PATRICIA HIGHSMITH

Remegő szívvel

REGÉNY

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST 1988

PATRÍCIA HIGHSMITH THE TREMOR OF FORGERY

PATRÍCIA HIGHSMITH WILLIAM HEINEMANN LTD. LONDON

HUNGARIAN TRANSLATION FORINYÁK ÉVA, 1988

- Biztos, hogy nincs levelem? - kérdezte Ingham. - A nevem Howard Ingham. I-en-gé-há-a-em. - Kicsit bizonytalanul, franciául betűzte a nevét, bár maga angolul beszélt.

A kárminpiros egyenruhát viselő kövérkés arab még egyszer végignézte az I-J-vel jelölt rekeszben sorakozó leveleket, majd megrázta a fejét. - Nincs, uram.

- Köszönöm - mosolygott udvariasan Ingham. Már másodszor érdeklődött, de előző alkalommal másvalaki állt a pult mögött. Ez éppen tíz perce történt, nem sokkal azután, hogy megérkezett a Hotel Tunisia Palace-ba. Ingham levelet várt John Castlewoodtól. Vagy Inától. Már öt napja, hogy eljött New Yorkból. Előbb Párizsba repült, hogy találkozzon az ottani ügynökével, és persze hogy egy kicsit megint megmerítkezzen a városban.

Ingham rágyújtott, és körülnézett a hallban. A padlón keleti szőnyegek, a légkondicionáló kellemes hűvösséget biztosított. A szállóvendégek többsége franciának vagy amerikainak látszott, de volt egynéhány sötét bőrű arab is, nyugati szabású, kifogástalan öltönyben. A Tunisia Palace-t John ajánlotta. Valószínűleg ez a legjobb hotel a városban, gondolta Ingham.

Kilépett az utcára. Kora júniusi este volt, nem sokkal hat óra előtt, a levegő melegen remegett, a lefelé ereszkedő nap még mindig fényesen ragyogott. John azt javasolta, hogy a Café de Paris-ban igyon aperitifet déli-esti étkezései előtt, lám, ott a kávéház a túloldalon, a második sarkon, a Boulevard Burgibán. Ingham elsétált a boulevard-ig, és vett egy párizsi Herald Tribune-t. A széles sugárút közepén fasorral díszített járda húzódott, ahol újságosok, trafikosok és cipőpucolók bódéi sorakoztak egymás mellett. Inghamet a látvány Mexico Cityre meg Párizsra emlékeztette, ami nem is csoda, hiszen a francia hatás világosan érzékelhető Mexico Cityben és Tuniszban is. Rikoltozó párbeszéd-foszlányok jutottak el a füléhez, de nem értett semmit. A hotelben lévő egyik bőröndjében ott lapult egy társalgási könyv, az Ezer szó arabul. Az arabot biztosan csak bemagolni lehet, gondolta, hiszen nem hasonlít egyik általa ismert nyelvhez sem.

Ingham átment az úttesten a Café de Paris-hoz. A járdára kitett asztaloknál egytől egyig ültek. Az emberek megbámulták, valószínűleg azért, mert még soha nem látták errefelé. Sok amerikai és angol ült az asztaloknál, arckifejezésükön látszott, hogy már régóta itt vannak és kicsit unatkoznak. Inghamnek csak a bárpultnál jutott hely. Rendelt egy Pernod-t, és belenézett az újságba. A helyiségben nagy volt a lárma. Végre megpillantott egy üres asztalt, nyomban odaült.

Sokan ténferegtek az utcán, és kifejezéstelen arccal bámultak a kávéház teraszán ülők hasonlóan üres arcába. Ingham főleg a fiatalokat figyelte, mert megbízása volt egy forgatókönyvre, amit fiatal szerelmesekről kell írnia. Amolyan háromszögtörténetet várnak tőle, melyben az egyik fiatalember csalódottan hagyja el a terepet. Ingham nem látott együtt sétáló lányt és fiút, csak magányos férfiakat vagy kézen fogva sétáló fiúkat, akik elmerülten beszélgettek egymással. John korábban már beszélt Inghamnek a fiúk közötti szorosabb kapcsolatról. A világnak ezen a táján nem bélyegzik meg a homoszexualitást, de ennek semmi köze a forgatókönyvhöz. A különböző nemű fiatalokat gyakran kísérte gardedám, vagy legalábbis szigorú felügyelő tekintet. Akadt tanulnivaló bőven, és Inghamnek a következő héten, John megérkezéséig ez volt a feladata: nyitott szemmel járni és beszívni az új légkört. John ismert néhány helybéli családot, így Inghamnek meglesz rá az esélye, hogy bepillantson középosztálybeli tunéziai otthonokba. A történetben minél kevesebb párbeszédre van szükség, de valamennyit azért mégiscsak meg kell írni. Ingham dolgozott már a televíziónak, de regényírónak tartotta magát. Izgatta ez a feladat, erős kételyek éltek benne. De Johnnak nem voltak aggályai, csupán félhivatalos egyezséget kötöttek. Ingham nem írt alá semmit. Castlewood előlegezett ezer dollárt, amiből Ingham, roppant lelkiismeretesen, csak és kizárólag üzleti célokra költött. Nagy része el fog menni arra az autóra, amit egy hónapig bérel majd. Holnap reggel már szüksége lesz a kocsira, gondolta, hogy megkezdje a terepszemlét.

- Köszönöm, nem kérek - mondta Ingham franciául egy árusnak, aki hosszú szárú, tömött virágcsokrot kínált neki. Émelyítően édes illat terjengett a levegőben. Az árus, magához szorítva a csokrokat, óbégatva tört utat az asztalok között: - Jásszmint tessék! - Vörös fezt és bő, levendulaszínű bugyogót viselt, amely olyan vékony anyagból készült, hogy látni engedte a fehér alsónadrágot.

Egy szomszédos asztalnál kövér férfi üldögélt, és elmerengve morzsolgatta az orrához szorított jázmint. Egészen transzban volt, majdnem bandzsított az álmodozástól. Vajon várt valakit, vagy csak gondolt valakire? Tíz perc múlva Ingham eldöntötte, hogy nem vár senkit. A férfi kihörpintette az italát - színtelen, szénsavas üdítőitalt ivott. Világosszürke öltönyt viselt. Ingham középosztálybelinek, esetleg kicsit még jobb módúnak nézte. Minden bizonnyal heti harminc dinár, vagyis hatvanhárom dollár körül keres. Ingham ezt a témát tanulmányozta már egy jó hónapja. Burgiba elnök tapintatosan arra törekedett, hogy megszabadítsa népét a vallás szorító béklyóitól. Hivatalosan eltörölte a többnejűséget, és elítélte a nők fátyolviseletét. Az afrikai országok között Tunézia zászlóvivő. Igyekeztek rábeszélni a francia üzletembereket, hogy hagyják el az országot, de még mindig erősen támaszkodtak a francia pénzügyi segítségre.

Ingham harmincnégy éves, száznyolcvan centinél valamivel magasabb, világosbarna hajú és kék szemű, lassú mozgású férfi volt. Bár soha nem sportolt, jó felépítésű volt, a válla széles, a lába hosszú, a keze erős. Floridában született, de New York-inak tartotta magát, mert nyolcéves kora óta ott élt. Egyetem után - a University of Pennsylvaniára járt - egy philadelphiai újságnak dolgozott, mellette pedig prózát írt, nem sok sikerrel mindaddig, míg meg nem jelent első könyve, A negatív gondolkodás hatalma, egy meglehetősen sekélyes, ifjonti hévvel összehordott fércmű a pozitív gondolkodásról, melyben a negatív gondolkodást folytató főhősöké a dicsőség, pénz és siker. A könyv kedvező fogadtatásán felbátorodva Ingham otthagyta az újságírást, amit két-három roppant rázós év követett. Második könyve, a Disznók bandája nem aratott olyan sikert, mint az első. Aztán feleségül vett egy gazdag lányt, Charlotte Fleetet, akibe nagyon szerelmes volt, de soha nem használta ki felesége anyagi lehetőségeit, mi több, az asszony gazdagsága kifejezetten zavaró körülménynek bizonyult. A házasság két év múlva felbomlott. Ingham időnként eladott egy tévéjátékot vagy novellát, ebből éldegélt szerény manhattani lakásában. Ez év februárjában végre megtört a jég. A Ha játszmája című könyvének megfilmesítési jogáért ötvenezer dollárt kapott. Ingham gyanította, hogy inkább az őrült szerelmi történet, mint a mű intellektuális tartalma vagy üzenete a vágyainktól vezérelt gondolkodás szükségessége és érvényessége adta el a sztorit, de végül is mindegy, az a fontos, hogy megvették, és Ingham életében először belekóstolt az anyagi biztonságba. Visszautasította az ajánlatot, hogy írjon forgatókönyvet a regényből. Úgy vélte, ez a műfaj, a tévéjátékokat is beleértve, nem erőssége, és A Ha játszmáját különösen nehezen tudta volna filmre átültetni.

John Castlewood filmötlete, a Trió, egyszerűbb és vizuálisabb volt. A hoppon maradt fiatalember elvesz valaki mást, de szörnyű bosszút áll riválisán: először elcsábítja a feleségét, aztán tönkreteszi a férjet üzletileg, majd eltéteti a férfit láb alól. Ingham úgy gondolta, hogy ehhez a történethez elég valószínűtlen helyszín Amerika, ezért választotta Tunéziát. John Castlewood lelkesedett az ötletért, ismerte a távoli országot. Jól ismerte Inghamet is, és rábízta a forgatókönyv megírását. Miles Gallust volt a producerük. Ingham arra gondolt, ha érzi, hogy nem boldogul a feladattal, megmondja Johnnak, visszaadja az ezer dollárt, és az majd csak talál valaki mást. John már két jó filmet csinált kevés pénzből, az első, A sérelem nagy siker lett. Ez Mexikóban játszódott. A második texasi olajspekulánsokról szólt, de Ingham már nem emlékezett a címére. John huszonhat éves, energikus fiatalember volt, és Ingham szerint azért volt olyan nagy hite a világban, mert még nem tudott róla sokat. Ingham úgy érezte, hogy Johnra minden bizonnyal szebb jövő vár, mint őrá. Ingham korában az ember már tisztában volt képességeivel és korlátaival. John Castlewoodról még nem lehetett elmondani ugyanezt, de különben sem az a típus, aki sokat gondolkozik ezen a problémán.

Ingham fizetett, és visszament a hotelbe a zakójáért. Kezdett éhes lenni. Megint rápillantott az I-J rekeszben lévő két levélre, aztán a saját szobakulcsa alatti üres rekeszre.

- A huszonhatost legyen szíves - mondta franciául, és átvette a feléje nyújtott kulcsot. Ismét John tanácsát követve a Restaurant du Paradis-t vette célba, félúton a szálloda és a Café de Paris között. Vacsora után sétált egyet a városban és ivott néhány feketét, olyan kávéházak pultjaira támaszkodva, ahová nem jártak turisták. Ezeken a helyeken csak férfi vendégek időztek. A pincér értett franciául, de Ingham a magáén kívül nem hallott francia szót sehol.

Mikor visszaért a hotelbe, arra gondolt, hogy levelet ír Inának, de aztán túlságosan fáradtnak érezte magát, és kedve sem volt hozzá. Ágyba bújt, olvasott néhány oldalt a William Golding-regényből, amit még Amerikából hozott magával. Mielőtt elaludt, arra a lányra gondolt, aki -diszkréten bár, de - flörtölt vele a Café de Paris-ban. A lány szőke volt, kicsit molett, de nagyon vonzó. Ingham németnek nézte férfi partnerének már nem voltak ilyen jellegzetes vonásai, és örömmel hallotta, hogy kifelé menet franciául beszéltek. Hiúság, gondolta Ingham. Inára kéne gondolnia. Mert az asszony gondolatai biztos, hogy őkörülötte forognak. Mindenesetre Tunézia remek hely lesz ahhoz, hogy végre elfelejtse Lottét. Hál istennek, már majdnem sikerült. Lassan egy év hat hónap telt el a válás óta, de Ingham nem érezte többnek hat, sőt néha két hónapnál.

Másnap reggel, mivel még mindig nem várta levél, Inghamnek eszébe jutott, hogy John és Ina talán a hammameti Hotel du Golfe-ba címezték a levelet, oda, ahol John akart megszállni. Ingham még nem foglalta el a szobát, úgy gondolta, ráér, hisz nem valószínű, hogy John június 5-e, 6-a előtt megérkezik. John még otthon azt mondta neki: Nézz körül egy kicsit Tuniszban. A szereplőid életre fognak kelni, majd meglátod... Azt azonban nem hiszem, hogy kedved lesz ott helyben elkezdeni a munkát. Borzasztó meleg lesz, és a legközelebbi fürdési lehetőség Sidi bou Saidnál van. Hammametben fogunk dolgozni. Fantasztikus strandja van, távol a város zajától...

Miután egy teljes napot sétált-autózott Tuniszban, megadással viselve, hogy az éttermeken kívül fél egytől négyig minden hosszú időre bezár, Ingham eldöntötte, hogy másnap elutazik Hammametbe. Aztán eszébe jutott, hogy Hammametbe érve biztosan rögtön szemrehányást tenne magának, hogy nem nézte meg elég alaposan Tuniszt, úgyhogy elhatározta, hogy marad még két napig. A két nap egyikén elhajtott a tizenhat kilométerre lévő Sidi bou Saidba, úszott egyet, és megebédelt egy elegáns hotelben, mert különálló éttermet nem talált. A város nagyon tiszta volt, krétafehér házakkal, világoskék ajtókkal és zsalugáterekkel.

