megpillantotta a tengert, előrecsörtetett, ki a pálmák közül, és lenézett a meredek partra, melynek homokja az erdő árnyékos zöldjéhez szokott szemét szinte elvakítva szórta szét a napfényt.

Peter Duck eztán sem kezdett jobban sietni. Bill előrerohant, és Titty meg Roger utána iramodott. Az öreg tengerész a maga tempójában haladt keresztül az utolsó magas pálmák között. Hallotta Flint kapitány kiáltását, meg a többiek lelkes zsivaját, aztán meglátott valamit, pontosan az erdő szélén, a homokon tengődő alacsony, napszítta fűben. Kinézett a fák közül. Flint kapitány, meg a gyerekek a sűrű szélén, kicsit arrébb épp egy félig betemetett gödör fölé hajoltak. Az öreg megcsóválta a fejét, s figyelmét ismét az előbb szemébe ötlött töredezett fehér csontokra fordította. Lehajolt, és egy különös formájú, keskeny, a szártól előre hajló fejű repedt agyagpipát vett fel. Aztán lábával kicsit megkotorva a homokot egy megfehéredett, zúzott koponyára bukkant. Visszakotorta rá a fövenyt, és a pipával a kezében kilépett a pálmák alól, hogy csatlakozzék a többiekhez.

– Nyilvánvaló, hogy Black Jake járt erre – fogadta Flint kapitány.

– Járt – felelte kurtán az öreg.

– Keményen dolgozott – fűzte hozzá Bill.

– Az mi? – nézett Titty a Peter Duck kezében levő pipára.

– Nézzék csak! – mutatta a tengerész. – 1915 és 1715 van beleégetve. Lowestoft környékén mindenki ilyen pipát szívott a háború [96] utáni években. Lowestofti ember járt erre.

– Black Jake iszonyú sokat áshatott – aggódott Flint kapitány. – Nem lehet, hogy megtalálta?

– Rossz helyen kereste. Nem itt vetődtem a partra. Messzebb, észak felé volt. Itt nincsenek sziklák. Meg fogom ismerni a helyet, ha meglátom. Egészen biztos vagyok benne.

Billnek, Tittynek és Rogernek több se kellett, már rohantak is tovább a parton.

– Black Jake épp eléggé itt hagyta a nyomát – fordult Peter Duck Flint kapitányhoz. – Valaki rá is fizetett. Verekedés volt, vagy gyilkosság. Könnyen lehet, hogy verekedtek, amikor belefáradtak a földtúrásba, hisz azt se tudták pontosan, hol ássanak.

Visszavitte Flint kapitányt a fák közé, s megmutatta neki a csontokat, meg a törött koponyát.

– Nem eséstől zúzódott össze – mutatta.

– Jó, hogy Titty nem látta – gondolkozott el Flint kapitány.

– Nem muszáj erre jönnünk visszafelé – takarta be Peter Duck ismét a maradványokat, s elindult kifelé a fák közül.

Flint kapitány egy percig szorongva nézett maga elé. Elképzelte, milyen fickókkal kellene szembenéznie, ha Black Jake és legénysége tényleg a Vadmacska nyomába ered. És Peter Duck szemmel láthatólag meg volt győződve róla, hogy így lesz.

Szeméhez illesztette messzelátóját, és végignézett a látóhatáron. A fehér tarajú hullámokon kívül semmi sem mozdult a tengeren.

– Nos – fordult Peter Duckhoz –, a legjobb, amit tehetünk, hogy sietünk. Csak meg kell találnunk azt a fát, felszedni azt a micsodát, és eltűnni. Aztán az egész sziget Black Jake-é lehet. Legyen vele boldog!

– Ez nekem sincs ellenemre – bólintott Peter Duck, és elindultak a gyerekek után.

A Duck-öböl

Flint kapitány és Peter Duck elindult a többiek után, akik a napfényben égő parton már előrerohantak észak felé. Sokáig szorosan a fák mellett húzódó, homokkal félig befútt régi árkok, gödrök sora mellett haladtak. Időnként le-lehajoltak megnézni egy-egy törött ásónyelet, rozsdás kannát, rozoga, lyukas serpenyőt.

– Mintha itt véget érnének az ásások – állt meg egyszer csak Flint kapitány. – Itt már szemmel láthatólag belefáradtak.

– Elég valószínű – bólintott Peter Duck. – Onnan, ahol a fák közül kijöttünk, egész idáig végigásták az utat. Vagy negyed mérföldnyit feltúrtak. Bolondság csak vájni, vájni minden látható ok nélkül.

– Hm – csóválta a fejét Flint kapitány. – Jobb, ha össze se számolom, mennyit ástam én is az idők folyamán. Sokszor olyan jónak tűnő helyeken, amilyent csak kívánni lehet. Aztán a szomszéd parcella gazdája fordította ki a cuccot, fazékszámra, s egy hónapon belül vagyonnal ment haza.

– Aranyásás?

– Aha. De sosem lett volna elég egy majom kisujjára való gyűrűhöz sem.

– Azt mondják, a megszokás mindent megkönnyít – mosolygott Peter Duck. – Annyi balszerencse után már biztos nem fogja olyan tragikusnak érezni, mikor ismét fölszedjük a horgonyt és tengerre szállunk a kiásott zsákkal, amiben talán semmi sincs, ami megérte a lapátolást.

– Azért, Mr. Duck, minél előbb nekilátunk kiásni, annál jobb. Hé! Mit akarnak ott a gyerekek?

Vagy fél mérföldnyire előttük fekete sziklahát nyúlt ki az erdőből. Keresztben egészen elzárta a homokos partot, és a vége a tengerben tűnt el. Az időről-időre a szigetnek futó nagy hullámokból szökőkútszerűen csapott a magasba a tajték borzas, fehér pamacsa, mely aztán ködként hömpölygött tova a föveny fölött. Az egyik szikláról Titty integetett, Roger és Bill a homokban kutatott valami után.

A Fecske matróza szemmel láthatólag kiabált is valamit, de sem az öreg tengerész, sem Flint kapitány nem hallott semmit a hullámverés dübörgésétől.

– Igen! Ott átcsapkod a víz – állt meg Peter Duck. – Jól emlékszem. Úgy látom, maguktól is megtalálták. Meg sem kellett mutatnom.

– Menjünk, Mr. Duck – kezdett sietni Flint kapitány.

– Egy kikötő! Kikötő, igazi ronccsal! – kiabált Titty elébük futva, ahogy a sziklák közelébe értek.

Bill és Roger már a rákokra vadászott.

– Ha csak egy kicsit gyorsabbak vagytok, láthattátok volna őket! – nézett rájuk szemrehányóan a Fecske hajósinasa. – Még az előbb is rengeteg volt ez alatt a szikla alatt. Sárgásak. De a roncsban milliónyi van.

– Ugye milyen kedves kikötő? – lelkendezett Titty, de aztán észrevette, hogy Flint kapitány nem is figyel rá – senkit, semmit sem lát Peter Duckon kívül.

Az öreg matróz egy, a fekete sziklák között nyíló, keskeny hasadékot szemlélt, amely pici, homokos partban végződött. Tökéletes csónakkikötő volt. Két oldalról megtermett kőkoloncok védték az emelkedő, süllyedő, a köveken meg-megloccsanó vizet, amelyet a kinti áramlat ugyan megkavart, de ami mégis csendes, sőt majdnem sima volt. A szirteken túl a hullámok északon is, délen is hosszan húzódó, tajtékos vonalban ágaskodtak, előreszaladó tarajuk habzó, fehér permetté szakadva bukott alá az előző víztömeg mögött maradó ürességbe. De itt, ezen a helyen nyugalom honolt. Az Atlanti-óceán áramlata megtört kívül a zátonyokon, és már megszelídülve, ártalmatlanul porlott keresztül a fal fölött. Csak ott, ahol a sziklák a szárazföld közelében a tengerből meredeken kiemelkedtek, és ahol a zátony a bukóhullámok szegélyezte partnál kőfallá vált, ott lendült fel a levegőbe egyik-másik a többinél dühödtebb hullám, hogy a messziről látott szökőkút hosszan szálló csöppjeire hulljon szét.

– Volt arrébb néhány hatalmas példány is – magyarázta Bill. – Nézzék csak azokat az ollókat! Milyen jól lehetne velük a száradó ruhákat a kötélre csíptetni! – emelt föl néhány gyönyörű narancssárga rák-lábat egy csomó elhagyott páncél közül, amit egy sziklahasadékba mosott a tenger.

– De tényleg nagyszerű hely – erősködött Titty.

– Tényleg – hagyta helyben Flint kapitány. – Itt biztonságban hagyhatnátok a parton a Fecskét. – De Titty tudta, hogy a Fruskák nagybátyjának nem igazán a hajócskán jár az esze. Jim bácsi a különös mosollyal hunyorgó Peter Duckra figyelt.

– Nos Mr. Duck? – kérdezte izgatottan.

– Sosem hittem volna, hogy ez ilyen pici hely – szólalt meg végül az öreg. – Összement a rákokkal együtt. Nagyobbnak látszottak, amikor egyedül voltam itt közöttük.

– Ez az a hely? – szemlélte még mindig Flint kapitány a partot és az erdő szélén álló kókuszpálmákat.

– Igen. Ez az. A felspriccelő víz, meg a többi – törölt le néhány odahullott csöppet az arcáról Peter Duck. – Furcsa rágondolni. Igen. Ez az a hely. Ha elvétem és a hullámverés vet szárazra, akkor ízzé-porrá morzsol, ha nekivágódom a szirtnek, apróra zúzódom, mint ezek a rákpáncélok. Épp csak elkerülhettem a sziklagerinc végét, úgy sodródhattam a csendes vízre. Szinte csodával határos. Hatvan évnyi vitorlázástól fosztott volna meg, ha máshol érek partot. Hatvan csodálatos évtől. Gondoljanak csak bele!

Titty döbbent szemekkel nézett az öregre. Megpróbálta elképzelni hatvan évvel ezelőtt, kicsinek, ázottnak, nyomorultul, egy árbocdarabhoz kötve, minden nélkül, csupán egyetlen zsebkéssel, partra sodródva egy hajóroncsról, nem úgy, ahogy Robinson Crusoe, felszerelve egy csomó segítségére levő hasznos dologgal.

– Itt volt már akkor ez az öreg csónak?

Rögtön a sziklákon túl egy régi, fedélzettel borított csónak maradványaira bukkantak. Csak a homokból kiálló orra látszott. A tömítés már kirohadt, be lehetett látni a palánkok résein. Egyik oldalán hatalmas, törött lyuk ásítozott; egy kisebb ember be is kúszhatott volna a bordák között. Amikor meglátták, el is határozták, hogy megnézik belülről, de erről gyorsan letettek, amint közelebb kerültek, és meglátták a benne lakó, ki-be mászkáló sárga rákokat. Még Billnek sem igazán tetszett ezekkel az állatokkal odabenn tülekedni.

Peter Duck a sziklasor széléhez sétált, és átpillantott a roncsra.

– Azóta kerülhetett ide. De már jó régen, hogy ennyire belesüllyedt a homokba.

– És a fa? Melyik az, Mr. Duck? – tört ki Flint kapitányból, aki alig várta már, hogy használatba vehesse ásóit. Szemmel láthatólag meg sem hallotta, amit körülötte beszélgettek az összezúzódott bárkáról.

Peter Duck lassan továbbsétált a parton, és az Atlanti-óceán felől fúvó friss szélben bókoló pálmákat vizsgálta. A többiek követték. Bármelyik pillanatban kimondhatja a bűvös szót. Már mindenki csak azt várta, hol áshat.

– Vesztettem – tárta végül szét a karját. – Mint a kötél-peckek, olyanok ezek a fák. Mint a horgonylánc szemei. Nincs az az ember, aki megkülönböztethetné őket.

– De a közelben volt?

– Mindjárt a sziklákon túl. A legkisebb volt. Amit a legkönnyebben meg lehetett mászni. Nem voltam nagyobb, mint Roger.

– Azóta biztos megnőtt – bólogatott Titty. – Lehet, hogy épp az a legnagyobb. – És tényleg, az egyik magas pálma a többiek teteje fölött lengette borzas taraját.

– Biztos nagyon sok megnőtt az akkoriak közül – hagyta helyben Peter Duck.

– A fenébe is! – mérgelődött Flint kapitány. – Megnőhetett, kidőlhetett, szétrághatták a hangyák, porrá korhadhatott, még a hamuját is széthordhatta a szél azóta. Fogalmam sincs, meddig élnek a pálmák. Lehet, hogy nem olyan strapabírók, mint az öreg tengeri medvék.

– Ez bizony így van – sóhajtott az öreg tengerész. – És én meg nem gondoltam rá. Azt hittem, azonnal megismerem a régi hálószoba-fámat, most meg, ahogy itt állnak, akár a bevert szögek, úgy érzem magam, mint aki a finn partvidéken tévelyeg, térkép nélkül. Járt már arra, kapitány? Végig van szórva rózsaszín kőkoloncokkal. Mint egy regiment kikötőbak.

– Nem lenne jobb ebédelni? – talált magának érdekesebb témát Roger.

Bill is reménykedve nézett körül.

– Azt hiszem, ez a legjobb, amit tehetünk – adta meg magát Flint kapitány. – Kicsit hosszabbnak néz ki ez az ügylet, mint vártam. Nem gondoltam rá, hogy bajos lehet kiválasztani a megfelelő fát.

– Együnk a kikötőben! – indítványozta Titty.

Visszasétáltak a partra, és lehányták magukról a hátizsákokat a szikláknál, ahonnan leláthattak a védett, homokos öblöcskére. Flint kapitány előkotorta a hegyen levágott banánfürtöt, meg egy nagy csomag pemmicant, amit Peggy csomagolt ebédre. Mindenkinek jutott egy adag sós meg egy adag édes kétszersült is. Nancy Peter Duckra bízta hátizsákját, amelyben a Susan által bekészített holmik között volt egy jókora darab abból a holland sajtból, amit még Lowestoftban vettek. A kormányos tudta, hogy az idős tengerész azt nagyon szereti. Mindenki kapott egy üveg vizet is.

Elég késő volt már az ebédeléshez, és mindannyian alaposan meg is éheztek, de mégis nyugtalanul zajlott a falatozás. Flint kapitány egy pillanatra sem tudta elfeledni, hogy bármi legyen is az a kincs, itt lehet a közelében, talán tőle csupán néhány yardnyira. Föl-fölpattant, és föl-alá járkált. Kétszersülttel a kezében átmászott a sziklákon, hogy ő is szemügyre vegye a zátonyra futott csónakot, aztán visszament Peter Duckhoz megkérdezni, nem gondolja-e, hogy Black Jake-en kívül más is a kincs után eredt. Peter Duck ugyan nem állította biztosan, de szerinte senki sem érkezhetett szándékosan azzal a csónakkal. Semmi más az, csak egy kilyukadt bárka, amit a vihar itt mosott partra.

– Használhatnánk kalyibának – gondolkozott hangosan Flint kapitány.

– Ne, amíg hemzseg a rákoktól! – ijedezett Titty.

– Jó. Akkor állítsunk inkább sátrat. Lehet, hogy egy hétig is ásnunk kell.

– Ha itt maradunk – érdeklődött Titty – nem hozhatnánk át a Fecskét, hogy kipróbáljuk a kikötőt? Ennél jobb horgonyzóhelye még sosem volt.

– Ez az! Ezt kell tennünk! – dobta le magát ismét a földre Flint kapitány. – Mindnyájunknak át kell jönni, felásni a földet mindegyik fa tövénél. Viszont nincs út, amin a holmikat áthozhatnánk. Az élelmiszert meg az ágyneműt nem hordhatjuk át a hátunkon, az ivóvízről nem is beszélve. Teherhajónak használjuk a Fecskét, és a holmival körbehajózunk a tengeren. Aztán letáborozunk itt, és maradunk, amíg meg nem találjuk, amit keresünk.

– És mivel Mr. Duck itt vetődött a partra, a kikötőt elnevezhetnénk Duck-öbölnek – javasolta Titty –, persze csak ha nem bánja.

– Mért bánnám? Úgy hangzik, mintha kacsák-kedvelte hely volna, és a rákokat nem számítva tényleg kitűnő is. Egy kis kacsa [97] el is pusztult volna, a maguk öble nélkül. Duck-öböl! Ígéretes név. Jól mutatna az Admiralitás [98] térképein.

– Kaphatok még egy pemmicanes szendvicset? – törte meg a hangulatot Roger.

– Még az előzőt sem etted meg – figyelmeztette Titty.

– De másra kell az utolsó falat – vitatkozott a kisebbik hajósinas. – Ki akarom vele csalogatni azt a rákot, ami bemászott abba a lyukba, de csak ha kapok helyette magamnak egy másikat.

– Adj neki kettőt – türelmetlenkedett Flint kapitány –, de figyelmeztesd, hogy egy szempillantás alatt végezzen mindegyikkel. Figyeljen csak, Mr. Duck! Mi lenne, ha körbehoznánk a Fecskét? Meg lehet tenni anélkül, hogy túlságosan veszélyeztetnénk?

– Könnyű, mint kötélről leesni egy horn-foki viharban – legyintett az öreg hajós –, csak nem a passzátszéllel kell próbálkozni. Napkelte előtt, vagy sötétedéskor kell jönni, amikor a part mellett elül a szél, és akkor semmi sem történhet, ha a megfelelő helyen futnak be vele.

– Keresek is hozzá irányjeleket – pattant fel Flint kapitány, és máris indult nagy lépésekkel fölfelé a parton. Peter Duck követte.

Kis habozás után a még mindig a rák előcsalogatásával foglalatoskodó Billt és Rogert magára hagyva Titty is utánuk rohant.

– Mi lenne, ha azt a legnagyobbat választanánk a maga fái közül? – vette elő zsebiránytűjét Flint kapitány. – Senki sem tévesztheti el. És a sziklák teteje fölé nyúlik. Jobb jel nem is kell, csak távol kell maradnunk a sziklagerinctől.

Fölsétált a pálmához, nekitámaszkodott és a tengert, majd a kis iránytűt figyelte.

– A sziklasor vége kelet-délkeletre van a fától. Csak nyugat-északnyugati irányban kell tartanunk a törzset, amikor be akarunk futni, s akkor el sem téveszthetjük a helyet.

– Otthagytad a szendvicsedet – érte utol őket Titty.

– Nagyon köszönöm – felelte szórakozottan Flint kapitány, de közben már Peter Duckhoz fordult. – Kezd hasznossá válni a kikötője.

– Jól kell megválasztani az időpontot, amikor elindul, hogy már a part felől fújjon a szél, mire körbe ér – bólintott az öreg. – De könnyen sikerülni fog.

– Hé! Mit csinál ott az a kettő? – kiáltott fel Flint kapitány amint a Duck-öböl irányában végigpillantott a parton, ahol Bill és Roger sietősen kúszott hátra lefelé a szikla közelebbi oldalán.

– Segítség! – kiabált Bill. – A rákok megzabálják az ebédünket!

Mindenki rohanvást iparkodott menteni az elemózsiát. A helyet, ahol a kicsiny kikötő csendes vize mellett az evéshez a földre telepedtek, most ismét teljesen megszállták a rákok. Százával hemzsegtek.

– A szendvics maradékát figyeltük, hogy észrevegyük, amikor az a rák kibújik az odújából, de nem jött ki. Aztán valami zajt hallottunk, és körülnéztünk, de akkor a többiek már ellepték a hátizsákokat, és semmit sem tehettünk, mert Bill botját is egészen körülvették.

– Még két ilyen mulyát! – ugrott át a sziklákon Flint kapitány, hogy kimentse a hátizsákokat. Sárga, barna rákok menekültek minden irányban. Az egyik lógva maradt a csomagon, amit Flint kapitány épp fölkapott, és amikor lerázta, keményen nekicsapódott az egyik sziklának. A többi egy szempillantás alatt elkapta és darabokra szaggatta.

– Iszonyú! Iszonyú! – suttogta Titty, és elfordult.

– Egy csepp érzés sincs bennük – állapította meg Bill.

Peter Duck furcsán megborzongott.

– Pont úgy, mint régen. A hideg lel már a látványtól is. De sokkal kisebbeknek látszanak, mint voltak. Talán az emlékük velem együtt nőtt, ahogy gyakran eszembe jutottak, meg meséltem a történetet. De éjszaka…

– Azt hiszem, sötétben nagyobbnak látszanak – állapította meg Flint kapitány. – Ki kell találni valamit ellenük, ha itt akarunk táborozni.

– Éjjelre őr kell, különben a bőrt is lelopják magukról.

A felfedezőknek azért így is jutott még elegendő élelem. Éhesek is voltak, hát nemigen törődtek azzal, hogy a rákok sárga ollóikkal felforgatták a kétszersülteket. Flint kapitány mindegyikük üvegébe adott pár csepp citromlét, és azzal ittak a kincskeresés sikerére.

Aztán, ha kevés esélyük volt is, fölsétáltak a legnagyobb pálmához. Bill, Titty és Roger egymást váltva ásni kezdett az egyik ásóval, Flint kapitány a másikkal, Peter Duck pedig a homokba telepedve tűnődőn nézett vissza arra a helyre, amelyet ijedt kisfiúként ismert meg oly sok évvel azelőtt.

– Nem lesz így jó! – nevetett föl egyszer csak Flint kapitány. – Ez így bolondság! Vegyük komolyan a keresést. Nem jó, ha csak turkálunk. Induljunk! – nézett föl a hegyek mögött már lebukni készülő napra. – Nincs vesztegetni való időnk. Csomagoljunk! Innen még rendes utat is kell találnunk, ösvényt is kell kijelölnünk, hogy holnap reggel idetaláljunk.

– Inkább csak este – javasolta Peter Duck. – Csákány nélkül semmire sem mennek, s a holnapom nagyobb része rámegy, amíg készítek egyet. Amit Black Jake itthagyott, már használhatatlanná marta a rozsda. Aztán meg elég késő is lesz már, mire a szél elcsitul, és rendesen partra szállhatnak azzal a hajócskával.

Visszamentek a Duck-öbölbe, megint elűzték a rákokat, aztán magukra vették hátizsákjaikat.

– Nem – nézett vissza Flint kapitány. – Az a roncs nem lesz jó. Sátrat kell készítenünk.

– Vitorlából meg evezőkből? – csillant fel Titty szeme. – Nancy kapitány elégedett lesz. Tavaly azt mondta, ennek ez a megfelelő módja.

– Hát, uram! – állt meg kicsit Peter Duck a menetelés közben a parton. – Örülök, hogy láthattam még egyszer ezt a helyet. Sosem gondoltam volna, hogy lesz még rá lehetőségem.

– De hát holnap is láthatja.

– És ki fog törődni a hajóval? Nem. Fogalmam sincs, hol van most az a zsák, én sem tudom pontosabban a helyét, mint maga. Megmutattam, merre lehet, és ez is több, mint amit valaha is el akartam mondani bárki emberfiának. Nem. Most már csak a hajó lesz a gondom, hisz komoly szél is jöhet, ami zátonyra vagy partra dobja, és annyi haszna se lesz, mint annak a csónakroncsnak. Ne akarjuk, hogy Black Jake-re kelljen várnunk, míg idejön és hazavisz minket. Semmi kedvem rendes koszt helyett megint rákon és kókuszdión élni. Gondolom, maguknak sincs.

Eddigre a kis társaság már a homokos partszakasz széléhez ért, és már-már eltűnt az erdőben. Flint kapitány iránytűjén megfigyelte, merre van tőlük az a hely, ahol a Gibber-hegy gerincén véget ér az erdő, és a sziklák már a fák fölé magasodnak. A sűrűben már csak az iránytű szerint tájékozódhatnak.

– Gondoljatok csak bele! Lehet, hogy ebben a pillanatban pont a kincs fölött állunk! – torpant még meg azért utoljára egy másodpercre a partot szegélyező magas pálmák alatt, aztán elkezdett utat törni a fák között.

Isten hozzád a Vadmacskának

Hosszú ideig tartott, amíg a Gibber-hegy lejtőjén fölfelé keresztülverekedték magukat az erdőn. Néhány yardonként meg-megálltak, hogy Peter Duck vagy Flint kapitány egy-egy fán nagy jelet hasíthasson, nem beszélve a kisebbekről, amiket Titty, Roger és Bill készített. Minek az embernek bicska, ha nem használja, mikor pedig igazi lehetősége van rá? Mindent megtettek, hogy másnap reggel egész biztosan, nehézség nélkül visszataláljanak a Duck-öbölbe. Flint kapitány még ösvényt is vágott. Tiszta ösvényt persze senki sem tudott volna taposni. De itt is, ott is lenyeste az útjukat akadályozó ágakat, átvágta a kúszónövények fákról lelógó, hosszú, egymásra tekeredett indáit. Nem készített igazi utat, de mindent megtett, hogy másnap könnyebb dolga legyen a szárazföldön haladóknak. Megegyeztek, hogy majdnem mindenki gyalog megy át a Duck-öbölbe, és nem visz magával semmi cipelnivalót. Az élelmiszert, a sátorveréshez szükséges vitorlákat meg a többi, táborozáshoz szükséges dolgot a Fecskével szállítják körbe.

Végül, amikor már jó magasan fenn jártak a hegyoldalon, Bill meglátta Black Jake egyik jelzését, és szinte ugyanabban a pillanatban Roger is egy másikat. Most készített új ösvényük elérte a régit, amit reggel, lefelé az öböl felé követtek. Most már nem kellett az iránytűt figyelniük. Igazából újabb jeleket sem kellett hagyniuk, hisz ott voltak a régiek. Sokkal gyorsabban haladhattak fölfelé a nagy földcsuszamlás felső széléig. Végigküzdötték magukat fölötte, de még a csúcs fekete bércei alatt, mígnem megtalálták a csörgedező patakocskát; kezükkel merítve ittak egyet belőle, aztán követték lefelé a suvadás túlsó szélén. Végül Bill-partjánál jöttek elő – már sietősen –, a fák közül, éppen mikor az alkonyat elborította a tájat.

A Vadmacska ott horgonyzott az öböl másik felén, túl a kis földnyelven, amely a patak régi és új torkolatát elválasztotta. Előárbocának merevítő kötelén, a nap utolsó sugarától is megfosztott látóhatár előtt már sápadt-arany pillangóként ott izzott a jelzőfény, melyet a horgonyon álló hajók gyújtanak. A parton, ahol John várakozott a Fecskével, kicsiny tüzecske égett. Az evezős csónak már utolsó fordulóját is rég befejezte, és most ott lebegett a vízen, a sóner tatjához kötve. Peter Duck délelőtt el-elmaradozgatott az úton, de most, ahogy a visszaúton már lefelé jöttek a partra, kicsit előresietett. Elsőként lépett ki a fák közül, figyelmesen nézett a Vadmacska felé, majd a Fecskére, és megkönnyebbülten horkantott egyet a gondolatra, hogy ismét hajó ingását érezheti a talpa alatt.

– Hahó! – kiáltott John. – Megtaláltátok?

– Csak majdnem – kiabált vissza Titty. – De megtaláltuk, hogy hol lehet. Megtaláltuk pontosan azt a helyet is, ahol Mr. Duck a partra sodródott.

– Tele egymás hegyén-hátán rákokkal.

– Jó nagyokkal – sipított végül Roger is.

– Minden rendben, kapitány? – ért a közelbe Flint kapitány.

– Igen, igen, uram. Körülbelül egy órája befejeztük a vízkészlet feltöltését. Nyolcvanhét kis tartály. Nancy meggyújtotta a horgonyfényt arra az esetre, ha későn, és a part távolabbi pontjára érkeznének. A tüzet én raktam, csak úgy, társaságnak.

– Nagyon jól csináltátok. Így, hogy tele vannak a hordók, valójában nem is vesztettünk időt, még ha nem is kezdtük el a kutatást.

Néhány perc múlva a Fecske a szárazföldi felfedezőkkel megrakodva a hullámokon úszott. John kezelte a kormányrudat, és az öböl belsejéből kikanyarodva az egyre sötétedő égen mind fényesebben szikrázó lámpás felé irányította a kis vitorlást.

– Figyelj csak, John! – fordult hozzá Flint kapitány. – Mit szólnál egy partmenti úthoz, holnap éjjel a hajótokkal.

– Szíves örömest, boldogan – tetszett a lehetőség Johnnak. – A Fecske még sosem találkozott igazi hullámokkal.

– Remélem, most sem lesz belőlük túl sok. Létkérdés, hogy rakományt tehessen partra. Csak egy alkalmas hely van.

– A Duck-öböl – szólt közbe Titty. – Pont elfér benne a Fecske, mint otthon a szigeten. Nagyszerű kis kikötő. A sziklákon túl meg van egy régi csónakroncs, gyönyörűséges, csak nem lehet belemenni, mert…

– Egyszerűen tömve van rákokkal – lelkendezett Roger.

– Egyetlen helyen juthatunk csak be a Fecskével – folytatta saját gondolatát Flint kapitány –, és pont ott, ahol ásni kell. Jó hely, a tengerbe kifutó sziklagáttal, belül csendes vízzel. Meghatároztam a helyzetét is. Veled megyek és segítek befutni.

– Nem mehetnénk mindannyian? – javasolta Titty.

– Sajnos, matróz, bár ma éjjel rengeteg hely van a Fecskében, nem sok marad, amikor majd megrakjuk élelmiszerrel, mindannyiunk ágyneműjével, sátornak való öreg vitorlákkal, a kormányosok legjobb víztartályával, meg egy-két serpenyővel.

– Táborozni fogunk? – kérdezte John.

– Nem tudom, mi mást tehetnénk. Vagy száz yard hosszan bárhol lehet a kincs, és vagy száz fa közül bármelyik lehet, amelyiket keressük. Lehet, hogy rengeteget kell ásnunk, és nem jó napjaink háromnegyedét meg az erőnket felszerelések ide-oda hurcolására pazarolni.

A sóner felől hangos, vidám kiáltás harsant.

– Hahó, Nancy kapitány! Fedélzetre léphetünk? Hahó, Susan! …Hú, de jó vacsoraillat száll a hajótok körül. Mit tartogattok számunkra?

– Legalább nyolcszor akarunk repetázni – éhezett Roger –, hacsak nem curry [99] van.

– Nem az van – nyugtatta meg Peggy. – Először mi is gondoltunk rá, hadd örüljön Flint kapitány, de aztán eszünkbe jutott, hogy csípett mindenkit legutóbb. Megfőztünk egy csomót Mr. Duck halai közül, és csináltunk mellé nagy határ sajtos makarónit. Épp most barnul.

A felfedezők egymás hegyén-hátán tolongva másztak föl a létrán a hazai fedélzetre.

– No – botorkált le kabinjába a hosszú erdei hegymászástól fáradtan Peter Duck –, de jó megint itthon. Nem nekem valók a szigetek. Hiányzik az ingás. Nekem legjobb a hajón.

– Pedig van itt, néha még sok is – csóválta a fejét Flint kapitány. – Gondoljon csak a földcsuszamlásra.

– Gonosz mozgás az. Nekem a tengeré kell.

– Nem találta meg? – kérdezte suttogva Nancy Johntól, amikor a többiek szétoszlottak a kabinokba, ő pedig lemászott a Fecskébe, hogy segítsen kapitány-társának a hajócskát rendberakni.

– Nem. De félannyira sem bosszús, mint hittük volna. Megtalálták a helyet. Körbemegyünk a Fecskével, letáborozunk, és ásunk, míg elő nem kerül.

Az éjjelbe nyúló vacsora közben a terveket is megbeszélték. Nancy lett a szárazföldi expedíció parancsnoka, két kalauza pedig Titty és Roger.

– Mi lenne, ha Pollyt is vinném – vetette fel Titty.

– Vinned kellene a kalitkáját is – figyelmeztette Susan. – Ha engeded repülni, csak megrohanják vad társai. Jobb neki itt a hajón.

– Akkor Mr. Duck legénységéhez fog tartozni.

– Szívesen látom – bólintott az öreg.

– Én viszem Gibbert – közölte Roger. – Meg kell engednünk, hogy lássa a saját hegyét.

– Hát, végül is mehet a saját lábán – döntött Susan –, de te vigyázol rá éjszaka!

– Talán egy fán fog aludni.

– Remélem is – bólintott Susan.

– Egyetlen árva bolhát sem szerzett az utolsó csutakolás óta – méltatlankodott Roger.

Végül megegyeztek, hogy Gibber a szárazföldi expedíció tagja lehet, de gazdája út közben pórázon tartja őt, hátha esetleg nem érti, hogy tényleg sietniük kell, és saját külön felfedező útjával hátráltatja a csapatot. Susan pedig, előbbi véleménye ellenére nekilátott egy pokrócból hálózsákot készíteni neki. A zsák száját zsinórral szorosan össze lehetett húzni, így szükség esetén akár abban is lehetett vinni a majmocskát.

Elhatározták, hogy a Fecskével körbevitorlázó Flint kapitányon és Johnon meg a Vadmacska fedélzetén maradó Peter Duckon, Billen és a papagájon kívül mindenki szárazföldön megy. Az öreg nem akart még egyszer a szigetre lépni, meg a hajóra is ügyelnie kellett. Billnek leghőbb vágya volt mellette maradni, és Flint kapitány is úgy gondolta, az öregnek szüksége lehet valakire, hogy üzenhessen vele, ha muszáj, vagy rábízzon egyet s mást. Természetesen a többiek is szívesebben utaztak volna vízen, de Flint kapitánynak mindenképp a tengeren kellett mennie, hogy segítsen átjutni a szirtek között a sziklasor végénél kialakuló hullámverésben, a Fecskének meg John volt a parancsnoka, és elég nehéz lett volna egy kapitányt távol tartani a hajójától. Így tehát ő kezelte a vitorlákat, Flint kapitány pedig a révkalauz volt, aki majd a Duck-öbölbe kormányozza. A nagy rakomány minden zugot kitöltött, rajtuk kívül senki másnak nem maradt hely.

– Ezen kívül – érvelt tovább Flint kapitány – ha elügyetlenkedünk valamit, még lehet, hogy úsznunk is kell, és ha ilyen helyen kerül vízbe, két ember csapat, de annál több már tömeg. Johnnal jól fogunk tudni vigyázni magunkra, de elég nehéz dolgunk lenne, ha ugyanakkor a többiek is ott nyüzsögnének a tengerben.

Ezt mindenki belátta, így hát több szó nem is esett róla, inkább a szerszámokkal kezdtek törődni. Ott volt az a két lapát amit Cowesben vettek a cukrászdában, és Flint kapitány kezdett mind nagyobb becsben tartani. Egyre égetőbb szükségét érezték azonban egy csákánynak. Black Jake expedíciójának a gödrökben talált régi maradványait ugyanúgy tönkremarta a rozsda, mint azt a kést, melynek darabjait óvatosan adták kézről kézre, mielőtt Roger belecsomagolta volna egy papírdarabba, amire ráírta: „A Múzeumnak. Kalózkés. R. Walker ajándéka”. Black Jake régi vaseszközei közül egyiknek sem vehették hasznát. Peter Duck tüstént fölállt, előrement a régi legénység kabinjába, Gibbert fölzavarva lámpát gyújtott és átkutatott egy szekrényt, mely tömve volt mindenféle kacattal, amit a hajó minden zegéből, zugából ide gyűjtött össze, hátha egyszer majd jól jön egyik vagy másik. Előszedett egy törött kampójú régi csónakhorgonyt. Az imbolygó lámpa fényében a többiek számára elég ormótlan darabnak tűnt, amikor visszaért vele a szalonba, de az öreg úgy gondolta, használhatóvá tudja tenni, ha megélesíti a hegyét, és hosszú vasszárát egy tartalék csörlőrúdhoz erősíti. – Jó szilfából készült – vizsgálta a dorongot. – Kibír mindent, amit érdemes… nem mintha érdemes volna kutatni egy ócska zsákért… és különben is, csak homok van, ahol azt a zacskót elásták. Meséltem: csak a késüket használták, mikor elrejtették.

Flint kapitány egyre vidámabb lett.

– Nem vallhatunk kudarcot azért, mert kevés a szerszámunk. Hogyan is vallhatnánk, mikor már olyan közel vagyunk a kincshez. Épp csak nem látjuk. Akár a kanalainkat is használhatnánk, ha minden kötél szakad.

De a dolgok nem mentek rosszul. Másnap reggel, jóval korábban, hogy a legénység feljött volna fedélzetet mosni, Flint kapitány első dolga volt, hogy kemény munkával elkészítsen néhány falapátot, amelyet elég jól lehet használni a laza homok eltolásához. Az egész hajó visszhangzott Peter Duck ráspolyának hangjától, ahogy a csákánnyá alakított régi horgony hegyét élesítette. Reggeli után nem sokkal el is készült vele. Ránézésre különös egy csákány volt, de mindenképp elég erős a partmenti laza, homokos talajhoz.

Szorgos munkával telt a délelőtt. A kormányosok listákat készítettek mindazokról az élelmiszerekről, amelyekre szükségük lehet, sorra szedegették elő a szekrényekből a konzervdobozokat, és mindjárt ki is pipálták papírjukon a megfelelő tételeket. Titty és Roger loholva hordta a holmit a fedélzetre, ahol az aztán fölhalmozva várta, hogy berakodják a Fecskébe. Peter Duck és Flint kapitány a vitorlaraktárban kutatott olyan öreg vitorla után, ami már nem fog hiányozni, de sátorveréshez azért még alkalmas. Meg is találták, amire szükségük volt: egy valamikori nagy tarcsvitorlát, amelyik egészen könnyű vászonból készült, és oly sok szakadás, varrás volt rajta, hogy nem igazán érte meg takargatni. Peter Duck mindjárt le is telepedett, hogy tegyen rá néhány újabb foltot, ahol legjobban kell, Flint kapitány pedig visszament kabinjába vázlatos térképet készíteni a szigetről Nancynek, hogy még akkor se tévedjen el, ha a vezetői megkeverednének. John és Nancy kitolta a nagy víztartályt a konyhából, és elkezdett berakodni a Fecskébe. Leeresztették a kis hordót a vitorlásba, és rögzítették, hogy ne gurulhasson el a helyéről. Mindenki keményen dolgozott, de így is délutánra járt az idő, mire a szárazföldi különítmény útra kész lett. A késői, hideg ebéd után Bill először Peggyt, Tittyt, Rogert és Gibbert vitte partra a kis csónakkal. Gibberről az utolsó pillanatban majdnem elfeledkeztek, de amint meglátta, hogy gazdája épp elhagyja a Vadmacskát, a majmocska kapkodva mászott le a főárboc merevítőin. Nancy megtalálta és lehajította pórázát a már induló csónakba. Susan és a Fruska kapitánya a sónerről teleszkóppal figyelték a többiek partraszállását. Látták, ahogy Titty és Peggy letelepszik a homokra, az izgatott majom pedig, gyönyörűségében, hogy ismét szárazföldön lehet, ide-oda rángatva vonszolni kezdi gazdáját a parton.

Bill nagyon gyorsan visszaért, és Susan meg Nancy is átmászott a korláton, hogy leereszkedjen a ladikba. Flint kapitány a hullámvéden áthajolva adta utolsó utasításait a Fruska kapitányának.

– Ezen az oldalon nem tévedhettek el, ha közvetlenül a patak mellett haladtok. A földcsuszamlás szélén ott másszatok föl, ahol a patak lejön! Menjetek a suvadás tetején, amíg el nem éritek a megjelölt fákat! Akkor már jó úton vagytok, de ne feledd figyelni, hol találkoznak az új jelzések a régiekkel! Balra kell tartanotok. Kövessétek az új jeleket, amiket tegnap készítettünk, és akkor közvetlenül a Duck-öböl fölött értek ki az erdőből. Ha mi még nem értünk volna oda, rakj tüzet a parton, pontosan a nagy kókuszpálma és a szirtsor vége közti vonalon!

– Világítótoronynak?

– Aha. Nem indulhatunk, amíg este alább nem hagy a szél, így lehet, hogy besötétedik, mire odaérünk.

– Igen, igen, uram!

– Sok sikert, Nancy! Tartsd együtt az embereidet, és csapjatok elég zajt! Nem láttunk ugyan kígyót, de hát az ember sosem tudhatja.

– Este találkozunk! – kiáltott vissza Nancy. – Viszontlátásra, Mr. Duck! Viszlát, John!

Susan is istenhozzádot kiáltott mindenkinek, Bill pedig evezni kezdett velük a part felé. De csak egyet-kettőt húzhatott, mikor Nancy elővette a másik pár lapátot is, és előreküldte őt az orrba. Nancy adta az ütemet, és most már két pár evezővel, hajtották a vízen elegánsan sikló csónakot.

– Mintha kapitányt vinne – nézett utána Peter Duck.

– De hát azt visz – lepődött meg John.

– Igen, igen – értette meg Peter Duck. – Nancy kapitány föl sem tűnt, úgy beült evezni a legénység közé.

John, Peter Duck és Flint kapitány a fedélzetről figyelték őket, amint kiszállnak és visszatolják Billt a csónakkal, meg ahogy a többiek is odamennek integetni. Hallani vélték a parton maradók „Isten hozzád” kiabálását, látták, ahogy a vörös hajú fiú is meglengeti a sapkáját. Aztán már csak az üres part volt, meg a zöld erdő, meg a csónakban evező Bill. A fák fölött felhőnyi papagáj kavargott. Az expedíció már útnak eredt.

A Fecskét még sosem pakolták meg ekkora körültekintéssel. Az ásók, falapátok, meg Peter Duck csákánya került legalulra a fenékdeszkákra. Azután következett az élelmiszer, csupa tápláló dolog, semmi nyalánkság, kivéve természetesen a csokoládét. Fölébük kerültek az edények. A víztartályt már korábban rögzítették, közvetlenül az árboc mögött. A széthulló, szétguruló holmik közét a gyapjú hálózsákokkal tömték ki, amiket ágynemű helyett vittek magukkal. Az egészet szilárdan leszorították az öreg vitorlával. Épp, hogy maradt hely a kormányosnak, Flint kapitány már csak a rakomány tetejére hasalva utazhatott.

Ahogy múlt a délután, ő egyre nyugtalanabbul várta az indulást. Végül a szél csökkenésének első jelére nyakába akasztotta távcsövét, hátizsákját lehajította Johnnak, aki azt a vízmerővel együtt a hátsó ülés alá rakta. Megveregette Bill vállát, kezet rázott Peter Duckkal, lábát átlendítette a korláton, és lemászott. John már felhúzta a kis barna vitorlát.

– Viszontlátásra, Mr. Duck. A Vadmacska jó kezekben lesz önnél, meg Billnél, és ha úgy nézne ki, hogy komiszra fordul az idő, azonnal indulok vissza a hegyen keresztül.

– Viszontlátásra, Mr. Duck! – kiáltotta John is. – Elkötni és előre!

Peter Duck nevetve hozta hátra a sóner fedélzetén a kikötőkötelet, föltekerte, és ledobta nekik.

– Viszontlátásra, John kapitány! Jó utat!

A Fecske hátrasodródott. Megtelő vitorlával elsiklott a Vadmacska tatja alatt, és elindult kifelé az öbölből.

John fölpillantott a feliratra, amelyet még ő pingált oda a lowestofti kikötőben: VADMACSKA: LOWESTOFT. Ebben a pillanatban nagyon távolinak tűnt a város.

– Minden jót, John kapitány! – hajolt át a tat korlátján Bill. – Sok szerencsét!

– Minden jót, Bill! – köszönt vissza John.

– Szerencsés halászatot! – integetett vissza Flint kapitány.

Peter Duck és Bill kis ideig még a fedélzeti kabin mellől figyelte, ahogy a barna vitorla a déli fok felé távolodik.

Később Bill a fedélzeti kabin tetején összetekerve heverő horgászzsinórt kezdte átvizsgálni.

– Mi legyen a horgokkal? – kérdezte.

De Peter Duck gondolatai valahol egész máshol jártak, miközben a fok mögött eltűnő vitorlát figyelte elmerülten.

– Hát… Sajnálni fogom, ha ezek után mégsem találja meg. Ha egyáltalán megéri megtalálni. Eh! Kár a szóért, Bill fiam. Hogy micsoda? A horgok? Ott találod őket az ágyam alatt, elöl a fiókban. Kivethetjük őket. Csali a konyhaajtó mögött van. Azt mondják, a legjobb példányok alkonyattal harapnak. Azért kap még erre szelet, de elég tapasztalt, hogy várjon. Hogy is? Elég a szóból, egykomám! Csak jön, jön…

Benézett a kabinba, egy pillantást vetett a kronométerre, aztán az órára, aztán kifelé jöttében hármat kongatott a hajóharangon. Kettőt gyors egymásutánban, meg egyet külön.

– Harmadik csöngetés – mondta maga elé, aztán a horgászzsinórjáról fölpillantó Billnek hozzátette: – Csönd van nélkülük. Mintha megint az öreg bárkámon lennék.

Egy-két perc múlva két csobbanás jelezte, hogy két zsineg, horoggal, csalival vízbe hullott. Az idős tengerész a korláton áthajolva szívta pipáját, készen, hogy kezével a hal legkisebb moccanását is megérezze. Nem sokkal arrébb Bill rágta a kis adag bagót, amit tőle kapott.

– Mikor jönnek vissza?

– Nem adja fel könnyen – köpött komolyan a vízbe az öreg.

– A többiek sem – köpött Bill is. – Gyerek létükre is nagyszerű fickók.

A Fecske útja

Elindultak. Tegnap John nagyon élvezte az ivóvíz-fuvarozást a part és a sóner között, de ez most mégis jobb volt. Igazi út. Eszébe jutott Lowestoft kikötője meg az otthoni tó a hegyek között, aztán a kócos, zöld pálmákra pillantott, a Gibber-hegy oldalán felkúszó erdőre meg a nyílt tengerre. Most itt volt a Fecske kormánylapátjánál, itt vitorlázott egy különös, trópusi part mentén, itt, olyan vizeken, ahol a cápák miatt nem biztonságos a fürdés. Egyike volt ez azoknak a pillanatoknak, amelyekben a világon semmit sem tudott volna kívánni, ha épp valaki megkérdezi. Hisz mi jobb is lehetne ennél?

Flint kapitány a Vadmacskát figyelte, amíg csak a feltekert vitorlákkal horgonyzó, takaros zöld sónert el nem rejtették az öböl déli csücskének fái.

– Semmi baja nem lesz itt, amíg ők ketten a fedélzetén vannak, hacsak nem kapunk valami igazán komisz időt. De az nem jöhet úgy, hogy ne lennének előre jelei. Még jókor visszajutunk.

Elhessegette magától a Vadmacska körül járó gondolatait, és a Fecske zsúfolt rakományán elheverve, tarkójára tolt trópusi sisakkal a „Lógó Johnny” szomorkás dallamát kezdte dúdolgatni. Ez nála általában a teljes elégedettség jele volt.

– Nincs is ennél jobb – szólalt meg végül. – Minél kisebb hajó, annál nagyobb élvezet. Ide figyelj, kapitány! Vitorláztál már valaha kis hajóval hömpölygő vízen? Nemsokára érezzük, amint kiértünk a sziget takarásából.

– Falmouth kikötőjében. Meg természetesen keményen megkaptuk egyszer-kétszer a tavon is.

– Ühüm… Ez azért más. De ne aggódj. Jó kis tengeri csónak ez. Minden rendben lesz vele, ha mozgásban tartod.

Hamarosan elérték a sziget nyugati oldalának legdélebbi öblét. Ahol a part fátlanul, kopaszon, messzebb a tengerbe nyúlt, a homokon megtörve hosszan, szikrázó-fehéren habzott az Atlanti-óceán árja. A hullámverés hangosabb volt, mint amit John eddig valaha is hallott.

– Nemsokára nyílt vízen leszünk – figyelmeztette a Fecske parancsnokát Flint kapitány. – Még vitorlázgathatunk itt egy kicsit, ha túl erősnek érzed a szelet. Egyelőre északkeletről fúj, tehát ellenében kell majd lavíroznunk, amint megkerültük a földnyelvet.

– A Fecske rengeteget kibír, és az összes nehéz holmit az aljára pakoltuk.

– Te ismered. A te hajód. Révkalauzként azért hadd adjak egy tanácsot! Kijjebb találsz nyugodtabb vizet. A tenger komisszá válik, amikor kezd szárazföldet érezni. De ezt te is legalább olyan jól tudod, mint én – fordult az oldalára Flint kapitány, hogy szélárnyékot tarthasson kezére, amíg gyufájával pipára gyújt, majd felküzdötte magát a szél felőli oldalra, hogy súlyával ballasztként segítsen. Fölpillantott a megerősített felhúzókötélre, hátha hirtelen kell leengedni a vitorlát, és megnézte, elő tudja-e kapni az evezőket, ha esetleg szükség lesz rájuk.

– Ugye, Mr. Duck szerint lanyhulni fog a szél?

– Mintha máris enyhült volna. Napnyugta után talán a part felől is kapjuk, bár jobb, ha erre nem számítunk.

– Azt hiszem, mehetünk tovább – döntött John.

A sziget déli csücskén integető pálmák hirtelen hátramaradtak, és helyükön, a tengerbe futó lapos, homokos földnyelv fölött egyre szélesebb csíkban tárult szemük elé az óceán. A Fecske emelkedni, majd szinte zuhanni kezdett – már érezte is, hogy nem védett helyen siklik. John, még mielőtt észrevehette volna, már kinn is volt a sziget szélárnyékából. A felfröccsenő permetből pár csepp a szél felőli oldalon a rakomány tetején összekuporodva fekvő Flint kapitány arcába csapódott. Az kicsit előrébb húzódzkodott, és visszagyömöszölte a hajócska pereme mellé a poggyászt takaró öreg vitorla egy elszabadult darabkáját.

John beleszimatolt az Atlanti-óceán felől fújó szélbe, átgondolta, meddig tarthatja megkurtítatlanul a vitorlát, hátrahajolt és fölsandított az árboc csúcsára, ahol Titty fecskés zászlója lobogott, aztán nyelt egyet, hogy megszabaduljon a gombóctól, ami a boldogságtól is, meg félig-meddig a hibázástól való félelem miatt is a torkában keletkezett.

– A Fecskét egy csöppet sem zavarja – mormogta összeszorított foggal inkább magának, mint Flint kapitánynak.

– Nem. Tényleg nincs mitől tartani. Elég nagynak látszanak ezek a hullámok, de nem ártanak senkinek.

Bizony, valóban hatalmasak voltak. Ellenállhatatlanul gördültek a pici vitorlás alá, felfelé kunkorodó lejtős oldalukra kapták és egyre följebb és följebb lódították a hajót, mígnem az a kék vízhegy széles gerincére ért. Akkor kifutottak alóla, nem túl sietősen, de mégis, mintha valami halaszthatatlan dolguk akadt volna, a Fecske pedig a másik oldalukon nekilódult lefelé. Szinte hihetetlennek tűnt, hogy nem bucskázott egyre-másra egyensúlyát vesztve. De egyszer sem tette. Az első pillanatokban John úgy érezte, gyomra ott marad az elvonuló nagy hullámok tetején, de újra és újra megtalálta a helyén, amint megérkezett a következő, és a Fecske kezdett fölkapaszkodni rá. Volt elég ideje gondolkozni. Az óceán árjának nagy hullámai mellett, oldalukban, köztük, rajtuk keresztül-kasul kisebbek is látszottak, amiket a szél kavart. Már nem gondolkodott minden egyes hullámnál, hogy mi történik, ha találkozik vele. Egyre jobban élvezte a vitorlázást. Végül is a sóneren elég ideje volt megszokni őket. Innen nézve persze jóval nagyobbaknak tűntek, de örömmel jött rá, hogy némi permet jut csupán a hajóba. Most már tudta, miért figyelmeztette Flint kapitány, hogy tartsa mozgásban a vitorlást. A két nagyobb hullám közti vályúban mintha semmi szél sem jutott volna a Fecskének. Barna vitorlája szinte szélcsendben lifegett, aztán a vitorlarudat megrántva megint hirtelen megtelt, amikor a következő víztömeg a vállán egyre följebb emelte a kicsi hajót, hogy a távoli part fele tovagörögve ismét a mélybe ejtse. John észrevette, hogy Flint kapitány mosolyogva figyeli. Ő is elvigyorodott.

– Klassz dolog, mi, John?

– Nehéz lesz csapást váltani!

– Válaszd ki a megfelelő pillanatot, és ne kapkodj! Nem maradunk le semmiről, ha várunk is. Itt kinn megbízható társ a tenger. A partnál nem számíthatsz rá. Egyetlen dolgot kell észben tartanod forduláskor: nem gondolhatod meg magad félúton.

John elvigyorodott. Tavaly ő maga mondta ezt Tittynek, amikor vitorlázni tanította.

Tartotta az irányt, míg a part már messze elmaradt. Aztán kivárta, amíg egy nagyobb hullám elhaladt, majd gond nélkül csapást váltott az utána következő csendesebb vízen. A Fecske a sziget felé fordult.

– Mintaszerű volt – dicsérte meg Flint kapitány, amint áthengeredett a rakomány tetején, hogy súlya most a hajó másik oldalára kerüljön. – Maradj szélirányban, vagy fordulj hozzá kicsit közelebb, ha úgy látod, valami a nyakunkba zúdulna – emelte fel megint a fejét, amikor az átcsapódó vitorlarúd már nem veszélyeztette. – Istenem, de szép kilátás esik innen a Gibber-hegyre! Ott jöttünk el, jobbra fönn, a fekete sziklák alatt. Bocs’, John! Te most kormányzol. Ne is figyelj rám! De látod? Ott, ahol a másik földcsuszamlás van. Amellett, amit tegnap megkerültünk. Lesz még több is. A csúcsnál az az emelkedő túl meredek ahhoz, hogy úgy maradjon. Különös, ahogy állandóan változik ez a sziget.

– Vajon Nancy meg a többiek látnak-e onnan minket? A Fecske vitorlája irinyó-pirinyónak tűnhet.

– Ha Nancy kapitány tudja a kötelességét, és nem hagyja lógni a csapatát, már rég el kellett hagyniuk a suvadást, sőt jól le is ereszkedtek ezen az oldalon. A fák közül meg semmit sem lehet látni. Tegnap lefelé jövet se láttuk egyszer sem a tengert, csak amikor már a partra értünk. Megy az idő – hengeredett az oldalára Flint kapitány, hogy a farzsebében levő órájához férjen. – Nem lennék meglepve, ha már lenn volnának a Duck-öbölben, és azt lesnék, mikor bukkanunk föl a menázsival [100].

John ismét a tenger felé fordította hajóját. Flint kapitány, aki eleinte a rakomány hegyében látszólag tétlenül fekve éles szemmel figyelte, mi történik a következő pillanatban, már nem törődött vele, hogy mindig keze ügyében van-e a felhúzó kötél. A Fecske – a már John számára is egyre megszokottabb mozgással – hullámvasútként imbolygott föl-le, föl-le a nyílt tenger felé. Csupán egyszer mártotta orrát egy hullámba, amikor John túlzott önbizalommal a válla fölött a partra is vetett egy pillantást. De csak nagyon kevés víz került a hajóba, mert elöl is szorosan volt megpakolva, Peter Duck pedig, hogy a holmi szárazon maradjon, az egészet befedte egy kátrányos vitorladarabbal, amelyet körben még be is tűrködött; így szinte szilárd fedélzet keletkezett az árboc előtt.

– Kár nem esett – közölte Flint kapitány. – Lassíts egy kicsit, ha megint egy ilyennel találkozunk!

– Rendben! – hallatszott John válasza. Flint kapitány fel is figyelt rá: a Fecskében John a kapitány. A Vadmacskán feltétlenül „Igen, igen, uram!” lett volna a felelet. John épp oly rigorózus volt ebben, mint Titty.

A sziget alakja percről percre változott. A délnyugati csücskében álló, egész a csúcsáig fákkal benőtt hegy egy óriás zöld takaró alatt felhúzott térdének látszott. A déli part mentén távolodva aztán egyre inkább a Gibber-hegy részének tűnt, mostanra pedig, mikor már észak felé haladtak, egészen el is bújt a különös, fekete ormú magaslat növénnyel borított alsó lejtői mögött. Maga a csúcs is változott. Egyik pillanatban az erdőből kiemelkedő, sima, fekete kúpnak látszott, ahol pedig a sziklák leszakadtak, nemsokára föltűntek a tátongó szakadékok meg a fák fölé meredő szirtfalak is.

A nap épp készült eltűnni a sziget mögött, amikor hirtelen elült a szél. A Fecske bizonytalanná vált. Barna vitorlája csapkodni kezdett, kis zászlója bágyadtan lógott az árboc csúcsán. A kormányt sem lökdösték a hullámok. Johnt az a szörnyű érzés kerülgette, hogy nem ura többé a hajónak.

– Nem engedelmeskedik! – próbálta gyors, kétségbeesett kormánymozdulatokkal mindenképpen a hullámokkal szembe fordítani a vitorlást.

– Változik a szél – nyugtatta Flint kapitány. – Néhány perc múlva a part felől kapjuk, ahogy Mr. Duck megmondta.

De egymás után teltek, múltak a percek, és a Fecske még mindig ide-oda hányódott magasban lengő keresztfájával meg jobbra-balra csapódó vitorlarúdjával, mely alig egy-két inchnyire mozgott Flint kapitány fehér trópusi sisakja felett.

– Nem kéne evezni?

– Nincs más választásunk – eresztette le a vitorlát Flint kapitány, és előszedte a lapátokat.

Egyszerre megint határozottá vált a világ. A Fecske már nem forgott körbe-körbe, mint egy vízbe hullott dugó. Amikor csak tudott, Flint kapitány húzott egyet-egyet, és a nyílt tenger irányában tartotta a hajócska orrát.

– Nem volt kellemes – csóválta a fejét John.

– Reménytelen érzés.

A föld felől halvány lehelet indult, korábban, mint remélték volna. Flint kapitány az arcán érezte, John először a tarkóján, és szinte hitetlenkedve fordult hátra. Felnéztek a zászlócskára. Az felemelkedett, lekonyult, megint megmozdult, aztán mintha repülni akarna, csapkodni kezdett előre fele a felhúzókötelén.

– Vitorlát akar! – örvendezett John.

Egy pillanattal később Flint kapitány egy evezőcsapással már el is fordította a kis hajót, hogy elkapja a friss széllökést, sőt a barna vitorlát is fölhúzta. A Fecske, még mindig távol a parttól, megint mozgásba lendült észak felé.

– Innen látszik az északi csúcs. Különös, hogy nem akart közelebb jönni Mr. Duck negyven évvel ezelőtt, mikor meglátta ezeket a hegyeket, pedig hát tudta, amit tudott.

– Hol találtátok meg Black Jake gödreit?

Flint kapitány hirtelen a tenger felé fordult, és végigvizsgálta a horizontot.

– Ott, nem messze – mutatott aztán a partra. – Nem ért az igazi hely közelébe.

– És hol a Duck-öböl?

– Nem sokkal odébb. Ahol majd a fák közül sziklasor fut le a tengerhez. Jobb, ha kissé közelebb megyünk a szárazföldhöz. Egy nagy fánál határoztam meg az irányt, és azt szeretném látni. Jól megnőtt, de megfeledkeztem róla, hogy a part is magas mögötte.

Csöndben vitorláztak tovább, erősen figyelve a sziget szélénél megtörő hullámok fehér sávját.

– Mi lesz, ha nem találjuk meg? – törte meg a hallgatást John.

– Semmi. Visszafordulunk. Semmi baj sem származik belőle, bár a többieknek lesz néhány szavuk, hogy étel, ital, meg sátor nélkül hagyjuk őket éjszakára.

John Susanra gondolt. Szinte hallotta, ahogy megígéri Rogernek a vacsorát, „amint a Fecske megérkezik”. Talán többen közülük épp ebben a pillanatban is a barna vitorlát figyelik. Mi lenne, ha azt látnák, hogy megfordulnak, és visszamennek, ahogy jöttek? A nap már bizony lement a sziget mögött, és a világnak ezen a tájékán nagyon gyorsan sötétedik.

Hirtelen észrevett valamit, ami a múlt nyarat juttatta eszébe. Vékony, kék füstcsík kanyargott a fák fölé. De gyakran is siettette haza a tábortűz messzire látszó füstje!

– Jól van, Nancy! – dicsérte unokahúgát Flint kapitány. – Most már minden rendben. De nincs vesztegetni való időnk, ha be akarjuk fejezni, amit elkezdtünk, még mielőtt besötétedik.

– Kezded a révkalauzkodást?

– Rendben. Lássunk a befutáshoz! – Flint kapitány zseb-iránytűjével nagyjából meghatározta a partról immár vastagon gomolygó füstoszlop irányát. – Rövid csapásokkal! Majdnem jó irányban van a füst.

Néhány rövid vitorlaváltás az egyik, majd a másik irányban, és a Fecske máris közelebb került a parthoz. Látták a tűz körül mozgó alakokat, de az öbölbe vezető utat nem találták. Mintha a habzó víz hosszú vonalán sehol se nyílt volna bejárat. Reménytelennek tűnt a partraszállás.

– Az az a fa? – kiáltott hirtelen John. – Ott magaslik. Szemben. A füst előtt. Halló! Sziklák köztünk és a part között.

– Révkalauzra sincs szükséged! – nevetett Flint kapitány. – Jártál már erre? Az az a fa. Azok a sziklák alkotják az öblöt. Pontosan délről kell bemennünk közéjük, aztán elfordulni mögöttük a nyugodt vízre.

– Megint csökken a szél.

– Egyébként is evezőt kellene használnunk – húzta le a vitorlát Flint kapitány, és már szedte is elő a lapátokat. – Figyeld a szirtek végét, ahol a hullámok megtörnek – nézett a part felé. – Annak egy vonalban kell lennie a nagy fával, vagy Nancy füstjével. Pont a legjobb helyen rakta a tüzet. Ügyes lány!

– Hogy?

A hullámok zaja egyre hangosabb lett. Flint kapitány már kiabált, de Johnnak így is egész előre kellett hajolnia, hogy meghallja, mit akar.

– Kormányozz a sziklasor vége felé, és tartsd egy vonalban a füstöt, meg mögötte a nagy fát!

A hullámokon szökellő Fecskét az áramlat gyorsan ragadta magával a fel-felcsapódó, szétszakadó szökőkút felé.

John a kormányrudat markolta, és nem látott mást, csak a szirtsor végét, a felfelé kúszó füstoszlopot és – ahol az az erdő fölött az égre ért – a gigantikus pálma kócos tetejét. Közelebb. Még közelebb.

Flint kapitány megint hátrapillantott.

– Jó! – kiáltotta. – Ezt az irányt tartsd!

Egy-egy pillanatra szinte levegőt sem kaptak. Jobbra, közel a vitorlás orrához, a hullámvölgyekben már látszott a zátony vége a víz alatt. A kifelé zúduló tenger mennydörögve ütközött össze a fekete sziklák között a partról visszarohanó áradattal. A habok magasra csaptak a levegőben. A bal oldalon egymás után omlott el az aranyszínű fövenyen a hullámok sora. A Fecske elsiklott az első szirtek mellett, és hirtelen egész csendes révbe ért. A hullámok őrjöngő háborúja mögött kicsi, veszélytelen vízfodrocskákra talált. Ide, a homokpart e darabkájára nem zúdultak ki az óceán hegyei. Kedves, ismerős alakok kapaszkodtak a környező kőszálakra, integettek, talán kiabáltak is, de azt nem lehetett hallani. A sziklák szinte kinyíltak. Flint kapitány egy-két csapással a csendes vizű átjáróba evezett. Egyik lapát sziklához is ért. Egy perc múlva a Fecske partra futott a kis öbölben, ahol – több mint fél évszázada – Peter Duckot, hajósinasként, gerendához kötözve szárazra sodorta a vihar, amely szétzúzta a hajóját, és vízbefojtott minden lelket, aki még rajta utazott. Ezúttal nagy volt itt a sürgés-forgás. A kis hajót Nancy húzta ki a partra, kikötötte, miközben Flint kapitány izgatottan lépett a szárazföldre, hogy számba vegye a kincskeresőket, és meggyőződjön róla, hogy senki sem hiányzik. Titty, Roger, Peggy és Susan egyszerre beszélt. Gibber, a hajó majmocskája is kihasználta a lehetőséget, és a fedélzetre ugorva végigrohant a palánkon, hogy megbizonyosodjék felőle, tényleg John-e az a számára is ismerős valaki, aki épp a kormány leszerelésével szorgoskodik.

– Nagyszerű, hogy meggyújtottad azt a tüzet – üvöltötte Nancy fülébe Flint kapitány. – A mögötte levő erdőtől nem látni azt a nagy fát, amíg nem vagy elég közel… Igen… Fák… Mögötte.

Mindenki kiabált. A hullámverés zajából alig tudták kihámozni egymás mondanivalóját.

– Hoztatok lámpát? – kérdezte Susan.

– Ez volt a Fecske eddigi legjobb útja – hallatszott talán Titty hangja.

– Remek kikötő, igaz?! – harsogta Nancy.

– Meglógtak. Mind meglógtak. De vissza fognak jönni – sipította egy hang, nyilván a rákok iránt oly kitartóan érdeklődő Rogeré.

– Mozgás! – sürgette a társaságot vidáman Flint kapitány. – Pakoljátok ki a rakományt, de gyorsan ám. Még sátrat is kell verni. Persze. Az árboccal. És hogyan készítsenek vacsorát a kormányosok? Étel kell. Igen. Serpenyők, lábasok.

A kincskeresők tábora

A szárazföldi csapatnak könnyű útja volt. Hamar célhoz értek. Könnyen rátaláltak a jelzésekre, és nem vesztegették az időt. Késedelmet (bár igen keveset) csak Nancy okozott, aki Flint kapitány egyik jelét nem sokra tartva megálljt vezényelt, hogy zsebkésével megerősíthesse. Amikor kimasíroztak a Duck-öböl partjára, a Fecske kis barna vitorlája még apró pötty volt csupán, mely a hullámok közt hol fölbukkanva, hol pedig eltűnve, a messzeségben épp akkor került elő a sziget délnyugati csücske mögül. A csapat kalauzai, Titty és Roger megmutatták a kis kikötőt, az öreg csónak roncsát meg a rákokat, bár azok – ahogy azt Roger elpanaszolta – eleinte inkább elpucoltak. Aztán Nancy kiválasztott egy helyet a parton, pontosan a magas fa és a hullámokat szétszaggató szirtsor vége közti vonalon, és mindannyian keményen nekiláttak, hogy megrakják a tüzet, amely aztán éppen jókor mutatta a vitorlás utasainak a befelé vezető utat. Miközben Susan és Peggy szorgosan pakolta rá a füstöt okádó zöld leveleket, Nancy Tittyvel és Rogerrel kis magánexpedícióra indult észak felé a parton. Föl is fedeztek valamit, azonban – közös megegyezéssel – egyikük sem beszélt róla aznap este. Susan mindegyiküknek kiosztott egy-egy adag csokoládét, de a társaság már így is alig várta a vacsorát.

Amikor a Fecske megérkezett, mindenki nekilátott a kirakodásnak, és amint sikerült kiemelni és a sziklák között megfelelő magasságban elhelyezni a nagy vizeshordót úgy, hogy a csapja is használható legyen, Susan és Peggy megtöltötte a teáskannát, aztán már rohantak is vele a tűzhöz, de később, amikor már minden nehezéket kiraktak a Fecskéből, Flint kapitány még visszahívta őket egy pillanatra. Együttes erővel kiemelték a hajócskát a sziklák közti kikötőcske fövenyére, a legmagasabb dagályt jelző hordaléksáv fölé, aztán a két kormányos ismét a főzéshez látott; nekifogtak megmelegíteni néhány doboz pemmicant. Ezalatt Flint kapitány a többiekkel felállította a sátrat. Nancy talált neki jó helyet. Némi sima föveny borította, északkeletről védte a vízbe futó gerinc. Egy másik, homokból kiemelkedő kőtömb valamennyi szélárnyékot nyújtott az ellenkező oldalon, és a végénél éppen olyan magasan nyúlt előre egy darab a szikla gerincéből, hogy rátehették a sátorgerenda végét. A másik oldalt Flint kapitány alátámasztotta a Fecske keresztbe tett lapátjaival.

– Bár mi hoztuk volna magunkkal a fűrészt, ahelyett, hogy ti hajóztok körbe vele – sajnálkozott Nancy. – Kivághattunk volna egy fát, rendes gerendának. Holnap sort kerítünk rá. Az árboc kicsit rövid, de ma éjszakára azért megteszi.

Az árboc tényleg elég rövidnek bizonyult, hisz az egyik oldalon egy jó darabja a sziklán nyugodott, a másikon pedig túlnyúlt az evezőkön, de amikor ráterítették az öreg kátrányos vásznat, rendes kis sátorhoz jutottak, még ha szűk volt is annyiuknak. Úgy döntöttek, bepréselődnek. Természetesen néhányan alhattak volna az öreg csónak romjaiban is, de amint belekukkantottak, el is vetették az ötletet. A roncs szinte forrt a nyüzsgő állatoktól.

– A pokolba is! – bosszankodott Nancy. – Hogy rögzítjük a széleit?

– Ezekkel – borított jónéhány fából készült cöveket egy zsákocskából a földre Flint kapitány.

– Ennek a zaját hallottam az éjjel – lepődött meg Titty. – Csett, csett. El nem tudtam képzelni, mi az.

– És Mr. Duck varrt egy csomó kötélhurkot is a vitorlára.

Tíz perc múlva készen állt a sátor éjszakára. Nancy, Titty és Flint kapitány épp benn volt, amikor Roger érkezett loholva a tűztől. Onnan hiába kiabált, egyikük sem hallotta, pedig már megtanulták a hullámzás zaja ellenére is megérteni, amit egymásnak mondtak.

– Forr a víz. Susan küldött megmondani, hogy hozzátok a bögréket. Ő meg Peggy nem hagyhatja ott a tüzet a rákok miatt.

– Miért? Talán a rákok megpróbálnák elcsórni a kannát? – csipkelődött Flint kapitány.

– Addig ólálkodnak, míg a tűzbe esnek. Peggyvel távol tartottuk őket, de akárhányszor valamelyikünk nem figyelt, mindig megperzselte magát egy, mint a pinty. Hiába vigyáztunk, megégett egy jó csomó.

– Fél perc – mondta Flint kapitány –, és megyek, megnézem, mit tehetünk. Próbáld kiegyenesíteni azt az oldalt, Nancy, ha tudod. Húzd ki azt a két cöveket, és verd be távolabb!

– Figyelj! – rángatta Roger.

– Mi mondasz? – pillantott rá végül Flint kapitány.

– Gondolod, hogy ugyanolyanok ezek a rákok, mint amilyenek belekapaszkodtak Mr. Duck nadrágjába? Sokkal kisebbnek látszanak.

– Elég nagynak látnád őket, ha teljesen egyedül lennél a szigeten. Különben is, fogadom, megnőnek kicsit, mikor majd az unokáidnak mesélsz róluk.

– Talán az éjszakaiak nagyobbak – egyezkedett Roger.

– Valószínűleg nagyobbnak látszanak a sötétben. Látod, a kis Peter Duck még tüzet sem tudott gyújtani, hogy amellől figyelje nyüzsgésüket, meg nem volt ennyi társa sem, hogy segítsenek őket szétzavarni. Nem csodálom, hogy örömest szabadult meg erről a helyről.

Most már gyorsan sötétedett. Flint kapitány átmászott a sziklákon, és a homokos parton átsétált a tűzhöz, ahol Susan és Peggy szorgosan próbálta eltérítgetni a lobogó ágak közeléből a megszállottan befelé menetelő, az égő fadarabok visszfényében szinte narancsszínűnek látszó sárga rákokat. A két kormányos minden erőfeszítése ellenére igen sok elérte a lángokat, és körös-körül tömegével hevertek a holtra perzselődöttek tetemei.

– Ez így nem megy – mérgelődött Peggy. – Ha egy pillanatra elfordulok, már is sisteregni kezd egy másik.

– Rosszabbak, mint a gyertyalángba hulló lepkék.

– Akárhogy is, egy kicsit véget vetünk a rohamuknak – vette ki Flint kapitány Peggy kezéből az ágat, és a tűz közeléből elkotorva kicsit arrébb szórta a tetemeket. Abban a pillanatban megszűnt a többi rák érdeklődése a tűz iránt, és elpusztult rokonaikra vetették magukat.

Flint kapitány visszasietett a sátorhoz, hogy segítsen Tittynek és Nancynek elhozni a többi bögrét.

– Itt is iparkodik egy befelé a sátorba – rikoltott Nancy a sziklákon átmásztában.

– Rúgd ki onnan! – szólt vissza Flint kapitány.

– Nehogy megsebesítsd! – védte a páncélost Titty.

De még jóval a vacsora vége előtt, a part kék sötétjében fényesen lángoló tűz mellett már a Fecske matrózának a szíve is megkeményedett a rákokkal szemben, mert annyira lelketlenek voltak. Megragadták és darabokra szaggatták egymást. Maga a csámcsogás, ropogtatás is irtóztató volt, amit műveltek. Egyetlen módon lehetett megszabadulni tőlük: közéjük kellett szórni néhány döglöttet, azoknak azonnal nekiestek a többiek, és ollóikkal hadonászva, szemüket meresztgetve fölfalták a tetemeket. A Fecskéknek, Fruskáknak, Flint kapitánynak nem kellett tartania tőlük. Nem voltak annyira nagyok. Csupán undorítóak voltak, és semmi sem akadályozta őket. Sehogy sem tanulták meg, hogy nincs szükség rájuk. Mindenki egyetértett Nancy szavaival: – Jó lenne, ha itt lenne Bill. Ő szívesen hadakozna velük.

Senki sem szerette a rákokkal való állandó küszködést, de félni csak Gibber félt tőlük. Eleinte egyet-kettőt ollóiktól távoltartott ujjal páncéljánál fogva fölkapva és arrébb szórva eljátszadozgatott velük, de aztán egy nagyobbacska mögéje evickélt, szorosan a közelébe került, és úgy gondolva, hogy bozontossága ellenére megéri a próbálkozást, hatalmasat csípett a farkába. A majmocska körben forogva fájdalmas visítással kezdte üldözni ötödik végtagját, amin a nagy rák madzagra kötött labdaként repkedett utána. Végül megszabadult és kizúdult a sötétbe, de Gibber eztán már elővigyázatos volt az ollósokkal szemben, és hangos vinnyogással figyelmeztetett mindenkit, ha egy is a közelébe került.

A rákok zilálttá zavarták a kincskeresők vacsoráját. Senki sem tehetett le egy pillanatra sem egy darabka pemmicant vagy kétszersültet, amíg ivott egy kortyot. Már el is tűnt volna. Könnyűszerrel megszabadulhattak minden hulladéktól.

– Jobb lesz, ha feltakarítunk evés után – jegyezte meg Susan.

– Rendben, hacsak nem ők takarítanak el mindent, mielőtt mi megtehetnénk – mérgelődött Flint kapitány. – Egy jókora darabot elvitt az ott, az a nagy szemű, amelyik épp most falja föl.

– Azt hagytad volna utoljára? – érdeklődött Roger.

– Utoljára vagy nem, túl jó az egy tarisznyaráknak.

A rákok éjjel is kellemetlenkedtek, amikor a felfedezők már elhelyezkedtek a sátrukban. De azért nem mindenkinek egyformán. John jobban elfáradt a Bill partjától a Duck-öbölig tartó átkelésben, mint hitte, és mit sem törődve a rákokkal, nem is hallva a hullámok zaját azonnal álomba merült, amint a hálózsákjába bújt. Peggy is rögtön elaludt. Susan egy darabig még éberen feküdt: a táborbeli élelmezés, főzés legjobb lehetőségeit latolgatta. Gondolatban végig-végigszaladt a remélhetőleg el nem feledett dolgok emlékezetében tartott listáján. Hirtelen felriadt, és keresztülhajított egy apró rákot a sátoron, ki az éjszakába. Megérezte, ahogy az keresztülevickélt a hálózsákján. Titty és Roger még egy kicsit ébren maradt, hogy meglássák: nem kezdik-e őket is becserkészni az ízeltlábúak. De Susanhoz hasonlóan ők is hamarabb elaludtak, mint akartak. Flint kapitány a vacsora után a szentjánosbogarakat meg-megzavarva egy ideig fel-alá sétált a sötétben a homokos parton; talán arról a helyről töprengett, ahol réges-régen a Mary Cahoun kapitánya és kormányosa a kincset elásta. A többiek már hálózsákjukba burkolóztak, sőt, legtöbbjük már aludt is, mire visszatért a sátorhoz és ledőlt a bejáratánál keresztbe, hogy elriassza a betolakodókat. A másnapi munkán gondolkozva feküdt egy darabig, de oly gyakran zargatták az összetevői iránt érdeklődő apró rákok, hogy végül közibük csapott az egyik falapáttal, és egy csomót visszaszórt a víz irányába. Ettől kezdve nyugalom volt. Legtovább Nancy, a Tengerek Réme, a szárazföldi különítmény sikeres vezére maradt ébren. Hallgatta a partra futó hullámok zúgását, és mindegyre a rákokon járt az esze. Undorodott tőlük, ha éltek, undorodott tőlük, ha döglöttek voltak. Leginkább akkor irtózott tőlük, ha hozzá értek. Bármit is érintett, ráknak tűnt, és csak az utolsó pillanatban tudott erőt venni magán, hogy velőtrázó rikoltással föl ne verjen mindenkit, amikor hálózsákjának kapucnija megcsiklandozta az állát. – Árbocok és orrvitorlák! – szidta magát. – Ez nem történhet meg! Rosszabb, mint Peggy, ha zeng az ég. – Kuncogott kicsit, hogy mégsem lepleződött le, aztán gyorsan elfeledkezett az ollós népségről. A hullámokat már egy viharos széltől űzött, nagy hajó orra alól hallotta sustorogni. Nancy már a Vadmacskát kormányozta, tovább, tovább, egyre tovább a végtelen tengerekre. Boldogabb álma nem is lehetett volna.

Munkában a kincskeresők

Mire a nap felkelt, a legénység minden tagja fenn nyüzsgött. Mindegyikük kicsit különösen érezte magát a hosszú tengeri út végén, a szárazföldön töltött első éjszaka után. Flint kapitány már javában kapirgált a pálmák tövénél a homokban. Oly sietősen fogott az ásáshoz, hogy szinte elszégyellték magukat, amikor Nancy érdeklődni kezdett, vannak-e cápák a Duck öbölben. De Flint kapitány szerint sem kezdhetnék jobban a napot, mint egy frissítő fürdővel, bár jobb, ha vigyáznak, nehogy rálépjenek egy tengeri sünre, melyből rengeteg élt a sziklák között. Ki is ment majdnem egészen az öblöcske bejáratáig, hogy a cápákra figyeljen, amíg a többiek megmártóznak a reggeli vízben. Mindez persze időbe tellett, de megérte, hisz nyilván keményebben ment a munka egy kiadós reggeli pacsálás után, bár a Duck-öböl nem tűnt igazán nagy úszómedencének, amikor kipillantottak a sziklák mögött elterülő Atlanti-óceánra.

A tábortűz összeroskadt és elaludt az éjszaka, de a rákok folyamatosan másztak és másztak bele, amíg csak az utolsó lángnyelvecske is el nem lobbant. A hamut döglött, megpörkölt rákok gyűrűje vette körül, és reggelre a szakácsok már a tetemekből lakmározó élők seregére találtak. Elseperték az útból az eleveneket és a holtakat egyaránt, aztán fölélesztették a tüzet a reggelikészítéshez.

És az evés után elkezdődött az ásás.

Amikor először érkeztek a Duck-öbölbe, Flint kapitány is rájött, hogy annyi év után maga Peter Duck sem tud egyenest odasétálni, hogy megmutassa azt a helyet, ahol a zsákocskát elrejtették. De még mindig azt hitte, eleget tudnak, hogy hosszadalmas kutatás nélkül is megtalálják. Az öreg matróztól megkaptak mindent, amivel csak segítségükre lehetett.

– Csak az a baj – morfondírozott maga elé a parton menetelve kincskereső csapatával –, hogy nem tudjuk, pontosan melyik is Mr. Duck fája, ha egyáltalán az valamelyik. Nem tudom, meddig él egy kókuszpálma. Lehet, hogy a mienk már rég nincs is meg. De lehet, hogy ezek közül lesz az valamelyik. Viszont tudjuk, hogy az öreg itt vetődött partra a hajótörés után, meg az a fa is itt állt valahol a közelben.

– Ássuk föl az egészet! – lelkesedett Titty.

– Az a nagy fa lesz a középpont, és tőle kezdjük a munkát, mindkét irányban – döntött Flint kapitány. – Ez az. Így lesz jó. John és Nancy haladnak elöl a fém ásókkal. Ti ketten használjátok a falapátokat, amíg a kormányosoknak dolguk van. Nos, hát! Álljatok félre! Lássuk csak!

Meglendítette a különös kis csákányt, amit Peter Duck készített a régi csónakhorgonyból és csörlőrúdból, és lecsapott vele, közel a legnagyobb pálma tövéhez. A fém szinte elmerült a lágy, homokos talajban. Flint kapitány ismét a földre sújtott vele, de azonnal el is hajította.

– Ha! Mi volt az? – rikoltotta ahogy a csákány acél hegye valami kemény dolgon pendült. Néhány percig bőszen hányta elfelé a földet, de csak egy kisebb fekete követ talált, mélyen a homokba süllyedve.

Pillanatnyi várakozás után John és Nancy is munkához látott a Cowesben vásárolt kis ásókkal. Titty és Roger saját szakállára kezdett dolgozni egy ígéretesnek látszó helyen. Először a falapátokkal rohamozták meg, de aztán nem találták elég jónak az eszközüket, és késüket, kezüket használták, meg egy fadarabbal segítettek magukon. Hisz a Kormorán-szigeten is megtalálták a kincset [101], méghozzá teljesen egyedül, és most lelkük mélyéből hitték, hogy a Duck-öbölben is hasonló szerencséjük lesz. De ez itt sokkal izgalmasabb volt. A Kormorán-szigeten tudták, hogy nem aranyból, ezüstből áll, amit keresnek, sőt a legtöbb ember talán még értékesnek sem tartaná. De itt, a Duck-öbölben egyikük sem tud semmit. Csak az a két ember tudta, mi van itt eltemetve, aki azt elásta, de azok már hatvan éve vízbe fúltak Ushantnál. Titty és Roger egész napos ásásra is elszánta magát.

Kezdetben Flint kapitány is így volt vele, de a nagy fa körüli első izgatott fél órányi csákányozás után, amikor minden következő ütéstől azt várta, hogy napvilágra hozza a kincset, sajnálni kezdte, hogy nincs elég szerszáma. Vagy féltucatféle kisebb-nagyobb csákányra lett volna szüksége. John és Nancy jól haladt a vasból készült ásókkal, de már mindenki rájött, hogy a falapátok csak a meglazított föld elszállítására jók. Ezekkel egyedül nem lehetett gödröt ásni, és különben is, csupán kettő volt belőlük.

– Bár sokkal több ásónk lenne! – sóhajtotta Flint kapitány, amint megállt egy pillanatra, hogy homlokát megtörölje. – És fejenként egy-egy csákány. Kincset elásni kiválóan lehet egy késsel is. De ennyi gyökér meg kő között, ekkora helyen megtalálni, az egészen más.

Ismét nekilátott a csákánnyal egy egyenes vonal mentén, hogy minél több földet lazítson meg, és átadhassa a terepet a többieknek. A lapátok kiválóan szolgáltak. John és Nancy szabályos árkot ásott, Roger meg Titty pedig megállapodott egy lazább homokkal borított területen, és olyan odút kapart, akár a nyuszik.

– Hadd vegyem át a csákányt egy darabig – szólalt meg végül Nancy. – Nem számíthatunk rá, hogy egyből megtaláljuk a cuccot. Majdnem biztos, hogy ma este is itt alszunk. Mi lenne, ha vágnál egy keresztrudat, hogy nagyobb sátrat csináljunk? Mindenképp beletelik pár napba, míg csak a felét is fölássuk annak, amit kijelöltél.

– Van benne valami – sóhajtott Flint kapitány, és el is vonult a fűrésszel, hogy kivágjon egy magas, fiatal pálmát. De hamar odahívta Johnt, és rábízta a munka folytatását, ő pedig visszament, hogy ismét nagyot haladjon az átalakított horgonnyal. A reggeli bögrék elmosogatása után Peggy és Susan is csatlakozott a „kubikosokhoz” [102]. Megragadták a falapátokat. Peggy akkora erővel látott az ásáshoz, hogy – balszerencséjére – nem sokkal Flint kapitány visszatérte után máris eltörte az egyiket. De folytatta a munkát, továbbra is szórta kifelé a gödörből a homokot, amint csak törött végű eszközétől tellett.

A folyamatos csákányozás közben Flint kapitány is odapillantott, aztán megállt.

– Nem jó ez így. Erősebb lapátok kellenek. Azzal a kettővel, amit én csináltam, nem lehet ásni. Nem a te hibád, Peggy. Nem csodálom, hogy eltörött.

A fiatal, hosszú pálma épp ekkor zuhant a földre, és már közeledett is John, a favágó, megérdeklődni, mi a következő teendő. Flint kapitány odaballagott megnézni, hogyan is szabadulhatnának meg a fa koronájától. Az erdő szélén, közel a kivágotthoz egy másik, sokkal nagyobb pálma hevert kidőlve. Flint kapitány elkérte Johntól a fűrészt, és hatalmas vehemenciával nekilátott, hogy a többiek kíváncsi figyelmétől kísérve kikanyarítson belőle egy laposabb darabot.

– Egyszerűen egy rendes méretű lapátra van szükségünk – lihegte, mikor végül el is készült vele. Az új szerszám egyetlen darabból állt, elég durva volt, de sokkal erősebb, mint amit Peggy eltört. Míg a fűrészt teljesen életlenné nyűtte, Flint kapitány egyfolytában Peter Duckra gondolt, milyen jó lenne, ha itt lenne segíteni.