Előző nap Ingham telefonon szobát akart foglalni a Golfe-ban, de nem volt hely. A szálloda igazgatója megadott egy másik hammameti címet, de mivel Ingham ezt túlságosan hollywoodinak találta, végül a La Reine de Hammamet nevű hotelben szállt meg. Minden hotelnek strandja volt a hammameti öböl partján, de az épületek mind jóval távolabb voltak a vízparttól. A Reine hatalmas főépületét citrus-, citrom- és bougainvillealiget vette körül, valamint tizenöt-húsz különböző méretű bungaló, amelyeket sűrű citruslombok rejtettek el az illetéktelen szemek elől. A bungalókhoz konyha is tartozott, de mivel Inghamnek semmi kedve nem volt háztartást vezetni, a főépületben vett ki szobát, a tengerre néző ablakkal. Nyomban a strand felé vette az útját.

Ebben az órában nem voltak sokan a parton, bár a nap még magasan járt. Ingham több üres nyugágyat is felfedezett. Nem tudta, hogy a nyugszékeket külön kell-e bérelni, vagy sem, de mivel úgy gondolta, hogy a szállodához tartoznak, letelepedett az egyikbe. Fölvette a napszemüvegét - megint csak John Castlewoodra gondolt, tőle kapta a szemüveget ajándékba -, és a fürdőköpenye zsebéből előhúzott egy könyvet. Negyedóra múlva békésen szunyókált, de legalábbis bóbiskolt. Istenem, gondolta, édes jó istenem, milyen szép és meleg és...

- Hello! Jó estét! Maga amerikai, nemdebár?

A harsány kérdés úgy érte Inghamet, mintha hasba lőtték volna. Hunyorogva ült fel a nyugágyban.

- Igen.

- Elnézést, hogy megzavartam olvasás közben. Én is amerikai vagyok. Connecticutból.

- Ötven körüli, őszülő, kopaszodó férfi állt előtte, némi súlyfölösleggel a derekán, irigylésre méltóan barnán. Nem volt túl magas.

- Én New York-i vagyok - válaszolta Ingham. - Remélem, nem foglaltam el a kedvenc helyét.

- Ha-ha! Ugyan, dehogy! De egy jó félórán belül jönnek a fiúk, hogy összeszedjék és elpakolják őket, mert különben mindegyik eltűnne holnap reggelig!

Magányos, gondolta Ingham. Vagy van egy hasonlóan bizalmaskodó felesége? Persze, akkor is lehet magányos. A férfi a tengert nézte, alig két méterre Inghamtől.

- A nevem Adams. Francis Adams. - Úgy mondta, mintha nagyon büszke lenne rá.

- Howard Ingham vagyok.

- Hogy tetszik Tunézia? - Adams napbarnította arca a széles mosolytól egészen pufók lett.

- Nagyon vonzó. Legalábbis Hammamet.

- Szerintem is. Jó, ha az embernek van kocsija, azzal könnyen mozoghat a környéken. Elmehet Sousse-ba, Djerbába, és hasonló helyekre. Van autója?

- Igen, van.

- Nagyszerű. Nos, mondta, már indulóban-, ugorjon be hozzám valamikor. A bungalóm ott van a lejtő tetején. Tízes szám. Bármelyik fiú megmondja, melyikben lakom. Csak mondja nekik, hogy Adamset keresi. Jöjjön el egy este, majd iszunk valamit. Hozza a feleségét is, ha van.

- Nagyon köszönöm - mondta Ingham -, de nincs feleségem, egyedül vagyok. – Adams bólogatott és integetett. - Viszlát!

Ingham még vagy öt percig üldögélt, aztán feltápászkodott. A szobájába érve lezuhanyozott, majd lement a bárba. A nagy bár padlózatát vörös perzsaszőnyegek fedték. Egy középkorú házaspár franciául beszélgetett. A másik, háromfős asztaltársaság brit volt. Csak hét-nyolc ember időzött a bárban, néhányan tévét néztek a sarokban. Egy férfi felállt a tévé mellől, és odalépett a brit asztaltársasághoz. Minden izgalom nélkül mondta: - Az izraeliek felrobbantottak egy tucat repülőteret.

- Hol?

- Egyiptomban. Vagy lehet, hogy Jordániában. Egyszerűen elsöprik az arabokat.

- Ezt a francia nyelvű hírekben hallotta? - kérdezte egy másik angol.

Ingham a bárnál állt. Nyilvánvaló, hogy kitört a háború. Tunézia megnyugtató messzeségben volt a csatározások színhelyétől. Ingham remélte, hogy az események miatt nem kell majd változtatnia eredeti tervén. Igen ám, de a tunéziaiak arabok, és tisztában volt azzal, hogy ha az arabok vereséget szenvednek, itt is érezhető lesz a nyugatellenes hangulat. Az pedig nyilvánvaló, hogy veszteni fognak. Holnap vennie kell egy párizsi újságot.

A következő néhány nap során Ingham elkerülte a strandot, és a környező vidéket autózta be keresztül-kasul. Az izraeliek tönkreverték az arabokat. Azon a hétfőn, mikor a háború kitört, huszonöt légi támaszpontot semmisítettek meg. Egy párizsi lap jelentése szerint Tunisz utcáin néhány nyugati rendszámú autót felborítottak, és kővel dobálták be az Amerikai Információs Szolgálat könyvtárának ablakait is, a Boulevard Burgibán. Ingham nem ment vissza Tuniszba. Elment Nabeulba, Hammamettől északkeletre, elment Bir bou Rekbába, és még néhány apró, poros és nyomorult városkába, amelyeknek a nevére már nem is emlékezett. Az egyik helyre éppen a reggeli vásár idején érkezett. Cserépedények, csecsebecsék, pamutruhák és gyékények között tört magának utat, amelyek egytől egyig durva vászonlepedőkre voltak kiterítve a földön. Az emberek ide-oda lökdöstek - ezt Ingham szívből utálta. Korábban olvasta, hogy az arabok nem viszolyognak a testi érintkezéstől, mi több, igénylik. Ez nyilvánvaló volt a tömeg viselkedéséből. A piacon rengeteg vacak ékszert árultak, Inghamnek ettől kedve támadt, hogy egy rendes ékszerüzletben vásároljon Inának egy ezüst brosstűt. A lapos háromszöget egy kör fogta össze, és kapható volt mindenféle méretben. Az apró dobozkát egymagában nem merte postára adni, úgyhogy vett még egy hímzett, piros mellényt is Inának - igaz, hogy ezt itt férfiak viselik, de Amerikában kitűnő női viselet lesz. Még aznap délután feladta a csomagot, több órás tétlen várakozás után, mert a hammameti posta csak délután négy órakor nyitott. Egy táblára ki volt írva, hogy délután csak egy óra hosszat tartanak nyitva.

Már negyedik napja lakott a Reine-ben, mikor levelet írt John Castlewoodnak. John Manhattanben lakott, a Nyugati Ötvenharmadik utcában.

Kedves John! 19…. június 8.

Hammamet valóban olyan gyönyörű, amilyennek mondtad. Csodálatos a strandja. Ugye tizenharmadikán érkezel? Készen állok a munkára. Minden alkalmat kihasználok, hogy idegenekkel beszélgessek, de azok az emberek, akikre te gondoltál, nem mindig tudnak franciául. Tegnap este voltam a Les Arcades-ban. Ez a kávéház másfél kilométerre volt a Reine-től.

Kérlek, mondd meg Inának, hogy nagyon várom a levelét. Már írtam neki. Az ember elmagányosodik itt, ha semmi hírt nem kap otthonról. Vagy lehet, hogy neked van igazad, és a posta ilyen szörnyű lassú...

Most, hogy leírta, még magányosabbnak érezte magát, mint előtte. Mindennap telefonált a Golfe-ba, néha naponta kétszer is. Sem levél, sem távirat nem érkezett. Ingham elhajtott a postára, és maga adta fel a levelet, nem bízott benne, hogy ha a szállodában dobja be, akkor is elmegy még aznap. A hotelben a három megkérdezett alkalmazott háromféle választ adott arra a kérdésre, hogy mikor érkezik a posta, amiből levonta a következtetést, hogy a feladott levelekkel is hasonló a helyzet.

Ingham hat óra körül ment le a strandra. A lefelé vezető ösvény dzsungelsűrűségű pálmacsoporton vezetett keresztül, a fák a mindenütt jelen lévő homokból nőttek ki. Kitaposott ösvényen ment. Néhány fémrúd állt ki a homokból, valószínűleg egy elhagyott játszótér maradványai, a tetejüket apró, fehér csigák lepték el. A fém csak úgy sütött, alig bírta megérinteni. Továbbsétált, a regényerői ábrándozott. Nála volt a jegyzetfüzete és a tolla. Ennél többet tényleg nem tehet, míg John meg nem érkezik.

Bement a vízbe, úszott, míg kellemesen elfáradt, aztán visszafordult. Nem volt alatta nagy mélység. A lába alatt puha homokot, a parthoz közeledve köveket, majd megint homokot érzett. Már kint is volt a parton. Arcát a frottírköntösébe törölte, mert elfelejtette magával hozni a törölközőjét. Aztán leült, és elővette a jegyzetfüzetét. A könyve egy kettős életet élő férfiról fog szólni, aki nincs tudatában viselkedése erkölcstelenségének, mivel elmebeteg, de legalábbis labilis idegzetű. Ingham nem szívesen ismerte el, de mégiscsak rákényszerült. Ebben a könyvben hősét, Dennisont nem szándékozott feloldozni. Egy fiatal férfiról van szó a történet kezdetén húszéves, aki megházasodik, boldog családi életet él, harmincéves korára bankigazgató lesz. Amikor csak teheti, sikkaszt a bank pénzéből, és ezt a pénzt éppen olyan nagyvonalúan osztogatja és kölcsönzi, mint ahogyan lopta. Az összeg egy részével családja jövőjét biztosítja, de kétharmadát többnyire álnéven szorult helyzetben lévő embereknek juttatja, és olyanoknak, akik önálló vállalkozásba akarnak fogni.

Ahogy az lenni szokott, húszperces töprengés után Ingham elbóbiskolt. Mindössze tizenkét sor állt a jegyzetfüzetében. Félálmából ismét az amerikai hangja ébresztette föl: - Halihó! Napok óta nem láttam.

Ingham felült. - Jó napot. - Pontosan tudta, mi következik, és azt is tudta, hogy ma este ott fog ülni Adams bungalójában egy pohár ital mellett.

- Mennyi időre jött? - kérdezte Adams.

- Nem is tudom. - Ingham felállt, és magára terítette a köpenyét. - Talán még három hétig maradok. Várom a barátomat.

- Óh! A barátja is amerikai?

- Igen.

Ingham a körülbelül másfél méteres szigonyt nézte, amit Adams a kezében szorongatott. Furcsállotta, hogy a fegyveren sehol sem látta a szigonypuskák jellegzetes kilövő részét.

- Éppen a bungalómba indultam. Nem tart velem egy frissítő italra?

Ingham lelki szemei előtt egy pohár jeges Coca-Cola jelent meg.

- Szívesen, köszönöm. Mondja, mit csinál ezzel a szigonnyal?

- Halakra vadászom vele, de soha nem fogok semmit - kuncogott. - Csak kagylókat, mert azokat könnyebb elérni. Tudja, ahol a víz olyan kétméteres.

A homok egyre forróbb lett, ahogy távolodtak a vízparttól, de azért még elviselhető. Ingham strandpapucsot viselt, Adams mezítláb volt.

- Megérkeztünk - mondta váratlanul Adams, és befordult egy kövezett, de homokkal borított ösvényre, amely kék-fehér színű bungalójához vezetett. A háztető kupolaszerűén volt kiképezve, arab stílusban, a forróság ellen.

Ingham hátranézve megpillantott egy kis személyzeti épületet, amelyet eddig nem vett észre. Néhány kamasz, valószínűleg felszolgálók és takarítók, támasztotta fecserészve a falat.

- Nem túl fényes, de most ez az otthonom - mondta Adams, és elfordította a zárban a kulcsot, amelyet valahonnan a fürdőnadrágja felső részéből halászott elő.

A bungalóban hűvös volt, a zsalugáterek zárva, a napsütés után alig lehetett látni a félhomályban. A kis épületben kétségtelenül légkondicionáló működött. Adams felkapcsolta a villanyt.

- Üljön le. Mit hozhatok? Whiskyt? Sört? Colát?

- Köszönöm, egy Colát.

Az ajtó előtt gondosan leverték lábukról a homokot.

Adams fürge léptei alatt surrogott a csempepadló a konyhába vezető rövid előszobában.

Ingham körülnézett. El kell ismerni, valóban otthonos. Kagylóhéjak, könyvek, iratcsomók, íróasztal, rajta tintatartók, tollak, bélyegzőpárna, ceruzahegyező, egy nyitott szótár. Egy Reader’s Digest folyóirat. És egy Biblia. Lehet hogy Adams író? A szótár angol-orosz nyelvű volt, gondosan barna papírba kötve. Lehet, hogy Adams kém? Ingham elmosolyodott a gondolatra. Az asztal fölött bekeretezett fénykép függött a falon. Egy amerikai, minden valószínűség szerint New England-i vidéki házat ábrázolt. A fehér házat jókora távolságban fehér kerítés vette körül, a kertben szilfák, egy skót juhászkutya, de különben egy lélek sem.

Ingham megfordult, amint Adams egy kis tálcával a kezében belépett.

Adams magának whiskyt töltött szódával. - Soha nem iszik alkoholt? - kérdezte pufók mosolyával.

- De, csak most a Colához volt kedvem. Maga mióta van itt?

- Egy éve - válaszolt Adams sugárzó arccal, a lábujjait nyújtóztatva.

Adamsnek magas rüsztje, magas lábboltozata és elég kicsi lába volt. Határozottan volt benne valami undorító, Ingham nem is nézett oda többször.