– Kemény ez a fa, mint az acél – fújtatott. – Eszembe se jutott, hogy reszelőt is hozzak a fűrész élesítéséhez.

– Be kéne fejezni a sátorrudat is, amíg van valami éle – figyelmeztette Nancy.

– Igaz. Hosszabb lesz ez a dolog, mint gondoltam. Persze bármelyik pillanatban előkerülhet az a zsák, de ugyanúgy áshatunk is előtte vagy egy hetet.

Befejezte hát a gerendát is, és lecipelte a Duck-öbölbe. Mindenki abbahagyta a földtúrást, és segített, míg az új fa a helyére nem került a szikla és az evezők közé. Az evezőket távolabb vitték a nagy kőtől, így jóval nagyobb sátorhoz jutottak, mint amit tegnap este sietősen ütöttek össze, John pedig elégedetten szolgáltatta vissza a Fecskének az árbocát.

Amikor Flint kapitány a sátorverés ráeső részét elvégezve épp visszatért volna az ásáshoz, Nancy elérkezettnek látta az időt, hogy előálljon eddig titokban tartott tegnapi felfedezésükkel.

– Nem szomjaztál meg a nagy munkában? – kérdezte, miközben kezével intve végigpillantott a parton.

– Takarékoskodnunk kell a vízzel – szabadkozott Flint kapitány. Nem akarok időt vesztegetni azzal, hogy körbehajózunk megtölteni a víztartályt, a szigeten pedig még rosszabb keresztülhurcolni, ha tele van. Könnyen kibírom ebédig.

Rogerrel szorosan a nyomában Titty bukkant ki az erdőből a fákat kerülgetve. Mindegyikük egy-egy bádogbögrét hozott.

– Figyeljetek! – nézett rájuk szemrehányóan Flint kapitány. – Tényleg szikkasztó ez a munka, de tud róla Susan kormányos, hogy máris inni jártok?

– Kóstold csak meg! – biztatta Nancy. – Iható?

Flint kapitány elvette Rogertől a bögrét, és beleszimatolt.

– Semmi rossz szagát nem érzek. Nem is lehet neki, hisz csak tegnap töltöttük meg a hordót.

– Ez nem a hordóból való – világosította fel Titty.

– Hát honnan vettétek?

– Egy sziklából folyik – mesélte Nancy –, de igazából nem patak, mert mindjárt el is tűnik.

– Mindenesetre friss víz – bólintott Flint kapitány, és kiitta a bögrét. – És jó is. Nézzük meg azt a helyet! Alighanem sok gondot megtakaríthatunk vele. Már komolyan kezdtem nyugtalankodni a víztartály miatt, mert sokan szomjazunk meg evés után, meg ettől az ásástól.

Nancy forrása alig háromszáz yardnyira volt a Duck-öböltől, de nem csoda, hogy Peter Duck nem találta meg, még akkor sem, ha már hatvan évvel ezelőtt is létezett. Fákkal borított magas földsarkantyú nyúlt a tengerbe, és csak a törzsek közé érve vált láthatóvá a levélzet alatt egy fekete szikla gerince. Amikor Nancy, Titty és Roger a régi roncsban nyüzsgő rákokat megszemlélve erre járt, nagy madárcsapatra lett figyelmes e fák fölött. Ha a papagájokat vagy a többi madarat megzavarta valami, azok fölkavarodtak és elmenekültek. De itt érkezett is annyi, amennyi elrepült. A felfedezők tehát behatoltak a fák közé, kideríteni, miért. A madarakat követve, mélyen a páfrányok között kis medencét találtak, amiből papagájok ittak. Semmi sem csurrant ki belőle, úgy tűnt, hogy a vizet fölszívja a homok, viszont kicsiny erecske folydogált belé egyenletesen a magasból, a fekete szikla egyik hasadékából. A köveken könnyen föl lehetett jutni a résig, ahol a víz a felszínre bukkant, és Nancy tenyeréből ivott is pár cseppet, de embereit eltiltotta tőle, amíg Flint kapitány is ki nem próbálta, és azt nem mondta, hogy fogyasztható.

– Éppen olyan jó, mint amit a túloldalon találtunk. Jól csináltátok, Nancy! Meg ti is. Nem fogunk szomjan halni, de vigyázzatok, hogy innen fentről hozzátok, ahol előbukkan, és ne a medencéből. Abból esetleg más is ihat, nem csak a papagájok. Odanézzetek!

A többiek épp fölfelé másztak Flint kapitány mögött a sziklára, de most a páfrányok között lepillantottak a hat lábnyival mélyebben levő pici medencére. Fejét a vízbe dugva fekete foltos zöld kígyó hevert a mélyedés szélén, majd orrát kiemelve belesiklott, némi fürdőzés után a peremét körbeúszva kitekeredett belőle és eltűnt.

– Elég biztonságos, ha innen föntről hozzátok, de figyeljetek, hová léptek, és csapjatok mindig elegendő lármát.

Mindegyikük számára kellemes pihenő volt Nancy forrásának megtekintése, de most már visszatértek az ásáshoz, és ebédig megállás nélkül dolgoztak. Nagyon meleg volt. Az új faásó – még ha úgy nézett is ki, mint amit az ősemberek készítettek – sokkal jobb volt, mint amit Peggy eltört, de mégiscsak a Cowesból származó két fémlapáttal lehetett legkönnyebben ásni ott is, ahol a talajt még nem lazították meg a csákánnyal. Így hát ebéd után Flint kapitány keményen használta szerszámát egészen estig, de a többiek is folyamatosan dolgoztak egymást váltva a jó ásókkal, miközben minden tőlük telhetőt megtettek a másikakkal is. De egyikük sem talált semmit. Néhányan bizony már kételkedni is kezdtek, van-e egyáltalán valami, amiért kutatni érdemes.

– Biztos ez is olyan, mint a rákok – zsörtölődött Peggy. – Azok is nagynak látszottak, amikor Mr. Duck kicsi volt, és te magad mondtad, hogy nyilván még nőttek is, ahogy mesélgetett róluk. Ezek semmiségek – szedett fel és hajított arrébb egyet, amint az épp egy lehullott darab keksz felé oldalazott –, és lehet, hogy az egész kincs is az.

Ez a beszélgetés már a vacsoránál esett, amikor elült a passzátszél, átadta helyét az elömlő sötétségnek, és az aznapi ásás már befejeződött. Amint Flint kapitány megfordult, hogy szemügyre vegye unokahúgát, pillantása Susanéval találkozott. Az úgy nézett rá, mint aki szerint nem nagyon lehet ellenérve e szavakra.

– Persze, lehet, hogy nem sokat ér az egész – sóhajtott boldogtalanul.

– Maga a kutatás is nagyszerű – védte John.

– És mi van, ha soha nem is volt itt semmi? – kételkedett Peggy.

– Vagy már rég elvitték?

– Ördög és pokol! – dühöngött Nancy. – Mi ez az egész? Itt vagyunk egy nagyszerű táborban. Bárki láthatja, hogy Black Jake rossz helyen ásott. Mi meg még csak egyetlen napot dolgoztunk, annak is egy része sátorveréssel ment el.

– Addig ásunk, míg meg nem lesz! – jelentette ki Titty.

– Hát te, Roger? – kérdezte Flint kapitány.

– Én Tittyvel ások. Meg Gibber is.

– Akkor hát eldöntöttük, hogy megkeressük – foglalta össze Flint kapitány. – Figyeljetek ide, kormányosok! – tette hozzá. – Még alig volt esély, hogy megtaláljuk. Egészen biztos, hogy itt van. És egyetlen ásónyom sem fölösleges. Mindegyik helyet fölforgattuk annyira, hogy ott nem kell megint kutatnunk. Olyan ez, mint mikor nyúl van a kaszált mezőn. Bármikor kiugorhat, de ha nem teszi, végül egy kis folton marad már csak hosszú a fű, és a füles ott lapul, pontosan a közepén. De mindegy. Amint legalább a társaság fele föladja, visszamegyünk a hajóra.

Vacsora után Flint kapitány kis híján tövig koptatta zsebkésének pengéjét, ahogy az új ásó göcsörtös élét próbálta elsimítani. Aztán pipára gyújtott, és sétálni indult a sötétben a fák árnyékában cikázó szentjánosbogarak között, míg a kincskeresők lenyugodtak hálózsákjaikban az immár tökéletesebb, nagyobb sátorban.

– Belebetegszik, ha nem találjuk meg – ült föl a sötétben hálózsákostul Nancy. – Nemcsak azért, mert annyira izgatja, hanem mert nem szívesen menne vissza üres kézzel, ha már elhozott minket egy ekkora útra.

– Na de ha nincs is itt? – hitetlenkedett még mindig Peggy.

– Ha nincs, hát nincs. De nem csak ő hiszi, hogy itt van.

– És mi van, ha mit sem ér, amit találunk?

– Mekkora vadkecske vagy! Bármi is az, az valami, amit megtaláltunk, kiállíthatjuk a British Múzeumban [103], vagy valami hasonló helyen. „A tarisznyarák-szigeti Vadmacska-expedíció parancsnokának és legénységének ajándéka”. Mint Roger kalózkése… Nekünk csak segítenünk kell. Sosem sikerült neki. Csak egyetlen valami hasonló dolgot találjon, attól már boldog lesz.

– Van itt vagy egyheti élelmünk – békült meg Susan. – Végül is áshatunk, amíg kitart.

– Miért ne tehetnénk – egyezett bele Peggy is. – Nancynek alighanem igaza van.

– Holnap a legelső ásásra megtalálhatjuk – lelkesedett Titty.

– Én még nem is csákányozhattam – figyelmeztette őket Roger. – Holnap reggel rögtön én vagyok a soros.

Flint kapitány visszatért a parti portyázásról. Agyonvert egy csomó betolakodó rákot, hogy nyugtuk legyen az éjjel, amíg kannibál társaik felfalják a dögöket. Aztán ő is nyugalomra dőlt, keresztbe feküdt a tudta nélkül ismét erős elhatározással és jóakarattal megtelt sátor bejáratánál.

Másnap folyatták az ásást.

Roger tette az első csapást a csákánnyal, de a vas csak a homokba szaladt, nem pedig mélyen egy arannyal teli zsákba, ahogy azt az éjjel elgondolta. A talajba sem állt bele annyira, hogy bármi haszna is lehetett volna, így hát néhány újabb ütés után örömmel adta át a szerszámot Flint kapitánynak, és visszatért a neki megfelelő méretű törött lapáthoz.

Ma már sokkal céltudatosabban, szabályosabban haladt a munka. Tegnap mindenki megmaradt a saját elképzelésénél, és eldöntötte, hogy a kincsnek csakis az egyik vagy a másik fa alatt kell lennie. Egyenesen odament tehát, és ásott, hogy megbizonyosodjon igazáról, sőt néha magát Flint kapitányt is odahívta megnézni, mi van, ha csákánnyal próbálják. Ma, közös megegyezés alapján mindenki előre kijelölt vonalak mentén dolgozott.

– Nyilvánvaló, hogy az a két csirkefogó olyan fiatal pálmát nézett ki a zsák elásásához, amit később a maguk módján megtalálhattak – töprengett Flint kapitány.

– Biztos megjelölték – nézte Titty a hosszú törzseket.

– Sajnos, matróz, azt hiszem, éppen ez az, amit nem tettek. Egy megjelölt fa mindenkit elgondolkoztat. Nem! Olyan fát választhattak, amit nem kellett megjelölniük. Csupán olyan kellett nekik, amit megtalálnak egy vagy két év, vagy annyi idő múlva, amennyi után ismét vissza akartak jönni.

– De az összes fiatal fa egyforma, mint a kötél-pecek – ellenkezett Roger. – Peter Duck is mondta. Hallottam.

– Pontosan. Olyat kellett kinézniük, amit valami másról ismernek meg. Például ezekről a sziklákról. Az erdő közepén növő fa nem felelhetett meg nekik. Túl sok hasonló áll körös-körül. Az erdő szélén kellett találniuk egyet. És van még egy dolog. Peter Duck. Ne feledjétek, ő is ugyanazt választotta, arra mászott a rákok elől. Ő sem ment messzebb, mint amennyire kellett. Minden jel arra mutat, hogy ott keresett egyet, közel a helyhez, ahol partra vetődött, és olyat, amit később is megtalál az erdőszélen. Talán az első északra vagy délre eső fát onnan, ahol a sziklasor lefut a partig. Lehet, hogy egyik vagy másik irányban a második, harmadik. Egy dolog azonban biztos, és Peter Duck is ezt mondja… Nagyon közel kell lennie ahhoz a helyhez, ahol most állunk.

– Ülünk – helyesbített a hajósinas.

– Maradj csöndben, Roger! – torkolta le Titty. – Lehet, hogy ebben a pillanatban épp a rejteken ülsz.

Roger sietősen felpattant, Flint kapitány pedig folytatta.

– Az a nagy fa, amelyiket bevezető jelnek kiszemeltem, pontosan a Duck-öböl fölött van, ott, ahol Mr. Duck partot ért. Ezért kezdtem ott az ásást. Onnan haladunk tovább mindkét irányban. Biztosan ráakadunk, ha körültekintően dolgozunk.

– Ez a területünk – szúrt a fák előtt a homokba két ágat, és göcsörtös barázdát húzott közéjük. – Feltétlenül megtaláljuk, amit keresünk, ha a vonal mentén álló fák tövében ásunk.

– Elég hosszú – nézett végig rajta Susan.

– Annál biztosabb, hogy nem kerüljük el a kincset. Ez nem olyan, mintha Black Jake-ként kezdettől fogva rossz helyen túrnánk a talajt. Tudjuk, hogy jó irányba indultunk, és ez a fő.

Aznap estére az erdő széle és a kijelölt vonal közti terület már inkább egy darab szántóföldre emlékeztetett. Az eredeti helyükről kifordított köveket Roger apró kupacokba hordta. A gödrök elérték a legközelebbi fákat, sőt már mögéjük is kerültek. A kutatók semmit sem találtak. A munkától izzadságban úszó Flint kapitány még sötétedés előtt megtisztította a kövektől az egész területet a közvetlenül a legkülsők mögött növő fák körül, hogy a másnapi földmunkához előkészítse a terepet.

– Látjátok – mondta, a tábortűz körül üldögélő, vacsorázó társaságnak, amely a bögölyként elszemtelenedett rákokkal csatározott –, eszembe sem jutott ma reggelig, hogy a szél itt többnyire keleti, és a sekély rész a szigetnek erre az oldalára esik. Nagyon is könnyen lehet, hogy a tenger kicsit visszahúzódott az elmúlt hatvan év során, vagy homokot rakott le, és a termőföld, meg az erdő előbbre nyomult a parton. Talán a legszélső fák még nem is voltak itt hatvan évvel ezelőtt, és kicsit beljebb találjuk meg a csomagot, ott, ahol régebben végződött a sűrű.

– Well, rengeteg időnk van még – jegyezte meg Nancy.

Flint kapitány sietősen kinézett a sötétedő tengerre.

Baljós idő

A harmadik nap délelőttjén a mélypontra zuhant a kincskeresők lelkesedése. A felásott terület szélén úgy állt egyvonalban a tömérdek kis kőkupac, mint kiábrándulások sorozatának megannyi emlékműve. Már régóta hiába pendült a csákány az eltemetett köveken, senki nem rohant oda, hogy jelen legyen, mikor a kincs napvilágra kerül, hisz annyiszor látta már mindegyikük, ahogy reszkető kezek – félve, hogy kárt tesznek valami értékesben – óvatosan csupán egy-egy nagyobb fekete követ kapirgálnak ki a földből.

Ebédkor John már-már feladta az egészet. Flint kapitány is kezdte úgy érezni, hogy talán nincs is mit megtalálniuk. A kormányosok véleménye viszont ellenkezőleg változott. Susan addigra már megállapodott a Duck-öbölben, és pillanatnyilag semmi kedve sem volt megint költözködni. Nancy forrásának felfedezésével sokkal egyszerűbbé vált a tábor élelmezése, mint gondolta. Flint kapitány szerint kiváló ivóvíz folyt a sziklából, és a sóneren töltött idő alatt megszokott szigorú takarékosság után ez arra késztette Susant, hogy szívesebben maradjon ott, ahol van. Peggy osztotta a Fecske kormányosának véleményét. A két szakács már beleélte magát, hogy a Duck-öbölben táboroznak, míg csak az élelmiszerből futja. Ennyi azonban elég is volt, hogy lelket öntsön a csüggedőkbe. Ebéd előtt Roger még megkérdezte Tittytől, nem volna-e jobb elkezdeni a visszahurcolkodást a Vadmacskára, és John is arról ábrándozott, milyen jó lenne megint tengerre szállni. Látva azonban, Susan mennyire beleélte magát, hogy még legalább négy napot eltöltenek itt az ásással, a Fecske kapitánya valahogy elfeledte kétségeit. Még Roger is azt mondta: „Persze, maradhatunk akár egy egész évig is, majd megeszünk néhány rákot”. Flint kapitány természetesen elszégyellte magát, hogy megingott, amikor mindenki készen áll a további kutatásra. Ebéd után ismét nekilátott az ásásnak az egész társaság, majdnem olyan keményen, mint az első napon. Egyenletes tempóban dolgozták végig a délutánt az erdőszéli fák árnyékában, mígnem történt valami, ami – legalábbis egy időre – véget vetett a munkának.

– Mi történt Gibberrel? – kiáltott hirtelen Roger.

– Mi van veled? – simogatta meg Nancy a majmocskát, aki most reszketett, mintha hirtelen megrémült volna valamitől, pedig pár perccel azelőtt még tőle nem messze ásást mímelve utánozta gazdáját, buzgón kotorva a földet egy ágacskával.

A kis állat nyöszörgött, ajkai messze fölhúzódtak csattogó fogairól. Roger nyakába csimpaszkodva próbálta fejét elrejteni a kisfiú ingében. Úgy remegett, hogy a hajósinas is rázkódott belé.

– Jim bácsi! Jim bácsi! – kiabált Nancy. – Gibber valami lázat kapott!

– Nem hinném – tette le szerszámait és jött közelebb Flint kapitány. Mint egy orvos, aki betege pulzusát figyeli, megtapogatta Gibber csuklóját. Csak megijedt. Ennyi az egész. Talán kígyót látott. Mit csinált?

– Nekem segített – nézett ijedt szemekkel Roger. – De nem volt ott kígyó. Egyet sem láttam. És már rég abban a gödörben ásunk.

Ekkor hirtelen különös zajra lettek figyelmesek, mely oly erős volt, hogy a védett Duck-öböl két oldalán, a parton szétszakadó hullámok állandó zúgásán is áthatott.

Mindegyikük sokszor hallotta már a papagájok rikácsolását, és már semmi különös sem volt benne számukra. De most mintha a sziget minden madara egyszerre emelkedett volna föl rikoltozva a földdarab minden pontjáról. Fültépő sivítás szaggatta egy-két percig a dobhártyájukat, aztán hirtelen elnémult, és a szinte teljes csendben csak a hullámok meg a lombok közt sóhajtó szél zaja hallatszott.

– Mitől indultak meg egyszerre? – csodálkozott Nancy.

– Ezek is megijedtek valamitől – pillantott körül Flint kapitány. Kinézett a tengerre, majdnem úgy, ahogy akkor szokott, amikor valamiről Black Jake jut az eszébe.

Egy pillanat múlva hideg széllökés riasztotta meg a társaságot. Néhány perc múlva elült ugyan, de a munkától kimelegedett felfedezők ez alatt a rövid idő alatt is úgy reszkettek, mint a majmocska az imént. Aztán megint visszatért a meleg passzát, de hirtelen el is halt, mintha késő estére járna az idő délután helyett, és megint mindenki dideregni kezdett a hideg lehelettől, ami szinte jegesnek tűnt a forró tengerparton.

– Valami komiszra készül az idő – csóválta fejét Flint kapitány, és lekocogott a Duck-öböl partján a rákok útjából a hosszú sátorgerendára akasztott kabátjához.

Lassan ballagott visszafelé, közben először északra, majd délre, aztán megint északra meg a háta mögé, a tengerre figyelt, és rá-rápillantott zseb-barométerére, amiért indult.

– Zuhan, mint a kő. Majd egy inchnyit esett. Nem csodálom, hogy ideges a majom. Ezt érzi. Meg a madarak is.

– Mit? Mit?

– Valami nagyon ocsmány dolog jön. A fenébe is! Csak tudnám, mi legyen!

– Mivel? – nézett rá Nancy.

– A hajóval.

– Hisz jól kihúztuk – csodálkozott Titty.

– A Fecskével nincs baj – felelte Flint kapitány –, de szép kis slamasztikába kerülünk, ha a Vadmacska összezúzódik.

– Nagyon jó helyen horgonyoz – értetlenkedett John.

– Szép időben. Biztonságban van, ha napközben állandóan a passzát fúj, esténként meg mindig megszűnik. Jobb nem is lehetne. Védi a sziget. De ezek a hideg fuvallatok azt mutatják, változik a szél. Vagy még rosszabb. Hideg vihar is jöhet, dobálhat a szélrózsa minden irányába. Vagy forgószél. Ne feledjétek, a trópusokon vagyunk! – magyarázta félig magának, félig a többieknek Flint kapitány. – Mi van, ha délnyugatról, vagy északnyugatról ér? A Vadmacska szélárnyékos oldalán lesz a part, és nincs a világon olyan horgony, ami megtartaná, ha rázúdul a tenger. Ha én is előre érezhettem volna, hogy figyelnem kéne a műszert…!

– Mihez kezdesz, ha ilyesmit kapunk? – érdeklődött John kapitány.

– Mindenekelőtt eltűnök innen. El a part közeléből, talán menedéket találok a tengeren, és akkor jövök vissza, ha már minden elcsendesedett.

– Mr. Duck nem így tenne?

– Nem tudom, megteszi-e. De ha igazi szél kerekedik, Billen kívül is elkél még neki a segítség.

– Gondolod, hogy nagy vihar lesz? – figyelt föl Roger.

– Egészen biztos. Nincs biztosabb jele, mint az a hideg szél. Meg a barométer. Egészen biztos. Gibber is érzi.

– Most már megint jól van – örült Roger.

– Soha nem bocsátom meg magamnak, ha a Vadmacska összetörik, és a sziget foglyai maradunk.

– És várhatunk Black Jake-re, hogy kimenekítsen – fűzte hozzá Titty.

Flint kapitány megint a tengerre pillantott, és végignézett a láthatáron.

– Nézzétek csak – fordult a többiekhez, és mindenki dél felé fordult, ahová ujjával mutatott.

De nem hajó volt ott, hanem valami más, ami szinte semmit sem mondott a legénység tagjainak. Messze délen, alacsonyan, alig a tenger fölött hosszú, fényes, rézszínű felhőcsík húzódott.

– És északról fúj a szél – magyarázta Flint kapitány –, az a felhő pedig délről jön. Széllel szemben! Nincs vesztegetni való időnk! Bármi legyen is ez, mindjárt a nyakunkon van. Hagyjátok az ásást! Mennyi idő alatt tudtok összepakolni?

– A Fecskébe?

– Nem rakodhatunk be, míg el nem áll a szél. Akkor meg már késő. Amit nem bírunk el, itt kell hagynunk.

Délen a felhő szemmel láthatólag növekedett. Színe, mint egy sárgaréz üsté. Ahogy emelkedett, egyre kevésbé hasonlított már vékony vonalra. Alja elszűkült, a teteje kiszélesedett. Széle határozott volt, mint a viharfelhőké, de ilyen színűt még egyikük sem látott.

– Nem vihetünk magunkkal mindent – aggódott Susan. – A holmi fele pedig nélkülözhetetlen. És ha sietnünk kell, nem számíthatunk rá, hogy Roger és Titty bírja John meg Nancy tempóját.

– És a hálózsákok? – figyelmeztetett a Fruska kormányosa. – A Vadmacskán is szükségünk lesz rájuk!

– Meg a Fecske! – féltette hajóját Titty.

Flint kapitány tekintete ide-oda járt, hol északra, ahonnan a különös jeges lehelet érkezett, hol délen akadt meg az éles határú, rézszínű legyezőn, mely fémlemezből kivágott alakjával egyre jobban kezdte betölteni a kék eget.

– Azonnal itt van. Minden perc számít. Épp, hogy átérünk.

– Ne is vesztegesd az időt búcsúzkodással! – kezdte finoman átvenni a parancsnokságot Nancy. – Kár szaporítani a szót. Máris indulnod kell! Hogy jutunk haza, ha valami történik a hajóval? Eridj! Mi biztonságban vagyunk. Semmi sem fog történni velünk. A Duck-öböl tart, mint a beton. Van élelem. Van víz. Szárazföldön vagyunk.

– Ha biztosan tudnám, hogy Mr. Duck kifut a Vadmacskával!

– De nem fog – bólintott John. – Várni fog rád, hisz te magad mondtad, átérsz még, ha rosszra fordulna az idő.

– Biztos, hogy nem megy – mondta Titty is. – Emlékszik, milyen volt, mikor idesodródott, és reménye sem volt a menekülésre.

– Azt hiszem, igazatok van – sóhajtott a hazajutásuk egyetlen esélyét jelentő sóner sorsáért aggódva Flint kapitány, akinek gondolatai már a közelgő vihar és a lehetséges károk körül forogtak. – Figyelj, Nancy! Te képes vagy rá, ha elég megfontolt leszel. Meg te is, John. Bízom bennetek. Susanra még egyedül is rá lehetne hagyni a többieket.

– Ne felejts el gyufát is hozni, amikor visszajössz! – kérte Susan. – Van elég még néhány napra, de aztán nagyobb mennyiségre lesz szükségünk.

– Meg csokoládét is – kérte Roger.

Dél felől izzó fuvallat érkezett, mintha kemence torkából szabadult volna. Oly forró volt, mint amennyire hidegek az előző, észak felől érkezők.

Flint kapitány gyorsan kiürítette zsebeit. Kabátjában három félig telt doboz gyújtót talált. Nadrágjának egyik felében volt még két majdnem tele, és a másik felében is akadt egy, amiben azonban már csupán egyetlen szál árválkodott.

– Gondolhattam volna – derült a Fecske kormányosa. – Volt ilyen érzésem. – Visszaadta az üres dobozt, de tett bele még hat szálat. – Kitart, amíg átjutsz a túloldalra. De siess.

– Mi tökéletesen megleszünk – jelentette ki Nancy.

– Üdvözletünk Peter Ducknak! – lábatlankodott Roger. – Gibbertől is.

– Minden jót kívánunk neki – mondta Titty. – Meg Pollynak is.

– Meg persze Billnek – tette hozzá Nancy.

– Egyet ne feledjetek! – szemlélte Flint kapitány nyugtalanul a rézszínű felhőt, amely már szinte az égbolt negyedét is ellepte. – Ha tényleg fújni kezd – és estig akár hurrikánt is kaphatunk –, ne menjetek a fák közé! Jobb, ha távol vagytok az effajta menedéktől. Hiába fák csupán, nem lenne jó, ha a nyakatokba dőlnének. Maradjatok a nyílt részen, ott talán még nagyobb biztonságban lesztek, mint a hajón. Mindegy. Úgy látom, délnyugatira fordul a szél. Ez biztos hely nektek, de a sónernek nem az. A Vadmacskát távol viszem a parttól, az lesz a legjobb mindünknek.

– Ne habozz, Jim bácsi! – biztatta unokahúga. – Úgyse lehetsz egyszerre két helyen. Már mindenki elköszönt.

– Örök hűség a Fecskéhez és a Fruskához! – kiáltotta Flint kapitány. Kabátját föl se vette, csak vállára dobta, és elindult az erdő felé.

– Örök hűség a Fecskéhez és a Fruskához! Ég veled! Jó szerencsét! – kiáltották utána a többiek, de addigra már eltűnt a fák között, így – bár egy dél felől érkező újabb különös, forró széllökés után pár pillanatra elült az Atlanti-óceán felől fújó passzát – a parti hullámok zúgásától aligha hallhatta hangjukat.

– Gondolod, hogy tényleg olyan komisz időt kapunk? – fordult Nancyhez Susan.

– A mindenit! Hát honnan tudnám?! Akárhogy is, nem ez az első tornádónk. Emlékezzetek, hogy meghintáztatott minket az Öbölben! [104] Meg a viharra az utolsó éjjel a Vadmacska–szigeten.

– Kár, hogy elment – szorongott Peggy. – Lehet, hogy dörögni is fog.

– Égzengés! – csattant fel Nancy. – Na és aztán! Ne feledkezz meg róla, hogy a Fruska kalóza vagy! Mért pont az én kormányosom nem bírja a villámlást?! Pedig kutya baja sem lenne, ha ágyúk szólnának – tette hozzá.

– Gondoljátok, hogy kijut a fák közül, mire kitör? – nézett még mindig Flint kapitány után a matróz.

– Hol vannak a rákok? – kiáltott Roger.

Mindenki körülnézett. Egyetlen egyet sem láttak, még a parton a tűzhely körül sem, pedig ott többnyire mozdulni sem lehetett, hogy lábuk alá ne került volna néhány.

– Ők is félnek, mint Gibber, meg a papagájok – gondolkozott Titty.

– Biztos nagyon borzasztó lesz – ijedezett a fiatalabb Fruska.

– Annál jobb lesz emlékezni rá! – vigasztalta a nővére.

Világfelfordulás

Szerencsére Susannak eszébe jutott, hogy megteázzanak, mielőtt a vihar kitör.

– Emlékezzetek, mi történt a múlt nyáron! Ha akkor kicsit előbb jön a szél meg az eső, nem lett volna mit ennünk. Vagyis semmi meleg. Teázzunk most, azonnal!

– Faljunk egyúttal valami vacsorát is! – javasolta Nancy. – Aztán már jöhet bármi.

– Rendben – helyeselt John a rézszínű felhőre pillantva, amely úgy látszott, még mindig széllel szemben közeledik. – És a tüzelő? Nem kéne tartalékolni egy keveset a sátorban?

– Máris viszem – ugrott Peggy. – Van egy nagy halom a tűznél. Elég még egy főzésre is ezen kívül.

– Helyes – bólintott John. – És folytassuk az ásást az utolsó pillanatig. Flint kapitány ugyan semmit sem mondott ezzel kapcsolatban, de biztos szörnyen elégedett lesz.

– Miért is ne – egyezett bele Nancy is. – Bár komiszul fogja érezni magát, ha nem sokkal azután bukkanunk rá, hogy ő elment.

– Á, nem igazán – vélte Titty. – Elégedett lesz, bárki is találja meg. Kíváncsi vagyok, hol járhat már.

– Nagyokat tud lépni, ha akar.

– No, gyertek, kubikusok! – noszogatta a társaságot a Fecske parancsnoka. – Kiáltsatok, kormányosok, ha tudtok adni valami laktatót.

– Igen, igen, uram! – felelte előírásosan Susan, mint a régi időkben. John és Nancy a parancsnok. Mintha otthon lennének, a szigeten. – Gyere, Peggy! Csak ki kell bontani a tüzet, meg rakni rá fát. Most nincsenek ott a rákok. Délről jó parázs maradt. Félre az útból, legénység. Mozgás, ássatok, amíg tudtok. Szólunk, ha készen leszünk.

– Még nem igazán lehettek éhesek – bíztatta őket Peggy.

– De igen – ellenkezett a mindig korgó gyomrú hajósinas.

– Azért most nincs csokoládé – ábrándította ki a kormányosa. – Vacsorázunk, teázunk, aztán majd kapsz egy adagot, ha kitört a vihar. Ha egyáltalán kitör.

– És ha nem?

– Nem érdekelsz! – vágta el a vitát Susan. – Na mozgás! Akkor is megkapod, ami jár.

– Nahát! Csak így igazságos! – rohant Roger Titty után, hogy csatlakozzék az ásókhoz. Gibber megint vinnyogva rohant utána, hogy vigasztalást keressen.

Vagy fél órán keresztül, amíg a kormányosok a tűz körül szorgoskodtak, a Duck-öböl munkásai oly megszállottan ástak, mintha csak az imént láttak volna hozzá, s még nem gondolták volna vagy egy tucatszor, hogy föladják, és inkább valami mást csinálnak helyette. Közben a rézszínű felhő kúszott tovább a szél ellenében, a Vadmacska parancsnoka pedig a szigeten keresztül loholva próbálta megelőzni, hogy biztonságba helyezze a hajóját. Bár Flint kapitány nem volt ott, hogy lássa őket, John és Nancy, aki egymást váltva dolgozott a hevenyészett csákánnyal, meg Titty és Roger, aki a legjobb ásókkal a laza földet lapátolta arrébb, úgy iparkodott, mintha a viharral akart volna versenyre kelni. Serény munkájuk láttán szinte még a homokban kurkászó Gibber is elfeledte félelmét.

Igazán megérdemelték volna, hogy rábukkanjanak valamire, de hát nem sikerült, hiába ástak kétségbeesetten, versenyezve az égen egyre sötétebben és sötétebben szétbomló felhővel. Az idő oly gyorsan telt, hogy mind az öten meglepődtek, amikor fölfigyeltek a parton feléjük rohanó Peggy kiabálására.

– Nem halljátok?! Kétszer is hívtunk.

Már elkészült az étel, és a Fruska kormányosa most szakácsi minőségében sürgette a többieket, akik eddig nem figyeltek rájuk, de ha figyeltek volna is, akkor sem hallottak volna semmit a hullámzás, a sziklákon megtörő víz zajától.

– Gyere, John! – hívta kapitánytársát Nancy.

– Well, minden tőlünk telhetőt megtettünk. Hé, Roger! A válladon vidd azt az ásót, mert beleakad a lábad!

A teázás meg a vacsora egybeesése rendszerint kalandok örömteli végét jelzi, kalandokét, melyek megakadályozzák az embert, hogy idejében hazainduljon. De most másról volt szó. Senki sem beszélt a történtekről. Hang is alig hallatszott. Mindegyiküknek Flint kapitányon járt az esze, hogy meddig jutott, mikor tör ki a vihar, mi történik a sziget túloldalán. Mindegyiküket aggasztotta, hogy még maga Flint kapitány is, aki pedig semmiből sem szokott nagy hűhót csinálni, még ő is igazán féltette a Vadmacskát, holott a hajó a szemükben a világ legnyugodtabb horgonyzóhelyén, Bill partjánál, a Gibber-hegy védelmében pihent.

– Borzasztó mázlija van Billnek – sóhajtott Titty a vacsora végén. – A Vadmacskán lehet, amikor kiviszik a tengerre, mi meg a parton rostokolunk.

– Nem mehettünk volna minden – vigasztalta John. – Bármelyik pillanatban kitörhet a vihar, Flint kapitány meg évekig sem érne oda, ha ránk kellene várnia. Alighanem így is csak épp, hogy időben érkezik. Nekünk meg gondoskodnunk kell a Fecskéről. Gyertek mind segíteni! Biztos ami biztos, kijjebb húzzuk.

Alig esett pár szó, míg – görgőként használva a sátorgerenda készítésekor megmaradt fadarabokat – a hajócskát néhány yarddal följebb húzták a Duck-öböl partján. A tuskókat még Flint kapitány tette félre, hogy kéznél legyenek, amikor a Fecskét megint vízrebocsátják. John elégedetlen volt azzal is, ahogy a sátorverés estéjén a vitorlát összecsomagolta. Most rendesebb munkát végzett. Fölcsavarta a vitorlarúdra, és a felhúzókötél segítségével egyetlen batyuba kötötte őket a keresztrúddal együtt.

Susan keresztülmászott a Duck-öböl északi oldalát védő sziklákon, és ismét megvizsgálta a homokba süllyedt roncsot. Különös módon még ott sem lehetett látni egyetlen egy rákot sem, pedig eddig rendszerint három-négy mászkált ki meg be, míg a többiek odabenn százával nyüzsögtek egymás hegyén-hátán. Most mindegyik eltűnt. A Fecske szakácsa lassan visszasétált a sziklák mentén, és a sátornál csatlakozott a többiekhez.

– Mi van, kormányos? – nézett rá Nancy.

– Azon gondolkodom, vajon mekkora szelet bírhat ki a sátor?

– Még a legnagyobbat is – vélte Peggy.

Ekkor borította el őket a rezes felhő. A tenger felől fújó passzát hirtelen szinte semmivé enyészett. Aztán megint forró fuvallat érkezett, mintha a felhő lökte volna maga elé. A meleg dél felől ömlött végig a fövenyen. Amerről jött, a kócos pálmák körvonalai már elmosódtak a vöröslő köd mögött, mintha barna selyemfátyolba burkolództak volna.

Elsőnek Roger kezdett köhögni. Egy perc múlva már mindenki harákolt. Próbáltak nem lélegezni. De levegőt venni muszáj, az pedig nem ment anélkül, hogy orruk, torkuk meg ne telt volna a finom, vörös porral, ami a felhőt alkotta. Belepett az mindent. Egy pillanat alatt kioltotta a tüzet. Egy fényes, fehér zománcos tányér, mely Roger kekszével a tűz mellett maradt, vörösesen matt színűvé vált.

– Me… meg… fu… ful… ladok – kapkodott levegőért a hajósinas.

– Dugjátok a fejetek a hálózsákba! – üvöltött rájuk Susan. Berohantak a sátorba, és mindegyikük belevetette magát a sajátjába, fejjel előre, mint rákok az odújukba. Roger ijedt majmocskáját is belegyömöszölte pici hálóholmijába, hogy feje búbja sem látszott ki, és szorosra húzta a zsineget, nehogy Gibber kievickéljen valahogy. – Nem lenne jó most próbálkozni, hogy elmagyarázzam neki – motyogta magának, és ő is beburkolódzott az övébe. A gyapjúszöveten át nehéz volt lélegezni, de azért a hálózsákok többé-kevésbé jó szűrőnek bizonyultak, beengedték a levegőt, de a vörös por nagy részét kint tartották. Az pedig folyamatosan hullott egész idő alatt. Finom, lágy és mégis súlyos, fojtogató. Olykor-olykor, amikor valamelyikük már nem bírta tovább a fuldoklást, vörös arccal, riadt szemekkel kidugta a fejét a takarók közül. De azonnal vissza is húzta gyorsan, hogy inkább a fullasztó leplek között szippanthassa be a levegőt, amely ott mégis csak tisztább volt, mint a kinti. Még a lassú fuldoklás is jobb volt, mint az az orrukat, torkukat, tüdejüket eltömő piros por.

A felhő továbbhaladt, bár szellő sem rebbent. Amikor Nancy harmadszor vagy negyedszer dugta ki a fejét, a lég még tele volt a finom hamuval, de az már nem volt olyan sűrű, fullasztó, mint az imént. Már meg lehetett különböztetni a környező dolgokat is, és nem rejtőzködtek rezes köd mögött a parti fák sem. Úgy látszott, mindegyik sötétre barnult. – Kifelé, osztrigák – kiabált a legénységre Nancy, és húga bordái közé döfte az ujját. Fejek bukkantak elő a gyapjútakarók közül. John talpra ugrott. Sötétvörös port kavart fel a levegőbe, mindazt, ami rárakódott, míg a többiekkel együtt ott hevert.

– Vigyázz! – kiáltott rá Susan. – Ne keverd föl megint. Óvatosan bújjatok ki, ahogy csak tudtok!

De bárhogy vigyáztak is, mozdulni sem tudtak anélkül, hogy a levegő meg ne telt volna a finom hamuval, mely nehéz, vörös lepelként burkolta be a világot.

– Mindenütt ez az undokság – sziszegte John a fogai között, zárva tartva a száját, amennyire csak lehet. – A mindenit, Susan! Megfulladtunk volna, ha nem jutnak eszedbe a hálózsákok. Nézd a sátor tetejét! A partot!

Annak is megváltozott a színe. A jól ismert vakító homok megsötétedett. A Vadmacska öreg, sátortetőnek használt napszítta vitorlája is vöröses színűre változott. És mintha vastag nemezből készült volna.

– ’A fene történhetett? – nézett körül alaposabban Nancy.

– Biztos az egyik vulkán valahol – jutott John eszébe.

– Mint a Mont Pelée [105] – képzelődött Titty. – Esetleg több száz mérfölddel arrébb. Talán egy egész hegy is fölrobbant.

– Ízzé-porrá zúzódott, és most itt hullik vissza – tette hozzá Roger.

– Biztos, hogy valami ilyesmi történt – bólintott Nancy.

– Nézzétek a Fecskét! – mutatta John.

A hajócska padjait is rézszínűre festette a mozdulatlan levegőből rárakódott por, ami az alsó deszkákat is betakarta, ellepve szinte még az evezőnyílásokat is.

– Segítsetek kinyitni Gibber zsákját! – visított Roger. – Borzasztóan ki akar már jönni.

– De ronda bogot kötöttél rá – mérgelődött Nancy.

– De hát más is olyat kötött volna – védekezett a hajósinas.

Nancy végre kibontotta a csomót. Gibber nyöszörögve kapálódzott kifelé. Rögtön bele is szimatolt a lába körül fölkavarodott por vörös függönyébe, és tele lett vele az orra. Prüszkölve, makogva ugrott Rogerre, és a nyakába csimpaszkodott.

– Mit gondolsz, hogyan fogunk éjszakázni? – nézett kétkedve kormányostársára Susan. – Nem lenne biztonságos, ha hagynánk őket lefeküdni és belélegezni ezt a micsodát, de el nem mennek aludni, ha arra kényszerítjük őket, hogy a zsákjukba dugják a fejüket.

De gondja szinte abban a pillanatban megoldódott.

– Jön a szél – fülelt John. – Most a tenger felől.

– Hallgasd csak! – szólt Titty is.

A hullámverés zúgásán is átható hangos sivítás hallatszott, és az óceán felől habzó fehér vonal vágtatott a sziget felé. Szinte azonnal rájuk zúdult a vihar is. Ahogy megfordultak, nekivethették hátukat, akár a falnak. A levegő fél másodpercre megint tele lett a sűrű vörös anyaggal, aztán eltűnt az egész. A föveny vakítóan fényes lett megint. A vihar felkapta a környéket fedő port, és eltüntette az erdőben.

– Vigyázz, viszi a sátrat – süvített Susan, ahogy elérte őket egy újabb, az előbbinél is erősebb szélroham. A lökések ellen egyensúlyozó Roger orra bukott, az eddig a nyakába csimpaszkodó Gibber reménytelenül szánkázott végig a homokon.

– Hasra! – rikoltott Nancy, tenyérre, térdre vetve magát.

Három-négy hangos roppanás hallatszott, meg hasadó kanavász zaja. A sátrat alkotó öreg, foltozott vitorla elszabadult kötelékeiről, vadul csapkodott körbe-körbe. A tartó evezőket feldöntve félrelökte a gerendát, a levegőbe szökkent és papírként pörögve-forogva, messze, magasan a fák fölé repült, majd eltűnt a szemük elől. Vége. Elő sem került többé.

– Fogd a hálózsákokat! – vetette magát a földre John és megpróbált magához szorítani annyit, amennyit csak tudott.

Nancy, Susan és Titty mindent megtett, hogy a földön tartsa, amit csak lehet. Peggy teljes hosszában végigvágta magát a homokon, fejét karjai közé rejtette, hogy ne is lássa mi történik körülötte. Otthon is szörnyűek a zivatarok, de ez, bár az ég nem is dörgött, több volt, mint amit elvisel.

– Ott megy egy! – ordított a Fecske kormányosa – MEG MÉG EGY!

Első kiáltását senki sem hallotta, de a második már mindenkihez elért, és még magát Susant is meglepte saját hangereje. A fergeteg elült, oly hirtelen, ahogy jött. Még hallották távoli vágtatását a fák fölött, de a parton ismét csend volt, kivéve persze a hullámverést, aminek zaja most csupán halvány nesznek tűnt a szél előbbi bömböléséhez képest. Mintha Susan minden ok nélkül kiabált volna egy üres szobában.

– Vége? – kérdezte elfúlt hangon Peggy.

– Ez csak a kezdet – vigasztalta a nővére. – Megvan a zsákod?

– Nem tudom, hol van – felelte boldogtalanul a kormányos.

– Gyere, keressük meg. Meg kell lennie, hacsak nincs már a sátor mellett a Gibber-hegy tetején.

A tábor egyetlen romhalmazzá vált, de még Susan is hálás volt a szélnek. Bármi jobb volt, mint azzal a vörös porral nyűglődni. Négy hálózsák biztonságban volt, sőt öt is, Gibberével együtt, amit Roger még elestében is makacsul szorongatott. A másik kettőt, Tittyét és Peggyét elfújta a vihar. Azonban a gyors sötétedés ellenére is volt még annyi fény, hogy felfedezzék őket száz yardnyival odébb, majdnem az erdő szélén. A két kapitány érte ment és visszahozta. Közben John a sapkájára is rábukkant. Félig homokkal telve találta meg az egyik gödörben.

Mindenki összegyűlt azon a helyen, ahol takaros tábor állt még az imént. Susan épp az olajat lötyögtette a nagy jelzőlámpában, amit oldalára borulva talált, feljebb a parton.

– Töltsük meg gyorsan. Mindjárt sötét lesz. A kis kanna a Fecskében van. Nem érhette baj. De ebben alig van egy csöpp is. Gyertek! Mindenki a hálózsákjával!

– Megvan a csokis doboz – közölte legfontosabb felfedezését Roger.

– Őrizd! – nevetett Nancy, majd a Susanhoz fordult. – Mi a szándékod?

– Reggelig behúzódunk a roncsba. A rákok elmenekültek. Kissé szagos lesz, de Roger meg Titty nem éjszakázhat a szabad ég alatt, ha igazi vihart kapunk a nyakunkba.

– Elég igazi lesz – bólintott John. – Valami nagyon nem jól van. Igen nagy dolognak kellett történnie valahol.

– Mozogjatok, ott ketten! – ripakodott a két legkisebbre Susan.

Sietősen áthurcolkodtak a rombadőlt táborból a sziklák északi oldalán a félig homokba temetett csónakroncsba. A partot egyre jobban elöntötte a sötét. Még magának Susannak sem akaródzott keresztülbújnia a bordák között tátongó hasadékon, amíg John oda nem ért a lámpával. Korábban az est folyamán már látta ugyan, hogy nincsenek rákok a romok között, de az még a felhő, a por érkezése előtt volt, jóval régebben, mint a tenger felől jövő szélrohamok, amik aztán a hamut eltakarították – sajnos a sátorral együtt. Bizony, a sötétedéssel a páncélosok is könnyen visszalopakodhattak. Johnnak azonban csak néhány percre volt szüksége, hogy némi olajat töltsön az öreg lámpásba, meggyújtsa a rezzenéstelen levegőben, amiben még a gyufa lángja sem lebbent, és a sziklákon keresztül a többiek után rohanjon. Betartotta és magasra emelte a fényt a bárka orrán lévő nyíláson. Csak a szürke bordák meg az egykor büszkén a habok fölé emelkedő, hasadozott palánkok látszottak. Rákoknak nyoma sem volt.

– Minden rendben. Nincs egy se – mászott be John. – De hely sincs sok – tette hozzá, amikor beverte fejét, ahogy megpróbált felállni.

– Tegyétek le magatokat valahová – vette át megint a parancsnokságot Nancy. – Beljebb! Jobb, ha arrébb kúsztok a zsákjaitokba. Semmi szükség, hogy kiszúrjuk egymás szemét a könyökünkkel, pedig félő, hogy úgy lesz, ha mind betódulunk és csak aztán próbálunk letelepedni. Vigyázz, Titty! A szél alatti oldaladon hegyes a könyököd, mint a tű!

– Ettől félt ő – élcelődött Roger, de senki sem nevetett, és senki sem torkolta le. Nem értek most rá szavakkal törődni.

A lámpa fényén túl a sötétség függönyként borult a bejáratra. John kikúszott a roncsból, hogy a többieknek több helye legyen, míg elvackolódnak. Már alig tudta megkülönböztetni, hol végződik az erdő, és kezdődik az ég. Hirtelen megint meghallotta a szelet, ami azonban most nem a tenger, hanem a sziget belseje felől érkezett.

– Széllökés jön megint – dugta be a lámpafényben hunyorogva a fejét. A valaha volt csónak bordái mentén öt múmia kucorgott. Az alkotmány mélyen süppedt a homokba, és az orr kiálló darabjának hegyesen fölfelé meredő íve különös menedéket alkotott, amelyben ugyan egyikük sem tudott kinyújtózkodni, de félig ülve, lábukat szilárdan megvetve a homokon, és a palánknak támaszkodva azért mindegyikük pihenhetett. Természetesen a kisebb termetű aranyásók kerültek beljebb, mert ott az összeszűkülő bordák kevesebb helyet hagytak. A földön álló lámpa világa a mellette gubbasztó majomra, Nancy boldog vigyorára, meg Susan, Peggy, Titty és Roger aggódó szemére esett. Mintha egyik arcnak se lett volna saját, külön teste, hisz hálózsákból nőtt kifelé mindegyik, a roncsban pedig oly szűk volt a hely, hogy az öt zsák egyetlen, öt lyukú naggyá olvadt össze, egy-egy fejjel mindegyik hasadékában.

– Akkor gyere már befelé! – sürgette Susan. – Ti ketten meg – intett a két legkisebb felé –, már készüljetek is az alvásra!

De egyikük sem aludt túl sokat azon a vad éjszakán. Johnnak alig volt ideje a többiekhez hasonlóan bebábozódni, mikor az új szél máris keresztülsöpört a szigeten.

– Milyen zaj ez? – nyílt ki Roger szeme. – Valami törik.

– A fák – mondta Nancy. – De úgy hangzik, mintha valaki ruhákat szaggatna dühében.

A szél őrjöngő rángásokkal száguldott keresztül az erdőn, lefelé a Gibber-hegy lejtőjén, aztán ijesztő csöndben meg-megállt egy-egy pillanatra, hogy kisvártatva az ellenkező irányból, a tenger felől támadjon újra, sivítva csapkodva a felkapott tajtékot sziklához, roncshoz. Soha nem lehetett tudni, merről jön legközelebb, és minden lökése erősebbnek érződött az előzőnél.

– Sokkal jobban fúj, mint Ushantnál – állapította meg John két roham közt egy csendes pillanatban.

– Szörnyű lehet nekik a Vadmacskán – gondolt a többiekre Susan.

– Még jó, hogy Flint kapitány úgy sietett – sóhajtott Titty.

Nancy felől halk öklendezés hallatszott.

– Mi történt? – nézett oda John.

– Eszembe jutott Bill, meg a szalonna – cikákolta a Fruska kalóza.

– Ne! – nyögött fel Titty. – Még a szárazföldön se!

A szél megint rázendített; kidőlő fák szörnyű robaját hozva fütyült keresztül a roncs palánkjain.

Aztán megint elállt, és olyan hosszú csönd következett, hogy a romos csónakba zsúfolódott hat kincskereső már-már azt hitte, túl van a nehezén.

– Well – fordult Nancy a húgához –, nem is volt sokkal rosszabb, mint odahaza a szigeten. Még eső sem volt.

– Meg égzengés – felelt Peggy amennyire tudott, vidáman.

De még beszélt, mikor újabb zajra lettek figyelmesek. Még annyira sem volt hangos, mint az égdörgés visszhangzó morajlása, mikor lassan-lassan elhal. Csakhogy míg a villám csattanása a felhők közt ide-oda verődve egyszer csak elcsendesül, ez a morgás halkan kezdődött, és gyorsan erősödött, erősödött, mígnem percekig tartó fülsiketítő robajjá fokozódott. A zajok gigászi kórusában a kettéroppanó hatalmas fák recsegése alig volt több, mint egy-egy széttörő gyufaszál pattanása egymásnak rontó sziklák mindent elnyomó kondulásai között.

Jóllehet senki sem ért hozzá, a viharlámpa hirtelen az oldalára dőlt. A majom visított. Heves rengés rázta meg gyufásskatulyaként az öreg roncsot. Orrában Titty és Roger egymásnak esett. Nancy kis híján az oldalára zuhant. John beverte fejét a szemközti fal egyik gerendájába, ahogy hirtelen előrehajolt, hogy elkapja egyetlen fényforrásukat. Hasadozó sziklák, összeverődő hatalmas kövek rémisztő zaja hallatszott magából az öbölből is, alig harminc yardnyira. John időben talpra állította a lámpát, még mielőtt az kialudt volna. A fény ijedt arcokra, Roger biztonságot kereső kezére vetült.

– Susan! – sikoltott a kisfiú. – Susan! Tényleg nem lesz baj?

Susan elkapta a feléje nyúló, rémült ujjacskákat, de az őrületes, fültépő zajban John nem hallotta, mit mond. Látta, hogy Peggy a fejét Nancy hálózsákjába fúrja. Úgy tűnt, még magának Nancy kapitánynak is tágabbra nyílt a szeme, mint szokott, bár a testvérét is meg a majmocskát is nyugtatgatta egyszerre. Mióta a hamu-esőben belekötözték, Gibbert képtelenség volt a zsákjába parancsolni. A Fruska kapitánya Johnra nézett. Valamit mondott, de hogy mit, azt nem lehetett hallani.

– Földrengés? – olvasta le John a szájáról.

– Mégpedig nagy – üvöltötte John a lehető legerősebb hangján.

A part még egy erőset rándult alattuk, aztán a bömbölés megváltozott, és kezdett elhalkulni. Mintha a féktelen zenebona visszhangjai érkeztek volna innen-onnan a sziget különböző pontjairól. Aztán a szelek megint rávetették magukat a szigetre, és az egymásnak ütköző sziklák zaja összemosódott millió és millió, a földből gyökerestől kiforduló, kidőlő, töredező fa csikorgásával, recsegésével, ropogásával. Különös vegyszerszag keveredett a levegőbe, és egy percre John megijedt, hogy megint a vörös hamu kezdi fojtogatni őket. De aztán elenyészett a bűz, és szinte hálásan hallották meg a most először hulló, a magasból csészényi cseppekben ömlő eső nehéz dobolását a szétzúzódott csónak fedélzetének töredezett deszkáin.

Néhány perc múlva már rájuk is folyt a víz a fedélzet és az oldalak hiányos tömítésein keresztül. Reménytelen küzdelem volt távol tartani a hálózsákoktól. De ez már egyáltalán nem volt oly ijesztő, mint a földrengés, a rángatózó talaj, az egymáson széthasadó sziklák zaja. Már szinte minden ok nélkül nevettek egymáson, ahogyan lehajtott fejükre fölhuzigálták hálózsákjukat és csuklyát formáltak a nyílásából, hogy a csöpögő víz ne folyjon a nyakukba.

Végül az eső is elállt. Különös csend volt. A leömlő víztömeg még a tengert is kisimította, a hullámverés sem hallatszott. John kidugta fejét menedékük nyílásán.

– Túl sötét van, hogy bármit is látni lehessen. De van egy icipici szél.

– Vége? – reménykedett Roger.

– Nem tudom.

– Ez volt az első igazi földrengés, amit átéltünk – könyvelte el Titty. – Nem olyan, mint amelyik otthon épp csak megzörgette a mosogatót.

– Egyél pár szelet csokit, Roger! – kínálta Susan a hajósinast.

Mindenki elfogyasztott pár darabot, aztán kifáradva, teljesen váratlanul elaludtak a régről ittmaradt roncsban, úgy ahogy voltak, se nem fekve, se nem ülve, nedves hálózsákjukban összegörbedve, egymásnak vagy a csepegő falaknak dőlve. A majom új helyet talált magának; Roger és Susan között szuszogott összegömbölyödve.

Már jócskán kivilágosodott, amikor John felriadt, meglátta a lábánál még mindig égő lámpát, és egy pillanatra meglepődve azon, hogy hol is van, kikászálódott a hálózsákjából, és kikúszott a roncsból. Nagyot nyújtózkodott, körülnézett és dörömbölni kezdett a csónak oldalán, hogy a többieket is felverje.

– Susan! Nancy! Valami történt! Eltűnt a Gibber-hegy!

Megvan a kincs

A többiek elgémberedve, álmosan, zsibbadtan egyesével botorkáltak elő az öreg roncsból, és megdöbbenve néztek végig a parton, el az erdő felé, ahol alig egy éjszakával előbb, alkonyatkor még a Gibber-hegy lombok fölé magasodó sötét orma látszott.

A magaslat azért nem tűnt el, csak John érezte úgy az első pillanatban, amikor meglátta tegnap még magas csúcsának különös, kicsorbult maradványát. A meredek, fekete szikláknak nyomuk veszett. A hegy teljes teteje félrecsúszott és beleomlott az erdőbe. De a rengetegnek is csak romjai maradtak. Mintha ezernyi óriás játszadozott volna fűszálakként tépdesve ki a törzseket. Távol, beljebb a sziget közepe felé állt még egy-egy pálma leveleivel bólogatva a csatatér felett, de a valaha volt hegy meg a keleti part között, hatalmas területeken egyetlenegy fa sem maradt lábon. Mind kidőlt, egyik erre, másik arra, mintha kicsavarták, kitépték és félrehajigálták volna őket.

– Tényleg földrengés volt – döbbent meg Titty.

– Árbocok és orrvitorlák! – kiáltott föl Nancy is. – Persze, hogy az volt!

De történtek furcsa dolgok az erdőnél közelebb is. Susan a fényben hunyorogva, a rövid, kényelmetlen alvás után szinte még félálomban épphogy előbújt a roncsból, máris a régi tábor felé indult. A Gibber-hegy eltűnhet, vagy megváltozhat a formája, de Roger meg Titty azért itt van, és azonnal reggelit kell készíteni nekik, és meg kell etetni őket. De még két lépést sem tett meg a Duck-öböl felé, néhány dolog máris valahogy másmilyennek tűnt számára. A sziklák arrébb kerültek, mély repedések tátongtak közöttük, és már nem látszott úgy, mintha a homokból nőttek volna ki.

– John! John! Minden megváltozott!

– Mi van a Fecskével? Gyere, Nancy!

A kiáltást Titty is meghallotta, és rohant a többiek után, akik már a felfordult, de a helyükön maradt nagyobb sziklákon kapaszkodtak keresztül. Peggy, Roger és Gibber is elindult, de nem olyan sietősen.

A dolgok nem alakultak annyira rosszul, amennyire John tartott tőle. A Duck-öböl még mindig megvolt, és az elmozdult sziklák ellenére még mindig lehetett kikötőnek használni. A Fecske is ott volt, sértetlenül, csak épp a bal oldalára dőlve, holott a földrengés előtt a jobb oldalán feküdt. John, Nancy és Titty aggódva közeledett, súlyos sérülések nyomait kutatva. De nem találtak komoly károkat, csak a bal oldalon látszott a csupasz palánk, ahogy széles csíkban eltűnt a friss fehér festés, mintha végig smirglivel dörzsölték volna le.

– A szél meg a homok. Sose hittem volna, hogy ez lehetséges.

Jó, hogy nincs nagyobb baja! – nyugodott meg Nancy. – Lehetett volna, ha az egyik sziklának támasztjuk. Mi van a vitorlával? A mindenit! Még jó, hogy rendesen becsomagoltad. Azóta már Amerika fölött járna a sátorral együtt.

John már javában bogozta a vitorlacsomagot összetartó felhúzókötelet.

– Azt hiszem, nem esett baja, de ki kell bontani, hogy tényleg lássuk. Bármi megtörténhetett.

Gondolatai közt felrémlett, hogy a széllökések hordta homok még az összegöngyölt vásznon is dörzsölhetett lyukat. De a barna vitorlát a fövenyre kiteregetve meggyőződhettek róla, hogy nem történt vele semmi különösebb baj. A kívül maradt részek még kicsit nedvesek voltak, de belül száraz maradt az egész. Ahogy kicsomagolták, a hajtások közül kis felhőkben szállt fel a vöröses, rézszínű por, amit valószínűleg a szél hordott oda, ahelyett, hogy a többivel együtt messzire fújta volna. Titty különös tekintettel nézte.

– Mintha évek múltak volna el, mióta a zsákok alá rejtőztünk.

És valóban. Alig-alig hitték, hogy csak tegnap délután volt, amikor észrevették a készülődő baj első jelét, hogy meglátták a széllel szemben közelítő sötétbarna felhőt, s Flint kapitány sietve indult keresztül az erdőn, a szigeten, hogy segítségére legyen a Vadmacskán maradottaknak.

– Nézzétek! – mutatott körül a parton Roger. – Nézzétek a helyet, ahol ástunk!

Tegnap még kócos pálmák sora állt ott, meg a Fecske útját kijelelő óriás. Tegnap még ott voltak a felfedezők árkait szegélyező takaros kis kőrakások is. Mára minden összekavarodott, a fák fantasztikus gyökerei elhagyatottan meredeztek az égre; még le sem hulltak róluk a velük együtt kifordult kövek, földdarabok.

A legrosszabb híreket Susan hozta. Ő azonnal a sátor volt helyéhez sietett. A vásznat tartó gerenda kettétörve feküdt a sziklák túloldalán. A két evezőt még mindig összekötözve, húsz yarddal arrább találta meg a parton. Készleteik nagy része eltűnt. Egyik kekszesdobozukra ráesett a szikla, aminek az árnyékában hagyták, és vele együtt minden benne levő élelmiszert porrá zúzott. A másik félig kiürültet felkapta a szél. Teteje leesett; kihullott szardíniásdobozok mutatták elröpült aljának nyomait. A többi élelmiszerből ennyi sem maradt. De a legnagyobb bajt a víztartály sorsa jelentette. A hordócskát akkurátusan kövekkel támasztották alá, hogy csapján keresztül lehessen belőle vizet ereszteni, és felső nyílásánál lazán maradt a dugasz. A rengés idején aztán a támasztékok elmozdultak, a hordó végiggurult a homokon és lukjával lefelé állapodott meg. Az utolsó csepp víz is elszivárgott belőle.

– Nem tudunk reggelizni, míg el nem megy valaki vízért Nancy forrásához.

– Megyek – ugrott Nancy.

– Én is – csatlakozott hozzá Peggy. – Miben hozzuk?

– Ajaj – sóhajtott fel Susan. – A kanna is eltűnt, meg a serpenyő is.

– A kanna ott van beszorulva az alatt a szikla alatt – mutatta Nancy.

Tényleg ott volt, de kiöntőcsöve leszakadt, összelapulva fityegett egy gyűrött kis fémdarabnál fogva az edény testén. E balszerencse mintha valahogy még a sátor elvesztésénél is jobban elkedvetlenítette volna Susant. Csak a serpenyő meglelése után nyugodott meg kicsit. Az is behorpadt, mint egy öreg kalap. Nyele elhajlott, de a víz azért megmaradhatott benne.

– Gyere! – szólt a húgának Nancy. – Gyere, Peggy, vigyük magunkkal a hordót, majd ott megtöltjük. Kölcsönvesszük a Fecske kötelét, és fölkötjük vele az egyik evezőre. John kapitány beleegyezik. Nincs értelme serpenyőnként hordani.

– Nem is lenne tele, mire visszaérnétek vele – epéskedett Roger.

– Nem ám, ha rád lenne bízva – vágott vissza Nancy. – De egyébként is jobb, ha mindjárt a hordót töltjük meg, és elvetjük a gondját.

Két perc sem telt bele, és a tartály már az evezőn lógott, John meg Nancy már a sziklákon is átevickélt vele, és a lapát végeit vállukon nyugtatva masírozott a parton.

– Gyere, Roger! – hívta Peggy.

– Helyes, eridj csak! – biztatta Susan. – Nyújtóztassátok ki a lábatokat az átkucorgott éjszaka után. Mire visszaértek, Tittyvel megrakjuk a tüzet. A fa egy része elég száraznak látszik.

– Eddig jó – szólt hátra a menetelés közben Nancy Johnnak –, de honnan fogjuk tudni, mikor kell befordulnunk az erdőbe? Én megjelöltem egy fát, ami meg volt csavarodva, mintha kettétört és újból összeforrt volna. De most mindegyik a földön hever, és minden egyforma. Biztos, hogy nem jártunk ennél távolabb, amikor megláttam a madarakat, és bementünk az erdőbe megnézni, mi az a nagy hajcihő.

– Jobb, ha az erdő szélén megyünk – javasolta John, és beljebb mentek a sziget belseje felé, jóval a legnagyobb vízállás jelei fölé, bár ott nehezebb járás esett, mint lejjebb a kemény homokon. Szomorú látvány volt a tegnap még gazdagon zöld rengeteg, ami este még tele volt magas pálmákkal, akkora páfrányokkal, mint Flint kapitány, virágzó fákkal meg a kúszónövények hosszú összegabalyodott indáival. Mára a fák kidőltek, jobbra, balra estükben szétzúzták a harasztokat, magukkal rántották a színpompás virágfüggönyöket, amik körül nemrég még a pirinyó kolibrik szorgos rajai keringtek. Most egyetlen madárkát sem láttak. Eltűntek, mint a rákok. Még a papagájok is némák voltak, elrejtőztek valahol a romhalmaz mögött.

– Nem lenne jó bemerészkedni a hordóval ebbe a felfordulásba – nézett körül Nancy. – Nem is lehetne. Itt kinn hagyjuk, amikor megtaláltuk a helyet.

– Nem ez a te fád?

Nancy körülnézett. Rengeteg fa csavarodott, tört el kidőltében. De ezt megismerte. – Itt a jelem – mutatta – de minden egyéb megváltozott. Hol a medence fölötti fekete szikla?

A kidőlt fák káoszán át beláttak a valaha volt, árnyékos, zöld erdőbe. Tegnap még ott volt a fekete kő, amire felmásztak, hogy hozzájussanak a csöpögő csermelyhez, és lenézzenek a harasztokkal szegélyezett vízzel teli horpadásra. Most ilyesminek nyoma sem volt. A nagy szikla millió darabra hasadt. A fák, páfrányok belefúltak a kő-, föld- és homoktengerbe. Mintha Nancy forrása nem is létezett volna.

– Jobb, ha kinn maradtok – szólt oda Nancy Rogernek és Peggynek.

Letették Johnnal a tartályt, és az egymásra dőlt fákon átmászva beverekedték magukat az erdőbe, hogy megkeressék az erecskét, de az most már valami más utat talált magának a föld alatt. Még az éjjeli trópusi eső után sem látszott jele a víznek, egy árva nedves foltot sem találtak. Keresgélés közben a két kapitány eltűnt egymás szeme elől, aztán hirtelen ugyanabban a pillanatban kiáltottak a másik után. – John! – Nancy! – Ha csak másodpercekre is, de borzalmasnak tűnt az egyedüllét a kietlen kuszaságban. Mindketten iparkodtak kifelé, keresztül a szanaszét heverő törzseken.

– Kilötyögtetted a vizet – nézett Roger a Nancy kezében levő serpenyőre.

– Nem volt mit – hűtötte le John.

– De mi lesz az evéssel?

– Kénytelen leszel ivás nélkül reggelizni.

Végignéztek visszafelé a parton. Arrább az éjszakára menedéket adó öreg vízijármű viharvert, szürke bordái meredeztek a homokból, feketéllettek a Duck-öblöt szegélyező sziklasor kövei, rajtuk túl Susan tüzének kékes füstje bodorodott. Tudták, a kormányos már nyugtalankodik, miért vannak annyi ideig távol. És minek a tűz, ha csak az üres edényt viszik vissza, és nincs vizük a legfontosabb étkezés legfontosabb részéhez?

– Susan üzeni, hogy siessetek! Remek tüzet raktunk – futott az öbölben Titty a vizeshordóval a visszaérkező szomorkás társaság elé.

– Nincs vizünk – számolt be Roger.

– Nancy forrása teljesen elapadt – magyarázta Peggy.

Susan nyugodtan fogadta a hírt.

– Mindegy. Úgyis kell a tűz, hogy megszárítsuk a hálózsákokat. Gyertek, egyétek meg a szardíniát. Kibontottunk három dobozzal. Mindenkinek jut egy fél. Az összenyomott pléh tokban is maradt még néhány ehető keksz. Kibírjuk amíg Flint kapitány visszaér, ő meg majd átmegy a Fecskével és a patakból megtölti a hordót.

– De mi van, ha az is elapadt? – aggódott Roger.

– Az nem apadt el. Ha meg mégis, ott a Vadmacska egész vízkészlete.

– És mi van, ha a Vadmacska nem jön vissza?

– Itt a konzerved – eresztette el a füle mellett a kérdést Susan. – A tiéd meg Tittyé. Ott van köztetek a villa. Ülj le és láss neki!

A Fecske kormányosa Johnnal társult. Csak két villájukat találta meg, azok közül az egyiket Nancynek és Peggynek, a másikat a matróznak és a hajósinasnak adta; bennük kevésbé bízott, hogy nem kennek össze mindent, ha csupán kézzel esznek. Ők Johnnal elég gondosak hozzá. Hogy az olaj a homokba és ne a ruhájára csöppenjen, előredőlve csipkedte ki a dobozból a haldarabokat, amik az ujjairól leszopogatott lével együtt azonnal a szájába kerültek. Közben volt ideje mindent végiggondolni.

Szerencséjükre nagyon jól átvészelték az éjszakát. Bármi megtörténhetett volna velük, mikor földrengés és földcsuszamlás rázta az egész szigetet, az erdőt pedig minden irányból vad széllökések tépték, tarolták. Bármi történhetett volna velük, de végül is semmi sem történt. Itt vannak, megvannak, mindannyian a tűz körül, és szardíniát eszegetnek. (Közben átvette a konzervdobozt Johntól, és magától eltartva kivett belőle egy újabb darabot.) Kicsit persze átáztak, de hála a partra sodort csónaknak meg a hálózsákjaiknak, nem kell rosszabbra számítaniuk. A melegben a holmik gyorsan száradnak, még ha nincs is napsütés. Az persze elég kellemetlen lenne, ha az idő megint rosszra fordulna.

Eszébe jutott Flint kapitány. Vajon milyen messzire távolodott a Vadmacskával? És mikor ér vissza? Mindegy, csak Rogerre kell vigyázni, meg ne ijedjen. Más teendő nincs. De a vízhiányt komolyan kell venni. Hogyan lehet tábort vezetni víz meg tea nélkül? A szardíniaolaj nem igazán jó ivásra, meg egyébként sincs belőle elég. Pár percig alig-alig hallotta, amit a többiek beszélnek. Vidámnak látszottak, mint máskor.

– Amíg vissza nem jön, tegyünk pont úgy, mint Peter Duck, amikor hajótörést szenvedett! – hallatszott Titty hangja. – Se ételünk, se italunk.

– Kókusztej – folytatta Nancy. – Kókuszdión meg rákon élt.

– A rákot nem tudjuk megenni – utálkozott Peggy.

– De hát hol vannak – nézett körül Roger. – Egyet sem láttam tegnap óta.

– Megérezték, hogy földrengés lesz, és eltakarodtak az útból – magyarázta Titty. – Tudjátok. Ahogy a tehenek is egy irányba néznek, ha eső közeleg.

– Hát én akkor is képtelen lennék enni belőlük, ha itt lennének – szögezte le a Fruska kormányosa.

– Rákot, azt nem! – borzongott végig Nancy is.

– Van banán, meg kókusztej – gondolta el Roger. – Nem is volna olyan rossz. És van elég csokoládé, kitart, amíg Flint kapitány visszaér. Megígérte, hogy hoz újabb adagot.

– Borzasztó hosszú időbe kerül, míg keresztülvergődik a szigeten – figyelmeztette őket Nancy. – Sok sok órába telik. Mi is alig tudtunk haladni, amikor a forrást kerestük.

– Mérföldekkel is arrébb hajózhatott a Vadmacskával – gondolkodott hangosan John. – Az olyan időben, mint a tegnapi, távol akartak lenni a parttól, amennyire csak tudtak. Most pedig nincs túl sok szelük, ez is akadályozhatja őket a visszatérésben.

– Halmozzunk fel nagy kókuszkészletet – indítványozta a hajósinas. – Közvetlen a nagy fa mögött az erdőben pedig van banán is.

Végignéztek a parton. Összegabalyodott, vastag gyökerek integettek a levegőben, ahol azelőtt a gigászi pálma mutatta a Duck-öböl bejáratát.

– Senki se gondolná, hogy ez ugyanaz a hely – sóhajtott John.

– Senki se hinné, hogy ez ugyanaz a sziget – sóhajtott Titty is. – Hát neked mi a véleményed, Gibber, a csúcsát vesztett hegyedről?

De a majmocska éppen néhány szem mogyoróval volt elfoglalva, amit gazdája a zsebében talált. Mostanra felvidult, nem volt már nyöszörgő, ijedt állatka, mint tegnap. Láthatólag nem érdekelték a földrengés okozta földrajzi változások.

A szardíniásdobozokból az utolsó csepp olajat is fölitták a szomjas torkok. Még egyszer utoljára tisztára nyaltak minden ujjat, és mivel ezúttal nem maradt mosogatnivaló, az egész társaság fölkerekedett banánt és kókuszt gyűjteni a kidőlt pálmák között.

– Flint kapitány nagyon elégedett lesz, ha folytatjuk tovább az ásást – javasolta Nancy.

– Ásást?! – mutatott körül John. – Mi egy év alatt sem tudnánk annyit végezni, mint a földrengés meg a szél csinált egy éjszaka. Nézzétek csak ezt a felfordulást!

Az erdő szélén álló pálmák helye merő romhalmazzá vált. Nem sok törzs roppant ketté, de állva egy fa sem maradt. A földrengés meglazította a gyökereiket, így aztán a szél először innen, majd onnan érkező kemény rohamaival könnyűszerrel földre teperte őket. A kincskeresők árkai, rögtönzött csákányuk, gyenge ásóik munkájának minden eredménye halovány karcolások sorának tűnt a tövestül kifordult pálmák helyén maradt rettentő gödrök mellett. A fák azelőtt szorosan álltak egymás közelében, most egymást érték a visszamaradt üregek. Néhol a partra tátották szájukat, de máshol eltakarták őket a búsan összefonódó gyökerek, kidőlt törzsek, összekuszált koronák, amik már soha többé nem integetnek a passzátszeleknek.

A tegnapi aranyásók csak álltak, és nézték az éjjeli, hatalmas felfordulás nyomát. Anélkül, hogy felismerték volna, a nemrég még a Duck-öböl helyét mutató jel gyökerei közt mindegyikük látta, amit csak Susan és Peggy vett észre, ugyanabban a pillanatban.

Peggy szóhoz sem jutott. Egyetlen hang sem hagyta el a száját. Csak karjával mutatta.

– Mi az ott? – hebegett Susan. – Talán…? Talán…? – De nem tudta folytatni.

– Micsoda? – néztek a többiek Peggy kinyújtott karja, ujja irányába, és most már mindegyikük felfedezte, amit a két kormányos meglátott. A barna, homokos talajban egy doboz sötét, homokos oldala, sarka látszott.

Egy pillanat alatt minden mást elfeledtek.

Mi más lehetne ez, mint amiért a világot keresztülutazták?

John és Nancy együtt ugrott le a gödörbe, és kézzel kezdte a földet elkaparni.

– Mi ez? – kérdezte John, ahogy a kutató ujjai közül kipergő homok között kis, lapos fémgyűrűre lelt. – Itt is egy. Meg még egy.

Nancy is talált egyet, és alaposan megvizsgálta.

– Tudom már! – rikkantott fel. – Hát persze! Tudom már mi ez. Emlékezzetek csak a lyukakra az oldalzsákok szájánál. Amiken keresztül van fűzve a zsinór. Mr. Duck úgy mondta, egy zsákot ástak el. Csak ez maradt belőle. Abban volt a doboz, ahogy Jim bácsi mondta. A vászon elrothadt, csak a lyukak vasalása maradt meg, aminél fogva a száját összehúzták. Többnek is kell még itt lennie.

– Itt is vannak! – kiáltott John. – Idenézz! – Vagy fél tucat kicsi fémgyűrű látszott szorosan egymás mellett a ládikó tetején, amiről épp most takarította le a földet.

– Lemehetek? – nyüzsgött Roger.

– Inkább ne! – tartotta vissza Susan. – Ne menj túl közel a széléhez. Beomolhat az oldala.

De már későn szólt. Alig hagyták el száját az utolsó szavak, talpa alatt megmozdult a talaj, és ő, Titty, Roger meg a meglepett majmocska máris John és Nancy mellett találták magukat a kidőlt fa gyökerei alatt, félig homokba temetve.

– Susan, vigyázz! – kiáltott rá John. – Elejtettem a felét!

– Nem baj! – legyintett Nancy. – Ez nem számít.

– Fogadok, hogy Flint kapitányt ez is érdekelni fogja. Ne! Ne akarj most kimászni, ha már itt vagy. Vigyázz a gyűrűkre, amíg Nancyvel kiszabadítjuk a dobozt. Jól benőtték ezek az apró gyökerek.

– Majd én fogom őket – nyújtotta markát Roger. – Nem! Te nem, Gibber. Jaj! Megkaparintotta az egyiket.

– A többire figyelj!

Titty és Roger összeszedte a fémdarabkákat, és kinyújtotta a gödör szélén magára maradt Peggynek. Átvizsgálták maguk körül a homokot, és találtak még néhányat. Gibber kimászott a gödörből, megpróbált beleharapni az elcsent darabba, és egyáltalán nem értette, miért ez a nagy izgalom. Hisz ehetetlen.

– Belecsimpaszkodnál ebbe a gyökérbe, Susan, hogy elhúzd az útból? – kérte Nancy. – Na most John! Te meg tartsd el a másik oldalon, én meg lefelé nyomom. Akkor hozzáférünk.

A ládikó kiszabadult.

– Nem túl nehéz – emelte meg a Fecske kapitánya.

– Elég kicsike – fitymálta Roger.

– Mindegy! Megvan – szögezte le Titty. – Megtaláltuk. Azazhogy Peggy és Susan. Ők látták meg először.

– Örök hűség a Fecskéhez és a Fruskához! – kiabált Nancy. – És háromszoros hurrá Peter Ducknak. Flint kapitány büszke lesz, ha csak meg nem pukkad az irigységtől. Emeld ki, Peggy! Óvatosan! Nehogy leejtsd!

Peggy elvette tőlük a dobozt, és gyorsan arrébb vitte a gödör szélétől. Közben a többiek kitolták Tittyt meg Rogert, majd a laza földdel, homokkal küszködve maguk is kikecmeregtek az üregből.

– Lássuk csak közelebbről! – törölte kezét sortjába Nancy, miközben kirázta hajából a belepergett homokot.

Peggy a földre helyezte a csomagot, és óvatosan lefújta róla a port.

– Többet is kibír – lépett oda John. – Nem baj, Susan! – nézett húgára. – Megér egy zsebkendőt. – Kivette sajátját az inge zsebéből, és óvatosan letörölte vele a koszt a kis ládáról. Mindenki ott tolongott, hogy egy pillantást vethessen a holmira.

Kicsi, teakfa [106] dobozka volt, sarkain sárgaréz burkolattal. Fedelét rozsdás lakattal megerősített sárgaréz csat és kapocs tartotta csukva. A zár John ujjai közt maradt, amikor kezébe vette, hogy a szennytől megtisztogassa. Kampóját már teljesen átmarta a rozsda.

– A lakatnak is rézből kellene lennie – jegyezte meg Nancy. – De talán nem volt kéznél nekik. Vagy elveszett.

– Kinyitjuk? – türelmetlenkedett Titty.

John óvatosan felhajtotta a hevedert a csatról, és kinyitotta a fedelet. A fejek összekoccantak fölötte. A ládikót belülről bádog bélelte. Négy bőrzsákocska csücsült benne, és mindegyiken egy-egy csont-vagy elefántcsont-lapocska függött, cipőfűzőszerű bőrcsíkkal hozzáerősítve. A doboz másik felében kisebb bőrtárca hevert.

– Mi van ráírva? – furakodott közelebb Roger.

– Bonies – olvasta John. – Mallies. Mi a csuda akar ez lenni? Niggers. Meg roses. Ne nyissuk ki a zacskókat?

– Várjunk vele, míg Flint kapitány megjön – döntött Nancy. – Csukjuk vissza! Fő, hogy megtaláltuk.

Spanyol gálya

Büszke spanyol gálya jön a szoroson át,
Pálmás zöld partoktól hozza trópusi szél,
Rakománya gyémánt,
Smaragd meg ametiszt,
Topáz, aranydukát és illatos fahéj.
– MASEFIELD

Könnyen akadhattak volna kókuszdiókra, köztük tejjel teliekre is, meg olyan banánfürtökre, melyeket nem zúztak teljesen össze a kidőlő fák, de a kis bronzveretes teakfa ládika megváltoztatta terveiket. Semmi kétség, hatvan évvel ezelőtt Peter Duck ezt látta eltemetni hálószoba-fája alá. Ásni már nem kellett. Már nem volt értelme a Duck-öbölben maradni. Csupán Flint kapitányra vártak. Ő tudni fogja, mihez kezdjenek. Se John, se Susan, de még Nancy sem gondolt rá szívesen, hogy a szörnyű éjszakai felfordulás után szinte azonnal keresztülvágjanak a szigeten. Meg aztán ott volt a Fecske is.

Amikor tanácskozást tartottak a part fövenyére kitett doboz körül, egyiküknek sem volt más ötlete, mint megvárni, hogy Flint kapitány visszaérjen, átvegye a parancsnokságot, és meggyőződjön róla, mint vált fényes sikerré – szinte varázsütésre – a kutatók kudarca. Eleinte minden percben lesték, hogy a bozótból kiverekedve magát megjelenik a parton, de aztán kezdték komolyan végiggondolni, milyen messzire is vihette ki a tengeren Peter Duckkal a Vadmacskát, és egyre másra emlékeztették egymást, mennyi időbe telne bárkinek is, hogy keresztülküzdje magát a földcsuszamlásokon meg az erdő kusza romjain. „Akkor is szörnyen hosszú időbe telt – gondolkodott hangosan Nancy –, amikor minden rendben volt, és csak a jeleket kellett követnünk, de most olyan lehet, mintha sok-sok mérföld vastagságú sűrű sövényen kellene keresztültörni.”

John a Fecskére pillantott. Az eső kisimította a tengert. Ami szél fújt, az a szárazföld felől érkezett. Gond nélkül körbehajózhatnának. De mi van, ha Flint kapitány már úton van a sziget belsején keresztül, és senkit sem talál a parton, mikor megérkezik, s a Fecske sincs ott? Nem. Csupán egyetlen dolgot tehetnek: maradnak ott, ahol vannak.

– Szerintem azért azonnal indulnunk kellene vissza, amint megérkezik – javasolta Nancy.

– Toljuk le a vízhez a Fecskét, hogy azonnal tengerre bocsáthassuk – egyezett bele John. – Semmi baj sem történhet. A görgők még itt vannak, és könnyen visszahúzhatjuk megint, ha Flint kapitány nem érkezne meg sötétedés előtt.

– Sötétedés előtt? – komorodott el Susan. Roger épp az imént közölte, hogy a kókusztejtől csak még szomjasabb. Nincs sátor. Egyikük sem vágyik újabb, az öreg roncs belsejében átkucorgott éjszakára. Legalább Tittynek és Rogernek rendes alvásra van szüksége. A rákok is visszatértek. Épp ő találta meg az elsőt az összenyomódott pléhdoboz néhány törött kekszéből falatozva, amikor azt kereste, megmenthető-e még valami ebédrevaló. Nem sokkal később Roger és Gibber is látott egyet. Aztán Titty lesétált a rozoga csónakhoz, hogy bekúszva újból kipróbálja, hogyan is töltötték az éjszakát, de kisvártatva futva jött vissza jelenteni az ismét benn nyüzsgő sokaságot. „Nem tudom, honnan kerültek elő – lihegett –, de megint itt vannak.”

– Akárhogy is – állapította meg John –, ez azt mutatja, hogy nem lesz újabb földrengés.

– De hát nem alhatunk benn, a rákokkal – szörnyülködött Peggy.

– Ne légy vadkecske! – torkolta le a nővére. – Nincs is rá szükség.

Azért Nancy is elég savanyú képpel gondolt a sötétedésre. Se sátor, se forró tea, se kakaó, az élelmiszer is fogytán… Azelőtt kíváncsi örömmel készült a kókusztej ízére, de mostanra megváltozott a véleménye, és próbálta úgy inni, hogy nyelés közben lehetőleg ne érezze az ízét.

Jólesett a banán, a kókuszdió leve sem volt rossz, de azért lelkes kedvelői is ráuntak már, mikor elmúlt a délelőtt, és még a délutánba hajló idő sem hozta semmi jelét Flint kapitány érkezésének.

Semmi teendőjük sem maradt. Hálózsákjaikat már megszárították a tűznél. A Fecskét letolták a víz mellé. Összeszedték és beletették a vitorla mellé az evezőket – többé nem kellett sátorrudat tartaniuk. Egyre erősebben kísértette őket, hogy ismét belekukkantsanak a dobozba, mit is rejt a tárca, meg az a néhány zacskó. De Nancy ellenállt. Az egyetlen igazságos megoldás, ha Flint kapitány is osztozik a végső dicsőségben. Még a rozsdás lakatot is visszaakasztották, hadd lássa, pontosan hogy is nézett ki a ládika, amikor megtalálták. Rengetegszer hitték, hogy a kapitány közeledő csörtetésének zaját hallják. De túl sok volt az egyforma roppanás; az ágak roskadtak össze a rájuk dőlt törzsek súlya alatt. Végül aztán a láda is a Fecskébe került, legyen meglepetés Flint kapitánynak, ne vegye azonnal észre, amint a táborhelyre ér. Hát csak üldögéltek a Duck-öböl fölötti sziklákon, és az otthonról beszélgettek, meg Mrs. Dicksonról, ahogy azon a most már nagyon távolinak tűnő vihar utáni reggelen forró zabkásával teli vödrével lefelé lépdelt a farm előtti mezőn [107]. Borult volt az ég, a felhők alacsonyan szálltak az ólomszínű tenger fölött. Tegnapról mára elmúlt az a ragyogó, tiszta időjárás, amivel a sziget fogadta őket.