- A felesége nincs itt? - kérdezte Adamstől. Felfedezett egy női fotót Adams mögött a fiókos szekrényen. Az asszony negyven év körüli lehetett, egyszerű mosollyal, egyszerű öltözékben.

- A feleségem öt évvel ezelőtt meghalt. Rákban.

- Mivel tölti itt az idejét?

- Nem vagyok túlságosan magányos. Elfoglalom magam. - Megint az a mókusmosoly. - Néha-néha feltűnik egy érdekesebb ember a szállodában, megismerkedünk, aztán elutaznak. Én magamat Amerika nem hivatalos nagykövetének tartom. Igyekszem öregbíteni Amerika jó hírét - legalábbis remélem -, és népszerűsíteni az amerikai életformát. A mi életformánkat.

Mi az ördögöt jelenthet ez, töprengett Ingham, és egyből a vietnami háború jutott eszébe. - Ezt hogy érti?

- Megvannak a módszereim. De meséljen magáról, Mr. Ingham. Kérem, üljön le valahová. Vakációzik?

Ingham beleült egy nagy, öblös, nyikorgó bőrszékbe. Adams a díványon ült. - író vagyok - mondta Ingham. - Egy amerikai barátomat várom, aki itt akar filmet forgatni. lesz az operatőr és rendező. A producer New York-i. A dolog még csak félhivatalos.

- Ez rendkívül érdekes! Mi lesz a film témája?

- A történet tunéziai fiatalokról szól. John Castlewood - az operatőr - elég jól ismeri Tunéziát. Néhány hónapig Tuniszban élt, egy családnál.

- Szóval maga forgatókönyvíró. - Adams színes, rövid ujjú trikóba bújt.

- Nem. Egyszerűen csak író vagyok. Regényíró. De a barátom, John, azt akarta, hogy ezt a filmet együtt készítsük el. - Ingham egyre jobban utálta a beszélgetést.

- Miféle könyveket írt?

Ingham felállt. Tudta, hogy újabb kérdésekre számíthat, úgyhogy nekikezdett. - Négy könyvet írtam. Az egyik címe A Ha játszmája. Valószínűleg nem hallott róla. - Adams nem hallott róla, úgyhogy Ingham folytatta. - A másik címe Disznók bandája volt. Nem lett valami sikeres.

- Disznók bandája? - kérdezte Adams, pontosan úgy, ahogy arra Ingham számított.

- Bandája - válaszolta Ingham. - Szándékosan lett ez a címe, tudja, azt akartam, hogy a hangzás megtévesztő legyen. - Az arcát forróság öntötte el, talán a szégyentől, talán az unalomtól.

- És meg lehet ebből élni?

- Igen, mert néha a New York-i tévének is dolgozom. Hirtelen Inára gondolt, és a gondolattól megrándult a teste. Különös módon Inát most sokkal valóságosabbnak érezte, mint Európába, illetve Afrikába érkezése óta bármikor. Maga előtt látta a nőt New York-i irodájában. Úgy déltájban. Éppen egy ceruzáért nyúl, vagy géppapírért. Ha ebédmegbeszélése van, egy kicsit már elkésett.

- Maga valószínűleg híres, én pedig nem is ismerem - mondta Adams mosolyogva. - Nem olvasok túl sok regényt. Néha egy-egy kivonatot. Például a Reader Digest-ben. Ha magánál van egy könyve, szívesen elolvasnám.

Ingham elmosolyodott.

- Sajnos nem hurcolom őket magammal.

- Mikorra várja a barátját? - Adams felállt. - Tölthetek még? Mit szólna egy whiskyhez?

Ingham rábólintott a whiskyre.

- Kedden érkezik. - Ingham megpillantotta az arcát a falon függő tükörben. Piros volt a naptól, kezdett barnulni. Ajkát szigorúan, kicsit barátságtalanul összeszorította. Valaki hirtelen és hangosan rikkantott egyet arabul, közvetlenül a behúzott spaletták előtt - ettől összerezzent, de tovább bámulta magát. Ez hát, amit Adams lát, gondolta, amit az arabok látnak: hétköznapi amerikai arc, metsző kék szempár egy nem éppen barátságos száj fölött. A homlokán három ránc húzódott, a szeme alatt pedig szarkalábak jelezték az idő múlását. Lehet, hogy ez az arc nem túl barátságos, de nem tud rajta változtatni, ha önmaga akar maradni. A Lotte-ügy nem múlt el nyomtalanul. A legokosabb, gondolta Ingham, ha semlegesen viselkedik - némi tartózkodás és semmi bizalmaskodás! Csak higgadtan.

Megfordult, mikor Adams bejött az itallal.

- Mi a véleménye a háborúról? - kérdezte Adams, szokás szerint mosolyogva. - Az izraeliek megnyerték.

- Hallotta a híreket? A rádióból? - Ingham felélénkült. Vennie kell egy zsebrádiót, gondolta.

- Fogom Párizst, Londont, Marseille-t, az Amerika Hangját, gyakorlatilag akármit - válaszolta Adams, és egy ajtó felé mutatott, amelyik minden bizonnyal a hálóba vezetett. - Már csak szórványosan beszélnek róla, de az araboknak befellegzett.

- Amerika Izrael-párti, úgyhogy szerintem Amerika-ellenes tüntetésekre lehet számítani.

- Biztosan lesz egy-kettő - mondta Adams olyan vidáman, mintha a bimbózó virágokkal teli kertjéről beszélt volna. - Kár, hogy az arabok nem látnak túl az orruk hegyén.

Ingham mosolygott. - Azt hittem, maga szimpatizál az arabokkal. - Miből gondolta?

- Hát, mert itt él. Úgy gondoltam, kedveli őket. - Másrészt a Readers Digest-et olvassa, ami köztudottan antikommunista folyóirat. Másrészt... másrészt tényleg miből gondolta?

- Kedvelem az arabokat. Minden népet kedvelek. Szerintem az araboknak többet kellene tenniük a hazájukért. Ami történt, megtörtént. Izraelt megalapították, ma már teljesen lényegtelen, hogy jogosan vagy jogtalanul. Az araboknak többet kellene törődniük a saját sivatagjaikkal, és abba kéne hagyniuk a sopánkodást. Túl sok a tétlenkedő arab.

Ez így igaz, gondolta Ingham, de mivel Adams a Readers Digest-et olvassa, minden kijelentését fenntartással fogadta és kétszer is megrágta. - Van autója? Nem fél, hogy az arabok felfordítják-?

Adams csendesen kuncogott. - Itt ugyan nem. Az a nyitható tetejű fekete Cadillac az enyém, a fák alatt. Tunézia természetesen arabpárti, de Burgiba nem tűr el semmiféle rendbontást. Nem engedheti meg magának.

Adams connecticuti farmjáról és hartfordi üzletéről beszélt. Üdítőital-palackozó üzeme volt. Adams szívesen beszélt a múltjáról. Boldog volt a házassága. Van egy lánya, aki Tulsában él. A férje nagyszerű mérnök, mondta Adams. Félek, hogy beleszeretek Inába. Lotte óta rettegek, hogy beleszeretek valakibe - gondolta Ingham. Milyen egyszerű és nyilvánvaló, töprengett. Miért is nem jött rá korábban, már hónapokkal ezelőtt? Miért most világosodik meg előtte minden, miközben ezzel a szürke kis connecticuti emberrel beszélget? Vagy mit is mondott, hogy tulajdonképpen indianai?

Ingham elbúcsúzott, és bizonytalan ígéretet tett, hogy másnap ott lesz a bárban nyolc óra körül, közvetlenül vacsora előtt. Adams mondta, hogy néha nem főz, hanem a szállodában vacsorázik. Míg a főépület felé bandukolt, Ingham Inára gondolt. Egészen jól, sőt kifejezetten bölcsen viszonyult a nőhöz. Nincs érte őrülten oda. Fontos a számára, érdekli. A forgatókönyv-szerződést megmutatta neki, mielőtt aláírta, mert a nő véleményére legalább annyira adott, mint az ügynöke véleményére. Valójában Ina nagyszerűen értett a forgatókönyv-szerződésekhez, de a férfit az érdekelte, hogy érzelmileg hogyan reagál rá. Ina intelligens volt, csinos, és testileg is vonzó. Ragaszkodó és nyugodt természetű. Elfoglalta magát, és soha nem volt nyűg az ember nyakán, mint Lotte - az ágyon kívül. Tulajdonképpen erre a munkára is alkalmasabb lett volna, és Ingham eltöprengett, hogy John miért is nem őt kérte fel a forgatókönyv megírására. Vagy talán felkérte, és Ina csak azért nem vállalta, mert nem tudott New Yorkból elszabadulni? John és Ina valamivel korábban ismerkedtek meg egymással, mint velük. Lehet, hogy Ina el sem mondaná, hogy John felkérte a Trió megírására, gondolta Ingham.

Hirtelen jókedvre derült. Ha most sem várja levél a portán Johntól, és holnap sem, és ha John nem érkezik meg 13-án - Ingham úgy érezte, ezen is könnyedén túl fogja tenni magát. Kezdi felvenni az afrikai tempót. Csak nyugalom. Hadd teljen az idő. Rájött, hogy Francis Adams különösen pezsdítő hatással van rá. A Readers Digest rövidített regény ismertetései! Az amerikai életforma! Adams olyan leplezetlenül elégedett magával, mindennel. Manapság ez egészen elképesztő. Mialatt Ingham Adams-nél ült, megjelent egy arab fiú néhány tiszta törülközővel, és Adams arabul beszélgetett vele. A fiú láthatóan kedvelte Adamset. Ingham elképzelte, milyen lehet egy évig szállodában lakni. Adams talán amerikai ügynök? Nem, ahhoz túlságosan naiv. Vagy ez is hozzátartozik a szerephez? Az ember manapság semmiben sem lehet biztos, nem igaz? Ingham nem tudta, hová tegye Adamset.

Június 13-a jött és el is telt. Egyetlen szó üzenet sem érkezett Johntól, és ami még furcsább, Inától sem. 14-én, a jó ebéd hatására Ingham táviratozott Inának: MI A HÉZAG? ÍRJ A HOTEL REINE HAMMAMETBE. SZERETLEK. HOWARD.

A táviratot a CBS-hez küldte. Legalább biztos, hogy így ott lesz holnap korán reggel. Ingham már két hete volt Tunéziában, és még egyetlen szót sem hallott John és Ina felől. Még Jimmy Goetztől is kapott egy kedves lapot, pedig Jimmy köztudottan nem levélíró típus. Éppen Hollywoodban dolgozott egy forgatókönyvön. A lap a Hotel du Golfe-ba érkezett.

A napok vánszorogva teltek. Két nap szinte elviselhetetlen volt, aztán Ingham megszokta, helyesebben lelassult, annyira, hogy az órák vánszorgása már nem tűnt olyan lassúnak. Haladt valamit a regénye tervezgetésével, az első három fejezet már készen volt a fejében.

Inghamnek félpanziós ellátása volt, így vagy vacsorát, vagy ebédet nem a hotelben evett, hanem általában a hammameti Chez Melik étteremben, egy kilométerrel arrébb. A strandon át gyalog is bejutott Hammametbe - ami nagyon kellemes volt estefelé, mikor enyhült a hőség -, de mehetett autóval is. A Melik teraszétterem volt, nagyon olcsó és barátságos, néhány lépcsőfokkal az utca fölött. A teraszt szőlőlugas árnyékolta, és egyik sarkából éppen egy szalmatetős ólra lehetett látni, ahol néha birkák és kecskék álldogáltak, a hentesbárdra várva. Előfordult, hogy élő állatok helyett csak egy halom véres birkabőr hevert az udvaron, macskák marakodtak és legyek zümmögtek rajta. Ingham nem mindig szeretett lenézni. A Melikben az volt a jó, hogy ezerféle vendég járt oda. Turbános tevehajcsárok, tunéziai és francia diákok fúvós hangszerekkel és gitárral, francia, néha brit turisták, és egyszerű falusi emberek, akik egy pohár rozé mellett üldögéltek, piszkálták a fogukat, és a tányérjukról elmélyülten szemezgették a gyümölcsöt éjfélig. Egyszer Adams is vele ment a Melikbe. Természetesen már járt ott korábban, és korántsem lelkesedett annyira, mint Ingham. Nem találta eléggé tisztának.

Ingham négy vagy öt emberrel kötött ismeretséget a szállodában, de egyik sem érdekelte különösebben. Egy amerikai házaspár bridzselni hívta, de Ingham azzal tért ki, hogy nem ismeri a játékot, ami majdnem igaz volt. A másik, egy Richárd Messerman nevű amerikai, prédára vadászó agglegény, aki portyáit - szerencsére - az egy kilométernyire fekvő Hotel Fourati felé irányította, gyakran ottragadt éjszakára is. Inghamnek semmi kedve sem volt Messermannel a Főuradban vadászni. Volt még egy homoszexuális német Hamburgból, akinek csak Hammametben volt szerencséje az arab fiúkkal, de ott aztán annál nagyobb, mesélte Inghamnek. Heinz valaminek hívták, jól beszélt angolul és franciául, általában feszes fehér nadrágot viselt színes övekkel.

Fura módon Ingham még mindig Adams társaságát bírta a legjobban, mert legalább nem kérdezősködött. Adams mindenkivel egyformán nyájas volt - Melikkel, a patikussal, a postatiszttel, a hotelbeli arab fiúkkal. Adams boldognak látszott. Ingham félt, hogy Adams egy nap majd váratlanul lerohanja valamivel, a Keresztény Tudománnyal vagy a Rózsakeresztes Társaság tanaival, de már csaknem két hét eltelt, és semmi ilyesmi nem történt.