Egyszercsak Peggy talpra ugrott, és a sziget északi partja felé mutatott. A többiek is fölpattantak. Egy sóner látszott ott; alsó vitorláit feszítve délnyugatnak tartott.

– A Vadmacska – kiáltott John.

– Ott van! – üvöltötte Nancy. – Borzasztó szerencsés vagy, Peggy, hogy mindent te látsz meg elsőnek! Biztos sosem figyelsz másra. Én mindig épp másfele nézek, amikor történik valami.

A sóner eltűnt egy ködpamacs mögött, majd megint fölbukkant egy pillanatra, de mert elég messze volt még tőlük, végképp eltakarta a sziget északkeleti csúcsa.

– Ez mindent eldönt – fordult a többiekhez John. – Ha csipkedjük magunkat, és azonnal elindulunk, mire Bill-partjához ér, mi is ott lehetünk. Megkímélhetjük Flint kapitányt, hogy átvergődjön ezen a pokoli káoszon. Befér minden, Susan? A tenger szinte mozdulatlan, a szél sem erős és a part felől fúj… Jaj, siess már Nancy kapitány!

– Nem sok cuccunk van – nézett körül Susan. – Szinte mindenünk elveszett.

– Mit fog szólni Flint kapitány, ha megtudja? – aggódott Titty.

– Ő lesz a legelégedettebb – nyugtatta Nancy.

– Bill is – fűzte hozzá sietve Titty.

– De jó lesz ma este megint ágyban aludni – sóhajtotta Peggy.

– Rákok se lesznek – bólintott elégedetten a Fruska kapitánya.

– Ha szerintetek nem lesz baj a tengeren, hát menjünk – pillantott Susan a sóner megpillantásával járó izgalmak ellenére a szemét dörgölő hajósinasra.

– Soha sem volt csendesebb – nyugtatta meg John. Lecsúszott Nancy után a szikláról, karjába kapott egy nyalábra valót a köveken száradó hálózsákokból, és sietősen elindult a Fecske felé.

Könnyen ment a rakodás.

– Jól jött ez a kis földrengés – derült föl Roger, ahogy közeledett visszatérésük a rendszeres evésekhez, és a végtelen csokoládéadagokhoz. – Sokkal több helyünk lett a Fecskében.

– Kiásta a kincset is nekünk – tette hozzá Peggy.

– Az öreg vitorla foglalta el a legtöbb helyet – állapította meg John – bár jó volt, hogy szárazon tartotta a többi holmit – fűzte hozzá a tengerre pillantva. – Igaz, hogy akkor nagyobb volt a hullámzás. Most gyakorlatilag nincs is.

– Középre tegyétek Peter Duck dobozát! – rendelkezett Nancy. – Vigyázz a hordóval! Tudom, hogy üres, de támaszd ki azért, el ne szabaduljon!

– Tömjetek hálózsákot a doboz alá! – javasolta Titty. – A többit meg köréje! Semmi más nem számít. A Fecske most egy spanyol gálya, telerakva India kincseivel.

– Gibbert tartsátok a csónak fenekén – rendelkezett Susan –, nehogy megint elázzon az árboc előtt gubbasztva.

Jó szorosan fértek csak el hatan, meg a majom; Susan félt is pár pillanatig, hogy túlsúlyosak lesznek. De aztán eszébe jutott Roger meg az üres ivóvizes hordó, meg hogy borzasztó lenne bármelyiküket is hátrahagyniuk. Semmit sem szólt tehát, de nagyon körültekintően végezte kormányosi teendőit, hogy a lehető legjobban helyezhessék el a rakományt.

Nancy még a Duck-öbölben fölhúzta a kis barna vitorlát. John a vízben gázolva tolta hajóját, és a farnál mászott be, amikor a csónak orral a tengernek már magától is mozgásnak indult. A parti szélben, a maradék hullámzást is elfogó szikláktól védve a Fecske kisiklott a kikötőből.

Visszanéztek a Duck-öbölre. Alig találták meg, amikor Flint kapitánnyal érkeztek a tenger felől. Milyen örömmel fedezték fel Nancy kapitány partról felszálló füstjelét! A távolodó kikötő most már végleg elbújt szemük elől. Mindörökre eltűnt az erdő zöld háttere fölött égre magasodó hatalmas pálma, mely oly kiváló tájékozódási pontul szolgált, ha már elég közel voltak. Az erdő csonkjai, a földrengés ülepedő pora meg a földcsuszamlások sötétbarnára mocskolták a sziget zöld színét. A csúcsok sajátos formája is megváltozott. Bár még mindig három magaslat volt, de – hacsak nem tudja, mi történt –, a Gibber-hegyet a tenger felől senki sem vehette volna észre. Most alig volt nagyobb a többinél. A földindulás okozta iszonyú suvadások az egész meredek, fekete csúcsot a fákkal borított lankás lejtők aljára döntötték. Ahol azelőtt zöld erdő kapaszkodott föl majd’ a hegyoldal feléig, ahol a Bill partjától vezető régi ösvény kanyargott az azóta fákkal, gigászi páfrányokkal benőtt korábbi földcsuszamlás fölött, most csupasz sziklák, nyers föld kaotikus keveréke szomorkodott.

– Biztos, hogy helyes volt vitorlát bontanunk – szólalt meg Susan jó adag megnyugvással a hangjában. – Akárkinek is évekig tartana átvergődni. Roger nem is bírná. És akárhogy is! Még egy éjszaka…

– Fel a fejjel, Susan! – vigasztalta Nancy. – Minden a legnagyobb rendben van. Persze, hogy jól tettük, hogy elindultunk. És az időnk is elsőrangú.

– Ugye? – kapott a szón Titty. – Büszke spanyol gálya! Az vagyunk! A Fecske végtére is tengerre épült.

– Jó kis hajó – dicsérte a kapitánya. – Figyelj, Nancy! Nem akarsz kicsit kormányozni?

– Vidd csak te tovább! Megvagyok nélküle. Te jobban ismered.

Gyerekjáték – gondolta John –, legalábbis ahhoz képest, amikor Flint kapitánnyal vitorláztak erre a passzát-kavarta erős sodrásban. Azóta eltűntek a fölébük tornyosuló hullámhegyek, melyeket az esti napsütésben mint megannyi hegyláncot – Andokat, Pamírt, Sierrát – görgetett feléjük a tenger. Mind eltűntek, de sajnos a napfénnyel együtt. A tenger most mogorva és lomha, szürke, mint az ég. Mintha rémképektől gyötörve vonaglott volna álmában. A múltkor nehezebb volt kormányozni, de ép és egészséges, sugárzóan tiszta időben hajóztak. Ma könnyű volt a Fecskét irányítani, de John már alig várta, hogy túl legyen az úton. Még nem múlt el a tegnap éjjeli vihar, csak szünetet tartott. Készülőben volt még valami. John kipillantott a tengerre a látóhatárt elfedő felhők felé, majd vissza a rombadőlt szigetre. Gyanús volt az idő, s akármilyen könnyű volt is a kormányzás, a Fecske kapitánya minden ügyességét összeszedte, hogy a legjobbat hozza ki hajójából, és percnyi időt sem vesztegetve megkerülje a szigetet, hogy minél előbb a Vadmacska fedélzetére emelve, biztonságban tudja a kis vitorlást. Bár úgy érezte igazságosnak, hogy Nancy is kormányozhasson, ha akar, de valójában örült, hogy a Fruska kapitánya nem élt a lehetőséggel, és az irányítást ráhagyva a hajó közepén maradt, készen bármi eshetőségre, sőt egyre jobban beleélve magukat az indiai kincsekkel megrakott gálya meséjébe még Tittyt és Rogert is szóval tartotta, hogy veszteg legyenek, és ne tekeregjenek ide-oda. Csak a majmocska izgett-mozgott, de aztán, amikor pár csepp becsapódó tengervíz fröccsent rá, amikor a sziget szélvédte oldalát elhagyva sűrű irányváltásokkal a déli csücsök felé közeledtek, ő is megült nyugton a gazdája mellett a csónak fenekének védelmében.

A sziget partja lassan változott mellettük, ahogy az irányváltások kivitték őket a tengerre, majd kissé odább megint visszahozták. Távolról egyben látták az elhagyatott romhalmazt, amivé a sziget vált, közelről pedig hihetetlennek tűnt a rombolás mértéke. A déli parton kevésbé sújtotta a fákat a kataklizma. Talán óvták őket a hegyek az erős széllökésektől. Itt állva maradtak a parti pálmák, és ha sütött volna a nap, s a levelek zöldjét sem fedte volna el a vastagon rájuk rakódott por, John azt hihette volna, semmi sem változott, mióta Flint kapitánnyal erre vitorláztak. De amikor a következő forduló megint a tengerre vitte, ismét láthatóvá vált a három hegy felső lejtője meg a múlt éjszaka iszonyú felfordulása.

Egy utolsó, hosszú irányváltással kikerültek a sziget legdélibb csücske mögül, és amikor északnak fordultak, a horgonyzóhely irányába, John lazított kicsit a vitorlán. Akárhányszor megemelkedett kissé a rúd, azonnal izgatottan meredt előre minden szem, hogy minél előbb észrevegye, ha a Vadmacska árbocának piciny darabkája a pálmák fölé nyúlik.

– Micsoda mázli volna, ha még nem lenne az öbölben – ábrándozott Nancy. – Lehorgonyoznánk, és várnánk, hogy megtaláljanak.

– Inkább elébük kellene vitorlázni – javasolta a matróz.

– De a hordót is megtölthetnénk – emlékeztette őket elfolyt vízkészletükre Susan.

– Már ott van! – kiáltotta John, amikor a földnyelv végét megközelítve a fák között átlátott a mögöttük csillogó vízre.

– Csak most érkezett – állapította meg Nancy. – Még nem tekerték föl a vitorlákat.

– Nem is fogják – pillantott oda John. – Meglazították őket. Alaposan elázhattak az éjjel. Hé…!

A Fecske kapitánya annyira meglepődött, hogy ismét szélnek fordította a hajóját.

– Bocsánat! – korrigálta azonnal rossz mozdulatát. – Ott egy másik is. Ketten vannak. Ez nem igaz…

– A Vipera – suttogta Titty. – Mégis utolért.

– Black Jake – hördült fel Nancy.

– Well, mindenesetre elkésett – találta meg a hangját Titty, és megtapogatta a középső evezőpad alatt nyugvó, hálózsákokba bugyolált rézveretes teakfa ládikót.

– Ramaty órái voltak – állapította meg John. – Nálunk rosszabbul járt. Nézzétek az orrvitorlát. Lóg bele a vízbe! Miért nem húzta már be? Bár, végül is az ő vitorlája… A Vadmacska sem kötözte fel a sajátjait, pedig kevésbé viselte meg a vihar.

Valóban. A zöld sóner takarosan lebegett a vízen, fővitorlájának alsó rúdja alátámasztva, a felső rudak megemelve, a vásznak lazán lógva száradtak. A Vipera azonban egész más látványt nyújtott. A főárboc alsó rúdja részegen oldalra fittyedt, és a hullámvédre nehezedett. A felső rudak leeresztve a fedélzeten hevertek, az emelőkötelek az árbocok körül csapkodtak. Az egyik orrvitorla, melynek nyilván elszabadult valamelyik kötele, a hajóorr alatt sodródott a hullámokon.

– Talán csak most érkeztek – töprengett Nancy.

– Lehet, hogy őket láttuk északról közeledni, nem is a Vadmacskát.

– Árbocok és orrvitorlák! De hát hol vannak? – töprengett Nancy. – Miért nem csinálnak semmit?

– Bizonyára vacsoráznak, ha csak most érkeztek. Vagy teáznak – utalt gyomrának állapotára Roger.

– Mindenkire ráfér egy alapos falatozás, ha egész éjjel talpon volt – hagyta helyben Nancy.

– Miért ne ehettek volna mindjárt reggel, amikor már minden elcsendesedett? – gondolkodott Susan.

– És hol vannak a mieink? – töprengett John.

– Remélem, nem szálltak partra, hogy értünk jöjjenek – aggódott Susan. – Talán mégis várnunk kellett volna!

– Biztos nem mentek mindannyian – nyugtatta meg Nancy. – Mr. Duck a hajón van, sőt valószínűleg Bill is. Ördög és pokol! – tette hozzá. – Szeretném látni Black Jake képét, amikor észreveszi őt a mi fedélzetünkön!

– Valaki átment a szigetre. Nézzétek! Két csónak is van Bill partjánál.

– Vajon hány ladikja van a Viperának? – morfondírozott Nancy. – Egyet elhagytak Billel a ködben.

– Az egyik bizonyára a miénk – bólintott John. – Láttok valakit a parton?

– Nem. De jobb lenne, ha a kormányzással törődnél – pirított rá Susan.

– Bocs! – pillantott hátra John. A Fecske girbe-gurba sodra bizony megmutatta, hogy kapitányát egyszerre több dolog is foglalkoztatja.

A hajócska továbbsiklott; már elhagyta a földnyelvet is, és befutott az öbölbe. Az egyik sóneren sem látszott az élet legkisebb jele sem. A fövenyen sem mozdult semmi, csak a két csónak hevert ott, a vízből magasra kihúzva. A két nagy vitorlás közül a Vadmacska volt közelebb. Zöld oldalát paskolták a hullámok. A Vipera távolabb állt, horgonykötelét ráncigálta.

– Nézzétek csak! – mutatott felé John. – Black Jake elhagyta a horgonyláncát is. Vontató kötelet használ helyette.

– Talán csak a kisebbik horgonyt vetette ki – mondta Nancy.

A Fecske lassan-lassan egyre közelebb került a gyenge, egyenetlen nyugati szélben. Tőkéje alatt hol elcsendesedett, hol megint halkan csobogott a víz. Semmi más nem hallatszott, csak a partra kifutó tenger sustorgása, de az sem zúgott olyan hangosan, mint a túloldal hullámverése. Ez inkább volt mormogás, mint robaj. Úgy tűnt, nemcsak a színek szürkültek el a szigeten, a hangok is eltompultak.

– Már meghallanák a kiabálást – törte meg a csendet John, valami általa is megmagyarázhatatlan oknál fogva a szokásosnál sokkal halkabb hangon.

– Hahó, Vadmacskaaaa! – kiáltott Nancy csengő, tiszta hangon.

– ’Acskaaaaa… hullámzott keresztül az öblön a part fölé magasodó hegy oldaláról visszaverődött visszhang. De sem vörös fej nem bukkant fel a hullámvéd fölött, sem öreg tengerész nem jött elő a fedélzeti kabinból, hogy üdvözölje őket.

– Vadmacska, hahó! – kiáltott John is. Maga sem tudta, miért nem akart elsőként jelezni.

– Ahóóó… jött megint a hang a föveny felől.

– A Viperán sem mozdul semmi – állapította meg Nancy. – Mi lehet velük?

– Le van eresztve a hágcsónk – vette észre Titty. – Most már mindannyian látták a Vadmacska zöld oldalán himbálódzó kötéllétrát.

– Figyelj, kapd el! – fordult John hirtelen szélbe. – Le a vitorlával, Nancy.

– Igen, igen, uram! – felelte a Fruska kapitánya. Most valahogy az ő torka is összeszorult.

A barna vászon lesiklott. A Fecske nekisimult a sóner oldalának. Nancy elkapta a létrát, Roger fölkapta az árboc mellől a kikötőkötelet. John előrekúszott, csuklója köré csavarta, és két kézzel a létrába csimpaszkodott.

– Kiáltsunk nekik még egyet!

– Hahó, Vadmacska! – üvöltötték egyszerre.

Percnyi csönd volt, aztán megérkezett a visszhang a vízen át.

– Nem felelnek – állapította meg Roger.

– Hallotok valamit?

– Semmit.

– Talán alszanak – pillantott vissza John, aztán kihasználva, hogy a csónak épp megemelkedik, mindkét lábával a létrára lépett, és felmászott a sóner fedélzetére.

A támadás

A Vipera érkezéséből Bill először csupán a hajótestnek ütődő csónak koppanását érzékelte.

Egy pillanatig sem pihent, amióta csak Flint kapitány a szigetről átkiáltott a Vadmacskára. Peter Duck már jóval előbb mondta, hogy a készülő viharban a sónernek jobb lenne a nyílt tengeren. Bill csónakba ugrott, partra evezett, és a hajóra szállította a parancsnokot. Tíz perc múlva már vitorlát bontottak és fölszedték a horgonyt. Többet végeztek, mint mikor fél tucat tengerész hajtotta a csörlőt. Kifutottak a tengerre, és megpróbáltak minél messzebb kerülni a sziget délnyugati részétől, amerről Flint kapitány a vihart várta. Hirtelen őket is ellepte ugyanaz a vörös köd, ami elől a többiek a hálózsákjaikban kerestek menedéket. Kétségbeejtő éjszakájuk volt. Hiába voltak apróra kurtítva vitorlái, a Vadmacskát újra és újra oldalára buktatták a hol innen, hol onnan rázúduló ádáz szélrohamok. Mielőtt az orrvitorlát ismét szélirányba állíthatták volna, máris felhúzott vásznakkal kellett egyensúlyozniuk, helyben maradniuk a far körül örvénylő szélben, időről időre megmerülve a megzavarodott tenger burványaiban. Messze kinn a tengeren ők is érezték a hajó eresztékeit megrázó rengéseket, és már-már az árbocaikat féltették. Csak a tengerfenék szinte robbanásszerű megrázkódtatásai járnak ekkora lökésekkel. Egyiküknek sem, se Flint kapitánynak, se Peter Ducknak, de még Billnek sem jutott egy percnyi pihenés sem.

– Ekkora fölfordulásban bármi is történhet a Duck-öbölben a táborban. Nem lett volna szabad magukra hagynom őket – gyötrődött a Fruskák nagybácsija.

– Szilárd föld van a talpuk alatt – csitította az öreg matróz. – Aztán hol lennének, hol lennénk mindannyian, ha megvártuk volna, míg a Vadmacska partra sodródik. Az pedig könnyen megtörténhetett volna. Ez a horgony nem ilyen időjárásra készült.

De a hajnal első sugarára Flint kapitány hanyatt-homlok vitorlát bontva iparkodott vissza. Türelmetlenül, túl korán vonatta fel a vásznakat; el is hasadt vagy kötelestül elrepült egy előtörzs- és két orrvitorla. Mindkét csúcsvitorla kipukkadt, amint kibomlott és szelet fogott, hiába könyörgött Peter Duck, hogy ne húzzák még fel őket.

– Ördög vigye – hallotta Bill – egész más, mintha az enyémek volnának!

Pár zavart másodperc után jött csak rá a hajósinas, hogy nem is a vitorlák, hanem a gyerekek aggasztják a parancsnokot.

Így, vagy úgy, az első csendesebb pillanatban rohanvást indultak a sziget felé. Aztán még inkább fokozták tempójukat, amikor teleszkópon keresztül távolról meglátták, hogy a Gibber-hegy megváltozott. Flint kapitánynak már szava sem volt. Csak állt, gyászos tekintettel előre meredve vizsgálta a szigetet, szinte nem is mozdult, míg késő délután horgonyt nem vetettek. De amint a tarcsvitorla ellazult és a horgony a vízbe csobbant, máris segített vízre ereszteni a csónakot, majd a hajósinast magához intve mint egy őrült, evezni kezdett a part felé. Azonnal partra ugrott, és már tolta is vissza a dingit [108].

– Gyorsan vissza, Bill. Embernyit dolgoztál az éjjel, sose felejtem el. Menj, segíts rendberakni a vitorlákat. Én sem hagynám Mr. Duckra, ha nem rohannék a többiek után.

Flint kapitány fölloholt a parton és eltűnt a fák között.

A fiú visszaevezett a Vadmacskára, az öreg matrózzal megeresztették a vásznakat és száradni hagyták. Aztán teljesen kimerülve, ahogy voltak elterültek fekhelyeiken, Peter Duck a fedélzeti kabinban, Bill a fedélközben. Azonnal elaludtak.

Egyikük sem vette hát észre a fekete sónert, amint a hosszú útjának utolsó mérföldjein segítségére siető vihartól tépetten, az alacsonyan szálló ködgomolyokba rejtőzve észak felé végigsiklott a sziget mellett. Az öböl vizébe hulló vasmacskát sem hallották. Talán ezért is használta Black Jake a kenderkötélre szerelt kukázó [109] horgonyt a több ölnyi csörömpölő láncon lógó nehezebb helyett.

A Vipera érkezésének első jeleként tehát Bill a kabinon kívülről, de azért elég közelről érkező koppanást hallotta meg.

Bill álmosan mozdult meg a fekhelyén. – Egy csónak volt. Flint kapitány jött vissza. Itt felejtett valamit. – A másik oldalára fordult. Alig volt porcikája, ami ne feszült, sajgott volna a viharos éjszaka végzett kemény munka után. – Úuh! De fáj. – Óvatosan kinyújtotta az egyik lábát. – De hogy jöhetett át a kapitány? Hisz a csónak itt van, ő meg a parton maradt. Hát persze, hogy nem a kapitány. De hát mi történik azzal a dingivel? A hajó oldalának verődik, lehorzsolja róla a festéket, ahelyett, hogy a farhoz kikötve úszna. Változik a szél? Vagy valami más van? Igen, a szél lehet. Föl kell menni a fedélzetre, megnézni minden rendben van-e, és figyelmeztetni Mr. Duckot, ha a sóner megfordult horgonya körül. Hát ez? A csónak most végigcsúszik a Vadmacska oldala mentén. Talán a gyerekek jöttek vissza. De hát hogy a csudába? – Bill hirtelen teljesen felébredt. A fedélzeten lépések dörömböltek. Nehéz léptek. Felnőtt férfiak hangja. Bill fél lába már a földön. Igen. Mr. Duck mozgolódik a kabinban.

Egyszerre az öreg hangját hallotta fölcsattanni.

– Mit keresnek itt? Le a hajóról, amíg a saját lábatokon mehettek! Mindenki a fedélzetre! – hallatszott a parancs a képzeletbeli legénységnek.

A hajósinas már kinn is volt kabinjából, és mezítláb iramodott a feljáró felé. Most nem volt idő a cipőkkel vesződni, amiket lerúgott, mikor az ágyára hengeredett. Fölrohant a létrán a fedélzetre.

Három férfi állt a hajó végében. A negyedik, késsel a szájában épp most mászott át a korláton. Bill azonnal megismerte. Black Jake testvére volt, akit már a rendőrség is keresett. A többieket is tudta, kicsodák. Black Jake, a ‘Verő’ Mogandy, és az egykori fegyenc, Simeon Boon.

– Dobod el azt a kést, te barom! – üvöltött öccsére Black Jake. – Még nem kell szurkálnod.

Mogandy ökölbe szorított kézzel kuporgott a kabin mellett.

A késes férfi közben a fedélzetre lépett, és a palánk mögött feltűnt a ‘Vágd, ahol éred’ sebhelyes képű kidobóembere.

– Az egyik zárja be a lejárót! – dirigált Black Jake.

– Gyerünk hát – hallotta Bill ismét az öreg matróz kiáltását. – Mindenki a fedélzetre! Le a hajóról, söpredék!

Az idős tengerész úgy rohant elő a kabin sarka mögül, mintha seregnyi társa jönne utána segíteni.

– Mit kerestek itt!? – üvöltötte, de a következő pillanatban az eddig ott kuporgó fekete előrerúgta magát. Ökle tompán puffant Peter Duck állán.

– Megyek, Mr. Duck! – kiáltotta a hajósinas, és fejjel Mogandy gyomrának ugrott.

A fekete hangos nyögéssel görnyedt össze.

Bill fejét oldalról hatalmas ütés érte. Black Jake ujjai majd átszakították a hajósinas vállát, ahogy megperdítették és a levegőbe emelték a fiút.

– Ezért megfojtlak – nyögött még mindig a sötétbőrű Mogandy.

– Jól elintézted az öreget – dühöngött Black Jake.

– Ide azzal a taknyossal!

– Majd én kezelésbe veszem! – lökte el Black Jake. – Nehogy megöld… amíg szóra nem bírjuk…

A falnak feszítette Bill fejét, és öklével püfölni kezdte.

– Nohát! Pofázz! De gyorsan! Szóval ide jöttél aznap a csónakkal! Hát nem fulladtál vízbe! Megbánod még, mire végzek veled! Halljam hát! Hol a kapitány?!

– Nemtom.

Bill szinte még ki se nyitotta a száját, Black Jake ökle máris újra lendült. A fiú feje a kabin szélének csapódott. A gyerek elkábult, a fedélzetre zuhant.

Valaki durván a bordáiba rúgott.

Elmosódottan hallotta a szavakat.

– Na, hát melyikünk volt jobb? Én leütöttem az öreget, te meg agyonverted a srácot.

– Át velük a palánkon, aztán végük! – hallatszott egy másik hang.

– Én akarom megnyuvasztani – acsarkodott Mogandy.

Mintha cölöpverő döngött volna Bill fején. Fel. Fel. Fel. Fel. Puff. Fel. Fel. Fel. Fel. Puff. Hullámzó vörös ködben fuldoklott. Elborította. Aztán pár percig semmiről sem tudott.

Bokájában észvesztő fájdalomra tért észhez. Valaki megbotlott, rálépett. Nehéz bakancs rúgott a hátába. Mi történt?

– Kötelet a szájába.

„Ez Boon hangja. Nyög egyet minden szónál. Mit szuszog annyira?” Bill óvatosan kikukucskált résnyire nyitott szemhéja mögül. A konyhaajtónál feküdt a földön. Mellette Simeon Boon nyögött egyet-egyet, ahogy egy kötelet húzott feszesre, és meg-megkötötte. Nyögött egyet-egyet, amint egy nehéz testet emelt majd visszadobott, nyögött, amint újabb hurkot vetett rá a kötéllel, meghúzta és megint megcsomózta. Peter Duckot kötötte át meg át, tetőtől talpig. Black Jake vastag kötélből laza csomót csinált, és az öreg szájába gyömöszölte. Két oldalt kilógó végét összekötötte hátul a nyakán.

– Ha nekem nem beszélsz, magadnak sem fogsz – dörmögte, és hagyta, hogy a magatehetetlen fej koppanjon a padlón.

– Minek ez az egész – hallatszott megint Mogandy hangja. – Vízbe velük, és végeztünk. Tudunk mindent, ami kell. Nem láttuk a füstjüket? Azt mondtad, északra attól, ahol te ástál. Az öreg nyilván megmondta nekik, hol kapáljanak. Míg itt dumálunk, fölszedik a cuccot.

– Megszereztük a puskáikat is – szólt valahonnan Black Jake öccse. – És milyen jók!

– Mire várunk? – türelmetlenkedett Mogandy.

– Jó! – döntött Black Jake. – Nem várunk tovább. Te, Mogandy, meg te George, velem jöttök. Ti ketten maradtok, vigyáztok a hajókra. Épp elég holmi van itt nekünk, mielőtt ezt elsüllyesztenénk. Meg sekély vízben nincs is értelme. Hárman elegen vagyunk a szigetre. Ők ugyan hatan vannak, de itt van az összes puska. Tudom, alaposan megnéztem őket Lowestoftban, amikor senki sem volt a hajón. Ha revolverük is van? Mit számít a puskák ellen! Lepuffantjuk őket, messziről, könnyen és veszélytelenül, mint a verebeket. Ez lesz az első, aztán ha még nem ásták volna ki nekünk a szajrét, hát még mindig ott van nekünk az öreg, hacsak Mogandy ki nem nyírta. Majd szóra bírjuk…

– Csak lassan a testtel! – hallatszott egy új, ravasz és gyanakvó hang. Bill azonnal megismerte, bár nem látta a beszélőt. A ‘Vágd, ahol éred’ bunyósa volt. Simeon Boon jelentőségteljesen pillantott fel már az első szóra.

– Csak lassan a testtel! Hogy Boon meg én haggyunk tikteket eemenni minden fegyverrel! Mi nem tuggyuk irányítni a hajót, ezt tik is nagyon jól tuggyátok! Hagyunk meni a puskákkal. Oszt átmentek a túlpartra, oszt honnan tuggyuk, mit műveltek ott? Olcsó trükk! Gond egy szál se, oszt azt se tuggyuk mi van. Maraggyunk mi? No ne! Ismerjük a szöveget, meg ami aztán lesz, mi Simeon!?

– Az ám!

– Jó! – volt kész a válasszal azonnal Black Jake. – Maradok én George-dzsal, ti meg hárman…

– Na ne! – tiltakozott George. – Én nem! Én megyek a szajréért.

Senki sem akart Black Jake nélkül partra szállni, és mindegyik tiltakozott, hogy egyedül rá hagyják a hajót. Nyilván féltek ilyen-olyan trükkjeitől, hogy kiszolgáltatottjává válnak, vagy navigátor [110] nélkül maradnak.

– Csak az időt húzzuk! – elégelte meg Mogandy. – Össze vagyunk nőve. Ezek ketten úgysem viszik el a hajót! Jól megkötöztétek azt vén marhát?

Ebben a pillanatban, amíg a gengszterek a magatehetetlen, gyapotbálaként összekötözött Peter Duck fölé hajoltak Bill föltápászkodott és előreiramodott a fedélzeten – maga se tudta miért. Az egér ösztöne volt, a macska-fogta, sebesült egéré, aki reménytelenül is menekülni kezd, mikor a kandúr a mancsát fölemeli.

– Kapd el! – üvöltötte Mogandy.

Rohanó lábak dübörögtek végig a hajósinas mögött a fedélzeten. Bill kezére, térdére esve zuhant az előkabinba. Valaki a hátára ugrott. Kiküszködte magát alóla. Iszonyúan szorították a vállát. Borzasztóan rázták. A macska megint elkapta zsákmányát. Bill a majomketrec rácsába kapaszkodott, de az ajtó kicsapódott. Black Jake talpra rántotta a fiút és rázta, rázta. Az szegény, úgy érezte, mindjárt a fogai hullanak kifelé. Egyik már úgyis kitörött, mikor Black Jake a fedélzeten a kabinhoz csapkodta a fejét.

Bill sikítani kezdett. Sikítani, olyan hangon, amiről maga is alig hitte, hogy az övé. Sikított, sikított, sikított.

– Még kiabálsz?! Majd teszünk róla!

Black Jake fölkapott egy a keze ügyébe eső nagy darab szappant, és a gyerek szájába gyömöszölte, hogy az szinte fuldokolt már tőle. Zsebkendőjével átkötötte, szorosan, hogy a szappan majd’ a fiú torkába feszült, és száját szinte a füléig nyomta szét.

A hajósinas levegőért kapkodott. Ideje sem volt kezeit használni. Black Jake után Simeon Boon jött lefelé a létrán. Némi kötelet hozott. Bill karjait megragadták, hátracsavarták, szorosan összekötözték, szorították, míg tetőtől talpig át-meg áthurkolták. Aztán fölkapták és hanyatt Gibber ketrecébe lódították, a szalmára. Rácsapták a rácsot. Kattant a lakat.

– Én akarom megölni – indult le Mogandy is a lépcsőn.

– Van idő – tolta vissza Black Jake. – Ő fog könyörögni, hogy kinyírd, mielőtt még én végeznék vele. Gyere, Boon. Előbb a szárazföldi bandát intézzük el.

A lépések eltávolodtak a létrán. Hirtelen sötét lett. Nagy döndüléssel zuhant helyére a lejáró fedele. Pár percig a szalonból hallatszott a zaj. Szekrényajtók csapódtak, aztán a fedélzeten járkáltak, beszéltek. – Mindkét csónakot! Egy úgyis hiányzik. – Vigyázz a puskákkal!

Csónakok ütődtek, csikorogtak a hajó oldalán.

Aztán minden elcsendesedett.

A ketrec szalmájában sajgó kupac, Bill, hatalmas erőfeszítéssel még idejében hasra fordult, mielőtt megfulladt volna. Torka, orra szappannal volt tele. A kemény darab tátva tartotta száját. Szappanos vér csöpögött belőle a szalmára. De még mindig jobb volt, mint lenyelni.

– Mindennek vége – gondolta. – Vajon mit csináltak Mr. Duckkal? Megölték? – Kiáltani próbált, de nem tudott. Hangot sem adhatott, úgy kipeckelték a száját. Feküdt csak, csendben. A fedélzeti kabin felől sem jött semmi zaj. – Nem kötözték volna össze Mr. Duckot, ha halottnak hinnék. Tehát ő is ott hever valahol élve, és mint Bill, várja, hogy Black Jake meg a Vipera legénysége visszajöjjön, és leszámoljon vele. És Flint kapitány? És a gyerekek? Mennyi esélyük lehet ezek ellen, akik nem hagyhatják őket élve, ha büntetlenek akarnak maradni. A kapitány nem ijedős – Bill ebben biztos volt –, de mit tehet a mindenre elszánt fegyveresek ellen? – A hajósinas látni vélte, amint a kis társaság vidáman beszélget a Duck-öböl fövenyén, közben Black Jake, Mogandy meg Simeon Boon elefánt-ölővel, karabéllyal, puskával cserkészi be őket az erdő biztos rejtekében. Minden erejét összeszedte, mintha kiáltani akarna, figyelmeztetni társait. De tudta, hogy a sóner sötét orrában, arccal a majom szalmájába borulva semmi hangot sem adhat, de ha tudna is, nem érne el az odáig. Megint fuldokolni kezdett, könnyei összefolytak a szájából még mindig csordogáló szappanos vérrel. El is feledkezett Black Jake meg Mogandy fenyegetéseiről, csak az járt az eszében, mi történhet bármelyik pillanatban a gyerekekkel. Titty matrózra gondolt, meg Nancy kapitányra, akiket tengeribeteggé tett régi történetével a szalonnáról meg a zsinegről. Mindig barátként kezelték. Mi lesz velük, ha azok a csirkefogók kezet emelnek rájuk?

Lenn a sötét előkabinban Bill elhagyatottan zokogott a szalmán.

Úgy érezte, évek óta hever ott, pedig alig több, mint egy óra telhetett el így. Hirtelen megint saját baja jutott eszébe. Nem túl messziről gyenge kiáltást hallott. Mást gondoltak volna a kalózok? Máris visszajönnek? Elaludt? „Rosszabb lesz, mintha megölnélek” – ígérte Black Jake, és Bill tudta, hogy ilyen dolgokban állja a szavát.

Megint koppant a hajó oldala.

A hajósinas összerázkódott, öklét összeszorította, körmei szinte tenyerébe vájtak. Mindenre elkészült. „Örök hűség a Vadmacskához” – ezt fogja kiáltani, amikor megölik.

Ekkor közelről hallotta a kiáltást: „Vadmacska, hahó”. Ez John kapitány hangja volt. Meg Nancy kapitányé, meg a többieké. Ezek a gyerekek! Visszajöttek! Figyelmeztetnie kell őket!… Figyelmeztetni! Figyelmeztetni! Fuldoklott, köpködött a szappantól, és ahogy csak tudta, térdét behajtva újra és újra nekicsapta fájó, törődött testét a ketrec vasrácsának.

Egyetlen esély

– Mi legyen a dobozzal? – kérdezte Nancy. – Vihetem föl?

– Tartsd még egy kicsit! Hadd menjen előbb a legénység. Indíts, Roger! Te jössz! Jól van, Gibber. Ki mondta, hogy a hajamba kapaszkodj?!

Roger két kézzel kapta el a létrát, míg Susan emelte őt, így eleresztette a majmocskát, aki a válláról a hágcsóra szökkent, és erősen John hajába csimpaszkodva máris a hullámvédre ugrott. Vidáman rohant végig rajta, el az árbocok felé.

Amikor John átemelte a hajósinast a korláton, Titty is elérkezettnek látta az időt. Fölkúszott utána, és lábujjhegyen elindult, hogy bekukucskáljon a fedélzeti kabinba, ahol – úgy hitte – Peter Duck meg Flint kapitány alszik, és nem is álmodik róla, hogy kincsekkel rakott spanyol gálya kötött ki mellettük. Közben már Peggy is fölmászott. Susan a hálózsákokat adogatta föl neki egyesével. A ládikó a Fecske alján hevert, Nancy óvta gondosan, valahányszor úgy látszott, hogy a kis vitorlás nekiütődik a sóner zöld oldalának.

– Eridj, Susan – nógatta a kormányost – majd batyuban fölhúzzuk.

Susan is fölkapaszkodott hát, de épp akkor kiáltott Titty, hogy nem tudja kinyitni a kabin ajtaját, meg a majma után előre rohanó Roger is türelmetlenül sipított, hogy zárva van elöl a lejáró, és lentről furcsa kótogás [111] zaja hallatszik.

– Gyertek, nyissátok már ki! – kiabálta. – Valamit kalapálnak odalenn. Dörömböltem a fedélen, de nem hallották.

Peggy és Susan előreszaladt hát. John körbement a kabinhoz, ahol Titty rázta a kilincset.

– De szamár vagy! Kiesett a kulcs. Ott van. Majdnem rajta állsz.

– Minek zárták be? – háborgott a matróz.

A hajó orrából hirtelen kiáltások harsantak: – Segítség! Segítség!

Titty és John végigrohantak a fedélzeten. John először egy vérfoltot látott meg a konyhaajtónál. De nem állt meg megvizsgálni. Az előfedélzeten senki sem volt. Susan kinyitotta Rogernek a lejárót, és már mindannyian letódultak az előkabinba. Most hirtelen fölbukkant a kormányos feje.

– John! John! – süvöltötte. – Gyorsan! Gyere gyorsan!

John szinte levetette magát a lejárón. A félhomályban mindenki Gibber ketrecét bámulta megkövülten, csak a majom rázta kívülről a rudakat, amiket azelőtt belülről szokott csapkodni játékosan.

– Ez Bill – mondta Susan. – Össze-vissza van kötözve. Roger, hol a lakatkulcs?

– A nyakamban lóg. Mindig.

– Ide vele! Ne húzd az időt!

Roger küszködött egy darabig trikója nyakával, megtalálta a madzagot, a kulcsot, és kinyitotta a lakatot. Susan föltépte az ajtót, és Bill fölé hajolt.

– Bill! Bill!

Az hatalmas erőfeszítéssel hanyatt fordult, és megpróbált rámosolyogni. A hatás szörnyű volt. Fuldokolni kezdett megint a szappantól. Susan és John kést kaptak elő. Rengeteg jó kötél ment veszendőbe. Miszlikbe vágták, csak azzal törődtek, hogy Billbe ne szaladjon a penge.

– Ne vesződj a zsebkendővel Titty! Add ide! – tolta el testvére kezét Susan. Átvágta a vásznat. Bill megpróbálta megszabadítani merev, feszülő állkapcsát a szappandarabtól. Hirtelen émelyegni kezdett.

– Mr. Duck! – köhögött, és felnyögött az erőfeszítéstől, ahogy mozogni próbált. – Gyorsan! A kabinjában.

– Tudtam, hogy valami baj van – jött meg Titty hangja.

A lányok végigrohantak a fedélközben, és a szalon lépcsőjén mentek a fedélzetre. John meg Roger az első létrán mászott föl, és kinn loholt hátra a kabinajtót kinyitni.

– Hé! Hé! – kiabált Nancy lentről a Fecskéből. – Mi van veletek? Meddig tartogassam még itt lenn?

Senki sem hallotta.

Ahogy végigfutottak a hajó belsejében, Susan meg a többiek látták a nagy felfordulást. De a kabinban sokkal rosszabb volt a látvány. A szekrények kiborogatva a földre. A fegyverek eltűntek. A padlón részben a szekrényekből kiszórt himi-humi alatt feküdt Peter Duck, keresztül-kasul kötözve, magatehetetlenül, mint egy csomag. Keresztben rajta valamelyik szekrény polca. Annyit sem mozdulhatott, hogy lerázza magáról.

– Meghalt? – ijedt meg Roger.

– Jaj, dehogy! Nézd a szemét! – nyugtatta Susan. – Szegény Mr. Duck! Gyorsan, John!

Kétségbeesetten szabdalták megint a köteleket.

– Black Jake járt itt – állapította meg Roger.

– Igen, igen – türelmetlenkedett Titty. – De mért ment el megint? Most hol van? És hol van… – vált hirtelen sikoltóvá a hangja – Susan, John! Hol van Flint kapitány?

Peter Duck is ezt kérdezte először.

– Hol a kapitány?

John, Susan és Peggy talpra segítették az öreget. Az támolygott néhány lépést, aztán a térképasztalnak dőlt.

– Nagyot kaptam Mogandytól – dörmögte a fejét tapogatva. – Hol a kapitány? És Bill? Hol van? És maguk hogy kerülnek ide? – tért magához hirtelen, mintha ő lenne őrségen a tengeren, felelős az egész hajóért.

– A Fecskével – nézett rá Titty.

– Körbevitorláztunk – egészítette ki Peggy.

Peter Duck összeszedte magát, és gyorsan kibicegett a kabinból.

– Megölték a gyereket! – nyilallt bele.

De Bill már ott közeledett mélyen meggörnyedve a fedélzeten, egyik kezében a szappan, amit a szájába tömtek.

Elnyílt a szája, mikor Peter Duckot meglátta. Széles, vörös vigyor suhant át az arcán. Három foga hiányzott.

Közben Nancy végképp elveszítve a türelmét épp átmászott a palánkon.

– Mit csinál itt mindenki? Mi történt? Hol van Flint kapitány?

– A szigeten. A táborba indult, és Black Jake a nyomában van a többiekkel, meg a puskáinkkal. Ott vannak a parton a csónakok.

– Soha nem ér keresztül – lepődött meg John. – Az egyik oldalon kidőlt az erdő fele, és földrengés is volt.

– Semmi sem tartja vissza. Még Black Jake sem – csóválta a fejét az öreg matróz.

– Mi van itt? – értetlenkedett még mindig Nancy. – Ez kinek a vére?

– Az enyém – húzta minden eddiginél szélesebb nevetésre a száját Bill.

– Mi történt a fogaiddal?

– Kettő itt van a szappanban, Nancy kapitány. A harmadik meg valahol ott lehet.

– Most, hogy elvitték a puskákat, csak egyetlen esélye van a kapitánynak, meg nekünk is – gondolkodott Peter Duck. – Körbehajózunk elé, és fölszedjük, mielőtt a többiek odaérnek. Ő előbb lesz ott. Épp eléggé sietett.

– Legalább fél napjába kerül bárkinek is, hogy átvergődjön – mondta John. – Fekszik arra az egész erdő, nem beszélve a földcsuszamlásokról.

– Ennél nagyobb akadályok sem állítják meg. Félőrült volt a gondolattól, hogy mit kaptak a nyakukba a múlt éjjel.

– Kutya bajunk – nyugtatta Roger.

– Mi azt nem tudtuk. Na, Nancy kapitány, John kapitány! Segítenének fölhúzni a fővitorlát?! Az orrvitorla elrepedt. A többiek húzzák a horgonyt felfelé! Hol a hajójuk? Ki kell szedni a vitorlát, meg az árbocot. Tegyenek bele két nehezéket, aztán vontatjuk! Később még szükségünk lesz rá. Mi van még benne?

– A kincse – felelte szinte egyszerre Nancy, John, Titty meg mind a többi.

Peter Duck megdöbbent.