Egyre nagyobb lett a forróság. Ingham észrevette, hogy kevesebbet eszik, és kicsit lefogyott.

A második táviratot is elküldte Inának, ezúttal a Brooklyn Heights-i lakásába, de még nem érkezett válasz. Három nappal a második távirat után Ingham megpróbálta felhívni egy délután, mikor New Yorkban reggel van és Ina bent van a munkahelyén. Több mint két óra hosszat várakozott a hotel légkondicionált halljában, de még Tuniszt sem sikerült meghívni. A tuniszi vonalak túl voltak terhelve. Ingham határozottan úgy érezte, hogy a telefonhívás mindaddig reménytelen vállalkozás, míg föl nem megy Tuniszba, amit természetesen megtehet, hiszen csak hatvanegy kilométert kell autóznia. Mégsem tette, és nem is próbálkozott többször a telefonálással. Helyette írt egy hosszú levelet: Afrikában, különös módon, nagyszerűen lehet gondolkozni.

, Mintha az ember meztelenül állna a szikrázó napsütésben egy fehér fal előtt. Ebben az éles fényben valahogy minden láthatóvá válik...

De arról a fontos dologról, hogy fél a szerelemtől, és azokról a még inkább meghatározó érzésekről, amelyek Inával kapcsolatban merültek fel benne, úgy érezte, jobb, ha nem ír. Talán majd egyszer megemlíti, bár lehet, hogy soha nem mondja el, mert a nő félreértheti, és még azt gondolhatja, hogy nem szereti eléggé.

Mondd meg Johnnak, hogy ha nem kapja össze magát és nem jön végre ide, elkezdem írni a regényt. Miért nem jön már? Igaz, hogy itt nagyon kellemes, meg ingyen is van, de már vakációzónak érzem magam, és én nem szeretem a vakációt... Az arabok barátságosak és közvetlenek. Sokat lógnak, árnyékos asztaloknál ücsörögnek, kávét és bort szürcsölgetve. Van itt egy negyed, a Casbahhoz hasonló, egy tengerparton álló öreg erődítmény mellett. Ott minden ház hófehér, tele dundi, vidám kismamákkal, akik közül a legtöbb megint terhes. Az ajtók mindig tárva-nyitva, be lehet látni a szobákba. A földön gyékények, csecsemők csúsznak-másznak, koksszal fűtött tűzhelyek, a nagymama hajtja rájuk a levegőt a sálja végével... A kocsim Peugeot-furgon, ez idáig nem volt baj vele... Őrülten szeretném, ha itt volnál. Miért nem kettőnket bízott meg John ezzel a munkával? Küldenél magadról egy képet? Tudod, hogy egyetlen képem sincs rólad?

Biztos küld majd tréfából valami szörnyű képet magáról, gondolta Ingham. Szembe kellett néznie a ténnyel, hogy rettenetesen egyedül érzi magát. Úgy számolta, a levél négy-öt nap múlva érkezik meg Inához. Vagyis június 20-21-én.

Az izraeliek megnyerték a háborút, vagyis villámháborút, ahogy az újságok nevezték. És ahogy Adams megjósolta, Hammametben nem lett semmiféle súlyos következménye, ám Tuniszból éppen elég utcai verekedésről és járdát borító üvegcserepekről érkezett jelentés ahhoz, hogy Ingham ne kívánkozzon oda. Nem tudta, hogy a hammameti kávéházakban beszélgetnek-e az emberek a háborúról, mert egy szót sem értett a társalgásból. Az élénkség és hangerő látszólag nem változott.

Ingham elhatározta, hogy bungalót bérel, és június 19-én meg is kapta. A hűtőszekrény és a tűzhely még vadonatúj volt, mert ezek a bungalók most, tavasszal épültek, mondta Adams. A szálloda parkjában, közvetlenül az egyik kocsifelhajtó mellett volt egy ragyogó kis fűszeres, alig százméternyire az új bungalóktól, ahol rövid italt, hideg sört, mindenféle konzervéket, sőt még konyhaeszközöket és fogkrémet is lehetett kapni. Ha Johnnal ezt választják főhadiszállásul, gondolta Ingham, szinte ki sem kell tenni a lábukat a bungalóból, kivéve, ha úszni akarnak, vagy feltölteni a tartalékaikat a kis boltból. Az bungalója, a hármas számú, egyetlen nagy szobából, konyhából és fürdőszobából állt, de volt benne két heverő. Lehet, hogy Johnnak nem lesz kedve egy szobában aludni vele, és Ingham se tartotta jó ötletnek, de végtére is John alhat a főépületben. A bungalóban lévő nagy faasztalon nagyszerűen lehetett dolgozni. Ingham vett szalámit, sajtot, vajat, tojást, gyümölcsöt, kekszet és whiskyt aznap délután, mikor beköltözött, aztán öt óra körül átment Adamshez, hogy áthívja egy házavató koccintásra.

- Üdv, Howard! - mondta Adams. - Megkaptad a bungalódat?

- Igen, éppen most.

Adams nagyon örült a meghívásnak, ahogyan azt Ingham előre sejtette. Megígérte, hogy hat órakor ott lesz.

Ingham visszament, hogy kicsomagoljon. Jó érzés volt, hogy most már háza van az eddigi hotelszoba helyett. Az otthoni íróasztalára gondolt, a Washington Square melletti Nyugati Negyedik utcán. Még csak három hónapja, hogy odaköltözött. Légkondicionált lakás volt, sokkal drágább minden előzőnél, és csak akkor vette ki, mikor A Ha játszmája megfilmesítése már biztosnak látszott. Inának volt hozzá kulcsa. Remélte, hogy a nő egyszer-kétszer felnéz a lakásba, de a biztonság kedvéért a növényeit átvitte Ina brooklyni házába, így a lánynak csak annyi teendője maradt, hogy a fontosabbnak tűnő leveleket utána küldje. Ina kiválóan el tudta dönteni, mi fontos, mi lényegtelen. Ingham természetesen megmondta az ügynökének és a kiadóinak, hogy Tunéziában lesz, és mostanra már azt is tudniuk kell, hogy a Reine-ben szállt meg.

- No lássuk! - Adams állt az ajtóban egy üveg borral. - Nagyon szép! Tessék, ezt neked hoztam. A házszentelőre. Vagy az első vacsorádhoz.

- Köszönöm, Francis! Nagyon kedves tőled. Mit iszol?

Whiskyt ittak, mint máskor, Adams szódával.

- Van valami hír a barátodról? - kérdezte Adams.

- Nem, sajnos nincs.

- Nem tudnál táviratot küldeni valakinek, aki ismeri?

- Már megtettem. - Ingham Inára gondolt.

Mokta, a bungalók kávézójának pincére kopogtatott a nyitott ajtón, széles, barátságos mosollyal. - Jó estét, uraim - mondta franciául. - Szükségük van valamire?

- Azt hiszem semmire, köszönjük - mondta Ingham.

- Hány órára kéri a reggelijét, uram?

- Reggelit is felszolgálnak?

- Nem kötelező igénybe venni - mondta Mokta gyors mozdulattal -, de a bungalókban sok vendég kéri.

- Rendben van, akkor kilenckor - mondta Ingham. - Nem, inkább fél kilenckor. - A reggeli valószínűleg késni fog.

- Kedves fiú ez a Mokta - mondta Adams, mikor Mokta elment. - Alaposan megdolgoztatják őket. Láttad már a konyhát? - Az alacsony, négyszögletes épület, a bungalók teraszos kávézója felé mutatott. - És láttad azt a szobát, ahol ezek alszanak?

Ingham mosolygott: - Igen. - Épp aznap lesett be egy pillanatra. A fiúk egy tíz-tizenkét ággyal telezsúfolt szobában aludtak. A konyhai mosogató tele piszkos edényekkel és koszos vízzel.

- A lefolyók mindig eldugulnak, tudod, Én elkészítem a magam reggelijét. Azt hiszem, így valamivel higiénikusabb. Mokta kedves fiú, de az a savanyú directrice halálra dolgoztatja. Német nő, és valószínűleg csak azért alkalmazzák, mert tud arabul és franciául. Ha elfogytak a törülközők, Mokta hoz tisztát a főépületből. Hogy állsz a könyveddel?

- Már húsz oldallal elkészültem. Nem olyan gyorsan, mint máskor, de nem panaszkodhatok. - Ingham hálás volt Adams érdeklődéséért. Azt már tudta, hogy Adams sem író, sem pedig újságíró nem lehet, de még mindig nem sejtette, hogy mivel foglalkozhat azon kívül, hogy oroszul tanulgat. Lehet, hogy Adams nem is csinál semmit. Könnyen elképzelhető.

- Nehéz lehet úgy írni, hogy az ember állandóan arra számít, hogy abba kell hagynia - mondta Adams.

- Ez nem zavar túlságosan. - Ingham újratöltötte Adams poharát. Sós keksszel és sajttal kínálta. A bungaló így már sokkal barátságosabban nézett ki. A halványuló napsugár beözönlött a félig nyitott, világoskék zsalugáteren a fehér falakra. Ingham arra gondolt, valószínűleg elég lesz, ha Johnnal tíz napot fordítanak a forgatókönyv megírására. John ismert valakit Tuniszban, aki segít majd kiválasztani a film mellékszereplőit. John ragaszkodott az amatőrökhöz.

Jó hangulatban indultak Ingham kocsiján vacsorázni a Melikbe. A terasz félig üres volt, nem volt még akkora zaj. Valaki gitárt pengetett csendesen, egy másik tétován bele-belefújt a fuvolájába egy hátsó asztalnál.

Adams a lányáról, a Tulsában élő Carolineról beszélt. Lehetséges, hogy a mérnök férjének be kell vonulnia, Vietnamba viszik, mert tartalékos a polgári hadseregben. Caroline öt hónapon belül szülni fog, és Adams nagyon reménykedett, mert az első gyerekkel elvetélt a lánya. Ingham hamar rájött, hogy Adams helyesli a vietnami háborút. maga undorodott a témától, főleg utált olyan emberekkel beszélni róla, mint Adams, ezért örült, hogy társa nem mondott többet a háborúról azon az estén. Demokrácia és Isten - ezekben hitt Adams. Nem a Keresztény Tudomány vagy a Rózsakeresztes Társaság Tanai volt a vesszőparipája - legalábbis eddig nem ez derült ki -, hanem afféle Billy Graham-ideológia, a mindenható Istennel és a régimódi erkölcsben való hittel. A vietnamiaknak amerikai jellegű demokráciára van szükségük, magyarázta Adams lenyűgözően egyszerű szavakkal. Az amerikai jellegű demokrácia mellett, gondolta Ingham, az amerikaiak a bordélyipar által megismertették a vietnamiakat a tőkés rendszerrel, az amerikai osztálytársadalommal, mivel a négereknek többet kellett fizetniük egy numeráért. Ingham hallgatta, bólogatott, unottan és kissé dühösen.

- Sose voltál még nős? - kérdezte Adams.

- De igen. Egyszer. Elváltam. Nincs gyerekem.

A kuszkusz után rágyújtottak. A hús nem volt túlságosan ehető, de a kuszkusz és a fűszeres mártás csodálatos volt. A kuszkusz az afrikai kölcsliszt neve, magyarázta Adams, őrölt liszt, amit a húsleves gőzében főznek meg. Búzából is készítik. Barnás a színe, ízetlen, csípős vagy enyhén fűszerezett szósszal öntik le, fehérrépával és báránypörkölttel szervírozzák. Ez volt a Melik egyik specialitása.

- A feleséged is író volt? - kérdezte Adams.

- Nem, nem csinált semmit - mondta Ingham, és egy kicsit elmosolyodott. - A henyélő asszony. De ez már a múlté, régen volt. - Megmondta volna, hogy már több mint másfél éve, ha Adams kérdezi.

- Megnősülsz még valaha?

- Nem tudom. Miért, úgy gondolod, hogy az az ideális életforma?

- Hát az attól függ. Nem mindenki számára egyforma.

Adams egy apró szivart szívott. Amikor megszívta, az arca nyúltabbnak tűnt, jobban hasonlított egy normális ember képéhez, de mihelyt kifújta a füstöt, előtűntek a kis pofazacskók, mintha a férfi önmaga karikatúrája volna. A pufók orcák közt a vékony, rózsaszínű száj illedelmesen mosolygott. - Valóban boldog voltam. A feleségem az a fajta volt, aki pontosan tudja, mi kell a jó otthonhoz. Befőzött télire, a kertet ápolta, emlékezett mindenkinek a születésnapjára, nagyszerű vendégségeket csapott, satöbbi. Sohasem bosszankodott, ha tovább maradtam bent a gyárban. Gondoltam rá, hogy újból megnősülök. Találtam is egy nőt - sokban hasonlított a feleségemre -, elvehettem volna. De minden más, ha az ember már nem fiatal. Inghamnek nem volt hozzáfűznivalója. Inára gondolt, arra, hogy milyen nagyszerű lenne, ha most itt volna, itt üldögélne velük. Milyen jó lenne, este sétálnának a strandon, miután elbúcsúztak Adamstől, utána bezárkóznának a bungalóba, és ágyba bújnának.

- Van valakid? - kérdezte Adams.

Ingham magához tért. - Ha úgy vesszük: igen. Adams elmosolyodott. - Szóval szerelmes vagy? Ingham nem szívesen beszélt Ináról, de végül is mit számít, ha egy olyan ember hall róla, mint Adams?

- Igen, azt hiszem. Körülbelül egy éve ismerem. A CBS tévétársaságnál dolgozik New Yorkban. írt néhány tévéjátékot és novellát. Többet publikáltak közülük - tette hozzá.

A fuvolás erőre kapott. Egy arab dalba kezdett, amit panaszos férfihang kísért.

- Hány éves?

- Huszonnyolc.

- Akkor már megvan a magához való esze.

- Ühüm. Már volt férjnél, de a házassága tönkrement - huszonegy-huszonkét éves lehetett. Biztos vagyok benne, nem siet az előző hibát megismételni. És én sem.

- De gondolsz a házasságra? A zene még hangosabb lett.

- Talán. Nem sokat számít, amíg az ember nem akar gyereket.

- Ő is jön Tunéziába?

- Nem. Sajnos nem. Jól ismeri John Castlewoodot. Tulajdonképpen mutatta be nekem. De a munkája miatt nem jöhet el New Yorkból.

- És sem írt neked? Úgy értem, Johnnal kapcsolatban?

- Nem. - Ingham kicsit barátságosabban nézett Adamsre. - Ugye, ez elég furcsa? Hogy milyen lassú tud lenni a posta.

Megérkezett a desszert joghurt és egy tányér gyümölcs.

- Beszélj még a barátnődről. Hogy hívják?

- Ina Pallant. A családjával él egy nagy házban Brooklyn Heightson. Van egy nyomorék bátyja - Joey -, akit nagyon szeret. Sclerosis multiplexe van, gyakorlatilag tolószékben él, de Ina rengeteget segít neki. A fiú fest - meglehetősen szürrealisztikusan. Ina rendezett neki egy kiállítást a múlt évben. Persze nem tudta volna megrendezni, ha a bátyja nem festene elég jól. El is adott - hét vagy nyolc képet a harmincból.

Ingham nem szívesen beszélt erről, de arra gondolt, hogy Adamset érdekelni fogják a számok.

- Az egyik kép például egy férfit ábrázol, aki egy erdőben ül egy sziklatömbön és cigarettázik. A kép előterében megrettent kislány szalad, akinek egy fa nő ki a fejéből.

Adams érdeklődéssel hajolt előre. - És ez mit akar jelenteni?

- A felnőtté válás rémületét. A férfiban testesül meg az élet és a gonoszság. Tetőtől talpig zöld. Az egész tartásával és tekintetével azt sugallj a - bár lehet, hogy nincs is semmiféle tekintete -, hogy tökéletesen ura a helyzetnek.

Melik dagi, tizenhárom év körüli fia ment oda az asztalhoz, húsos mancsával rátámaszkodott, és váltott néhány szót Adamsszel, arabul. Adams vigyorgott. Aztán a fiú összeadta a számlájukat. Ingham ragaszkodott hozzá, hogy fizessen, végül is a vacsora hozzá tartozott a bungalószentelőhöz.

Lent, a poros utcán Ingham észrevett egy öreg arabot, akit már látott néhányszor a kocsija körül lődörögni. Az arabnak rövid szürke szakálla volt, turbánt és klasszikus, bő, piros bugyogót viselt, ami valahogyan össze volt fogva a térde alatt. Bottal járt. Ingham tudta, hogy amikor - Ingham - eltűnik a láthatárról, az öreg végigpróbálja az összes ajtót, fáradhatatlan türelemmel várva egy napot vagy órát, amikor Ingham valamelyiket elfelejti bezárni. Most, hogy az arab arrébb sodródott a nagy Peugeot-furgontól, Ingham oda se nézett többé. Az arab éppúgy hozzátartozott a hammameti képhez, mint a barnás színű erőd vagy a Melik melletti Café de la Plage. Ingham és Adams sétáltak egyet felfelé a főutcán, de mivel arrafelé egyre sötétebb lett, visszafordultak. A város egyetlen érdekes, életteli része ezen a késői órán a Plage előtti széles, homokos terület volt, ahol néhány férfi ült az asztaloknál, kávét vagy bort kortyolgatva. A Plage nagy elülső ablakain kiömlő sárga fény megvilágította a legközelebb álló asztalok lábát és néhány szandálba bújtatott lábat alattuk.

Miközben Ingham a bejárati ajtót nézte, durván kilöktek egy férfit, aki majdnem orra esett. Ingham és Adams megálltak, várták, mi lesz. A férfi kissé részegnek látszott. Egyenesen visszament a Plage-ba, de megint kidobták. Kijött egy másik férfi, átkarolta a részeget, és valamit magyarázott neki. A részeg makacskodott, de végül is engedett a rábeszélésnek, és megindult az erőd mögötti fehér házak irányába. Ingham tovább nézte az ingadozó férfit, lenyűgözte az az ismeretlen szenvedély, ami ennek az embernek a lelkében dúlt. Amint kiért a kávézó fényköréből, a férfi megállt, félig visszafordult, és kihívóan nézte a bejárati ajtót. A Plage ajtajában most egy magas férfi állt, meg az, amelyik az előbb a részeget csitítgatta. Beszélgettek és közben fél szemmel a kétszáz méterre álló, mozdulatlan, elszánt figurát nézték. Inghamet teljesen lekötötte a jelenet. Azon tűnődött, vajon van-e náluk kés. Meglehet, ha régi keletű ellenségeskedésről van szó.

- Biztos egy nőn kaptak hajba - mondta Adams.

- Biztos.

- Nagyon féltékenyek, ha nőügyekről van szó.

- Igen, ez biztos - mondta Ingham.

Kicsit sétáltak a strandon, bár Ingham nem örült, hogy a cipője telemegy finom homokkal. A hold fényénél a kisgyerekek szedegették a szemetet a strandon - belőlük állt a hulladékgyűjtők második vagy harmadik hulláma, miután szüleik és idősebb testvéreik már eltakarították a nap maradványainak nagyját -, zsákmányukat a nyakukról csüngő zsákocskába süllyesztették.

Ingham még soha nem látott ilyen tiszta strandot. A szedegetők után nem maradt semmi, egy apró fadarabka sem, mert a fát eltüzelték, és egyetlen kagyló sem, mert a kagylókat mind eladták a turistáknak.

Ingham és Adams beültek egy utolsó kávéra a Plage-ba. Jobbra tőlük árulkodó szagú, árkádos lejárat falán hatalmas WC felirat díszelgett, és a kék falon fekete nyíl mutatott lefelé. A mennyezetet leginkább boltozatosnak lehetett nevezni, a kiszögellő oszlopon a nagy sárga dudorok mintha reflektorok lettek volna. Ingham ráébredt, hogy nincs miről beszélnie Adamsszel. Adams, aki maga is csendesen üldögélt, ugyanezt gondolhatta Inghammel kapcsolatban. Ingham kicsit elmosolyodott, amint kihörpintette édes feketekávéjának utolsó csöppjét. Fura, hogy két olyan ember, mint meg Adams, csak azért van együtt, mert mindketten amerikaiak. De húsz perccel később szívélyesen kívántak egymásnak jó éjszakát a hotel parkjában. Adams kellemes itt-tartózkodást kívánt neki, mintha véglegesen itt akarna letelepedni, vagy, gondolta Ingham, mintha egy expedíció új résztvevője lenne, aki az elkövetkező hónapokra az eddigiektől eltérő és meglehetősen regényes életre lenne kárhoztatva. De Inghamnek a vállalt kötelezettségen kívül egyéb dolga nem volt, és bármerre nekivághatott az autójával, akár több száz kilométeres útra is vállalkozhatott.

Mielőtt aznap este lefeküdt, Ingham végignézte az otthoni és a hivatalos címjegyzékét, két embert is talált, akiknek írhatott John ügyében. Nem tudta Miles Gallust címét, valószínűleg New Yorkban hagyta, amiért nagyon dühös volt magára. Az egyik William McHenny, a Paramount New York-i irodájának egyik szerkesztője, a másik Peter Langland, egy szabadúszó fotós, aki, Ingham úgy emlékezett, nagyon jól ismeri Johnt. Először arra gondolt, hogy táviratozik, de aztán úgy döntött, hogy a távirat túlságosan drámai lenne, úgyhogy írt Peter Langlandnek egy rövid, baráti levelet Johnnál ismerkedtek meg egy partin, Ingham most már tisztán emlékezett rá: szemüveges, zömök kis szőke fickó, melyben kéri, hogy noszogassa már egy kicsit Johnt, és kérje meg, hogy azonnal táviratozzon, ha eddig nem írt. Az a négy-öt nap, míg a levél New Yorkba ér, Ingham számára egyelőre az örökkévalóságnak tűnt, de megpróbált nyugalmat erőszakolni magára. Ez itt Afrika, nem Párizs vagy London. A levélnek először el kell jutnia Tuniszba, hogy onnan repülővel mehessen tovább. Ingham másnap reggel feladta a levelet.

Két vagy három nap telt el. Ingham dolgozott.

Reggelenként Mokta negyed tíz-fél tíz körül hozta az európai reggelit. Mokta mindig kérdezett valamit: - Jól működik a hűtő? - Vagy: - Elég törülközőt hozott Hassim? - Mokta a kérdéseit mindig lefegyverző mosollyal tette fel. A haja inkább szőke volt, mint barna, zöldeskék szemét hosszú pillák árnyékolták.

Ingham sejtette, hogy Moktának sikerei vannak nők és férfiak körében egyaránt, bár nemigen lehetett több tizenhét évesnél, minden bizonnyal szerzett tapasztalatokat mindkét nemmel. Mindenesetre, ilyen jó külsővel és modorral nem fog élete végéig reggelizőtálcákat és törülközőkupacokat szállítani a homokon. - Egyetlen kívánságom van, barátom - mondta Ingham. - Ha lát egy nekem szóló levelet abban a bolondokházában, azonnal hozza ide.

Mokta nevetett. - Rendben van, msieur! Állandóan figyelni fogom! - válaszolta franciául.

Ingham búcsút intett, és kitöltötte a kávét - jó erős volt, de nem elég forró. Néha fordított volt a helyzet.. Felvette a pizsamafelsőjét. Csak pizsamanadrágban aludt. Az éjszakák is melegek voltak. A bungalók igazgatójának íróasztalára gondolt. Remélheti-e, hogy ma fél tizenegy-tizenegykor levelet kap? Ingham a hotel központi irodájában megtudta, hogy a bungalókhoz naponta kétszer ön posta, és amint megérkezik, kiosztják a címzetteknek. Ez nem egészen volt úgy, mert Ingham már látott vendégeket, akik a kis iroda íróasztalán turkáltak a levelek között, mert a postát néha szétosztották, néha nem. Hogyan is várhatná el, hogy az arab fiúk vagy akár a rosszkedvű directrice törődjenek a vendégek postájával? Az irodában soha nem volt senki. A szoba egyik sarkában törülközőkupacok álltak - igaz, amikor Ingham egyheti használat után tiszta törülközőt kért az egyik fiútól, az azt felelte, hogy eddig azért nem cserélte ki, mert nem látszott piszkosnak. Titokzatos, szürke fém irattartók támaszkodtak a falnak. Ennek a kis irodának az abszurd dolgai Ingham számára kafkai reménytelenséget árasztottak. Úgy érezte, sohasem kap, nem is kaphat ott fontos levelet. Az meg egyenesen őrjítő volt a számára, hogy néha, látszólag minden ok nélkül, zárva találta az ajtót, és senki sem akadt a környéken, aki kinyissa, vagy akinél a kulcs fellelhető lett volna. Ilyenkor aztán a homokon keresztülgázolva sietett a főépülethez, hogy megnézze, nincs-e ott a posta, amit még nem vittek le a bungalókhoz.

Ingham dolgozott, amikor Mokta tizenegy óra előtt néhány perccel belépett, kezében egy levéllel. Ingham elvette, és automatikusan nyúlt a zsebébe, hogy aprópénzt adjon Moktának.

- Halleluja! - kiáltott fel. Hosszú, hivatalos borítékot tartott a kezében, New Yorkban adták fel.

- Siker! - mondta Mokta franciául. - Merci, msieur! - meghajolt és elment. A levelet, különös, Peter Langland írta. A leveleik keresztezték egymást.

Kedves Mr. Ingham - vagy Howard! 19..! június 19.

Már biztosan tud a múlt hétvége szomorú eseményeiről, hiszen Ina mondta, hogy megírja. John válságban volt, mint ahogy arról minden bizonnyal tud, bár az is lehet, hogy nem tudta. De senki nem számított ilyen szörnyűségre. Attól félt, hogy a jelen körülmények között nem fog boldogulni a Trió-val, amitől kétszeresen is lelkiismeret-furdalása lehetett, mivel magát már elküldte Tunéziába. Aztán ott voltak a személyes problémái, ezekről már biztosan értesült Inától. De tudom, hogy John azt akarná, írjak néhány bocsánatkérő sort a nevében, hát most megteszem. Egyszerűen nem bírta elviselni a ránehezedő terheket. Nagyon szerettem és nagyon jó véleményem volt róla, ugyanúgy, mint mindenkinek, aki csak ismerte. Mindannyian hittük, hogy nagyszerű karrier előtt áll. Valamennyiünknek nagy megrázkódtatás volt, de főleg azoknak, akik jól ismerték. Gondolom, hamarosan itthon lesz, talán már el is indult, de bízom benne, hogy ezt a levelet még valahogy megkapja.

Tisztelettel

Peter Langland

John Castlewood öngyilkos lett. Ingham a levéllel a kezében az ablakhoz ment. A kék zsalugáter kizárta az egyre erősebben tűző nap sugarait, de úgy bámulta a spalettákat, mintha átlátna rajtuk. Ez hát a tunéziai expedíció vége. Mivel vetett véget az életének? Fegyverrel? A legvalószínűbb, hogy altatóval. Micsoda szörnyűség, gondolta Ingham. De miért? Hát igen, nem ismerte eléggé Johnt ahhoz, hogy kitalálja. Maga előtt látta John arcát - élénk, általában mosolygó vagy vigyorgó jól fésült, egyenes szálú fekete haj. Talán volt egy parányi gyengeség az arcában. Vagy lehet, hogy ezt csak most gondolja? Puha szakáll, finom, sápadt bőr. John egyáltalán nem tűnt levertnek azon a vacsorán, amikor Ingham utoljára találkozott vele, New Yorkban. Inával voltak együtt egy étteremben, a Square-től délre. Ez az indulás előtti estén volt. - Tudod, hol lehet Tuniszban kocsit bérelni? - kérdezte John, szokás szerint a praktikus dolgokat helyezve előtérbe, és még egyszer megkérdezte, berakta-e Ingham a bőröndjébe a tuniszi utcatérképet és a Tunézia útikönyvet, amit adott neki kölcsön.