– Zsákban volt? – kérdezte, de aligha jutott a tudatáig a válasz. – Örülnék is, hogy megvan, ha a kapitány már tudna róla. Nagyon elégedett lenne. De rettenetesen bánnám, hogy a hajóra kerültem, ha Black Jake elkapná őt. Gyors mozdulattal hurkot kötött a vontatókötél végére, és ledobta Nancynak, aki már félúton volt visszafelé a Fecskébe, hogy elhelyezze a nehezékeket, és föladogassa az árbocot meg a vitorlát. – Jól erősítse a dobozra. A fedélzeten biztonságban lesz. A kapitány soha sem bocsátja meg, ha most elhagyjuk. Fürgén! Nem sok időnk lehet.

Pár perccel később helyén volt a fővitorla, és John meg az öreg tengerész a csúcsvitorlát húzta felfelé. Nancy már előrerohant, és most visszakiáltott nekik, hogy a horgonyt kiemelték. Az elővitorla is kibomlott – egy perc múlva a Vadmacska mozgásban volt. A lótás-futás, sietség lecsillapodott, nyugodt lihegéssé csitult. A horgony a helyére került. A Fecske először türelmetlenül rántott egyet a kötelén, de most békésen követte nagyobb testvérét. A legénység sorban föltekerte a vitorlák köteleit, és ahogy tisztult a fedélzet, egyenként hátraszivárgott Peter Duckhoz. Az ott állt a kormánynál, az öböl déli csücske felé irányította a hajót, miközben szinte dühös pillantásokat vetett a kabinajtóban hagyott, patinás veretű teakfa ládikára.

– Merem állítani, már eddig is nem egy ember életébe került ez a doboz, és remélem, nem követel több áldozatot. Vigye be valaki, tegye a kapitány ágyára. Látni sem akarom.

A szél még mindig nyugatról fújt, de alig-alig volt ereje. Apró lökésekben jött, és hirtelen megdöntötte a Vadmacskát, hogy az aztán megint visszabillenjen, ahogy az orra alatt kotyogó, habzó vízen tovasiklott. Közben majdnem teljesen meg-megállt a levegő, és a sóner egészen felegyenesedve haladt, egyre lassabban és lassabban, mígnem megint megdőlt a következő váratlan szélrohamtól. Ilyenkor magasan a víz fölé emelkedő orral vonszolta maga után a Fecskét.

– Az időjárás se tetszik – gondolkodott hangosan Peter Duck. – Jön még mocskos idő a nyakunkra. Korántsem vagyunk túl rajta.

– Most mihez kezdünk? – kérdezte John.

– Olyan közel megyünk a parthoz, amilyen közel csak tudunk, és várjuk, hogy fölszedhessük, amint megjelenik.

Közben a többiek Billt faggatták, mi is történt a Vadmacska fedélzetén, a hajósinas pedig rendre elmondott mindent, amit csak tudott – olykor talán még egy kicsit többet is.

– És mikor hagytad el a fogaidat? – érdeklődött Susan.

– Á, nem veszett el egyik sem. A harmadikat is megtaláltam, mindjárt a konyhaajtó mellett. Az óraláncomon fogom viselni őket, ha majd lesz órám. Ha olyan fogat viselsz rajta, amit rendesen kiütöttek, de igazából kiverték ám, nem csak kihúzták, akkor sosem leszel balszerencsés. Meg reumás sem.

– És tényleg úgy másztak fel a hajó oldalán, mint a kalózok, késsel a szájukban? – hitetlenkedett Titty. – Akkor komoly verekedés lehetett.

– Megtettem minden tőlem telhetőt – szerénykedett a hajósinas. Egyébként úgy is volt.

– Bizony – dicsérte Peter Duck. – Igazából ő harcolt. Én azonnal megkaptam a magamét, amint kiléptem az ajtón.

El kellett mesélni még az éjszaka eseményeit is – pontosabban kettőét –, ki kellett cserélni az élményeket, egyiket a másik után, hogy mi történt a Duck-öbölben, meg a Vadmacska tengeri kalandjait, meg hogy amikor visszaértek a horgonyzóhelyre, Flint kapitány hogyan szállt partra, hogy átverekedje magát a szigeten, és megnézze, mi történt a kincskeresőkkel a földrengés alatt.

Minden tekintet a szigetre meredt. Arra, valahol az új suvadások bizonytalan talaján küszködik Flint kapitány a romokban heverő erdőben, kidőlt fától kidőlt fáig, az egyik kúszó indából kiszabadulva és belekavarodva a másikba, próbál rohanni, hogy megmentse csapatát, mialatt az már rég biztonságban van a kis sóner fedélzetén. Arra valahol – Bill meg Peter Duck számára sokkal valóságosabban, mint a többieknek –, arra valahol jár barbár legénységével Black Jake, fölfegyverkezve éppen azokkal a puskákkal, amelyek védelmében Bill reménykedett, és – amint már megmutatták – hajlandók bármire. Ha csak egyikük is meglátja – Peter Duck meg a hajósinas ezt nagyon is jól tudta –, a kapitánynak jó esélye van, hogy saját puskájának golyója végezzen vele.

A sziget pedig ott feküdt, csendben, titokzatosan, a szürkület homályába burkolózva. Vajon mi történik ott? Talán Flint kapitány már meg is érkezett a Duck-öbölbe, és látva, hogy a kutatók már elmentek, el is indult visszafelé? Lehet, hogy már mit sem sejtve hanyatt-homlok siet egyenest az ellenség markába? Vagy még mindig a letarolt erdő ezer kapaszkodó karjával viaskodik, hogy eszeveszett erőfeszítések árán sötétedés előtt a táborba érjen? Észrevették-e őt a többiek? Becserkészték, célbavették őt a fegyverekkel? Hát ő észrevette-e őket? Talán épp most lopakodik egyik fedezékből a másikba? Bizony nem kaptak választ e kérdésekre, hiába nézték a szárazföldet. Talán sosem járt még ember annyira hiába és magányosan, mint azt a Vadmacska fedélzetén gondolták a szigetet figyelve, szemüket meresztve a szürkületbe, miközben a sóner a déli part mentén siklott.

– Vegye csak át a kormányt, John kapitány! – törte meg a csendet Peter Duck. A teleszkópért nyúlt, és gondosan vizsgálni kezdte vele a partot, ahol hatvan évvel ezelőtt gerendához kötve szárazra vetődött.

– Kidőlt a nagy fa – mondta neki John. – Nem találja meg a Duck-öbölt.

– De már meg is találtam – mosolyodott el az öreg. – Csak az az egyetlen hely, ahol a sziklasor keresztezi a part fövenyét. Nem, ezen a parton nincs más olyan. A földrengés meg a vihar jól összekuszált mindent. Beletelik hat órába is, amíg az ember keresztüljut ott, ahol nem több mint egy alatt átért, ha sietett. Mindegy, a hajót nem merem sokkal közelebb vinni. Ezen az oldalon messze kijön a sekély.

Fogta az ólmot, jól előrehajította, és miközben a Vadmacska siklott, a feneket figyelve megmérte a víz mélységét. – Ahogy gondoltam. Nincs öt öl se. Túl közel vagyunk a sekélyhez. Balra a kormányt, John kapitány! Úgy… Elég. Vitorlát lazíts, Nancy kapitány! Le vele, gyorsan! El a széltől a hajóval!

Az öreg matróz előresietett, a Vadmacska oldalt fordult a szélnek, és elvesztette sebességét. A horgony a vízbe csapódott, Peter Duck pedig ismét hátrament.

– No most – mondta. – Valakinek a parton kell várakoznia a csónakkal, készen, hogy induljon is vissza a kapitánnyal, abban a pillanatban, amint az előkerül. Nem lesz elvesztegetni való idő. Ha fordul a szél, nincs más hátra, csak el innen. A kapitány most már bármikor föltűnhet, de ahogy elnézem, még nem járhatott erre, hacsak nem röpült. Nos, ki megy?

Persze mindenki jelentkezett, de Peter Duck Johnt és Nancyt választotta.

– A legjobb evezősök – mondta –, bár talán Susan a leggondosabb.

Hiába volt feszült, John és Nancy mégiscsak elmosolyodott.

Bill kötelénél fogva közelebb húzta a Fecskét. Ahogy a kis vitorlás melléjük ért, John lemászott bele. Nancy követte. Peter Duck előrement, lebújt az előkabinba, és a nagy viharlámpával jött vissza, azzal, amelyik nagyobb volt még a Duck-öbölben használtnál is, és az árbocra szokták felhúzni, mikor a Vadmacska éjszaka horgonyra állt.

– Sötétedik. Jobb lesz, ha ezt meggyújtják, amikor már nem látszanak a fák. Ne keresgélje magukat a sötétben. Partra ne szálljanak! Maradjanak a vízen, készen az indulásra, és oltsák el a lámpát, ha nem biztosak benne, hogy a kapitány jön! Bár szerintem jóval a többiek előtt jár. Ha pedig a szél úgy változik, hogy muszáj vitorlát bontani, jelezni fogok a nagy ködkürttel.

– Igen, igen, uram – felelt egyszerre John is, Nancy is.

– Helyes! – rezzent meg Peter Duck. – Így helyes! Most én vagyok a parancsnok. De nem sokáig. Legalábbis remélem. Nohát! Maradjanak a vízen, és ne mozduljanak, amíg nem kiált! Most már pillanatokon belül sötét lesz.

Mire bárki is búcsúzásra gondolhatott volna, a kis vitorlás már egészen messze járt. Mindenki utánuk nézett. Egyszer csak Bill a Vadmacska orrába rohant, és hiányzó fogai miatt különös hangon a távozók után kiáltott: „Rajta, kapitányok!”. Most már mindenki kiáltott. A víz felől vidám válasz harsant. A Fecske a hullámokon bukdácsolva már-már hallótávolságon kívül ért.

– Lejjebb a csúcsvitorlával, Bill! – rendelkezett Peter Duck. Matrózok, eresszétek le az elővitorlát, de ne nagyon kössétek le, hogy pillanat alatt fölhúzhassuk, ha szükségünk lesz rá! Valami nagyon nincs rendben az időjárás körül, bármikor rajtunk üthet északkeletről, akkor pedig a szélmentes oldalról kapjuk.

– Jaj, Mr. Duck! – kiáltott föl hirtelen Susan, mikor pár perc múlva hátrajött. – Elengedtük őket vacsora nélkül, meg nem is ittak, pedig szomjasak is voltak!

– Talán nem maradnak sokáig – sóhajtott Peter Duck. – A kapitány is egy falat nélkül ment el. Mi lenne, ha készítene nekik valamit.

Mindenkinek adott tennivalót, de ő maga egy pillanatra sem hagyta el a fedélzetet. Amíg csak látszott a homok fehér sávja, teleszkópjával a partot vizsgálta, egyik végétől a másikig. De amikor a sötétség megsűrűsödött, és a távolban felszikrázott a viharlámpa, az öreg már senkihez sem szólt, csak járkált föl és alá, a sóner egyik oldalától a másikig, és szemét le nem vette volna a messzi lángocskáról.

Léptek a sötétben

Két csapás között evezőiket magasan a víz fölé emelve Nancy és John rövid, erős húzásokkal közeledett a part felé. Az áramlás most sokkal gyengébb volt, mint aznap este, amikor Flint kapitánnyal vitorláztak erre, de azért még mindig megtört a Duck-öböl szájánál az alacsony sziklasoron. Közelebb érve, amint válla fölött hátra-hátranézett, John örömmel látta a zátony fölött fehéren pezsgő habokat, mert legalább tudott mihez kormányozni. Nancy ütemét tartva az orrban evezett, és olykor egy-két erősebb csapással, máskor kissé gyengébbel a Fecske orrát mindig a szirtsor vége felé fordította. A Fruska kapitánya teljesen társára hagyta a kormányzást. Olyan egyenletesen húzott, amilyen egyenletesen csak tudott, de a sziget irányába még a vállán keresztül sem pillantott hátra.

– Ott van már? – kérdezte elfúló hangon, hisz minden erejüket beleadták az evezésbe.

– Senkit sem látok – zihálta John.

Tovább erőlködtek. Az események még Nancy kalandvágyához képest is túl gyorsan peregtek. No, meg nagyon jó volt a Tengerek Rémének lenni, de a Black Jake-hez meg társaihoz hasonló igazi kalózokkal összeakadni azért egészen más. Kíméletlenek és szájhősök. Gyávák és erőszakosak. Öten egy idős ember meg egy srác ellen. Nancy összeszorította a fogát és úgy dolgozott evezőjével, hogy John alig tudta tartani a tempóját. Koppant is evezője a Fruska kapitányának hátán.

– Bocs! – mentegetőzött.

– Az én hibám.

Pontosan így mondták volna akkor is, ha otthon a tavon vétették volna el az evezés ritmusát. Most is ezt mondták, pedig egy földcsuszamlásokkal, földrengéssel sújtott sziget felé haladtak a sötétben, ahol félőrült kalózok csatangoltak rablott fegyverekkel. Mégis, vannak dolgok, amik azért nem változnak. Bárhol is van az ember, csak bocsánatot kér, ha evezőjével hátba veri a társát, és az persze, hogy elvállalja, ha váratlanul vált tempót, mert épp valami máson jár az esze.

Feszített ütemben eveztek tovább.

– Kicsit lassabban! – vezényelt John. – Már közel vagyunk a sziklákhoz. Nancy makacsul maga elé nézett, amerre a szürkületben elmosódva a lehorgonyzott Vadmacska látszott. A világért sem fordult volna meg, egy pillanatra sem. Csak evezett egyenletesen, bár a hullámtörés zaja már csak alig néhány yardnyiról hangzott.

– Benn vagyunk – mondta John.

A Fecske jobb oldalán egy szikla sötétlett. Még mindig egyenletesen húzva már a háttal ülő Nancy is látta bal oldalán a kőtömbökről felcsapódó fehér habot. Aztán fölbukkant a következő. Meg még egy, magasabb. Már a szirtsor-védte nyugodtabb vízen siklottak.

– Mr. Duck azt mondta, ne szálljunk partra!

– Nem is fogunk! – erősítette meg Nancy. – Vízen maradunk az öbölben, és máris pucolunk, amint Jim bácsi megjött. Ha ugyan már nem járt itt, és nem fordult vissza, mert senkit sem talált.

– Biztos nem. Ha kiért volna a partra, látnia kellett volna a Vadmacskát. Akkor pedig eszébe sem jutott volna visszamenni.

Óvatosan befutottak a Fecskével a pici kikötőbe, ahonnan alig néhány órája büszkén indultak útnak. Spanyol gálya, kincsekkel rakottan… Minden pontosan úgy volt, ahogy hagyták, azonban mégis egész másnak látszott, hisz már egész más szemmel néztek magára a szigetre is. Nem az övék volt már, nem csakis az övék. Nem a földrengés, nem a földcsuszamlások okozták e nagy változást. A Vipera érkezése kavart össze mindent. Valahol a félhomályban, a kidőlt fák, égnek meredő gyökerek között most emberek jártak, akik megrohanták a Vadmacskát, és magatehetetlenül, megkötözve hagyták Peter Duckot a kabin padlóján, miután egyikük majdnem agyonütötte. Valahol a szigeten most ott jártak azok, akik nem szégyellték kiverni Bill fogait, nem átallották a majomketrec alján hagyni kipeckelt szájjal, fuldokolva. Ki tarthatta volna ezt a földdarabot még mindig ugyanannak a boldog zugnak, ami azelőtt volt? S a legrosszabb, hogy Flint kapitány még mindig itt volt, és csak legénysége járt a fejében, semmit sem tudott a sarkában levő veszélyről.

Eleinte még elég fény volt, hogy lássák a régi táborhelyet. Nem sok maradt belőle. A sátor törött gerendája, egy összelapított bádogdoboz, Susan régi tűzhelye, saját lábnyomaik, le egészen a tengerig, a Fecske kíljének a nyoma, ahogy vízre bocsátották, amikor elhajóztak – akkor még úgy hitték, örökre. A rákok visszatértek. Láttak egypárat magasan a föld fölé emelkedve, ollóikkal integetve döcögni, mintha csak ködben tapogatózva keresnék útjukat.

– Nézd csak! – mutatott a partra John. – Susan egyik kanala. Nem lehet baj, ha kiugrunk érte.

– Persze. Jobb, ha fölszedjük.

A kanál nyelével a talajban állt ki a homokból. John partra ugrott, odaszaladt, fölkapta, gyorsan körülnézett, és máris megint a hajónál termett.

– Tele van rákkal a roncs környéke – mesélte. – Miért fordítod meg?

– Ugorj be! – sürgette Nancy, miközben mindkét evezőt használva a Fecskét farral fordította a partnak. – Jobb lesz így. Szempillantás alatt indulhatunk.

John bemászott és leült a csónak végében, Nancy pedig megint vízre tolta a hajót, és az öblöcske közepén tartotta.

– Szörnyű hely egyedül lenni – fújta ki magát a Fecske kapitánya. – Nem csodálom, hogy Mr. Duck utálta kicsi korában. Hallgasd csak!

Mindketten füleltek. Ma este nem zúgott a szél a pálmák közt. Alig mozgott a levegő, meg a szigetnek ezen a felén álló fa is alig maradt. Távolról riadt madarak rikácsolása hangzott. Nem is volt más hang, csupán a víz csapkodta még a sziklákat meg a homokot, de az is halkabb volt a szokásosnál, mert a dél felől hömpölygő áramlatot elnyomta a vihar, helyette csupán tétova, zsémbes és duzzogó tenger maradt. Hőség volt, de – ahogy a szürkület egyre inkább sötétségbe fordult, s már a szárazföldnek is csak az égen kirajzolódó körvonala látszott – a lerombolt erdő és a part széle között most nem szikráztak föl vidám szentjánosbogarak.

John a hátsó padon a viharlámpával foglalatoskodott. Meggyújtotta, és abban a pillanatban sem ő, sem Nancy nem látott már semmit a hajócskán kívül, hacsak nem volt oly közel, hogy a fény még ráesett. Ha arra sodródtak, a sugarak megvilágították a Duck-öblöt védő sziklák oldalát, meg a sárga evezőket, amelyekkel Nancy óvatosan eltolta tőlük a csónakot. A két kapitány egymásra pillantó arca különös fényben fehérlett.

John a part felé fordulva magasra emelte a lámpát. Mintha hatalmas szörnyeteg imbolygó árnyéka hullott volna a fényforrás és Nancy közé.

– Egész biztos könnyen észreveszi – állapította meg John.

– Azok is.

John a sötétbe meredt, de mintha mindenfelől fényfoltok ostromolták volna káprázó szemét.

– Akárhogy is, mi nem látunk rendesen. De nekünk nem is kell.

– Most még a Vadmacskát sem látom. De. Ott van. Kiszűrődik a fény a kabin ajtaján. Szörnyű messze van.

A sóner nem látszott a felhős éj mélységes sötétségében, de a konyhából vagy a fedélzeti kabinból halovány fénysugár pislákolt elő; eltűnt, majd megint fölcsillant, ahogy a hajó imbolygott horgonyán.

– Mégis visszafordítom – gondolta meg magát Nancy. – Éppoly könnyű farral is kivinni, de jobb, ha a Vadmacska fényét látjuk. Gyere vissza előre. Kevesebbet kell helyezkedni, ha megjön.

– Igaz – helyeselt John, és lámpástul előremászott.

Mindketten suttogtak, maguk sem tudták miért. Néha ugyan Nancy megpróbált szólni néhány szót hangosan is, de aztán föladta. Könnyebbnek tűnt a szinte hangtalan beszéd.

– Bárcsak sietne – szólalt meg hosszú hallgatás után a Fecske parancsnoka.

– Figyelj csak! Nem lehet, hogy elfogták?

– Jaj, dehogy! Akkor harcoltak volna. Fegyverük van. Mindenképp meghallottuk volna, ha egy is elsül.

– Iszonyú hosszú ideje, hogy elindult.

– Persze. Emlékezz csak, mikor bementünk pár yardnyira, hogy megkeressük a forrásomat.

– Gyorsabb lett volna, ha a parton jön körbe.

Nancy pár pillanatra visszafojtotta lélegzetét.

– Jim bácsi egyenest indult el. Bill látta. Bármilyen is az út, nem fordul vissza. Nem, ha egyszer nekiindult. De ha többiek körbejönnek… lehet, hogy ők lesznek itt először.

Egymást bámulták a lámpa ragyogó fényében, de közben ki-kipislantottak az őket körbezáró vastag sötétségbe.

– Ha a parton jöttek, észrevették a Vadmacskát, és visszarohantak utánanézni a mocskos Viperájuknak.

– Vagy még jobban siettek tovább. Bill hallotta, amint beszélték, hogy látták a füstöt a táborunk fölött.

– Nem vagy nagyon szomjas? – törte meg hosszú hallgatás után a csendet John.

– Dehogynem. És üres. Ne is beszélj róla.

Éhesen, szomjasan, a kegyetlen vihar, a földrengés, a kincs felfedezésének izgalma meg a sóneren látottak döbbenete után, meg tudva, hogy Flint kapitány talán ki van szolgáltatva a kalózok kénye-kedvének, bizony fáradtabbak voltak, mint gondolták volna. Égő, nyitott szemmel is kis híján elaludtak.

John hirtelen felugrott.

– Ez ő! – kiáltott Nancy.

Végre meghallották a hangokat, amikre mindketten vártak: ágak recsegését, levelek zörgését, a hirtelen, kiszámíthatatlan zajokat, amiket a göcsörtös talajon sötétben küszködő valaki okoz.

– Lehet, hogy nem.

– Hogy érted? – kerekedett el Nancy szeme. – Közülük valaki?

– Figyelj!

A szigeten nem voltak vadállatok, amik ilyen zajt csaphattak volna. Csak ember hajlítja reccsenésig, törésig az ágakat, azok csak az ő nyomán csapódnak vissza egymásnak ütődve. Meg azok a hirtelen roppanások. Csakis ember erőlködhet a kidőlt erdő gubancában, egyre másra bele-belebukva a kifordult gyökerek helyén maradt gödrökbe.

– Evezz, Nancy! Ki!

– Mi lesz, ha nem ő az?

Valahol, feljebb a parton botladozás, egymáshoz ütődő kövek zörgése hallatszott.

– Beleesett a lukba, ahol a kincs volt… Egyenest lefelé jön a parton. Mindjárt meglátjuk. Készítsd az evezőt, hogy vízre lökjük a Fecskét…!

John felállt, a lámpát maga elé tartotta, magasan, amilyen magasan csak tudta.

Botorkáló, egyenetlen, sietős léptek közeledtek a sötétben.

– KI JÁR OTT?! – kiáltott hirtelen Nancy oly magas hangon, mintha nem is az övé volna, hanem valami régi, háborúról, őrségről szóló történet emlékéből merült volna fel.

– Barát – jött a válasz a sötétből, és egy perc múlva Flint kapitány sántikált a viharlámpa fényébe. Arca összekaristolva, inge cafatokban lógott, egyik térde véresen virított keresztül flanellnadrágjának hatalmas szakadásán. Nagy, durva ágra támaszkodott, melyről még mindig peregtek a gallyak, levelek. Jobb lábát szemmel láthatólag nehezen használta.

– Mi van a táborral? Megsérült valaki? Hol vannak a többiek?

– Siess! – sürgette Nancy. – Mindenki jól van. Várnak a sóneren.

– A sóneren?

– Ott kinn horgonyoz. Mindenki ott van, és jól van.

– És a tábor?

– Lebontva. Jaj, Gyere már! Itt lesznek mindjárt, és náluk van minden puskánk!

– Ki? Mi?

– Ne beszélj annyit! Szállj be gyorsan!

– Rég itt lennék már, ha egy sziklán meg nem rándítom a bokám. Micsoda szerencse, hogy Peter Ducknak eszébe jutott körbejönni a hajóval…

– Szállj be már!

Flint kapitány nyögve bemászott a Fecske orrába. John kiugrott a sekély vízbe, hogy utat adjon neki.

– Miket beszélsz a puskákról? – nehezedett Flint kapitány Nancy vállára, ahogy átlépte az evezőspadot, és leült a vitorlás farában.

– Black Jake. Itt van ő is. A Viperával. Mindegyikük átjött a szigetre. Mostanra bárhová eljuthattak. Gyerünk, John! Told meg…!

– Mi? Hogy? De…

– Elfoglalták a Vadmacskát… De nincs baj. Visszafoglaltuk. Partra szálltak, és utánad eredtek. Nem megy, John? Túl nehéz hátul?

Nancy fölállt, és egy evezőt a víz fenekének feszítve tolta a hajót. John a hátsó padra tette a lámpát, hogy mindkét kezét, teljes erejét használhassa. A Fecske végre megmozdult. John az evezőnyílásba feszített térddel még egy utolsót lökött rajta. A vízen voltak. Ebben a pillanatban délről puska csattant élesen, reccsenés, üvegcsörömpölés hallatszott, s a lámpa lezuhant a padról és kialudt.

– Most már érted?!

Flint kapitány nagyon is értette.

– Hasra! Mindketten!

– Marhaság! – maradt nyugodt Nancy. – Nincs fény. Nem látnak minket. Nincs, mire célozzanak. Maradj veszteg, míg kipadlizom. Ne hagyd, hogy sziklának menjünk. Nyúlj ki hátul, hogy távol tarts tőlük.

– Ó, mibe másztam bele! És titeket is belekevertelek! Sose kellett volna idehoznom benneteket! Az egész sziget fenekestül fölfordult! Bármi megtörténhetett volna veletek a múlt éjszaka. Meg még ezek a gazemberek… Elszelelünk innét, amint ebből kikerülünk. A fenébe azzal a kinccsel! Legyen övék, ha megtalálják! Elegem van belőle! Több eszem is lehetett volna, hogy el se induljunk. Sose bocsátom meg magamnak, ha valami baj történik…

– De hát nálunk a kincs – jegyezte meg John halkan. – Itt lesz a sziklák vége – tette hozzá. – Fordítsd meg, és add ide az első evezőt!

– Megszereztétek?! – lepődött meg Flint kapitány. – Megszereztétek? És hol van? Nincs a parton?

A sötétben nem látszott, de a csónak billenéséből érezték, amint félig talpra állt.

– Az ágyadon van, a kabinodban – evezett tovább John.

– A mindenit! – fújt nagyot a Fruskák nagybácsija.

Megint együtt

A többieknek nem igen akaródzott nekilátni a három kapitány nélkül, de végül a Susan és Peggy által a szalonasztalon szétpakolt ételek látványa túl sok volt nekik. Iszonyúan éhesek voltak. Míg a kanna forrni kezdett, egy-egy korty vizet hörpintettek, be-bekaptak néhány darabka kekszet, morzsányi csokoládét. Ennyi elég is egyéb napokon, de mit sem számít, mikor a legénység gyakorlatilag egy teljes napja nem evett. A Vadmacska fedélzetén most egyszerre volt szükség reggelire, ebédre, uzsonnára és vacsorára. Végül Susan Peter Duckot is megkérdezte, egyenek-e vagy várjanak, és az öreg úgy gondolta, Flint kapitány nemigen lenne elégedett, ha visszatértekor üres hassal lézengő legénységet találna. Így hát Roger, Titty, Peggy és Bill asztalhoz ült és nekilátott. A vörös hajósinasnak mindent apróra kellett vagdosnia, mert arcának zúzódása meg három hiányzó foga miatt nem igazán tudott harapni, rágni.

Peter Duck azt mondta, ő inkább őrködik, most nem hagyhatja el a fedélzetet. De Susan vágott neki egy nagy darab pemmicant, és zöldség helyett két jól megvajazott kétszersültből készült szendvicset adott hozzá. Mielőtt leült volna a többiek közé, egy bögre forró teával együtt fölvitte az öreg matróznak, aki megköszönte, de egy pillanatra sem vette le szemét az elmosódott, sötét partról.

A fedélzet alatt már az első néhány falat, az első adag tea hatalmas változást hozott. A vacsora oly csendben kezdődött, mintha mindegyikük egyedül evett volna, vagy a sötét miatt nem látta volna rendesen a többieket. A némaság aztán hirtelen élénk, hangos beszélgetésnek adta át a helyét. Még mindig rengeteg elmondanivalójuk akadt. Bill még mindig nem hallott eleget a kincs megtalálásáról. A többieknek még mindig volt száz meg száz kérdése a Vadmacska kalandjairól a viharban, meg hogy miként szállta meg a hajót Black Jake kalózbandája, és hogy hogyan is zajlott le a fedélzeten vívott rövid, szerencsétlen kimenetelű küzdelem. Bill kibontotta zsebkendője sarkán a csomót, amelyben kivert fogait tartogatta, körbeadta őket, hogy mindenki megnézhesse, és elmesélte, hogyan öklelte fel fejjel Mogandyt, meg hogy miként acsarkodott a hatalmas termetű Negro, hogy megöli őt. – Azt hiszem, tényleg meg akarta tenni – mondta, és pár pillanatig úgy érezte, mintha lesöpörte volna a fedélzetről a rablókat, és nem ők csípték volna nyakon, kötözték volna meg és lökték volna Gibber ketrecébe. De aztán másra is visszaemlékezett. – Azt hittem, megölték Mr. Duckot.

– Susan! – nézett nővérére Titty. – Susan! Nem eshetett baja Flint kapitánynak?

– Előbb indult, és sokkal gyorsabban halad. Persze, hogy nem eshetett baja.

Még folytatta volna, de elkapta Peggy ijedt, kérdő pillantását. Hirtelen elhallgatott. Valóban így van? Nyelt egyet, és elfordult.

– Bár itt lenne már! – sóhajtott Titty.

– Sötét dolog, mint kinn az éjszaka – állapította meg Roger.

A fedélzeten Peter Duck a szigetet kémlelte a gyorsan sűrűsödő szürkületben. Épphogy időben érkeztek. A hajólámpa, amit a két gyerek magával vitt, távolabb, a partnál szikrázott. A szél még mindig nyugatról fújdogált, de oly gyenge volt, annyira csekély, hogy az öreg alig hitte, hogy kitart az éjjel, mielőtt megint keletire fordulna. Ijesztően fülledt volt a levegő, még a vízen is. Bármit hozhatott az idő. – Sietnünk kell innen, ha keletről jön – mormogta maga elé pemmicanjét meg a kétszersültből készült szendvicsét harapdálva, forró teáját kortyolgatva. – Miért késik a kapitány? Már át kellett volna érnie. Ha elfogták… – Peter Duck mérgesen gondolt a kabin ágyán heverő kis teakfa dobozra. Sose kellett volna elmondania azt a történetet. Ha lett volna esze, csöndben marad, és most a Csatornán cirkálnának, vagy körülnéznének Strangford Lough [112]–ban vagy valahol a Clyde [113] mentén, vagy elnézhettek volna a Balti-tengerre, kiköthettek volna Lisszabonban vagy Vigóban vagy bármilyen kellemes helyen, nem a Tarisznyarák-sziget komiszabbik oldalán, ráadásul a kapitány nélkül, aki most a parton van, sarkában fél tucat felfegyverkezett börtöntöltelék csirkefogóval. Ekkor hallotta meg a puska csattanását. A szigetnél kialudt a fény.

Az öreg bögréje nagyot koppanva tört szét a fedélzeten. Peter Duck alig vette észre. Erősen figyelt. Újabb lövés nem reccsent. És a fény? A gyerekek oltották el, hogy ne célozhassanak rájuk? De sötétben hogy találja meg őket a kapitány? Visszajönnek nélküle? Ki van zárva. De hát mit tehetnek? Ha egy pillanatra is eszébe jut, hogy Black Jake, meg a bandája a kapitány előtt ér a partra, sose engedi el egyedül Johnt meg Nancyt. Visszahívja őket a ködkürttel? Belépett a kabinba, és leemelte a szerkezetet, egyikét azon kevés holminak, ami a helyén maradt, a plafon alatt felakasztva. Lentről épp Bill fogatlan, motyogó beszéde hallatszott. Mit mond a gyerekeknek, ha…?

Kilépett a kabinból. Szájába vette a fúvókát, és messze kihajolt a korláton. Eltéveszthetetlen zaj ütötte meg a fülét. Valahol a part és a Vadmacska között evező koppant, nyikorgott.

Valóban. Semmi kétség. Valahol, ott kinn a sötétben kivilágítatlan csónak evezett a Vadmacska felé. Az idős matróz először ki akarta vinni a lámpát a kabinból, hadd lássanak a közeledők több fényt, mint ami az ablakon átszűrődik, de aztán meggondolta magát. Az a lövés! Mi van, ha a két kapitány, John meg Nancy mégis partra szállt, Black Jake és emberei meglepték őket, és a közeledő csónak a Vipera gazembereivel van tele? Az is lehet, hogy a fekete sóner egyik bárkája közeledik. A múltkor, amikor a legénység aludt, könnyen megszállhatták a Vadmacskát. De mégegyszer ugyan nem, hacsak több csónakkal nem jönnek. Még gyerekek is hasznosan forgathatják a kötélrögzítő peckeket, mikor egy-egy kalóz épp a korlátra kapaszkodik. Gyorsan megkerülte hát a kabint, és leszólt a lejárón: – Mindenki a fedélzetre!

– Mindenki a fedélzetre!

Peter Duck elég halkan szólt, de volt valami a hangjában, ami a szájak és tányérok között félúton megállította a körtebefőttel telt kanalakat, sőt még Rogerbe is beleszakasztotta mondatának felét. Odalenn a szalonban egy pillanatra halotti csend lett. A következő pillanatban mindenki felfelé rohant a létrán.

Bill volt először a fedélzeten, rögtön utána Titty és Roger. A két kormányos kicsit óvatosabb volt, vigyázott, le ne verjen valamit az asztalról, ahogy fölugrott. Ők értek föl utoljára, de még így is majdnem Roger sarkát taposva robbantak a fedélzetre.

– Csónak – mondta halkan az öreg. – Nem tudom, ki jön, de kétszer nem hagyjuk elfoglalni a hajót. Fény elé senki ne menjen! Helyes. Csukjátok be a konyhaajtót! Mindenki vegyen egy rögzítő pecket jobbról, a rekeszből. És ne törődjetek a festéssel! Csapjatok le azzal a fával, törjön az a kéz, amit megláttok a korlátba kapaszkodni! … Bill hol van?

– Az előbb még itt volt – nézett körül Titty. – Mi történt? A kalózok?

– Föl nem jönnek, ha ők azok! – szorult ökölbe Peter Duck keze. – Egy nap kétszer ugyan nem. De nem is tudnak. Nem bizony, hacsak nincs két csónakjuk. De csak egyet hallok. Figyeljetek!

Fogatlanul vigyorgó arcával Bill épp most lépett az egyik kabinablakból kiszűrődő fény körébe. Csak most érkezett vissza a csörlő egyik hajtórúdjával, amiért előrement.

– Ez megfelel nekik!

– Halkan! Figyelj! – intette csendre Peter Duck.

– Sh! Sh! – pisszegtek a többiek.

Most már mindenki számára felismerhetően, közelről hallatszottak a kemény koppanások ahogy egy-egy csapás végén az evezők megakadtak az olaj után síró evezővillákban.

– Szörnyen hasonlít a Fecskéére – suttogta szinte hangtalanul Peggy. – John már mondta, hogy meg akarja kenni, de nem hiszem, hogy megtette volna.

– Miért nem világítanak? – sutyorogta Roger.

– Persze. Biztos, hogy a Fecske. De ki jön vele? – óvott Peter Duck.

– Csak nem gondolod, hogy valami baja eset Johnnak meg Nancynek…? – ijedt meg Titty. – Meg Flint kapitánynak?

Peter Duck horkant egyet. Még fülében volt a lövés csattanása, de amíg lehet, nem akart szólni róla a gyerekeknek.

– Jobb, ha mindenre felkészülünk – mondta végül.

Ekkor a még mindig a part felől fújdogáló szélben, közvetlenül az áramló vízen lebegő hajó orránál hangos, sürgető kiáltás harsant.

– Hé! Vadmacska! Fényt!

Peter Duck kiegyenesedett a sötétben. Eddig előregörnyedten hallgatózott, mint egy kicsi, hajlott öreg, talán aggodalma miatt egész megroskadva. Most emelt fejjel, vidáman kiáltott vissza: – Igen, igen, uram! Ez a kapitány – fűzte hozzá, és máris szaladt a kabinba a lámpáért. Egy pillanat múlva már ismét a korlátnál volt. – Dobd le a létrát, Bill! Susan kisasszony! Maradt nekik egy bögre forró tea? Bal oldalt a létra! – kiabálta a lámpát oda-vissza lengetve a korlátnál. A fény megvilágította a lenti, meg a Vadmacska fedélzetéről izgatottan a sötétbe lebámuló arcokat. A Fecskében tényleg ott ült a három kapitány, kettő az evezőnél, egy a farban. Bill ledobott egy kötelet, a végével pedig előreszaladt a főárboc csarnakjához, a másik végét meg odalenn valaki a kicsi vitorláshoz kötötte. Egy perc múlva Flint kapitány rongyosan, összezúzva-karmolva, fokonként kínlódva megindult felfelé a létrán. Fájós lábát fáradtan vetette át a hullámvéden.

– Nohát! – sóhajtotta. – Nagyobb a szerencsém, mint érdemlem – amekkora slamasztikába rántottalak benneteket.

A többiek még nem siettek fölfelé.

Halló, Mr. Duck! – kiáltott föl Nancy. – Leengedné a lámpát?!

– Hát a tiétek? – kérdezett vissza Peggy.

– Használnánk, ha megvolna – tért ki a válasz elől a nővére. – Kösz! – szólt vissza, amint a fény megérkezett. – Biztos, hogy megtaláltad, John?

– Jól kitapintható. Itt a lámpa?

Egy perc múlva a világosban mindketten megtalálták, amit a csónakban kerestek.

– Való igaz! – hallatszott fel a fedélzeten várakozók csoportjához Nancy vidám kiáltása. – Halljátok?! A Fecske golyót kapott! John megtalálta. Ki se szedjük.

– De hogy? – nézett le Roger.

– Ami a lámpát is széttörte – próbálta magyarázni John.

– Mikor?

– Nem is hallottunk lövést.

– Nem-e? – csóválta a fejét Peter Duck. – Inkább a lámpa, mint amitől én tartottam. Most már jöjjenek fel, lámpástul. Mi itt fönn sötétben vagyunk.

Nancy föladta a lámpát, aztán Johnnal együtt a fedélzetre mászott. John elvette Billtől a kötelet, hátravitte, és ott erősítette meg, a Fecske hadd maradjon mögöttük kikötve.

– Elmondtátok Flint kapitánynak a kincset? – követte Titty Nancyt a hajó belsejébe.

De Flint kapitányt most nem érdekelte a kincs. Csak benézett a kabinba, az ágyára ahova tették. – Egy doboz – bólintott. – Ahogy gondoltam. Megvan a zsák is? – De még mielőtt válaszolhattak volna, mielőtt még Roger megtalálhatta volna akár az egyik zöldes, régi fémgyűrűt is a zsebében, Flint kapitány elfordult, mintha elszégyellte volna magát. Egy pillantást sem vetett többé az ágya felé. – Nem, nem! Előbb el innen! Vagy egy tucatszor kívántam ma már a tenger fenekére az egészet! Melyik horgony van lenn, Mr. Duck?

– Csak a kicsi. Hátha hagyni kell, ha hirtelen változik a szél.

– Nagyon jó. Húzzuk fel, és tűnjünk innen. Ha tudjuk, hajnalra a láthatár mögött hagyjuk a szigetet. Soha többé nem akarom látni.

– Szívemből szól – helyeselt Peter Duck.

Így hát, bár mindenkit majd szétvetett a hallás-vagy közlésvágy, várniuk kellett, hogy elmondhassák a Vadmacska visszafoglalását a kalózoktól, a mentést, a kincs megtalálását, Flint kapitány vándorútját a szigeten keresztül, a várakozást a Fecskén a sötét Duck-öbölben meg a lámpát szétzúzó puskalövést, melyből a golyó a Fecske peremében maradt. Helyette az egész társaság munkához látott. Helyükre kerültek a csörlőrudak, felhúzták a vitorlákat, a fővitorlát, tarcsvitorlát, meg egy régebbi tartalék elővitorlát a viharban az aljától a tetejéig kettérepedt helyett, fölszedték a horgonyt, és a Vadmacska a még mindig makacsul nyugatról fújó enyhe szélben az éj leple alatt távolodni kezdett a Tarisznyarák-szigettől.

– Nagyon kevés a szél – nyugtalankodott Flint kapitány. – Be kellene indítanom a motort.

– Azt ugyan soha, lámpafény mellett – csóválta a fejét Peter Duck. – Inkább még ronthat is rajta. Hagyjuk csak nyugton a „csacsit”, talán reggel sikerül munkára fogni. Bár mechanikusnak, nem matróznak való feladat ilyesmikkel babrálni.

Susan friss kör teát hozott a szalonba, ahol Flint kapitány, John és Nancy faltak, ittak éhesen. A többiek már befejezték a vacsorájukat, most az asztalon könyökölve nézték őket. Annyi mesélnivalójuk volt, hogy végig tudták volna beszélgetni az éjszakát, legalábbis azt hitték. De Roger feje lassan előrebillent, végül Susan fölkelt és ágyba támogatta a hajósinast. A szalonba visszaérve különös kép fogadta. Mindenki aludt. Néhányan a vacsora romjai közt karjukra dőltek, másoknak ültükben csuklott mellükre a fejük. Flint kapitány hirtelen felpattant, Susanra bámult, kortyolni próbált egyet üres bögréjéből, és keresztültámolygott a szalonon a lépcső irányába.

– Mit tegyek velük? – gondolkozott Susan. – Talán jobb, ha nem keltem föl őket.

Hagyott mindenkit aludni, ahol volt, és csöndben fölóvakodott a létrán.

– Északkelet – hallotta Peter Duck hangját. – Jobbat nem tehetünk. Ha az óceánon gyorsan át akarunk jutni, északabbra kell mennünk, míg elérjük a nyugati szeleket. Semmi szükség, hogy utunkat állja a passzát. Nem, kapitány, én rendben vagyok. Leütöttek, és lehet, hogy ez volt a szerencsém. Nem, nem. Bírom hajnalig, aztán jobban látjuk, minek nézünk elébe.

Susan hallotta a habok egyenletes kotyogását a hátul vontatott Fecske orra alatt. A Vadmacskát vitte a szél. Csöndben visszamászott a szalonba, épp, hogy láthassa, amint Titty inkább alva, mint félálomban keresztülbotorkál a szobán a kabinja felé. A többiek még mindig az asztalra dőlve aludtak. Titty a sötétben tapogatózva végre megtalálta ágyát és szinte belezuhant. Susan egy pillanatig hallgatta húga egyenletes szuszogását, aztán amilyen gyorsan csak tudott felmászott fekhelyére, és egy perc múlva testvéréhez hasonlóan, mélyen aludt.

A tornádó

Az asztalnál alvók a motor körüli szöszmötölés zajára ébredtek. Hétágra sütött a nap. Kinyújtóztatták elmerevedett karjukat, ásítoztak, buzgón dörgölték szemüket, amely sehogy sem akart nyitva maradni. Végül fölcihelődtek, és szinte alvajáróként előbotorkáltak. Flint kapitányt a kabinja alatti, gépházul szolgáló üregben kuporogva találták. A besült motort próbálta megszabadítani a Gibber és Roger által gazdagon ráontott olajnak legalább egy részétől. Összekaristolt arca már zsírfoltoktól is tarkállott, szakadozott inge akár munkaköpeny is lehetett volna, ahogy később Peggy elmesélte. Kurta „jó reggelt” vetett oda a gyülekezőknek, pillanatra sem hagyva abba a motorral való bíbelődést.

– Csudára fölbosszanthatta valami – állapította meg Nancy, ahogy álmosan fölfelé bócorogtak a szalon lépcsőjén. Amint a fedélzetre értek, már azt is tudták, hogy mi.

Az éjszaka alig-alig volt valamicske szél. A Tarisznyarák-sziget még mindig látszott a horizonton. De nem ez volt a nagyobb baj. Nem sokkal pirkadat után Flint kapitány magas, fekete sónert látott kiúszni a sziget északi csúcsa mögül. Mindkét csúcsvitorláját is fölhúzva ismét üldözőbe vette őket a Vipera.

Ez önmagában is elég lett volna, hogy Flint kapitányt a motor szóra bírására késztesse. A kormánynál álló Peter Duck nyugtalanul nézte kínlódását. Nem csak egyedül Black Jake feltűnése miatt volt gondterhelt. Mindenki érezte, hogy az időjárás is tartogat még valami gonoszat. Hová tűnt az elmúlt hetek egyenletes passzátja? Mit jelentettek a fémesen fénylő, keleten narancs és bíbor színben izzó, nyugaton viharos-feketébe szürkülő ég alatt a vízen innen-onnan végigfutó szélfoltocskák? A tenger is bajt jósolt. Az errefelé szokásos passzátszélben egyenletesen, északkeletről kellett volna hömpölygetnie hullámait, most azonban csupán lökdösődő, céltalan vízhegyeket emelgetett.

Ezen a reggelen azonban sem a Vipera látványa, sem a komiszodó időjárás, de még Flint kapitány meg Peter Duck mogorva arca sem tudta beárnyékolni a legénység jókedvét. Itt voltak, megint együtt a Vadmacskán, hazafelé. És bármi legyen is a kincs, ott volt, biztonságban a hajón. Semmi más nem számított. Lerohantak fürdőruhát venni a fedélzetmosáshoz, mint azelőtt, az ideút vidám reggelein. Mire Peggyvel a nyomukban a két kapitány az első lejárónál felkapaszkodott, Susan, Titty és Roger már készen várta őket. Jól eláztatták egymást néhány vödörnyi sós vízzel, majd felváltva feltörölték a deszkákat a hosszú nyélre tekert felmosórongyokkal. Aztán körülállták Billt, óvatosan megtapogatták feldagadt arcát, és megcsodálták a lilába játszó zúzódásokat jobb vállának mindkét oldalán, ott, ahol Black Jake ujjainak iszonyú szorítása belevájt. John, Roger és Nancy annyira csodálta, hogy a Vipera volt hajósinasa szinte kívánta, bár maradnának meg örökre a véraláfutások, mint a tetoválás. De a fogait legalább mindig fogja tudni mutogatni. Ameddig ő lesz, azok is meglesznek. Amíg a többiek a lefolyókba terelgették a maradék vizet, Peggy és Susan lerohant a konyhába reggelit készíteni. Kár, fejtette ki Peggy, hogy senkinek sem jutott eszébe a hajót ellátni egy igazi nagy fürt banánnal. Amíg a kannában fölforrt a víz, a két kormányos felöltözött, Titty a fedélzetre vitte a papagájt, Roger elengedte a majmot. Flint kapitányt és Peter Duckot kivéve mindenki a lehető legjobb hangulatban volt.

– Jöjjön ide valamelyik kapitány vagy te, Bill, vedd át a kormányt, ha kész a fedélzetmosás! – szólt rájuk végül az öreg matróz. – Gyere csak, próbálkozz vele! Utánanéznék, milyen vásznaink vannak raktáron, de a kapitányt elfoglalja lenn a „csacsi”.

– Bizony, makacs mint az öszvér, nem létezik, hogy dolgozzon – dugta ki fejét az ajtón Flint kapitány, aki épp akkor mászott föl a gépházból a fedélzeti kabinba. – Átveszem én a kormányt, amíg megnézi, mit lehetne tenni még több vitorla érdekében.

– A hajó elbírna bármit, amit fölhúzunk, csakhogy nincs mit. Ha meg lenne varrva az elővitorla, lenne egy icipici csúcsvitorla, amit a főárbocra húzhatnánk…!

– Jim bácsi! – nézett nagybátyjára Nancy. – Sokkal jobban éreznéd magad, ha fognál egy vödör vizet, és legalább a mocsok egy részét lesikálnád magadról.

Flint kapitány hátranézett a távoli hajóra, de aztán aggodalmai ellenére elnevette magát.

– Susan illemtan órákat ad neked, Nancy! De azt hiszem, igazad van. Vegyétek át hát hárman, csak egy percre. – Azzal előrement a horgonycsörlőhöz, lerángatta elrongyolódott ingét, és egyik vödör vizet a másik után zúdította a fejére. Amikor ismét hátrajött, már tisztábbnak meg vidámabbnak is látszott. Peggy épp kolompolni kezdett reggelihez.

De se Flint kapitány, se Peter Duck nem ment le a szalonba enni. Titty és Bill vitte fel utánuk az adagjukat a fedélzetre. Flint kapitány a kormánynál állt, az idős tengerész pedig már kétségbeesetten öltögetett egy vitorlát. Egyáltalán nem bízott semmiféle motorban.

Reggeli után mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy a Vipera utoléri őket; a szeszélyes szél miatt nagyon lassan ugyan, de kitartóan közeledett.

– Miért nem indíthatom el a motort? – figyelt föl a dologra Roger.

– Nem látod, hogy azzal kínlódom? – mérgelődött Flint kapitány. – Az a nyavalyás majmod teletömte olajjal meg zsírral! Használhatatlan, míg az egészet darabokra nem szedjük, meg össze nem rakjuk.

– Nem igazán Gibber hibája – védte kedvencét Roger. – Megtett minden tőle telhetőt, igazán szorgalmasan dolgozott.

– Látom. A lustaság ritka erény a majmoknál.

Mivel John, Nancy és Bill egyaránt kormányozhatott már, Flint kapitány végül magával vitte Rogert a fedélzeti kabin alá, és délelőttjüket a motor darabokra szerelésével töltötték. Gibber is szívesen csatlakozott volna hozzájuk, de Roger belátta, hogy most az egyszer jobb, ha majmocskája a saját szállásán marad.

Flint kapitány egyszer-kétszer szünetet tartott, hogy a kabinajtóból hátrapillantson.

– Nem számíthatunk a „csacsira” – nézett föl Peter Duck.

– Legalább elfoglalom magam. A varrásban nem jeleskedem.

Amikor Nancy délben – egy-kettő, egy-kettő, egy-kettő, egy-kettő – elkongatta a nyolcadik harangozást a hajó kolompján, a Tarisznyarák-sziget épp eltűnt a láthatáron.

– Isten hozzád! – kiáltott Titty, és integetni kezdett.

– Kinek hadonászol? – tette szóvá Bill. – Black Jake-nek? Nem úgy tűnik, hogy elhagynánk.

A sziget hát eltűnt, de a Vadmacska nem maradt egyedül. Mögötte ott vitorlázott a fekete sóner, és jól látszott, hogy egyre közelebb ér.

Tikkasztó hőség volt, de a nap már nem mutatkozott. Sötét felhő öntötte el az eget egyik sarkától a másikig.

– Jön a baj mindkettőnk nyakába – nézte Peter Duck. – Nem vagyunk még túl a múltkori viharon. Zsebkendőnyivel több szél jól jönne. Enyhe szellőben a Vipera gyorsabb nálunk, de ha csak egy kicsit is erősebb fúj, mindjárt nem ér a nyomunkba, és csak úgy kapkodná lefelé a vitorláit. De sajnos több fog érkezni egy zsebkendőnyinél.

Mindenki a fedélzeten ebédelt.

Senki sem volt beszédes kedvében.

Roger szája ugyan elnyílt egyszer, hogy megszólaljon, de Flint kapitány arcát látva még ő is rájött – mondás nélkül is –, hogy most nem alkalmas az idő a kabinban letett kincsesláda megemlítésére.

A Vipera egész délután rendületlenül közeledett. A sötét ég alatt hol innen, hol onnan fújt a gyenge szellő, sőt, néha el is állt, és hagyta, hogy a két sóner nehéz vitorlarúdjait jobbra-balra lengetve a bizonytalan tengeren tehetetlenül sodródjon, billegjen.

– Semmi esély, hogy napszállta előtt elindíthassuk a motort – jött föl végül Flint kapitány a fedélzetre.

– Csak fújna már egy kicsit a szél, hogy a Vipera ne bírna el annyi vásznat, bizony eltűnnénk előlük! – sóhajtott Peter Duck, és oly gyorsan öltögetett, amilyen gyorsan csak tudott, hogy a Vadmacskára is fölhúzhassanak legalább egy csúcsvitorlát. A földrengés utáni vihar lökései mindkettőt ronggyá hasogatták, amikor Flint kapitány kapkodva rohant vissza a szigetre, mert nem tudta, mi történhetett a kincskeresők táborával azon a szörnyű éjszakán. – Valami nagyon ronda idő közeledik, de igen-igen ocsmánynak kellene lennie, hogy most azzal törődjünk.

A szél pedig megélénkült, elült, megélénkült, elült, de sosem annyira, hogy a legapróbb vászondarabkát is az árbocokra húzó Black Jake-et megingassa. A Vadmacska és a Vipera között óráról órára fogyott a távolság. Ha a kalózon múlik, a kis zöldtestű sóner, amely egyszer már kicsúszott karmai közül, még egyszer nem menekülhet.

A sötét hajó egyre csak közeledett. A Vadmacska kormányánál álló kicsiny társaság már távcső nélkül is láthatta, ahogy az orrából figyelik őket az emberek. A Vipera egyik orrvitorlája leszakadt ugyan, és most kisebbet húztak fel helyette, de ez alig számított a délnyugat és északnyugat között tétovázó, erőtlen szélben. Már a két, magasba fölvont csúcsvitorla is elég volt, hogy a kalózbanda fölébük kerekedjék. Hacsak nem lesz félig-meddig viharos az idő, sosem fogják bírni ezt az iramot.

Végre elkészült Peter Duck csúcsvitorlája. – Elég hevenyészett – mentegetőzött az öreg –, de még mindig jobb a puszta árbocnál. Gyere, Bill, húzzuk fel! Segítsen, kérem, Nancy kapitány! John kapitány! Ügyeljen addig a kormányra!

– Máris jobban megy! – örvendezett Titty, amint a csúcsvitorla kibomlott és megfeszült a felső vitorlarúd és a főárboc között. – Ó, ha lenne egy az előárbocra is!

Peter Duck ekkor látta meg először a víztölcsért. Éppen hátrament, hogy szemügyre vegye a Viperát. A sziget már nem látszott.

– Hol a messzelátó?

Titty odaadta.

– Gondoltam, hogy jön még valami mocskos idő. Odanézzenek! Hívják föl a kapitányt!

Messze hátul, épp a láthatáron, ahol a tenger és az ég találkozik, keskeny fénycsík tűnt föl. Éles szélével acélkerítésként húzódott végig a szétterpeszkedő fekete fellegek alatt. De ez előtt az acélkerítés előtt vékony, finom fonal kötötte össze a vizet a felhőkkel.

Nancy hívására Flint kapitány szinte futva érkezett a fedélzetre.

– Tudja mi az ott, uram? – mutatta neki Peter Duck.

– Mintha egy víztölcsér lenne. Láttam ilyet az Indiai-óceánon. Hadd lám csak látcsővel! Bizony, víztölcsér. Jó nagy szél lehet ott. Atyavilág, de gyorsan mozog!

– Erre tart – állapította meg Peter Duck.

Közben Roger annyira elfoglalta magát a kisebbik teleszkóppal, hogy észre sem vette, amit a többiek figyeltek. Megpróbálta a lencsét úgy beállítani, hogy élesen lássa vele a Viperát.

– Mit csinálnak ott az előfedélzeten? – kérdezte a látcsövet szemére szorítva.

– Nézd azt a víztölcsért, Rogie, aztán add ide nekem is a messzelátót! – sürgette nővére, aki a sajátját átengedte az öreg matróznak.

– Borzasztó közel vannak – engedte el a füle mellett Titty kérését a hajósinas –, és valamit csinálnak az orrban.

– Figyelj, Jim bácsi! – szólalt meg elfúló hangon Peggy. – Igazából mit tehetnek velünk, ha a Vipera utolér?!

– Semmit – nyugtatta meg nagybátyja. – Semmi különöset.

Bill mintha szólni akart volna, de aztán mégis becsukta a száját. Peter Duck kétkedve nézett Flint kapitányra, aztán a láthatárt kezdte vizsgálni a Vadmacska előtt.

– Egyetlen hajóútvonal sem vezet a közelben – mormolta maga elé, de Titty mégis meghallotta.

– Az miért baj?

– Hogy ne legyünk egyedül – nézett rá komolyan Peter Duck.

– Én sem bánnám, ha belebotlanánk valakibe – figyelt a mögöttük makacsul kitartó Viperára Flint kapitány.

De a Vadmacskán meg a fekete sóneren kívül nem járt arra más hajó. Kettejük között a távolság folyamatosan csökkent.

– Egész közel fog elmenni a víztölcsér. Borzasztó sebesen jön.

A felhőből a tengerig lógó sötét szál mostanra megvastagodott. Az eget mintha fekete födő takarta volna. A tölcsér alakja percről percre változott. Mintha óriási gumitömlő kötötte volna össze a vizet az éggel. Tetején, ahol a felhőt érte, kiszélesedett, az alja meg szétterült, mint egy gyertyatartó.

– Forog, mint egy dugóhúzó – álmélkodott Titty.

– Úgy is működik – koppantak Peter Duck szavai, hogy Flint kapitány is összerezzent tőle.

A tornádó már elég közel volt, hogy hangját is hallják. Vad, sivító, zubogó zaj söpört végig a tengeren. A szürke hullámok fehérre forrtak a pörgő, hajladozó, a zavaros víz fölött szinte táncolva közeledő oszlop alatt.

– Na, ezen majd elgondolkoznak – fordult Peter Duckhoz Flint kapitány. – Jócskán mozgatja a levegőt ez a micsoda, és a Vipera erősebb szélben nem bírja a csúcsvitorlákat, hisz maga mondta, igaz-e, Mr. Duck?

– Igen – hagyta helyben az öreg, de közben le se vette szemét a víztölcsérről.

Fehér hab szökött fel a Vipera orra alól, ahogy a tegnapelőtti viharnál is erősebb szél első rohama meglökte a hajót. A következő pillanatban már a Vadmacska is megérezte a csapást. Flint kapitány fölpillantott a frissen javított csúcsvitorlára.

– Alighanem mi is örülni fogunk, ha gyorsan lenn lesz a mienk is. Megint komoly vihart kapunk.

De Peter Duck nem válaszolt. Egyre a szélkavarta, fehér vízen feléjük száguldó víztölcsért figyelte.

– Egyenest nekünk jön – kiabált Peggy egyre magasabbra csapó hangon, és aztán összerezzent, vajon a többiek meghallották-e a benne rejlő félelmet.

– Minden nyílást bezárni! – jött rá hirtelen Flint kapitány, milyen közel is kapják a vihar magját. – Zárd le az első lejárót, Bill! Becsukni az ablakokat!

– Ha telibe kapjuk, a zárt nyílások sem segítenek – mondta csöndesen Peter Duck. – Miszlikbe aprít, ha ekkora víztömeg zúdul a nyakunkba.

De ekkorra Bill már előre rohant.

Azonban még a víztölcsért is elfeledték, annyira ijesztő volt, ami egy pillanattal később történt.

– Be kell vonnunk azt a csúcsvitorlát, Mr. Duck! Több lesz egy nyári szélviharnál, amit ez nyakunkra hoz… – mondta épp Flint kapitány, amikor…

RECCS!

Miféle sápadt füst gomolyodott föl a fehér habot túró orral utánuk rohanó fekete sóner elejéről?

Nyávogó sivítással villant át valami Titty és Peter Duck között. Valahol elöl kemény puffanás, hasadó fa ropogása.

John és Nancy egymásra nézett! Hát megint! Mindkettőjüknek eszébe jutott a tegnap éjszaka. Már nem egyedül a Fecske viselt magán golyónyomot.

– Ezek ránk lőnek – döbbent meg Roger. – Nem jöttem rá, mire készülnek.

– Lefelé! Mindenki! – vette át a kormányt Johntól Flint kapitány. – A részeg gazemberek! Gyerekekkel telt hajóra!

– Nem részeg ember célzott ott, azt hiszem – sóhajtott nagyot Peter Duck, de változatlanul a tornádó tölcsérét figyelte, nem a kalózhajót.

RECCS!

Az újabb golyó nem sokkal a fejük fölött búgott el. A magasból hasadó vászon hangja hallatszott. A frissen varrt csúcsvitorla a szegélyénél végigrepedt. A fölső vitorlarúd, a gaff lecsapódott, és hosszában végigvágott az árbocon. Az alsó rúd is lezuhant, és a korlátra szakadt volna, ha a felhúzó kötelei nem állítják meg estében.

– Hihetetlen, hogy valakinek ekkora szerencséje legyen! Ellőni az árboc csúcsán egy tartókötelet!

A kormánynál álldogáló kis csoportban senki sem mozdult. A teleszkópjával még mindig a Viperát figyelő Rogeren kívül mindenki fölfelé nézett, szemlélte a kárt, ami a Vadmacska főárbocán keletkezett, egyetlen, csupán egy szál kötelet elszakító lövéstől.

– Megkurtították helyettünk a vitorlát – mérgelődött Peter Duck. – Egy napot dolgoztam azzal a vászonnal. Egész valószínűtlen. Odanézzenek!

A megrokkant Vadmacska egyre többet veszített sebességéből, míg a Viperát hajtotta a hatalmas szél. A fehér hab szinte porzott körülötte, árbocai meghajlottak, mint a nád. De Peter Duck nem a fekete hajóra figyelt.

A levegő új, fülsiketítő zajjal telt meg, hatalmas vízesések dübörgésével – a tengeri hurrikán hangjával. A tölcsér, az a sötéten kavargó, háznál is vastagabb, sokszáz lábnyi magas vízoszlop egyenest feléjük rontott. Alja körül fehéren fortyogott a tenger, és ebből a kavargásból tekergett egyre följebb és följebb a sötét pillér, míg aztán odafönn megint szét nem szóródott az éjszínű felhő-plafonban.

– Egyenest nekünk jön! – visított Peggy.

Aztán meglátták, hogy mégsem.

– Nézd! Nézd! – sipította Roger.

A Vipera mindkét árboca tövestül kicsavarodott, egyik a másik után. A kalózhajó szinte abban a pillanatban nyakába kapta a víztölcsért, az felszippantotta magába, és darabokra tépte. Az egész társaságból egyedül Roger tudta biztosan, hogy mi történt. A többiek csak a forgó tölcsért látták, és közvetlen mellette a sónert, amint hirtelen eltiporja és megfosztja árbocaitól a hatalmas szél. Aztán csak a tölcsér volt, és sehol a hajó. A pörgő-forgó oszlop pedig a szemük láttára soványodni kezdett a közepén. Egyre vékonyabb és vékonyabb lett, míg látszólag kettészakadt, és a fölső, még mindig forgó részt beszívta a felhő, az alsó pedig mennydörgő robajjal visszazuhant a tengerbe. Hatalmas víztömeg szökkent nyomában ismét az égnek, majd visszahullva gigantikus kavargó örvényt keltett, mintha egy óriás kádjából kihúzták volna a dugót. Aztán a vízben támadt gödör megtelt, és semmi sem maradt a tornádó magjának helyén. Eltűnt a víztölcsér, és eltűnt a Vipera. A Vadmacska egyedül maradt, egymaga vágtatott, mindössze orr- és viharvitorlájától hajtva.

A Vadmacskán senkinek sem volt ideje mozdulni, oly gyorsan peregtek az események a fővitorlát leszakasztó lövés és a hatalmas, örvénylő víztömeg alatt szétzúzódott Vipera elsüllyedése közt. A gyerekek – bár az első lövés után a fedélközbe küldték őket –, még mindig a fedélzeten bámultak egymásra, mintha maguk sem hinnék, hogy mindegyikük látta e szörnyűséget. Legénységéhez hasonlóan Flint kapitány is meg Peter Duck is megnémultan állt az első pillanatokban. Amint azonban a víztölcsért keltő és hajszoló forgószél pereme a Vadmacskát is elkapta, Peter Duck a kabin mellett előrerohant a főárbochoz, megeresztette a fővitorlát tartó köteleket, és minthogy a gaff oldalra kilengett, az egész gomolyagot a fedélzetre eresztette.

– Feszesebbre a viharvitorlát! Le a tarcsvitorlával! – vezényelt Flint kapitány.

– Mire készülsz? – jutott szóhoz Nancy is.

– Visszamegyünk, felszedjük őket!

De hát a világ legjobb tengerésze is tehetetlen, ha a fővitorla rúdja a hajó oldalára nehezedik, maga a vitorla használhatatlan, a felső vitorlarúd tartókötele elszakadt, és csupán két nagy orrvitorlája, meg az előárbocon egy pirinyó viharvitorlája van, hogy kapkodva széllel szembe forduljon. Aki azt a második golyót kilőtte, majdnem teljesen irányíthatatlanná tette a Vadmacskát. Mégis, lehet, hogy a Vadmacska hálát adhatna neki. Talán a csúcs-meg a fővitorla hirtelen elvesztése óvta meg, hogy árboca törjön, mint kettő is a Viperának. Megcsappant vitorláival a Vadmacska biztonságosan vészelte át a víztölcsérrel jövő szél első dührohamát. Most azonban, mikor Flint kapitány fordulni akart, hogy kihalássza a kalózhajó legénységét, bizony hiába telt az idő, hisz semmit sem tehetett, amíg a lengő vitorlarudat meg a fővitorlát Peter Duck a fedélzetre nem eresztette. De amint ez megtörtént, Flint kapitány megpróbált szél ellen haladva visszafordulni, hogy ott cirkálhasson a fölött a hely fölött, ahol csak néhány perce még ott volt a fekete sóner meg a legénysége, akiket egyéb sem foglalkoztatott, mint a gyilkosság és a bosszú gondolata.

Peter Duck feszített a viharvitorlán, aztán Billért kiáltott.

– Bill! Le a tarcsvitorlát! Ereszd már! Mozdulj!

De szegény fiú csak ült, ült elöl a lejárónál, a csörlőnek támaszkodott, és jobbjával a bal karját tartotta. Ahogy a hajó szembe fordult a széllel és oldalára dőlt, Bill feje is oldalra billent, majd a hajósinas erőtlenül, teljes hosszában a fedélzetre csúszott.

Nancy és Susan egyszerre vette észre, hogy baj van, és máris rohant előre. John is utánuk sietett.

– Le már azzal a vitorlával! – kiáltott előre Flint kapitány, aki el nem tudta képzelni, mi lehet, ami miatt a vászon még mindig a helyén van. Közben a Vadmacska hirtelen hullámhegybe futott, és az orrában fölcsapó habfelhő alaposan eláztatta Billt meg a segítségére sietőket.

– Eressze már! – kiáltott Peter Duck, amint meglátta John kezében a kötelet. – Első a hajó! Lazítsa, most, aztán majd én lecsendesítem!

A szél zúgásához, meg a rövid, meredek hullámokba ütköző Vadmacska puffanásaihoz már a vadul csapkodó vitorla zaja is társult.

A befröccsenő víz magához térítette a vörös hajú hajósinast. Kinyitotta szemét. Nancy és Susan hajolt fölé.

– Mi történt? – kérdezte Susan

– Meglőtték – mondta Nancy.

– Mi baj? – indult előre Peter Duck.

– Szót sem érdemel – mormogta Bill, de hirtelen elfehéredett, ahogy mozdulni akart.

– A fedél – nyögte. – Az első lövés. Eltört a karom… Minden rendben… Láttam a víztölcsért. Láttam, ahogy végük – azzal megint elájult.

– Igencsak eltört – hajtotta vissza óvatosan Bill ingének ujját Peter Duck, ahogy meglátta a fiú lógó karját. – Eltört, de nyoma sincs golyónak.

– Nézze csak! – mutatta John a lejáró fedelét, amiből egy darab fa hiányzott. A víztölcsértől félve Bill lecsukta, és vagy a golyó szelétől megrántott fedél, vagy a róla leszakadt darab elcsapta az alkarját. Soha senki sem fogja megtudni, mi is történt valójában, mert maga Bill sem emlékezett semmire, csak a hirtelen, erős fájdalomra.

Peter Duck szó nélkül karjaiba vette a fiút, és hátravitte a fedélzeti kabinba. Susan közben lerohant a kötszeres dobozért.

– Mi történt vele? – érdeklődött Flint kapitány.

– Az az első lövés eltörte a karját – felelte John.

– Megsebesült! – válaszolt Nancy is.

– Ó, Bill! – sóhajtott Titty.

– Sokkal rosszabb is lehetett volna – tért vissza Peter Duck, miután a hajósinast lefektette a saját ágyára. – Akik ezt tették, nem érdemlik meg, hogy fölszedjük őket.

– Nem úgy nézem, hogy egyet is megtalálunk – mondta komoran Flint kapitány. – Nincs az az ember, aki életben maradhatott abban a tengerben, ami itt volt, mikor az az oszlop szétszakadt. Igen közel voltunk hozzá. Maradt némi roncs, de nyoma sincs azoknak a gazembereknek. Ha meghagyják a vitorlánkat, és nem lövik azt a hihetetlen lövést, talán kicsit gyorsabbak lettünk volna.

– Én pedig azt hiszem – mondta Peter Duck –, hogy ha akkor nem lőnek, a víztölcsér ugyanúgy elkerüli őket is, ahogy minket elkerült. Azok ott azon a hajón szépen kérték az Ördögöt, hogy vigye, ami az övé. Az pedig vitte. Le a kalappal előtte! Lövöldözni gyerekekkel teli hajóra!

Flint kapitány ide-oda cirkált a Vadmacskával. Vihar- és orrvitorlával hajózott erre-arra a szélverte vízen, ahol utoljára látták a Viperát. Darabok kerültek elő a fedélzet deszkáiból, egy festett mentőbója, törött árboc a rágabalyodott kötelekkel meg mindenféle törmelék. De hiába köröztek ott sötétedésig, hiába leste szegény Billen meg a nagyon elfoglalt Peter Duckon kívül mindenki figyelmesen a vizet, embereknek nyomát sem látták. Semmi sem utalt rá, hogy élőlény is volt valaha azon a sóneren, ami oly szörnyűséges, hirtelen véget ért.

Bonies, mallies

Peter Duck nem bánkódott, amiért Black Jake-et és embereit nem tudták kimenteni. Egyszer már találkozott velük a Vadmacskán – még vagy egy hét, mire elmúlnak a fájdalmas zúzódások az álláról meg a fejéről. Egy is sok az ilyen alakok látogatásából. Nem kell másik. Egyébként meg – mondta – úgysem sokáig maradtak élve abban a hatalmas örvénylő víztömegben. Ha a kapitány szükségét érzi, hogy kutasson utánuk, ám jó, tegye! De az öreg tengerész alig-alig pillantott túl a hajó oldalán. Elég dolga volt a roncsok eltakarításával, amikor pedig azzal elkészült, rögtön nekilátott, hogy fából néhány sínt eszkábáljon Bill karjának rögzítéséhez. A hajó után ez volt, ami legjobban izgatta. Lámpát gyújtott a kabinban, befejezte a fa kinagyolását, aztán Flint kapitányhoz fordult.

– Jobb minél előbb túlesnünk az orvosláson, uram!

Flint kapitány a kormányhoz hívta Johnt és Nancyt.

– Szóljatok, ha legkisebb jelét is látjátok egy közeledő újabb viharnak! Peggy, Titty és Roger segít a figyelésben. Hallani fogjátok a szelet, még mielőtt megérkezne. Mindegy, számba vehető vitorlánk úgy sincs. Susanra szükségem lesz a kabinban, hogy segítsen Mr. Ducknak meg nekem a kötözésnél.

Senki sem szólt egyetlen szót sem a kormányhoz álló két kapitányhoz. Ők sem szóltak a többiekhez, csak a kompaszt figyelték a kis ablakán keresztül, és vigyáztak, hogy kis orr-meg viharvitorlájával a Vadmacska állandóan észak felé haladjon a sötétben. Mindenkinek a kórházzá, műtővé átalakult kabinban járt az esze. Látták az előbb Bill elszürkült arcát, amikor törött karjának fájdalmától elalélt, és most egy szót sem tudtak szólni, pedig nem akartak hallgatózni, sőt minden percben attól féltek, hogy a felnőttek kabinjából kihallatszik valami nyögés, sóhaj, vagy bármi egyéb hang, amiből kiderül, hogy a fájdalom nagyobb, mint amit a fiú el tud viselni.

De a kabinból kihallatszó zaj felől Bill akár ott se lett volna. Hallották Peter Duck hangját. Arról beszélt, hogy a jól összeforrt törött csont gyakran erősebb, mint azelőtt, meg hogy hogyan törte el egyszerre mindkét karját, amikor a fedélzetre fölcsapó hullám lábáról leverte és a lefolyóba sodorta. Aztán Flint kapitány hangját hallották: „Na… most… Így tartsd! Most nem nyomhatja… A következő gézt, Susan!… Szedd le a végét!… Tűt!” Bill felől egy pisszenés sem érkezett. Aztán megint Flint kapitány beszélt: „Jó fej vagy, Bill! Én nem bírtam volna üvöltés nélkül. Most már rendben leszel, ha nem hagyod, hogy a sínek elmozduljanak. És egy ideig csak fél kézzel ehetsz. Meg itt is fogsz aludni. Nem mászkálsz föl meg le, amíg a csont összeforr. Pár napra kabint cserélünk.”

Flint kapitány kilépett a fedélzeti kabinból. Peter Duck is követte egy maréknyi kötszermaradékkal, fadarabbal, amit aztán a vízbe szórt.

Susan is kijött a kötszeres dobozzal, aminek végül mégiscsak hasznát vették.

– Jó, megmondom nekik – szólt vissza a fiúnak, aztán a többiekhez fordult. – Egész idő alatt mosolygott, kivéve azt a pillanatot, amikor a csontját összeillesztették.

Titty émelyegni kezdett, és Nancy gyomra is összerándult, de Roger témát változtatott. Ez egyszer senki sem bánta.

– Flint kapitány! – szólalt meg.

– No, mi az?

– Mikor nézed már meg Mr. Duck kincsét?

Flint kapitány körülnézett és az égre pillantott. A szél most egyenletesebb volt, de nem erős, közel sem elég a Vadmacska viharvitorláihoz. A sötétkék ég egy-egy foltján elővillantak a csillagok. A mindent elborító fekete felhősátor végre felszakadozott.

– Most már jobban néz ki.

– Igen – erősítette meg Peter Duck is. – Gyorsan jött, gyorsan megy. Megkaptuk, ami ránk várt. Lehet, hogy reggelre jó időnk lesz.

– Jó, de mikor akarod már megnézni a kincset – türelmetlenkedett Roger. A Fecske hajósinasa nem igazán szokta elfeledni, amit egyszer a fejébe vett.

– Hát – nézett rá Flint kapitány –, megnézhetjük éppen, ha már a fedélzeten van. Örökké nem maradhat az ágyamon. Akár most is túl eshetünk rajta.

– Jim bácsi! – méltatlankodott Nancy. – Ne csinálj úgy, mintha nem akartad volna, hogy megtaláljuk!

– Átveszem a kormányt – mondta Peter Duck, Flint kapitány pedig, nyomában a többiekkel, belépett a kabinba.

Bill Peter Duck ágyán hevert párnával meg néhány összegöngyölt kabáttal föltámasztva, kendővel felkötött bal karja hatalmas fehér pólyában feküdt a mellkasán. A többiek is elhelyezkedtek, ahogy tudtak. Örültek, hogy most a hajó sokkal kevésbé himbálódzik, mint nemrégiben. A térképasztalon a kabinlámpa világában, az Atlanti-óceán kiterített nagy térképén, amelyen piros keresztekből kirajzolódott az idevezető út, ott feküdt a kicsiny teakfa doboz, amely ilyen messzire hozta őket. Flint kapitány fejébe vette, hogy megtalálja, de mégis, az utóbbi szörnyű napokban ezerszer is kívánta, bár sose indultak volna a keresésére. Most pedig megtudja, mit látott annyi évvel ezelőtt a rákok elől rejtőzködő Peter Duck, a kisfiú, hálószoba-fájának tövében a homokos földbe temetni.

– Persze lehet, hogy semmi sincs benne – mondta. – Semmi értékes.

– Dehogynem – erősködött Nancy.

– Megcímkézett zsákok – tette hozzá Roger.

– Bonies meg mallies – fűzte hozzá Titty.

Ahogy a parton Johnnak, Flint kapitánynak is a kezében maradt a doboz kampójáról leeső lakat. Már szétesőfélben volt, és bármily gyengén mozdították is, rozsdás barna porcsíkot hullatott maga után a térképre. Épp, mikor Susan le akarta fújni, Flint kapitány megpróbálta kézzel lesöpörni, és összekente vele az Atlanti-óceánt.

– Radírral kijön – nyelt egyet Susan.

A kis hajó oldalt lendült, és a billenő kabinban féltucat kéz kapott a dobozka után, nehogy az Atlanti óceánon keresztül egyenest Európába, sőt tovább, az asztalról a földre csússzon. Flint kapitány keze volt legközelebb, most szilárdan nyugodott a ládikó tetején. Egy percig még várt, jön-e még egy lökés, aztán kinyitotta. Benne ott volt érintetlenül a tárca meg a négy megcímkézett bőrzsákocska, éppen úgy, mint amikor először a kincskeresők a kifordult fa gyökerei közül kiemelték.

– Bálnacsontból vannak – vette őket sorban kézbe Flint kapitány. Mint a gyerekek, ő is felolvasta őket: – Mallies. Bonies. Roses. Niggers.

– De hát mit jelentenek ezek?! – fortyant föl Nancy. – Miért nem írtak értelmesen azok a vadkecskék, akárkik is voltak?

– Mintha száraz borsó lenne – vette kézbe, és tapogatta Flint kapitány a ‘Mallies’ feliratú zsákocskát, amelyik a négy közül a legtömöttebb volt. – Mintha száraz borsó lenne, de lehet, hogy nem az.

Kioldozta a zacskó száját összehúzó vékony bőrszíjat. Puha bőrbe csavart csomagocskát húzott elő.

– Nem borsó – nyugodott meg Roger.

– Nem valószínű, hogy az lenne – szólalt meg Bill is Peter Duck fekhelyén.

– Ne próbálj felülni! – figyelmeztette Susan.

Flint kapitány kinyitotta a pakkocskát. Kis, világos golyócskákat öntött belőle nyitott tenyerébe. Mintha egy nyaklánc szemei lettek volna, csak nem voltak átlyukasztva. Nem voltak egészen fehérek, és egész halvány tűz parázslott bennük, ahogy vékonyan folydogálva halomba gyűltek a kezében. Flint kapitány azonnal tudta, micsodák.

– Gyöngy. Meglehetősen hitvány… Mallies – gondolkozott el. Nézzük csak, hátha a bonies-ban jobbak vannak. Ezekből nem lehet meggazdagodni.

– Igazán szépek – nézte őket Peggy.

De Flint kapitány visszaöntötte az apró, fakó gyöngyöket a csomagjukba, azt visszadugta a kicsi zsákba, és az egészet félretette a ládikó egyik sarkába. Most a ‘bonies’ feliratú zacskót bontotta ki. Ebben nem volt akkora a csomag, mint az előzőben, de amint a tartalma a markába ömlött, mindenki tudta, hogy ez már valami sokkal jobb. Tisztán ragyogtak, némelyik valóban borsó nagyságú volt, nem összeaszott morzsa, mint a többi.

– Persze könnyű rájönni, mit jelent a ‘mallies’ meg a ‘bonies’. A fickó, aki ezeket a címkéket írta, portugál gyöngyhalásztól szerezhette ezt a holmit. Esetleg egy braziltól. Vagy hasonló dél-amerikaitól, akinek anyanyelvében sok szó latin eredetű. Mallies… igen. Malus latinul annyit tesz: rossz. És tényleg rosszak is. Bonus – jó. Erre is jól emlékszem. És biztos, hogy a ‘bonies’ feliratúakat érdemes megnézni. Nem ártana, ha több is lenne belőlük.

– És a ‘niggers’? – kérdezte Titty.

– Nigger, negrito… fekete. Ha tényleg volt itt fekete gyöngy is, nem kétlem, hogy volt viszály miatta. A ‘roses’ feliratúak pedig rózsaszínűek lehetnek. Nagyon sokat érhetnek, ha igazi színük van.

Gyors, türelmetlen ujjakkal kibontotta a ‘niggers’ zacskót. Alig néhány darab volt benne. Legfeljebb ha húsz kicsi, koromfekete golyó, de három-négy tényleg igazán értékesnek tűnt. Sokkal több volt a ‘roses’ feliratúban. Épp csak valami halvány rózsaszín árnyalatuk volt. Flint kapitány szerint hatvan évvel ezelőtt kiválóak lehettek, de azóta helyrehozhatatlanul megfakultak.

A kis gyönggyel teli zacskók mellett talált bőr tárcában csupán két piszkos, öreg, összehajtogatott pergamen volt. Kis híján darabokra hullottak, amikor Flint kapitány szétbontotta őket. Az elsőt kiteregette a térképasztalra a lámpa alá. A bal fölső sarokban egy korona volt, alatta meg a Kereskedelmi Minisztérium emblémája. Flint kapitány hangosan olvasni kezdte:

„A Királyi Kereskedelmi Tanács Bizottságának tagjaitól. Tanúsítvány Első Kormányosként alkalmazhatóságról Robert Charles Bowline részére. Aminthogy tudomásunkra jutott, hogy megfelelően képzettnek bizonyult az Első Kormányosi feladatok ellátására a Kereskedelmi Szolgálatban, kiállítottuk ezt az alkalmazhatóságot bizonyító igazolást. Kiadatott a Kereskedelmi Minisztérium pecsétjével ellátva 1859-ben, február hó 13. napján. A Minisztérium megbízásából stb.”

Flint kapitány a kabinajtóhoz lépett, és megszólította a szolgálatban lévő kormányost. Ürügyet is talált hozzá.

– Mi is volt a neve, Mr. Duck, a Mary Cahoun kapitányának, aki elhozta önt a Tarisznyarák-szigetről, aztán zátonyra futott Ushantnál?

– Jonas Fielder – jött azonnal az öreg határozott válasza a sötétből.

– És mit is mondott, milyen betűk voltak a csuklójára tetoválva?

– R. C. B.

– Én is így gondoltam. Nos, Mr. Duck, van itt valami, ami megér egy pillantást.

– Nem valószínű, hogy bármilyen hajóval is találkoznánk – hallatszott kintről az öreg csöndes, hivatalos hangja –, de azért nem lenne baj, ha tengerészformát adnánk a dolgoknak, és felhúznánk az oldalfényeket. Kiküldene, kérem, valakit az őrségemből, hogy kifüggessze őket!

– Szégyellhetem magam! – lépett vissza Flint kapitány a kabinba. – John! Gyújtsd meg a jelzőfényeket… Nem is… Majd inkább én.

Flint kapitány a legénységre hagyta a kincset, amíg a két nagy lámpást meggyújtotta, és kivitte őket, hogy fölakassza a helyükre, az árbocmerevítő kötelekre.

Addig a többiek végigolvasták a másik dokumentumot is. Azon a pergamenen is hasonló szöveg állt, csak a név volt benne más.

– De mért hagyták az igazolásokat a gyöngyökkel? – kérdezte John a sietve visszatérő Flint kapitányt, aki azonnal válaszolni is tudott.

– Ez egy kicsit Mr. Duck történetének folytatása, meg egy kicsit olyasmi, amiben már sosem lehetünk egészen biztosak. De fogadni mernék, hogy Jonas Fielder nem volt már e világon, inkább Davy Jones lakatja mögött, amikor Robert Charles Bowline első kormányos úr oly szabadon kezdte használni a nevét, átvette a parancsnokságot a hajóján, és átszelte vele az óceánt, hogy aztán Ushantnál összetörje. Alighanem úgy gondolta, eljöhet még az idő, amikor megint a saját nevére lesz szüksége. Mindegy. Mindegyikük rég meghalt már, mi meg sosem fogjuk megtudni, hogy Bowline első kormányos meg a barátja Fielder kapitánytól szerezte-e a gyöngyöket, vagy valaki mástól, aki szerencsétlenségére az útjukba keveredett. El tudom képzelni, hány életbe került már ez a doboznyi csecsebecse.

– Meg törött fogba meg karba – vigyorgott Bill a fekhelyről, ahol fölpolcolva feküdt.

– Mindenképp megdolgoztál a részedért – ismerte el Flint kapitány.

– Nagyon sokat ér? – reménykedett Roger.

– Nem tudom – gondolkozott el Flint kapitány. De mindegy. Életemben ez az első eset, hogy kincset keresni mentem valahová, és a kezembe került, és hazavihetem. És természetesen igazán boldog vagyok, hogy megtaláltátok. De még most is, hogy ez a doboz itt van biztonságban a kabinban, most is bevallom nektek, vagy tucatszor kívántam az elmúlt tizenkét órában, hogy bár ne is hallottam volna róla. Hogy idehoztalak benneteket… Nem is tudjátok, mi minden történhetett volna…

– De mi is jönni akartunk, mindenképpen – nyugtatta meg Titty.

– Nagyon elégedettnek kell lenned – figyelmeztette Nancy. – Gondolj csak az újabb fejezetre, amit a ‘Tengeri giz-gaz’ következő kiadásához fűzhetsz.

– Ez sokkal inkább kincs, mint egy öreg könyv – magyarázta Roger. – És annak is mennyire örültél.

– Mindig is erre vágytál – emlékeztette Peggy. – És most megcsináltad.

– Nekünk meg nagyszerű utazás volt – mondta John. – Egész életünkben fogunk rá emlékezni.

– És még nincs is vége! – tette hozzá Nancy.

– És semmi helyrehozhatatlan nem történt – állapította meg Susan. – Még Bill karja sem. No, persze a fogai! A tej-vagy már a csontfogaid voltak, Bill?

– Nem vesztek kárba! De nem ám!

– Nos – zárta le a témát Flint kapitány –, holnaptól újra kezdjük a rendszeres szolgálatot. És minél előbb alszunk, annál jobb.

– Meg vacsorázunk – sietett megemlíteni Roger.

– Máris forralok vizet – állt fel Peggy.

– No, lóduljatok! – küldte ki őket Flint kapitány. – Szeretnék Mr. Duckkal is váltani pár szót.