- Úristen - motyogta Ingham. Fel-alá járkált a szobájában, le volt törve. Adams egyik története jutott az eszébe: Adams egy kis folyóban horgászott Connecticutban? Vagy Indianában? tízéves korában, és egy emberi koponya akadt a horgára, egy olyan öreg koponya, hogy már nem is számított, mondta Adams, úgyhogy soha nem mondta el a szüleinek, úgyis tudta, hogy el sem hinnék. Adams annyira félt, hogy elásta a koponyát. Ingham hirtelen Adams vigasztaló jelenlétére vágyott. Arra gondolt, hogy átmegy, elmondja az újságot. Aztán mégsem ment át. - Jóságos Isten - mondta, és kiment a konyhába, hogy kitöltsön egy pohár whiskyt. Nem esett jól az ital a napnak ebben az órájában, de úgy érezte, ennyivel tartozik Castlewood emlékének.

Most pedig el kell dönteni, mikor indul haza. Be kell jelenteni a szállodában. Jegyet foglalni a Tunisz-New York járatra.

Biztos, hogy ma jön valami Inától. Ingham a naptárra nézett. A hétvége, amit Peter a levelében említ, a június 10-11. Mi az ördög folyik odaát a nagy, rohanó nyugati világban? Úgy látszik, ott még lassúbb minden, mint Tunéziában.

Ingham kiment a házból, és befordult a bungalók bárkávézó-posta-iroda-raktár épületéhez vezető üres kocsiútra. Teniszcipője alatt porhanyós volt a homok. Zsebre dugott kézzel bandukolt az úton, és amikor szembetalálkozott egy hatalmas termetű nővel, aki franciául beszélt valószínűtlenül apró fiacskájához, Ingham céltalanul visszafordult. Azon gondolkodott, hogy mit tegyen. Talán táviratozni kellene Inának. Lehet, hogy maradnia kellene még egy-két napot, hátha kap tőle levelet - ha írt egyáltalán. Hirtelen olyan kétségessé, olyan bizonytalanná vált minden.

Visszament a bungalójába - nyitva hagyta Adams tanácsa ellenére, aki figyelmeztette, hogy gondosan zárja be az ajtót maga mögött, akár egyetlen percre ugrik is el valahová -, fogta a levéltárcáját, és elindult - ezúttal bezárta az ajtót - a szálloda főépülete felé. Táviratozik Inának, és átnézi a hallban az asztalokon heverő újságokat. Néha többnapos lapok is akadtak a halomban. Talán írtak néhány sort Johnról az egyik párizsi Herald Tribune-ban. A június 12-, hétfői számot kell keresnie. Vagy a 13-, keddit.

Széles, alacsony lépcső vezetett a strandról a szálloda hátsó bejáratához. A lépcsősor alján zuhanyozó, alatta éppen két testes német, egy férfi meg egy nő vakarta egymás hátáról a homokot, kiabálva és visítozva. Mikor közelebb ért, Ingham bosszúsan hallotta, hogy nagyon is amerikai angolt beszélnek.

A recepcióról Ingham táviratozott Inának:

LANGLAND MEGÍRTA, MI TÖRTÉNT JOHNNAL. ÍRJ VAGY TÁVIRATOZZ AZONNAL. MEG VAGYOK DÖBBENVE. SZERETLEK. HOWARD.

Ina otthoni, brooklyni címére küldte, mert ott biztos, hogy megkapja, bármi történik is, hiszen lehet, hogy nem megy be dolgozni. Ha a bátyjával, Joeyval valami zűr van, vele kell lennie. Sem az alacsony asztalokon, sem a hall végében lévő polcokon nem talált egyetlen június 10-11- lapot, de még egy június 12-vagy 13-angol vagy francia nyelvű újságot sem.

- Ha volna szíves - szólította meg Ingham óvatosan franciául a pult mögött álló fiatal arab tisztviselőt, átnyújtva neki egy ötszázas bankót -, kérem, legyen gondja rá, ha ma levelet kapok, azt rögtön hozzák ki a bungalómba. A hármasban lakom. Nagyon fontos. - Nagybetűkkel felírta a nevét egy cédulára.

Arra gondolt, hogy iszik valamit a bárban, de úgy döntött, hogy mégsem. Nem tudta, mit akar. Furcsa módon úgy érezte, aznap délután tudna dolgozni a regényén. Persze az lenne az ésszerű, ha az elutazását készítené elő, bejelentené a hotelben, hogy elmegy. Nem tette.

Visszament a bungalójába, fürdőnadrágot húzott, és lement úszni. Messziről meglátta Adamset, aki a szigonyát szorongatva a part felé tartott, de sikerült elkerülnie, hogy a másik meglássa. Adams mondta hogy mindennap úszik egyet ebéd előtt.

Aznap délután Ingham csak egyetlen bekezdést tudott írni. Túlságosan izgatottan várt már valami életjelt Inától, és biztosra vette, hogy az aznap délutáni postával, valamikor fél öt és fél hat között végre megjön az üzenet. De nem jött semmi, csak ablakos borítékban valami az otthoni adóhivataltól, amit Ina továbbított. A kormány háromszázhuszonnyolc dollárt követelt. Ingham adószakértője minden jel szerint elszámolt valamit. Ingham kitöltötte a csekket, és beletette egy légiposta-borítékba.

Önmaga megnyugtatására először a bungalók irodájába nézett be - nyolc levél hevert az asztalon, de egyik sem neki szólt -, aztán felment a főépületbe. Ott sem volt semmi a számára. Mezítláb poroszkált visszafelé, az apróbb hullámok a bokáját nyaldosták. A háta mögött bukott le a nap.

Ingham a lába alatt surrogó nedves homokot bámulta.

- Howard! Merre jártál? - Adams néhány lépésre állt, lesült, fénylő orral. Egy nyúlra emlékeztette Inghamet.

- Gyere, igyunk valamit!

- Nagyon köszönöm - mondta, aztán tétován megkérdezte : - Mikor gondolod?

- Most. Éppen hazafelé tartok.

- Jó napod volt? - kérdezte Ingham némi erőfeszítéssel. Egymás mellett mentek.

- Nagyszerű, köszönöm. És neked?

- Köszönöm, nem túl jó.

- Csak nem? Mi történt?

Ingham Adams háza felé mutatott azzal a bizonytalan mozdulattal, amit éppen Adamstől tanult.

Továbbmentek a homokos cementösvényen, a bungalóközpont mellett, Adams mezítláb, Ingham immár a hátsó pánt nélküli szandáljában, mert tűzforró volt a homok. Slamposnak érezte magát a pánt nélküli szandálban vagy papucsban, de mindenesetre ez volt a legszellősebb lábbeli.

Adams serényen nekiállt, hogy elkészítse a whiskyt jéggel. Ingham élvezte a légkondicionáló hűs levegőjét. Kilépett az ajtón, gondosan kiverte a homokot a szandáljából, és úgy lépett be újra.

- Kóstold meg - nyújtotta neki Adams az italt. - És most mondd: mi újság?

Ingham elvette az italt.

- Az a férfi, akit napok óta várok, körülbelül tíz nappal ezelőtt New Yorkban öngyilkos lett.

- Micsoda? Jóságos Isten! Mikor tudtad meg?

- Ma reggel. Az egyik barátja írt.

- Ugye, Johnnak hívták? Miért tette? Szerelmi ügy? Vagy adóssága volt?

Ingham hálás volt minden várható kérdésért.

- Nem hiszem, hogy szerelmi ügy. De persze nem tudom. Lehet, hogy nem is volt rá különösebb oka - hacsak nem szorongás vagy hasonló.

- Ideges természetű volt? Neurotikus?

- Voltaképpen igen. De nem hittem, hogy ennyire.

- Hogyan ölte meg magát?

- Nem tudom. Gondolom altatóval.

- Azt mondtad, huszonhat éves volt. - Adams arca csupa együttérzés. - Talán anyagi gondok?

Ingham megvonta a vállát.

- Nem dúskált a pénzben, de ehhez a produkcióhoz összejött a szükséges összeg. Már producerünk is volt, Miles Gallust. Kaptunk néhány ezer dollár előleget. Nincs értelme találgatni. Ezer oka lehet, hogy miért tette, olyan okok, amikről én semmit sem tudok.

- Ülj már le.

Adams a kanapéra ült az italával, Ingham pedig a nyikorgó bőrszékbe. A zárt spaletták kellemes félhomályba vonták a szobát. Néhány napsugár áttört a zsalugáteren, Adams feje fölött, közvetlenül a plafon alatt.

- Nos - mondta Adams -, most, hogy John nem jön, biztosan elutazol nemsokára. Visszamégy az Államokba?

Ingham hallotta, hogy Adams hangja szomorkás.

- Igen, kétségkívül. Néhány napon belül.

- írt már a barátnőd? - kérdezte Adams. Ingham utálta a barátnőd kifejezést.

- Még nem. Ma táviratoztam neki. Adams gondterhelten bólintott.

- Mikor történt?

- A június tizedikével kezdődő hétvégén. Sajnálom, hogy aznap nem láttam az újságokat. Azt hiszem, a párizsi Herald Tribune megírta.

- Tudom, hogy ez nagy csapás a számodra - mondta Adams együttérzően. - Mennyire ismerted Johnt?

Közhelyek.

Adams ismét töltött mindkettőjüknek. Aztán Ingham átment a bungalójába, hogy a vacsorához hosszúnadrágot húzzon. Ostobán vágyott rá, hogy amikor az ajtón belép, az asztal sarkán távirat várja Inától. Az asztalon szokás szerint semmiféle üzenet nem volt.

A Melikben pezsgett az élet azon az estén. Két asztalnál fúvós hangszerekkel ültek, egy gitáros pedig valahol hátrébb pengetett. Egy másik asztalnál engedelmes német rendőrkutya ült a gazdája lábánál, fülét a lármában hátracsapta, de nem ugatott. Túl nagy volt a ricsaj a nyugodt beszélgetéshez, annál jobb, gondolta Ingham. A kutyás férfi magas volt és sovány, amerikainak nézett ki. Farmeröltönyt viselt. Adams pufók mosollyal üldögélt, és néha megértően ingatta a fejét. Ingham csendes kis szobának érezte magát - talán üres szobának - egy nagyobb szobában, ahonnan ez a fülsiketítő lárma hallatszik. Az amerikai elvezette a kutyáját. Adams már másodszor kiáltott oda neki: - Azt mondtam, jobban meg kellene ismerned ezt az országot, mielőtt hazautazol!

Ingham helyeslően bólintott.

Majdnem telihold volt. Kicsit sétáltak a strandon, és Ingham elnézte a bézs színű, kivilágított erődöt, lágyan lejtős falaival, nézte mögötte az egymás hegyén-hátán épült kupolás, fehér arab házakat, hallgatta a még mindig kellemes szellőzúgást, és nagyon messze érezte magát New Yorktól, Johntól és annak titokzatos indítékaitól, még Inától is - mert neheztelt rá, hogy még mindig nem írt. Utálta, hogy neheztel, hogy olyan kicsinyes. Valószínűleg Inának jó oka volt rá, hogy nem írt. De ha így van, vajon mi ez az ok? Még Adamshez sem érzi magát közel, gondolta Ingham, és ettől elfogta a félelem vagy inkább magány.

Hová menjen? Holnap alaposan megnézi Tunézia térképét, gondolta. Vagy tovább dolgozik, mindaddig, amíg Ina nem ír vagy nem táviratozik. Ez lesz a legokosabb. A bungaló reggelivel együtt naponta körülbelül hat dollár, nem mintha különösebben izgatta volna a pénz. De ezek után nyilvánvaló, hogy tunéziai kiadásainak nagy részét maga kell hogy fedezze. Mindenesetre vár két-három napot, hátha Ina nem táviratozik, hanem levelet ír.

A bungalókhoz vezető kocsiúton búcsúztak el egymástól.

- Veled érzek - mondta Adams halkan, mert a környező bungalókban már mind aludtak a vendégek. - Pihend ki magad. Nagy megrázkódtatás ért, Howard.

Ingham sokáig akart aludni, de korán felébredt. Lement úszni, aztán készített egy nescafét. Még mindig csak fél nyolc volt. Dolgozott, míg Mokta kilenc órakor meg nem jelent a reggelijével.

- De korán elkezdte ma a munkát! - csodálkozott Mokta. - Vigyázzon, nehogy túlzásba vigye! - Körkörös mozdulatot tett az ujjával a füle mellett.

Ingham elmosolyodott. Már észrevette, hogy az arabok örökösen félnek, hogy túlerőltetik az agyukat. Beszélt egy fiatalemberrel Naboulban, aki elmondta, hogy egyetemre jár, de túlerőltette az agyát, és az orvosok több hetes pihenőt írtak neki elő.

- Ugye nem felejti el megnézni, hogy van-e levelem, Mokta? Én tizenegy körül megnézem, de addig is jöhet valami.

- De hát ma vasárnap van.

- Vagy úgy! - Ingham hirtelen nagyon letörtnek érezte magát. - És még valami, kérnék egy tiszta törülközőt. Hassim tegnap elvitte a piszkosat, és elfelejtett tisztát hozni helyette.

- Jaj, ez a Hassim! Borzasztóan sajnálom, uram! Remélem, találok ma tiszta törülközőket. Tegnap ugyanis mindet kiadtuk.

Ingham bólintott. Legalább kapott valaki tiszta törülközőt.

- Pedig tudja - mondta Mokta, és kecsesen nekidőlt az ajtófélfának -, a fiúk mind öt hónapig tanulják az iskolában a szállodai munkát. Ugye, nem hitte volna?

- Nem. - Ingham megvajazott egy pirítóst. Tizenkettőtől egyig aludt. Kilenc oldalt írt délelőtt, és elégedett volt a munkájával. Autóba ült, és Bir bou Rekbába hajtott, egy hét kilométerre lévő városkába, és megebédelt egy egyszerű kis étteremben, mindössze néhány asztal állt kint a járdán. A kóbor macskák itt soványabbak voltak, kilátszott a bordájuk, a farkuk pedig fájdalmas szögben tört meg. A macskák és kiscicák farkának eltörése minden jel szerint kedvelt sport volt Tunéziában. Hammametben is a legtöbb macskának el volt törve a farka. Ingham nem hallott francia szót. Semmit sem hallott, amit megértett volna. Ez a környezet nagyon is megfelelő, gondolta. Könyvének főhőse is egy olyan világban töltötte a fél életét, amiről a családja és üzleti partnerei mit sem tudtak, egy olyan világban, amit egyedül ismert, mert senkivel sem tudta megosztani a titkát, hogy három hamis aláírással havonta többször pénzt utalt át és csekket hamisított. Ingham ült a napon és álmodozott, jéghideg vörös bort kortyolgatott, és azt kívánta - bár ebben a pillanatban nem olyan kétségbeesetten -, hogy teljen az idő egy kicsit gyorsabban, és kapjon végre valami üzenetet Inától. Vajon mivel fog mentegetőzni? Vagy talán elkallódott a levele, esetleg kettő is? Ingham tegnapelőtt telefonált a Hotel du Golfe-ba, de tegnap nem. Már nem bírta, hogy állandóan azt felelik, semmi sincs a részére. És különben is, a Golfé minden jel szerint megbízhatóan továbbítja a postát a Reine-be. A naptól lüktetett az arca, és úgy érezte, szép lassan megsül. Soha nem érezte a napot ilyen közelinek és nagynak. Innen északra az embereknek fogalmuk sincsen róla, hogy valójában milyen a nap, gondolta. Ez az igazi nap, az ősi tűz, ami az ember életét egyetlen pillanatba sűríti, és a személyes problémákat apró abszurditássá zsugorítja.

A drámák, amiket az emberek kitalálnak, gondolta. Közönyös undort érzett az egész emberi faj iránt.

Egy kehes, girhes macska esedező tekintettel nézett rá, de már elvitték a tányérját a halétel maradékával. Ledobott egy kis kenyérbelet a poros aszfaltra. Ez minden, amit adhatott. De a macska megette ezt is, türelmesen, félrefordított fejjel rágcsálta a darabokat.

Aznap délután tovább dolgozott, és megírt öt oldalt.

Hétfőn és kedden nem kapott levelet Inától. Tovább dolgozott. Kerülte Adamset. Rossz hangulatban volt, és tudta, hogy most senki sem élvezné a társaságát. Ilyen körülmények között hajlamos rá, hogy valami keserűt mondjon. Szerdán szívesen vacsorázott volna Adamsszel, de eszébe jutott, hogy Adams egyedül tölti a szerda estéket. Ezt a maga alkotta törvényt Adams mindig megtartotta. Ingham a szálloda éttermében vacsorázott. A farmeres amerikai még mindig ott volt, ezúttal egy férfival ült az asztalnál. Ingham üdvözlésképpen feléje biccentett. Eszébe jutott, hogy nem válaszolt Peter Langlandnek. Aznap este megírta a levelet.

Kedves Peter! 19... június 28.

Nagyon köszönöm a levelét. Magától értesültem az eseményekről, mint ahogy arról az előző levelemből rájöhetett, és az igazat megvallva Inától mind a mai napig nem kaptam levelet. Borzasztóan sajnálom Johnt, hiszen én sem tudtam, hogy ilyen súlyos gondjai vannak. Nem ismertem igazán jól. Mint minden bizonnyal tudja, egy éve ismerkedtünk meg, de ez az idő, úgy látszik, nem volt elég. Fogalmam sem volt róla, hogy válságban van.

Jövő héten valószínűleg visszautazom az Államokba. Kétségtelenül ez volt életem legkülönösebb utazása. Miles Gallust, a producerünk sem írt egyetlen sort sem.

Elnézést ezért az összecsapott levélért. Őszintén szólva még mindig nem tértem magamhoz.

Howard Ingham

Peter Langland a Jane Streeten lakott. Ingham leragasztotta a borítékot. Nem talált több bélyeget. Holnap reggel beviszi a levelet Hammametbe.

Az Inghamétől öt méterre fekvő bungalóban, a citromfák mögött franciául búcsúzkodtak. Ingham tisztán hallotta a nyitott ablakon keresztül.

- Három nap múlva már Párizsban leszünk. Hívjon fel bennünket.

- Hogyne, természetesen! Jacques! Gyere már! Mindjárt állva alszik el!

- Jó éjszakát, szép álmokat!

- Minden jót.

Nagyon sötét volt odakint. A hold egyáltalán nem világított.

A következő nap úgy telt el, mint az előző. Ingham nyolc oldalt írt. Délután ötkor bekopogott Adamshez, hogy áthívja egy pohár italra, de Adams nem volt otthon. Ingham nem ment le a strandra, hogy megnézze, ott van-e.

Június 30-án, pénteken reggel egy CBS-borítékban levél érkezett Inától. Mokta hozta be. Ingham feltépte, sietségében még a borravalóról is megfeledkezett.

A levelet június 25-én írták, és ez állt benne:

Drága Howard!

Bocsáss meg, hogy csak most írok. Peter Langland mondta, hogy megírta neked, mi történt Johnnal, arra az esetre, ha még nem értesültél volna róla, de benne volt a londoni Timesban és a párizsi Tribune-ban, úgyhogy biztosra vettük, hogy olvastad Tunéziában. Meg mindig annyira zavarodott vagyok, hogy nem is tudok írni, hidd el. De egy-két napon belül jelentkezem, remélem, már holnap. Ezt vedd ígéretnek. Kérlek, bocsáss meg. Remélem, jól vagy.

Szeretlek

Ina

A levelet géppel írták. Ingham még egyszer elolvasta. Nem is volt ez levél. Kicsit dühös lett. Most mit csináljon, üljön itt még egy hétig, míg a nőnek végre kedve szottyan levelet írni? Miért olyan zavarodott? Biztosra vettük... Ilyen jóban van Peter Langlanddel? és Peter fogták John kezét a kórházban, mikor haldoklott? Amivel feltételezte, hogy altatót vett be.

Ingham lement, hogy járjon egyet a strandon. Ugyanazt a homoktengert taposta, amit már annyiszor, amikor Ina levelét várta. Ez a levél őrjítő, gondolta. Az a fajta nő volt, aki egy tízsoros üzenetben közli a tényeket, és a végére biggyeszti, hogy A részleteket később, de ebben a levélben még tények sem voltak. Ingham úgy érezte, ez szívtelenség volt tőle. Nem ezt várta. Átérezhette volna, hogy itt ül sok ezer kilométernyire és vár. És miért nem volt ideje, hogy még John öngyilkossága előtt írjon? Ezt a lányt akarja feleségül venni? Ingham elmosolyodott, valahogy megkönnyebbült. De elveszettnek érezte magát, mintha az űrben lebegne. Igen, nyilvánvaló volt, hogy össze fognak házasodni. Nem a hagyományos módon kérte meg a kezét, az nem tetszett volna Inának. Nem is felelte azt, hogy, igen, drágám, igen!, de nyilvánvaló volt. Lehet, hogy még hónapokig nem házasodtak volna össze. A munkájuktól függött, és talán attól, hogy mikor találnak megfelelő lakást, mert megesett, hogy Inának akár hat hétre is Kaliforniába kellett utaznia, de a lényeg az volt, hogy... A gondolatai elkalandoztak, megsültek a fejére tűző napon, és már attól az erőfeszítéstől elbátortalanodtak, hogy ebben a forró arab országban megpróbált belegondolni New York íratlan konvencióiba. Eszébe jutott egy történet, amit Adams mesélt neki. Egy angol lány rámosolygott egy arabra, vagy csak túlságosan hosszú ideig bámulta, mire ez követte a sötét tengerpartra, és megerőszakolta. Ez volt a lány változata. Ha egy nő rábámul egy arabra, az egyértelmű kihívást jelent. A tunéziai kormány jó nyugati kapcsolatainak érdekében nagy hűhót csapott az ügy körül, és hosszú börtönbüntetésre ítélte a bűnöst, aztán az ítéletet hamarosan megváltoztatták. Meglehetősen abszurd történet, Ingham fel is nevetett, amire meglepett pillantással nézett rá két franciának látszó fiatalember, akik könnyűbúvár-felszereléssel a kezükben épp arra sétáltak. Délután Ingham dolgozott, de csak három oldalt írt. Ideges volt.

Aznap este a farmeröltönyös férfival vacsorázott. Ingham a Café de la Plage-ban találkozott össze vele, ahová nyolc órakor tért be egy pohár italra. A férfi szólította meg. A német rendőrkutya megint vele volt. Dán volt, és nagyszerűen beszélt angolul, enyhe brit akcentussal. Anders Jensennek hívták. Elmondta, hogy lakást bérel nem messze a Meliktől. Ingham is kipróbálta a boukhah nevű italt, amit Jensen kortyolgatott. Kicsit hasonlított az íze a grappá-ra vagy a tequilá-ra.

Ingham nem volt beszédes kedvében, különösen magáról nem akart nyilatkozni, de Jensen nem is faggatta. Jensen kérdésére elmondta, hogy író, és éppen egy hónapos szabadságát tölti. Jensen festő volt. Harminc-harminckét évesnek látszott.

- Idegösszeomlást kaptam Koppenhágában - mondta Jensen fáradt, fanyar mosollyal. Sovány, világos szöghajú, barnára sült férfi volt, kék szemében különös, távoli kifejezés ült, mintha semmire sem figyelne igazán, ami körülötte történik. - Az orvosom - egy pszichiáter-azt tanácsolta, hogy menjek el valamelyik napsütötte déli országba. Nyolc hónapja vagyok itt.

- Kényelmes hely? - Jensen elmondta, hogy a lakás igen egyszerű, és mivel látszott rajta, hogy nem nagyon zavarhatja a kényelmetlenség, Ingham arra gondolt, hogy a ház minden bizonnyal nagyon primitív. - Úgy értem, lehet benne festeni?

- A fény csodálatos - mondta Jensen. - Alig van benne bútor, de hát itt ez a megszokott. Kiadnak egy házat, az ember megkérdezi: Hol az ágy? Hol a szék? Hol az asztal, az ég szerelmére? Azt felelik, hogy holnap érkezik. Vagy a jövő héten. Az a helyzet, hogy bútort nem használnak. Gyékényen alszanak, és a ruháikat összehajtogatják a padlón. Vagy egyszerűen ledobják. De nekem legalább ágyam van. És csináltam asztalt is dobozokból és néhány szál deszkából, amit az utcán találtam. Eltörték a kutyám lábát. Még mindig sántít egy kicsit.

- Tényleg? Miért? - kérdezte Ingham megütődve.

- Csak hozzávágtak egy nagy követ. Azt hiszem, egy ablakból hajították ki. Kivárták, míg Hasso letelepedett az árnyékba, a szemben lévő ház elé. Tudja, imádják kínozni az állatokat. És talán egy olyan jól tartott és idomított kutya, mint Hasso, még csábítóbb is, mint egy közönséges eb. - Megsimogatta a szék lábánál ülő kutyát. - Hasso még mindig ideges tőle. Gyűlöli az arabokat. A nyamvadt arabokat. - Megint az a távoli, de szelíd mosoly. - Szerencse, hogy engedelmes, különben már rengeteg bugyogót megtépett volna.

Ingham felnevetett.

- Van egy piros bugyogós turbános, akit én is szívesen megtépnék. Állandóan a kocsim körül ólálkodik. Valahányszor itt parkolok a környéken.

Jensen felemelte az ujját.

- Ismerem. Abdullah. Sötét gazember. Képzelje, láttam, amint fényes délután feltört és kirabolt egy autót innen kétutcányira. - Jensen jóízűen, de szinte hangtalanul nevetett. Szép fehér fogsora volt. - És senki nem csinál semmit!

- Ellopott egy bőröndöt?

- Azt hiszem, valami ruhafélét. Az ilyesmire mindig van vevő a piacon. Azt hiszem, nem maradok már túlságosan sokáig, Hasso miatt. Ha még egyszer elkapják, meg is ölhetik. És különben is, augusztusban pokoli itt a hőség.

Már a második üveg bornál tartottak. A Melik csendes volt. Rajtuk kívül csak két asztalnál ültek, arabok, férfiak.

- Szívesen nyaral egyedül? - kérdezte Jensen.

- Igen. Azt hiszem, igen.

- Szóval most nem ír?

- De igen, most kezdtem el egy könyvet. Dolgoztam már életemben keményebben is, de azért most is írok.

Éjfélkor Ingham elindult Jensennel, hogy megnézze a bérelt lakást. Egy kis fehér házban volt, az utcai bejáraton nagy lakat lógott. Jensen felkapcsolt valami pislákoló lámpát, és megindultak felfelé a puszta, fehér - de csupa mocsok -, korlát nélküli lépcsőn. Erős vécészag jött valahonnan. Jensené volt a következő emelet, egy nagy szoba, és a fölötte lévő szint, két kisebb szobával. Vásznak sorakoztak összevisszaságban a falnak támasztva és a korábban említett doboz-deszka asztalok tetején. Egyik felső szobában kétrózsás gáztűzhely állt. A szobában lévő egyetlen székbe egyikük sem ült bele. A padlóra telepedtek. Jensen vörös bort töltött a poharakba.