De a Vadmacska egész legénységéből az öreg matrózt érdekelték legkevésbé a gyöngyök. El nem mozdult volna a kormánytól, hogy a kabinban megnézze őket. Csak vacsora után pillantott a régi írásokba, amikor a többség már pihenni tért, és Flint kapitány első őrségként nyolctól éjfélig átvette a kormányt. Betűről betűre végigolvasta mindkét papírt a térképasztal lámpájánál.

– Igen – válaszolta meg ekkor Flint kapitány jóval korábbi kérdését. – Igen. Jonas Fielder bizonyára nem volt a Mary Cahounon. Sejtem, mi történhetett vele. Lemészárolták a kormányosával együtt. Tengernyi bajt okozhattak ezek a golyócskák.

– Nem nézi meg őket? – kérdezte Bill.

– Gyöngyök – legyintett az öreg ember. – Gyöngyök. Kibírják reggelig. Amit most akarok, az: aludni.

„Spanyol dámák”

Legyen Isten veletek, szép, spanyol dámák,
Szép, spanyol dámák, legyen Isten veletek,
Mert parancs hív vissza öreg Angliába
Tán sose látunk már, szép dámák, titeket.
Kószálunk, kóborlunk, ahol sós a tenger,
Iszunk, tivornyázunk, mint egy brit tengerész;
Hol partot jelez már, sekély vizet a súly,
Ushanttól Scillyig száz mérföld, míg elérsz.
Dodman-nél látjuk meg először a partot,
Aztán Rame Head, Plymouth, Start, Portland és Wight,
Később jön még Beachy, meg Fairlight és Dungeness,
Végül South Forelandnél látjuk ismét a tájt.
– matrózdal

A tornádó végével a különös, haragos idő is elmúlt. Keleti szellő simította el a felkavarodott tenger céltalanul lökdösődő hullámait, és hosszú, egyenletes barázdákkal szántotta fel a vizet. Kevés esemény történt a hátralévő úton.

Peter Duck rendbeszedte, amit a vihar meg az ellenség megrongált. A főárboc tetejére új kötelet szerelt az előző felhúzó helyett, amelyet az üldöző Vipera azzal a hihetetlen lövéssel elszakított. Másnap hajnalban már tűvel, vitorlavarró gyűszűvel dolgozott – a vihart szenvedett vásznakat foltozta, javította. John, Susan és Nancy köréje gyűlve figyelték. Megtanulták, milyen öltésekkel jó varrni a vitorlát, és mennyinek kell lennie inchenként, ha a repülő-orrvitorla első élére erősítik vele a kötelet. Az öregnek többnapi munkája volt még, mielőtt más dolgokra is gondolhatott volna. Nap mint nap varrogatott a napsütésben, közben folyamatosan dúdolgatott magának, csupa hazatérésről szóló nótákat.

– Úgy hallom, alig várja, hogy hazaérjen! – évődött vele Flint kapitány az egyik reggel, amikor vagy századszor „jött már el az ideje, hogy Johnny elhagyja választottját”.

– Bolond az a tengerész, aki nem vágyik könnyű útra hazafelé – nézett fel Peter Duck az árbocokra, ahol most megint csúcsvitorlák hajtották a Vadmacskát. Foltozott, szürke, másodosztályú vásznak; nem tiszták, sárgásak, mint idefelé, de azért mégis csúcsvitorlák. Jól húztak, tették a dolgukat, hogy a Vadmacska tényleg „szájában csonttal” *** rohanjon végig napsütötte útján.

Jó útjuk volt nekik is; százból, ha egy ilyen. A passzát kitartott egészen a Sargasso-tengerig. Ott teljes szélcsendbe keveredtek, így végül – leginkább Roger gyönyörűségére – volt munkája a kis motornak is. A Fecske hajósinasa addigra megtanulta, hogy egy marék vatta sokszor jobb szolgálatot tesz a fölösleges zsír letörlésével, mint egy olajoskanna. Gazdáját a törlésben, tisztogatásban utánozva Gibber sem tett annyi kárt, mint korábban, olajjal áztatva el minden lehető helyet. A tengert zöld habként borító, mindenütt lebegő hínár végül a hajócsavar köré tekeredett, és gúzsba kötötte. Flint kapitány dereka köré kötelet erősítve úszva próbálta megtisztítani, miközben Peter Duck meg a legénység többi része készen állt, hogy a cápákat elijessze, és ha kell, a veszély elől a fedélzetre húzza a parancsnokot. Végül sikerült is kipucolni a propellert, de az nemsokára megint beszorult, és miután másodszor is szabaddá tette, Flint kapitány úgy döntött, hogy csak a kikötőben fogja megint használni a motort. „Végülis – mondta – néhány órával több vagy kevesebb már nem számít”. Ezzel Peter Duck is egyetértett, így hát senki sem zargatta többé a „csacsit”. Helyette inkább horgásztak meg gyűjtöttek némi hínárt, sőt rákocskákat is találtak közte, pontosan úgy, ahogy több, mint négyszáz évvel ezelőtt Kolumbusz is. Peter Duck megtanította a gyerekeket, hogyan raktak régen a tengerészek moszatot, hínárt, kis rákokat szűk nyakú üvegekbe, amelyeket aztán zsíros dugóval bedugaszolva oly jól lezártak, mintha viasszal pecsételték volna le. Régen ezeket különös emlékként vitték haza feleségüknek, kedvesüknek, vagy elcserélték egy-két pohár italért valamelyik parti kocsmában, ahol szerették fölakasztani az ilyesmiket, ezzel is mutatva, hogy ivójuk egészen matrózoknak való.

Amint a visszatérő szél délkeletről fújva hosszú sávokban mozgatni kezdte a zöld növényzetet az olajos tengeren, a Vadmacska folytathatta útját. Flint kapitány északnak, sőt egészen picit északkeletnek fordította a hajó orrát, hogy megkeresse a feljebb fújó igazi nyugati szeleket, amelyektől valóban kellemes utat remélt. Aztán egy éjjel, napnyugta és hajnal között elállt a déli szél, és egyenletes, nyugatfelől érkező szellő támadt. A Vadmacska megindult hazafelé.

Kezdettől fogva szabályos szolgálatokat adtak; a napok gyorsan, könnyen teltek, mint amikor minden óraműszerű pontossággal működik. Jóval a félút előtt az Atlanti-óceánon már szinte feledték a szigeti utolsó két nap kavarodását, a földrengést, a tornádót, földcsuszamlást, a Vipera jöttét meg a szörnyű órákat, amikor tudták, hogy Flint kapitány a kalózokkal van egy szigeten. Álomnak vagy legalábbis mással, nem velük megtörtént eseménynek tűnt az a rettenetes nap is, amikor a Vipera egyre jobban a nyomukba ért, a kalózok tönkretették a fővitorlájukat, és ők úgy gondolták, mindennek vége, míg végül a nekik is ijedelmet okozó víztölcsér hirtelen el nem pusztította ellenségeiket.

Valamelyik nap, amikor épp együtt voltak a napsütötte fedélzeten, és Peter Duck kormányzott, Flint kapitány meg a körben üldögélő gyerekeknek olvasott fel hangosan Hakluyt egyik kötetéből, mely a kabin polcán tartott kicsi könyvtárba tartozott, a Fruskák nagybátyja egy másik kis hajó hazaútjáról szóló fejezethez ért. Ez Thomas Masham jelentése volt, aki Sir Walter Raleigh [114]–val utazott Guayanára a The Watte naszádon, 1596-ban:

„A nyugat-indiai [115] Barbados szigete és Anglia között átéltünk három szörnyű vihart és rengeteg szélcsöndet. Néha ellenszelünk is volt. 1759. június 14-én hajónk körül bálnák játszadoztak, egyikük orrtőkénk elé került, és lebukva hátát a bárka aljához dörzsölte.”

– Ó! – csillant fel Titty szeme a gondolattól. – Velünk miért nem történnek ilyenek? Ilyen izgalmas dolgok…

Flint kapitány meglepetten nézett rá a könyv fölött, aztán Bill még mindig felkötött törött karjára sandított. Neki úgy tűnt, mintha meglett volna minden izgalom, amire vágytak.

– Persze, persze – bólogatott Titty –, de bálnák nem.

– Minden nem lehet – tárta szét kezét Flint kapitány.

A nyugati szél egész a Csatornáig vitte a hajót, aztán mintha csak ugratni akarná őket, keletire fordult. Végig ellenszélben küszködtek a Csatornán fölfelé, egész a Wight-szigetig. De még ennek is megvolt a jó oldala. Ha hátszelet kapnak, sosem látták volna a Dodman-fok kőkeresztjét. John és Susan mintha hazatért volna, amikor észrevette, hisz édesapjukkal Falmouth-ból kivitorlázva egyszer már elhajóztak közvetlen közelében a fok, és a külső, elsüllyedt sziklák körül háborgó víz között. A következő irányváltás Plymouth-hoz vitte őket közel. Jól megfigyelhették Rame Headet és a tengerből vakmerő oszlopként kinyúló Eddystone világítótornyot.

„Dodman-nál látjuk meg először a partot,
Aztán Rame Head, Plymouth, Start, Portland és Wight…”

dúdolta magának Titty. Peter Duck meghallotta.

– Bizony – mondta –, azoknak ott az énekben, azoknak is ellenszelük volt. Miért énekelnének száz mérföldről Ushant és Scilly között?! Eszükbe sem kellett volna jutnia Scillynek, ha Ushantnál látták a világítótornyot és jó széllel jönnek Spanyolországból. Nem ám, meg nem kerülnének a Plymouthi-öbölbe sem. Nem bizony. Északkeleti szél ellen bukdácsoltak fölfelé, úgy keveredtek ide. Dodmant nézték, meg Rame Headet meg a többit, ami sorban eléjük került az irányváltásoknál. Ha hátszelük lett volna, semmit sem láttak volna, egész a St. Catherine-fokig [116].

John és Nancy a Start-fok világítótornyát is megfigyelhette, mert pont az ő őrségváltásukkor, hajnali négykor volt előttük. John látta egyre jobban és jobban közeledni, Nancy meg nézte, ahogy hátul ködbe vész, egyre gyengül a reggeli fényben, míg Flint kapitány a Lyme-öböl közepét jelző bója felé kormányozza a hajót. A lebegő jelző fekete-fehér csíkjait, meg körbe ráfestett nevét, ’Lyme-öböl’ már együtt leste mindenki a fedélzetről. Együtt hallgatták harangjának mélabús kongását. Portland hosszú, lapos ék alakú nyúlványa miatt csak délután háromra értek a közelébe. Négy óra múlva már St. Alban’s Head felé közeledtek. Éjjel látótávolságban volt a St. Catherine-fok villogó jelzése. A hajnali őrségváltás után nem sokkal meggyengült az eddig keletről fújó szél, majd lassan nyugatira fordult, és a nyolcadik csengetéskor, amikor Titty, Roger meg a két kormányos a fedélzetre sietett, a Vadmacska már a part felől fújó friss szélben szaladt Beachy Head felé, és tisztán látszott az Owers világítóhajó.

„Később jön még Beachy, meg Fairlight és Dungeness…”

énekelte tovább a Fecske matróza.

– Kíváncsi vagyok, látjuk-e az összeset?

Aznap senki sem volt képes az időt vesztegetni azzal, hogy a szalonban étkezzen. Susan és Peggy kormányos a fedélzeten töltötte meg a legénység tálait, bögréit. Hátukat a felső kabin falának támasztva ültek sorban mindannyian a fedélzeten, és nézték az angol partokat. Elhaladtak a Beachy Head hét (Roger szerint nyolc) sziklája mellett, keresztülvágtak egy kis halászhajókból álló szabályos flottán. Ez Billt mélyen fölkavarta, úgy, hogy a Dogger Bankről kezdett mesélni. Aztán következett a Royal Sovereign világítóhajó, később magasan a hegyen Fairlight templomának sötét, négyszögű tornya emelkedett ki a sötétzöld lombok közül. A lapos, alacsony Dungeness sötétedéskor került eléjük. Kora hajnalban elhagyták Dovert, és ha nem is pontosan, de nem is nagyon távol a South Foreland világítótoronyhoz jutottak, mint a dalbéli hajósok. Deal mellett jártak, mert az apály ellen haladtak, és a gyengülő szél nem volt elég erős, hogy átvigye őket rajta.

– Tényleg magunk előtt láttuk az egész dalt – érzékenyült el Titty.

Néhány óra múlva azonban már megint vitte őket a vitorla, ezúttal nekik éppen megfelelő délnyugati széllel, ami miatt viszont Flint kapitány rossz időt kezdett emlegetni. Újra elhaladtak az ismerős világítóhajók mellett. Ahogy elinduláskor, úgy jelezték az utat most hazafelé. Éjjel nyugtalanság volt a fedélzeten. Még Rogernek sem akaródzott időben lefeküdnie. Ébren voltak, számolták a jelzéseket, ki-be rohangáltak a kabinból, hogy megnézzék, hol is van pontosan a világítóhajó vagy –torony, amelynek a jelzéseit épp megszámolták. Titty és Roger bóbiskolt egy-két órát a szalonban, amikor lecsalogatták őket egy-egy bögre kakaóval, de aztán megint előkerültek, hogy Harwichnál megnézzék a Rotterdam gőzös fényeit. Akkor azonban Susan ágyba parancsolta őket, de csak azért sikerült neki, mert hallották Flint kapitány figyelmeztetését: nem akarja hajóját úgy hazavinni, hogy legénysége használhatatlan, hisz szemét sem tudja nyitva tartani.

Végre egy szürke, felhős reggelen a Vadmacska a lowestofti kikötő mólói közé fordult. Bill – már sokkal jobban, bár keze még fölkötve – készen állt, hogy leeressze az orrvitorlát. Susan a tarcsvitorla kötelét tartotta a kezében. Parancsok pattantak, amint szinte repülve elhaladtak a két móló vége közt. John és Nancy elkapta és elfektette a csattogva lecsúszó orrvitorlákat.

– Le az elővitorlával! – adta utasításait a kormányt kezelő Peter Duck.

– Le a fővitorlával!

John, Nancy, Susan, Peggy, Titty, Bill és Flint kapitány utoljára eresztették le a vásznakat. A motor már működött. Roger a gázkarnál várta a parancsot. A „csacsi” pöfögése megváltozott, amikor a Fecske hajósinasa végre megkapta az engedélyt, és a szabályozót ‘Félgőzzel előre’ állásba tolta. A gép egyenletesen dolgozott; a Vadmacska egyenletesen úszott a belső kikötő felé. A nyitott csapóhíd miatt feltartott gyalogosok lenéztek az alant elhaladó kicsi sónerre meg tevékenykedő, napbarnította legénységére, a ketrecébe zárt papagájra, a fáradhatatlan majmocskára, aki azt se tudta, merre forgolódjon, hogyan ossza meg figyelmét az őt természetesen rendkívül izgató, de a nyílt tengertől, a Tarisznyarák-szigettől vagy a békés karib-tengeri horgonyzóhelytől oly nagyon különböző belső kikötő dokkjai és Roger között, aki véletlenül sem hagyta volna el motor melletti posztját. Az emberek bámultak lefelé az idős, barna tengerészre, aki egyetlen pillantásra sem méltatott senkit sem a parton levők közül, míg meg nem látta barátját, a szívélyes kikötőparancsnokot, aki egy üres horgonyzóhely felé intette a Vadmacskát, épp afelé, amelyet otthagyott, amikor azon a koranyári reggelen kifutott, alig sejtve a rá váró kalandokat.

A Vadmacska útja véget ért.

A Fecskék és Fruskák persze siettek vissza a hétköznapi életbe, hogy behozzák az elveszett időt, bár „nem mondhatjuk igazán elvesztegetettnek – ahogy Nancy megállapította –, hisz annyi mindent tanultunk”. A kincsért nem kaptak túl sokat, de Flint kapitány nem bánta. Rengetegszer volt már kincset keresni, és most, életében először, nem kellett üres kézzel visszatérnie. Csodás újabb fejezettel gazdagította könyvét (Tengeri gizgaz, összehordta egy öreg Rozmár), hát végül is megérte neki még a kincs nélkül is. Részének nagyobbik felét Billnek adta. Peter Duck mindegyik lányának adott egy-egy gyöngy nyakláncot, és a Norwich Nyila is új festést kapott. Billt magával vitte Acle-be, meg Potter Heighambe és Becclesbe is. Bill legjobban az idős matróz becclesi lányánál szeretett lenni, meg őt is az kedvelte a legjobban, így hát a fiú az ő és a férje farmjára került. Iskolába járt, de hétvégeken meg szünidőben akárhányszor csak elszabadulhatott, Peter Duckkal töltötte szabadidejét annak öreg bárkáján, halászgatva meg a csatornákon mindenféle rakománnyal ide-oda utazgatva. Mivel Black Jake-ről meg barátairól senki sem kérdezősködött, róluk senkinek sem meséltek.

JEGYZETEK

[1] passzátszél: az egyenlítő felé fújó állandó, egyenletes szél

[2] sóner: kétárbocos, hosszvitorlázatú hajó

[3] klipper: gyorsjáratú vitorlás hajó

[4] Horn-fok: Dél-Amerika déli csúcsa, a Horn-sziget legdélibb pontja

[5] Newfoundland: Magyarország-méretű nagy sziget Dél-Kanada keleti partjainál.

[6] A „nyolcforintost” John Silver kalóz papagája emlegette Robert Louis Stevenson regényében, A kincses sziget-ben. Az előző Fecskék és Fruskák történetben a gyerekek gyakran hivatkoznak erre a történetre – a Fruskák nagybácsijának beceneve (Flint kapitány) is innen érthető.

[7] fedélköz: a hajók fedélzet alatti, belső része.

[8] duck angolul kacsát jelent

[9] szárazdokk: nagy medence, amiből – miután a hajó beleúszott – kiereszthetik a vizet, így a hajó aljához is hozzáférnek, hogy megpucolják, megjavítsák.

[10] Csatorna: a La Manche (Lamans) vagyis az Anglia és Franciaország közötti tengerszoros

[11] Thermopylae és Szalamisz: Thermopülai – Görögország keleti partja felől Közép-Görögország felé vezető völgyszoros a Korinthoszi-öböl fölött kb. 50 kilométerrel északra. Időszámításunk előtt 480-ban a spártaiak Leonidasz vezérlete alatt hősies de sikertelen harcot vívtak itt a görögökre támadó Xerxész perzsa hadai ellen. A hősök emlékét most a közeli dombon fölállított kőoroszlán, meg a híres felirat őrzi: „Itt fekszünk, vándor, vidd hírül a spártaiaknak: / megcselekedtük, amit megkövetelt a haza”. (Ponori Thewrewk Emil fordítása) A perzsák Athént is elfoglalták, fellegvárát, az Akropoliszt feldúlták. Pár hónappal később, szeptemberben viszont Athén mellett, Szalamisz szigeténél a görög flotta késztette megfutamodásra a perzsa hajóhadat.

[12] Black angolul azt jelenti: fekete. Bizonyára feltűnt, hogy az angol személyek emlegetésekor a keresztnév áll elöl, a vezetéknév (családnév) pedig hátul, pont fordítva, mint nálunk. Ez alól Black Jake sem kivétel – keresztneve (Jake) azért áll mégis a második helyen, mert a „black” nem vezetékneve – az elő sem fordul a történetben. A „black” a jellemére utaló jelző, de oly szorosan kapcsolódik alakjához, hogy minden alkalommal odakerül a neve elé, akárhányszor csak szó esik róla. Mivel már-már nevévé (csúfnevévé) vált, nagy kezdőbetűt kapott.

[13] A Fecske előző kalandjairól a Fecskék és Fruskák c. kötetben olvashattok.

[14] Bristol: nagyváros Nagy-Britanniának épp az ellenkező, nyugati partján, a szigetbe mélyen benyúló Bristoli-öböl csúcsánál, a Severn folyó torkolatánál

[15] Dogger Bank: Nagy-Britannia keleti, az Északi-tenger felőli partvidéke

[16] tarcsvitorla: két árboc közé, illetve a hajó orra (de nem az orrból előre nyúló orrárboc) és az előárboc közé nagyjából a hajótest vonalában kifeszített vitorlafajta

[17] jenki: az észak-amerikaiak, az Amerikai Egyesült Államokban élők csúfneve, amit azonban manapság már ők is használnak.

[18] Az angol tengerészeket hosszú tengeri útjaik során gyakran tizedelte a C-vitamin hiány, azaz a skorbut. Már Amerika felfedezése idején rájöttek, hogy e hiánybetegséget jól gyógyítja a lucfenyő kérgéből készült főzet, de további kétszáz év telt el, mire kezdték komolyan venni a hajósok baját, és rájöttek, hogy a citrusfélék leve sokkal jobb, és a tengerészek étrendjébe illesztették – már, ha nem fogyott el a készlet.

[19] A Vizcayai-öbölről van szó.

[20] Gris-Nez-fok: A francia part kiszögellése Calais és Boulogne között

[21] Brest: város Bretagne-ban, Franciaország legnyugatibb pontja közelében

[22] Villano-fok: Cabo Vilán – a szárazföld egyik szélső pontja Spanyolország északnyugati partjánál. Tőle nem sokkal délebbre van a Finisterre-fok, amit majd később említ a történet.

[23] Vigo: spanyol kikötőváros a spanyol-portugál határ közelében, Spanyolország nyugati részén.

[24] Madeira: szigetcsoport Afrika északnyugati partjának közelében, nem messze Portugáliától, ahová közigazgatásilag tartozik.

[25] sólya: hajó építésére, vízrebocsátására szolgáló lejtős pálya

[26] öl: kb. 2 (1,829) méter

[27] Kanári-szigetek: szigetek az Atlanti-óceánban, Madeirától kissé délebbre

[28] Azori-szigetek: szintén az Atlanti-óceán szigetei, messze kinn az óceánon, nagyjából Lisszabon magasságában

[29] dzsigg: feszes ritmusú gyors tánc, melyben a ritmust főleg sarokkal verik ki

[30] Greenhithe: település Londontól 5-10 km-re a Temze partján

[31] pampero: heves, hideg, délnyugati szél, mely az Atlanti-óceánon az Andok azaz a Dél-Amerika nyugati partján észak-déli irányban végighúzódó, több 5-6000 méter magas csúccsal is rendelkező hegylánc irányából fúj

[32] tamburmajor: katonazenekar karmestere – a menetelő zenekar előtt haladva botjával vezényli a zenészeket

[33] brigg: kétárbocos vitorlás hajó, mindkét árbocán keresztvitorlákkal (ezek a hajó hossztengelyére többé-kevésbé szimmetrikusan állnak), de a hátsó árboc alsó vitorlája a sóneréhez hasonló ágvitorla. A sóner mindegyik – olykor kettőnél is több – árbocán ágvitorlát hord.

[34] grog: rum vagy konyak, forró víz és cukor keverékéből álló szeszesital

[35] Ushant-szigetek (Ouessant-szigetek): szigetek a franciaországi Bretagne északnyugati csúcsánál, Brest közelében

[36] Louisiana Belle: Louisiana Szépe

[37] Kanton: dél-kínai kikötő Hongkong közelében

[38] A hajókon két váltás őrséget szoktak szervezni. Tagjait fekhelyüknek a menetirány szerinti helyzete alapján osztják a jobb illetve a bal oldalinak nevezett csoportba.

[39] Goodwin-Sands: futóhomokból (kötetlen, a szél és a tenger hatására könnyen mozgó homokból) álló zátony Kent (megye Anglia délkeleti végében) partjainál. Mintegy 14 km hosszan húzódik a parttal párhuzamosan kb. 7-8 kilométernyire Deal városától, Ramsgate-től Kingsdownig déli irányban. 3-5 km széles, szabálytalan alakú homokpadokból áll. Ezek egyszerre nyújtanak védelmet és veszélyeztetik a hajózást. A legnagyobb pad egy természetes hullámtörő, mely az észak és a kelet felől fújó szelektől véd egy mélyebb, csatornaszerű víziutat, melyet Downsnak neveznek. Ez délről nyitott, a szárazföld felől viszont védett, kiváltképp az erős szelek elől, így biztonságos horgonyzóhely is, különösen a vitorlás hajóknak. A hagyomány szerint a zátonyok egykor a szárazföld részét képezték, s Goodwin Earl birtokához tartoztak. Birtokosának bűnei miatt Isten parancsára süllyedtek a tengerbe.

Apálykor Dealből és Ramsgate-ből szabad szemmel is láthatók a homokpadok, s jó időben akár sétálni is lehet rajtuk. A dagály megjelenésekor azonban szinte elfolyósodnak, és még a legnagyobb hajókat is képesek pár nap alatt elnyelni, ha ráfutnak, és nem távolítják el őket el onnan. Többször is próbáltak ide világítótornyokat emelni, de igen nagy mélységig lehatoló fúrással sem sikerült alapozásukhoz biztonságos talajt találni. A könyv írása idején is a déli, keleti, északi Goodwin, valamint a Brake világítóhajók segítik itt a tájékozódást. Ugyancsak azt szolgálják a kikötött bóják is, melyeknek különböző színe és formája az általuk jelzett veszélyek, veszélyes helyek azonnali azonosítását teszik lehetővé.

[40] A hajókon az iránytű (kompasz) korong vagy gömb alakú átlátszó tokban úgy van elhelyezve, hogy teljesen körbe fordulhasson, és mozgását a hajóé ne befolyásolja. Néha zárt, átlátszó fedelű edényben sűrű folyadék (pl. olaj) felszínén úszik.

[41] Varne: világítóhajó; különösen veszélyes homokpadot jelöl Folkestone-tól kb. 16 km-re a Gris-Nez-fok felé

[42] Dungeness: hegyfok Anglia déli részén. Kent legdélibb pontja, a francia partoktól (a Gris-Nez foktól) csupán kb. negyven kilométerre. A Csatorna egyik legveszélyesebb pontja.

[43] Beachy Head: a szárazföld kiszögellése Brighton és Dungeness között, Eastburne közelében

[44] Ez az első, Fecskék és Fruskák címen megjelent történetben esett meg.

[45] Cowes: város az angol Wight-sziget északi részén, biztonságos kikötővel

[46] jacht: sportolásra, szórakozásra használatos, lakható, (többnyire) kisebb méretű hajó

[47] kíl: a csónak gerince – a kisebb vitorlásokon mélyre lenyúlik, sőt nehéz súly is van a legalján, hogy a hajó súlypontja mélyre kerüljön, és a magasra fölnyúló árbocokba meg a vitorlákba kapaszkodó szél és a hullámzás föl ne borítsa a járművet

[48] konkurencia: ugyanazért a célért versengő ember, csoport

[49] Euklidész: ókori görög matematikus (i.e. 300 körül). „Elemek” című munkája az első görög nyelvű (tudományos) mű, amely teljes egészében ránk maradt. A matematika akkor ismert állításait néhány, a valóságból elvonatkoztatott állításból (úgynevezett axiómákból) szigorú logikai következtetések segítségével vezette le. Lényegében könyvének geometriai ismeretanyagát (vagy annak egy részét) tanítják ma is az általános és középiskolákban.

[50] Quod erat demonstrandum (latin): amit bizonyítanunk kellett. Rövidítés, melyet olykor matematikakönyvekben a matematikai állításokat bizonyító gondolatsor végének jelölésére használnak.

[51] Solent-csatorna: tengerszoros, mely Angliát elválasztja a Wight-szigettől

[52] Tű-szoros, Tű-fok (the Needles): tengerszoros és hegyfok a Wight-sziget nyugati csücskénél

[53] Angol szólásmondás, kb. annyit tesz, hogy még a legszegényebbeknek, legjogfosztottabbaknak is vannak jogaik.

[54] csomó: a tengerhajózásban a sebesség mérésére használt mértékegység – egy csomó kb. 1,852 km óránként

[55] Scilly-szigetek: kisebb szigetcsoport nem sokkal (30-40 km-rel) délnyugatabbra Nagy-Britannia délnyugati csúcsától.

[56] yard: angol mértékegység – 1 yard durván 1 méter – kb. 91,44 cm

[57] Rio Grande: nagy tengerszoros Északnyugat-Afrikában, és több, dél-amerikai folyó neve. Így hívják a Lagoa dos Potos torkolatát is Brazília Rio Grande do Sul tartományában is – itt valószínűleg erről lehet szó.

[58] Lizard-fok: Cornwall legdélibb csücske

[59] Vellan Head: hegyfok a Lizard Pointtól északnyugatra

[60] Land’s End: szó szerint: a föld vége, szabadon fordítva: a Világ vége; (Dél-)Anglia legnyugatibb pontja Cornwallnál.

[61] Longships: szigetecske Land’s Endtől nyugatra

[62] Wolf Rock: pici sziget, zátony a Scilly szigetekkel majdnem egymagasságban, tőlük keletre, délre és kicsit nyugatra a Longships-szigettől

[63] Dublin: Írország fővárosa, a sziget keleti partján

Jobb, ha végre tisztázzuk. Jobb oldalon mindig a menetirány szerinti jobb oldalt értjük. Ezt az angol tengerészek ‘starboard’-nak (stábód) hívják. Amikor innen kapjuk a szelet, jobb csapáson hajózunk, angol kifejezéssel ez a ‘starboard tack’ (stábód tek). A másik (bal) oldal a ‘portboard’ (pót bód). Ha a szél balról jön, a hajó bal csapáson (port tack) halad. Most már tudjátok. – Nancy kapitány

[64] Bristoli-csatorna: a Severn folyó tengeröböllé szélesedő tölcsértorkolata Cornwall és Wales között

[65] Seven Stones: zátonyok 10-15 km-re a Scilly-szigetektől, tőlük kicsit északkeletre, a Longships-szigettel majdnem egymagasságban

A log az egyik legötletesebb műszer a régi vitorlás hajókon. A jármű gyorsaságának mérésére szolgál. Nagyjából hasonló elven működik, mint az autók sebességmérője. Egy hosszú zsinór végén egy propellert forgat a víz sodrása. A forgó propeller áttételeken keresztül egy mutatót működtet, mely számlapon mutatja a hajó sebességét. Még régebben egyszerűbb megoldást használtak: hosszú zsinórra egy kiegyensúlyozott, körcikk alakú deszkadarab van erősítve, mely úgy van kiegyensúlyozva, hogy a vízben függőlegesen ússzon. A zsinór a másik végénél fogva könnyen forgatható hengerre van csavarva. A fát a hajóról a vízbe hajítva a fadarab a vízben lényegében egy helyben marad, míg a hajó tovább úszik. Az elmaradó fadarab a hengerről a hajó sebességének megfelelő gyorsasággal tekeri le a zsinórt, mely egyenletes közökben csomókkal van megjelölve. Az adott idő alatt lefutó csomók száma mutatja a hajó sebességét. Innen ered a tengerészetben a sebesség mértékegységének a „csomó” elnevezése. Roger, a hajó gépésze

[66] A parti jelzések, épületek, domborzati alakzatok, városok alapján a hajók helyzete könnyen meghatározható. Ma már a parttól távol levő hajók is – rádióhullámok és műholdak segítségével – bármikor egyszerűen meghatározhatják pontos tartózkodási helyüket. Régebben (még történetünk idején, e század első felében is) a pontos idő, az iránytű és a nap, vagy az ismert csillagok (pl. a sarkcsillag) állása alapján tájékozódtak. Ha rossz látási viszonyok (köd, havazás stb.) miatt a tereptárgyak, a csillagok nem voltak láthatók, a hajósok csak a sebességükből, a haladási irányukból és korábban pontosan megállapított helyzetükből tudták kikövetkeztetni, merre járhatnak.

[67] inch: 1 inch = 2,54 cm

[68] Davy Jones: az angol matrózmesék tengeri szelleme. A tengerbe fúltakat Davy Jones tartja fogva börtönében.

[69] Angolról nehezen lefordítható szójáték: Catch as catch can annyit tesz: fogd, ahogy csak tudod, szabadfogású birkózás, pankráció, sőt inkább szabályok nélküli verekedés; a hasonló hangzású ketch pedig kétárbocos, gyors vitorláshajót, de hóhért, bakót is jelent. Angolul a kocsma neve Ketch as Ketch Can.

[70] Finisterre-fok: földnyelv Spanyolország északnyugati csücskénél

[71] Hakluyt: Richard Hakluyt (ejtsd: heklút), angol földrajzi író, született Eytonban 1553-ban, meghalt Herefordshire-ben, 1616-ban. Róla nevezték el a Hakluyt Társaságot, melyet 1846-ban alapítottak Londonban; ez a társaság régebbi útleírásokat adott ki.

[72] reffelés: erős szél esetén a vitorlák kurtítása, az egyes vitorlák felületének csökkentése

[73] passziánsz: az egyetlen személy által játszható kártyajátékok közös neve

[74] kronométer: pontos, egyenletesen járó óra

[75] szextáns: egy rögzített, meg egy hatodkör (innen az elnevezés: a „hatodrész” latinul „sextans”) középpontja körül elforgatható karon elhelyezett tükörből és kisebb távcsőből álló hajózási műszer a hajók helyzetének meghatározására. Tulajdonképpen a megfigyelő és a tőle különböző irányokban levő két pont meghatározta (képzeletbeli) egyenesek szögét lehet vele megmérni. A távcső és a tükrök helyes beállításával a két pont képét fedésbe hozva a műszerről a keresett szög leolvasható. A pályája csúcsán álló nap, a látóhatár és a megfigyelő által meghatározott szöget megmérve következtetni lehet az egyenlítőtől való távolságra (földrajzi szélesség). Az ekkor megfigyelt pontos greenwichi idő (az az idő, amit a London melletti pontos órák mutatnak) alapján meghatározható, hogy a hajó melyik földrajzi hosszúsági körön, azaz a greenwichi „0” hosszúsági körtől mennyire keletre illetve nyugatra tartózkodik (ehhez kell a kronométer). E méréseknél a napot helyettesítheti pl. a sarkcsillag vagy a hold is, s a földrajzi hosszúság illetve szélesség ismeretében a másik adat meghatározásához a pálya legmagasabb pontjának megfigyelése sem feltétlen szükséges. Természetesen ekkor is ismerni kell a greenwichi pontos időt, és sok, előre kiszámított táblázat használatára is szükség lehet.

[76] Grimsby: város Közép-Anglia nyugati partján

[77] Burling és Farilhoe: Berlengas (Berlanga, Burling) portugál szigetcsoport 10-12 km-re a Lisszabontól 60-70 kilométernyire északra levő Carvoeiro-foktól. Egy nagyobb szigetből, Berlengas-ból (Berlanga, Burling) és az Estrellas meg a Farilhoes nevű kisebb sziget- és zátonycsoportokból áll. Ezek igen veszélyesek a hajósokra. Berlangán világítótorony van.

[78] Porto Santo: Madeirához tartózó szigetecske

[79] csarnak: vastag kötél, mely az árboc és a hajó oldala között van kifeszítve, hogy az árbocot merevítse

[80] Teneriffe: a Madeirától majd 500 km-re délre levő Kanári-szigetek egyik nagyobb tagja

[81] sörbet: keleten üdítőként fogyasztott édesített gyümölcslé

[82] Sargasso-tenger: tengerrész az Atlanti-óceán nyugati partjainál kb. Florida magasságában a Bahama- és az Azori-szigetek között. Tengeráramlatok folyják körül, csendes vizét azonban sem ezek, sem viharok nem mozgatják. Nevét egy tengeri moszatfajtáról kapta, amely a Karib-szigetek partjainál él. A hullámok letépik, az áramlatok továbbsodorják. Egy ideig a Sargasso-tenger felszínén úszik, hogy aztán a tenger fenekére süllyedjen.

[83] Bolygó Hollandi: egy igen elterjedt tengerészlegenda szerint van Staaten holland hajóskapitány bűnös élete miatt arra van kárhoztatva, hogy a világ végezetéig nyugtot ne leljen, s hajójával a tengereken kóboroljon. Némely monda szerint egész legénységével együtt látható az elkárhozott parancsnok. E rémhajó megjelenése a tengerész-babona szerint vészt hoz a vele találkozókra. A Bolygó Hollandi történetét Richard Wagner is földolgozta azonos című operájában.

[84] Santa Maria: az Amerikát 1492-ben felfedező Kolumbusz Kristóf vezérhajója.

[85] csöngetés: a hajókon az őrségből eltelt időt félóránként egy-egy csengetéssel jelzik. Mivel egy-egy őrség (szolgálat) négy-négy óra hosszú, a nyolcadik csengetés az őrség végét jelenti. Mivel John és Peter Duck őrsége hajnali négykor kezdődött, a hetedik csengetés reggel fél nyolcat jelent.

[86] Ez az első történet (Fecskék és Fruskák) vége felé esett meg.

[87] Lásd a Fecskék és Fruskák című kötetet.

[88] Malájföld – Maláj-félsziget – Malaka-félsziget: a Hátsó-indiai-félsziget déli nyúlványa az Andamán-tenger és a Dél-kínai-tenger között. Területén Burma, Malajzia, Szingapúr és Thaiföld osztozik. Felszabdalt hegyláncok, magányos hegyek váltakoznak rajta a parti síkságokkal.

[89] Malajzia: állam Délkelet-Ázsiában, a Maláj-félszigeten és Borneó északi részén

[90] Pinang: sziget és város Malajziában a Maláj-félsziget nyugati partja mellett

[91] Darien: földszoros és hegység a Panamai-öböl (Csendes-óceán) és a Darien-öböl (Atlanti-óceán) között Közép-Amerikában Panama köztársaság területén. Legkeskenyebb részén alig szélesebb a Panama-(föld)szorosnál. A Fecskék az első történetben (Fecskék és Fruskák) Dariennek nevezték azt a magaslatot, ahonnan nyaralásuk alatt először megpillantották a Fruskák Vadmacska-szigetét.

[92] Cortez: Hernando Cortez (Cortés) (1485-1547) spanyol konkvisztádor (konkvisztádor = 16-17. századi spanyol vagy portugál gyarmatosító Amerikában). 1519-ben néhány száz katonájával partra szállt a mai Mexikó területén, és két évig tartó háború során meghódította az Azték birodalmat. Mexikót 1535-re Új-Spanyolország néven a spanyol király gyarmatává tette, és az uralkodó a meghódított területek kormányzójává nevezte ki. Titty azonban rosszul tudja, a Csendes-óceánt nem ő, hanem Vasco Nuñez de Balboa fedezte fel 1513-ban a Darien-földszorostól délre.

[93] digó: az olaszok, spanyolok, portugálok csúfneve (a dico ejtsd: diko = mondom szó félrehallásából).

[94] náció: nép, nemzetiség. Itt: … biztosan más nemzetiségű…

[95] Formosa: a mai Tajvan régi neve

[96] Az első világháborúról van szó

[97] Mint már volt róla szó, duck angolul kacsát jelent.

[98] Admiralitás: (hadi)tengerészeti hivatal

[99] curry: indiai eredetű fűszerkeverék, melynek fő alapanyaga a sárga, kesernyés ízű kurkumagyökér; – A kurkuma Kelet-Ázsiában honos, a gyömbérvirágúak rendjébe tartozó fűszernövény. A currynek létezik enyhe és csípős változata is.

[100] menázsi: ennivaló, élelem, ellátmány

[101] Lásd a Fecskék és Fruskák című első kötetet.

[102] kubikos: földmunkás

[103] British Múzeum: a világ egyik leghíresebb, nagy múzeuma Londonban

[104] A Vizcayai-öbölben.

[105] Mont Pelée: Ma is működő, 1397 m magas vulkán mintegy 500 km-re északra a közép-amerikai Venezuelától, Martinique szigetén, ami a Kis-Antillák tagja, tehát nincs messze a „Tarisznyarák-sziget”-től. A tűzhányó 1902. május 8-i kitörésekor forró gázfelhője pillanatok alatt felperzselte a lábánál épült Saint-Pierre várost huszonhatezer lakójával együtt.

[106] teakfa: indiai tölgyfajta

[107] Lásd a Fecskék és Fruskák című regényt.

[108] dingi: így is hívják a ladiknál magasabb építésű, erősebb, a tenger hullámzását is elviselő kétevezős csónakot

[109] kukázó horgony: apróbb, nem túl nehéz segéd-horgony, amit a hajók gyakran a sekélyebb, part menti vízben vagy folyókon való haladásra is használnak; – csónakon előreeveznek vele, a tengerbe eresztik, majd miután a fenéken megkapaszkodott, a hajó a horgony kötelénél fogva utána húzza magát.

[110] navigátor: itt a tengeren is tájékozódni képes személy

[111] kótogás: ütögetés, dörömbölés, kalapálás

[112] Strangford Lough: Strangfordi-öböl – keskeny bejáratú, nagy tengeröböl az észak-írországi Belfast közelében, a várostól kelet-délkeletre, Bangortól mintegy 10 kilométerre délre

[113] Clyde: 160 km hosszú folyó Skóciában. Nagy-Britannia északnyugati partvidékén ömlik a tengerbe. Lanmark grófságban több híres vízesést alkot. Glasgownál 125 m széles. Torkolata Bowlingnál nyílik. A Clyde-i öböl (Firth of Clyde) Cumbrae szigeténél kezdődik; az Arran-sziget és Ayr grófság közt terül el. Bowlingtól indul ki az a csatorna, amely a Clyde-dal együtt az Ír- és az Északi-tengert összeköti. Vízividéke a Clydesdale, 4092 km2, gazdag gyümölcstermő vidék, híres a lótenyésztése, szén és vasbányászata.

*** Az angol tengerészek így mondják, amikor egy igazán gyorsan haladó hajó fehéren habzóra hasítja a vizet az orrával. Nancy kapitány.

[114] Sir Walter Raleigh (1552-1618): angol tengerész és felfedező. 1579-ben Észak-Amerika partjain járt. Egy hosszan, két évig tartó lázadás leverésében annyira kitűnt, hogy Erzsébet királynő kegyeibe jutott; altengernagy, Cornwall kormányzója és a királyi testőrség kapitánya lett. 1584-ben engedelmet kapott újabb felfedezőútra. Ekkor alapította Észak-Amerika partjain az első angol gyarmatot, amelyet a királynő tiszteletére Virginiának nevezett el. 1588-ban saját hajóival harcolt a spanyol armada ellen. Ezután több expedíciót vezetett az amerikai spanyol gyarmatok ellen. 1596-ban részt vett Cadiz megtámadásában. 1600-ban Jersey-sziget kormányzója lett. I. Jakab trónralépése után 1603-ban hamis vádak alapján elfogták és halálra ítélték, de az ítéletet nem hajtották végre. 1603-1616-ig a Tower (londoni erőd – egy idő után a magasrangúak börtönéül használták) foglya volt. Itt írta a Világ története című munkáját. Fogságából kiszabadulva 1617-ben vezette utolsó expedícióját Guayanába. Emberei itt a király határozott parancsa ellenére felégettek egy spanyol települést, ezért hazatérte után a spanyol követ követelésére letartóztatták, és végrehajtották rajta az 1603-ban kimondott halálos ítéletet.

[115] Sir Walter Raleigh idejében Amerikát még Indiának hitték.

[116] St. Catherine-fok: a Wight-sziget legdélibb pontja

.oOo.