Meggyújtott két, borosüvegekbe erősített gyertyát. Elfogyott a festéke, mondta, és Tuniszba kell érte utaznia. Busszal szokott menni. Ingham körülnézett, hogy szemügyre vegye a festményeket. Tüzes narancsszín uralta valamennyit. Ingham absztraktnak vélte, bár az egyenes vonalak és kockák némelyike ház is lehetett éppenséggel. Az egyik képre valami rongy - talán festékes rongy - volt felfestve. Ebben a megvilágításban nem lehetett megítélni, úgyhogy Ingham nem is tette.

- Van zuhanyozója? - kérdezte Ingham.

- Csak egy vödröt használok. Lent a teraszon. Vagy az udvaron. Ott van a lefolyó.

Alattuk, az utcán, két férfi vitatkozott valamin. Jensen felkapta a fejét és figyelt. A hangok távolodtak. A szokásosnál dühödtebb hangnemben veszekedtek.

- Ért arabul? - kérdezte Ingham.

- Egy kicsit. Nem erőltetem meg magam túlságosan. De könnyen tanulom a nyelveket. Elboldogulok. Gagyarászom, ahogy mondani szokták.

Jensen száraz, fehér színű sajtot és egy darab kenyeret vett elő. Ingham nem kért semmit. A sajtos tál gusztusosán festett a táncoló gyertyafényben, szabályos, kör alakú árnyékudvarával. Az ajtónál heverő kutya nagyot szusszant és elaludt.

Fél óra múlva Jensen átkarolta Ingham vállát, és megkérdezte, nem akarja-e nála tölteni az éjszakát. Ingham hirtelen ráébredt, hogy újdonsült ismerőse homokos, vagy legalábbis hajlamos rá.

- Nem, köszönöm, kint áll a kocsim - válaszolta Ingham. - Mindenesetre köszönöm.

Jensen szájon akarta csókolni, de elvétette, csak az arcát érte. Azért vétette el, mert Ingham kicsit elfordította a fejét. Jensen térdelt. Ingham vacogott. Ingujjban volt.

- Soha nem fekszik le férfiakkal? Pedig jó dolog. Nincs következménye - mondta Jensen, visszagördült a sarkára és visszaült a padlóra, alig háromlépésnyire Inghamtől. – Rémesek itt a lányok, a turisták és a - hogyan is mondjam - bennszülöttek is. Aztán ott a szifilisz. Mindegyiknek van, tudja. Valahogy immúnisak rá, de mást meg tudnak fertőzni.

Mélységes keserűség áradt Jensen fojtott hangjából. Ingham ebben a pillanatban komplett idiótának érezte magát, amiért nem jött rá, hogy Jensen homoszexuális. Végül is, mint tapasztalt New York-inak, lehetett volna annyi esze. Ingham legszívesebben mosolygott volna, de félt, hogy Jensen félreérti a mosolyt, úgyhogy megőrizte semleges arckifejezését.

- Hallottam, hogy errefelé sok ilyen fiú van - mondta Ingham.

- Igen. Kis enyveskezű gazemberek - válaszolt Jensen elmélázó, távoli mosolyával. Elhevert a padlón, és a könyökére támaszkodott. - Nagyon kellemesek, ha utána nyomban kirúgja őket az ember. Ingham most már nevetett.

- Ugye azt mondta, hogy nem nős?

- Nem vagyok az - válaszolta Ingham. - Megnézhetném a képeit? - Jensen felkapcsolt egy-két villanyt. Csupasz körték lógtak a mennyezetről. Néhány képen hatalmas, eltorzult arcok voltak az előtérben. A vöröses narancsszín legtöbbjüknél a rettenetes forróság érzetét keltette. Egy kicsit slamposak és szétszórtak, gondolta Ingham. De nyilvánvaló volt, hogy Jensen keményen dolgozik, és egyetlen témát fejt ki újra és újra: minden bizonnyal a melankóliát, amit elkínzott arcok formájában tol az előtérbe, a háttérben kaotikus összevisszaságban lévő arab házakkal, zuhanó fákkal, szélviharokkal, homokviharokkal, égiháborúkkal. Ingham öt perc után sem tudta eldönteni, hogy Jensen jó vagy rossz festő. De a képek legalább érdekesek.

- Volt kiállítása Dániában? - kérdezte Ingham.

- Nem, csak Párizsban - válaszolta Jensen.

Ingham egyszer csak nem hitt neki. Vagy tévedne? Végül is, mit számít. Ingham a fény felé tartotta a karóráját. Fél egy múlt öt perccel. Sikerült néhány dicsérő szót kinyögnie, ami jólesett Jensennek.

Jensen nyugtalan volt, izgett-mozgott. Ingham megérezte, hogy az éhség mardossa, talán fizikailag is, de érzelmileg biztosan. Azt is megérezte, hogy Jensen számára csak árnyék, egy forma a szobában, amit meg lehet érinteni, de semmi több. Jensen semmit sem tudott róla, és nem is érdeklődött. Ugyanakkor e percben akár odafent lehetnének az ágyban.

- Azt hiszem, mennem kell - szólt Ingham.

- Igen. Sajnálom. Pont, amikor kezd végre hűvösödni a levegő.

Ingham megkérdezte, hol a vécé. Jensen megmutatta, és felkapcsolta a villanyt. A porcelán padlón egy lejtős lyuk volt. Közvetlen a bejárat mellett egy csap csöpögött lassan az alátett vödörbe. Jensen időnként bizonyára leönti a lyukat egy vödör vízzel.

- Jó éjszakát, és köszönöm a meghívást - Ingham kezet nyújtott.

Jensen erősen megszorította. - Nagyon szívesen. Jöjjön máskor is. Találkozunk a Melikben. Vagy a Plage-ban.

- Maga is meglátogathatna engem. Van egy bungalóm meg egy hűtőszekrényem. Még főzni is tudok. - Ingham mosolygott. Lehet, hogy kicsit túlzásba viszi, de csak azért, hogy Jensenben fel se merülhessen, hogy haragszik rá. - Hogyan jutok vissza a főútra?

- Amikor kimegy a házból, forduljon balra. Az első sarkon balra, aztán jobbra, és már ott is van.

Ingham kilépett az ajtón. Jensen házának külső lámpája csak addig volt hasznára, míg befordult az első sarkon. Az utca alig két méter széles volt, autó el sem fért volna benne. Kétoldalt a fehér falak, a mélyen ülő fekete ablakszemekkel furcsán csöndesek voltak. Furcsán, mert az arab házakból rendszerint zaj szűrődött ki. Ingham még soha nem járt ilyen későn errefelé. Megbotlott valamiben, előrezuhant, és még éppen idejében tette le a kezét, hogy össze ne törje az arcát. Úgy érezte, hogy egy összecsavart takaróban botlott meg. Megböködte a lábával, és érezte, hogy tömörebb egy takarónál. Egy alvó férfi volt. Ingham a lábát markolta meg.

- Legjobb hely az alvásra - morogta Ingham. Az alvó alak nem moccant.

Ingham kíváncsiságból meggyújtott egy gyufát. A fekvő férfin nem volt takaró, az egyik karját maga alá gyűrte. A nyaka körül fekete, sál. Fekete nadrág és mocskos fehér ing volt rajta. Ekkor Ingham észrevette, hogy a fekete sál valójában piros, és hogy nem is sál, hanem vér. A gyufa a körmére égett. Ingham meggyújtott egy másikat, és közelebb hajolt. A férfi feje alatt hatalmas vértócsa. Állkapcsa alatt hosszú, fényes vágás húzódott.

- Hé! - mondta Ingham. Megérintette a férfi vállát, aztán görcsösen megmarkolta, végül hirtelen elengedte. A test hideg volt. Ingham körülnézett, de a koromsötétségen és a házak bizonytalan fehér körvonalain kívül semmit sem látott. A gyufája kialudt.

Arra gondolt, hogy visszamegy Jensenhez. Ugyanakkor hátrálni kezdett, hogy minél messzebbre kerüljön a holttesttől, minél messzebbre Jementől. Nem tartozik rá.

A sikátor végében halvány fény derengett, a főút lámpái.

A kocsija százméternyire balra állt, a Melik mellett. Vagy harminc méterre volt a kocsitól, mikor meglátta a bő bugyogós, púpos arabot, a kocsija jobb hátsó ablaka mellett állt. Ingham futva indult feléje.

- Tűnj a pokolba! - kiáltotta.

Az arab meglepő gyorsasággal, behúzott nyakkal eltűnt jobbra egy sötét utcában.

- A gazember! - sziszegte Ingham.

Az utca kihalt volt, csak két férfi állt egy fa alatt a Plage elülső ablakaiból kiszűrődő fényben. Ingham kinyitotta a kocsiajtót, és amint felgyulladt a villany, a hátsó ülésre pillantott. Nem hagyta a törülközőjét a sajátját, nem a hotelét és a vászondzsekijét az ülésen? Dehogynem. Az egyik hátsó ablak néhány ujjnyira nyitva volt. Az arab kihalászta a holmikat. Még dühödtebben kezdett szitkozódni. Bevágta az ajtót, és a sötét utca felé sietett, ahol az arab eltűnt.

- Te büdös disznó, remélem, beledöglesz! - üvöltötte olyan dühvel, hogy az arca belevörösödött. - Te rohadt állat!

Hogy az arab úgysem érti, mit se számított.

Másnap reggel kilenc órakor Ingham még az ágyban feküdt, nézte, hogy a nap máris meleg sugarai áttörtek a spalettákon, és egyáltalán nem emlékezett rá, hogyan ért haza. Semmire sem emlékezett azután, hogy a mocskossárga turbános, púpos arabot a poklok mélységes fenekére küldte. Aztán eszébe jutott a holttest. Úristen, az a hulla. Ingham arra gondolt, hogy a vágás szörnyű mély volt, talán olyan mély, hogy ha felemeli a férfit a feje leeshetett volna. Nem, az éjszakának ezt a részét nem fogja elmesélni Inának. Senkinek sem fog beszélni a halottról, gondolta. Az emberek megkérdenék: Miért nem jelentette? Ingham rájött, hogy szégyelli magát. Nem törődve a várhatóan végtelenül hosszú kihallgatásokkal, jelentenie kellett volna az esetet. Még mindig jelentheti. Talán számítana, hogy hány órakor talált rá a holttestre. De mégsem jelenti.

Kiugrott az ágyból és lezuhanyozott.

Mire a fürdőszobából kijött, Mokta már az ágya melletti ablakpárkányra tette a reggelizőtálcát. Ez aztán a kiszolgálás. Ingham a szék szélén ülve, sortban és ingben reggelizett. A levélen gondolkozott, amit Inának fog írni. Még fel sem hajtotta a kávéját, mikor félretolta a tálcát, és gépelni kezdett.

19... július 1. Szombat de.

Drágám!

Különös napom volt tegnap. Az igazat megvallva minden napom különös. Iszonyú dühös voltam, hogy csak néhány sort írtál. És mindaddig az maradok, míg nem kapok tőled egy tisztességes levelet. Volnál szíves tudatni velem, hogy miért lett John öngyilkos, másodszor pedig miért voltál tőle annyira lesújtva? Tudom, hogy hihetetlen, de már negyvenhét oldallal elkészültem, és azt hiszem, elég jól sikerült. De szörnyen magányos vagyok. Ez egészen újfajta érzés, szinte érdekes. Már korábban is többször hittem, hogy magányos vagyok, és az is voltam valóban, de sohasem ennyire. Készítettem egy laza munkarendet, mert különben úgy érzem, darabokra hullanék szét. Igaz, csak egy hete érzem így, mióta megtudtam, mi történt Johnnal. Előtte még üresek voltak a napjaim, mert egyáltalán semmiféle értesítést nem kaptam Johntól és tőled sem, ha már itt tartunk, de a halála óta minden összeomlott. - Hogy micsoda? Talán a tunéziai tervek. Én nem. Természetesen hamarosan hazautazom, de előtte még körülnézek egy kicsit az országban, ha már itt vagyok.

Tegnap este együtt vacsoráztam egy dán festővel, akiről kiderült, hogy buzi, és diszkréten kikezdett velem. Szegény fickó, is nagyon egyedül van, de biztos, hogy az itteni fiúk között bőven talál magának ágyast. Az itteni vallás nem tiltja a homoszexualitást, az alkoholt viszont igen, és néhány városban egyáltalán nem lehet italt kapni. A jelek szerint a lopás sem tartozik a büntetendő cselekmények kategóriájába. Egy vén csirkefogó megfújta a vászondzsekimet és a törülközőmet tegnap éjjel a kocsim hátsó üléséről, míg a dánnál voltam látogatóban - hogy megnézzem a képeit! Ezt az arabot különösen gyűlölöm, pedig tudom, hogy nem kéne. Miért kell bárkit is gyűlölni? Az ember csak belevetíti valakibe a negatív érzéseit, és máris ott vagyunk a gyűlöletnél. Drága Ina, én beléd pont az ellenkező előjelű érzelmeimet vetítem, te testesítesz meg mindent, amit kedvelek és szeretek, miért kínzói hát most ezzel a szörnyen hosszú hallgatással? Lehet, hogy otthon repülnek a napok, itt viszont vánszorognak. Már látom, hogy ezt a levelet is még ma feladom expressz, akkor is, ha nem hallok rólad.

Mivel a reggeli postával nem kapott Inától levelet, délután négy órakor feladta a saját levelét, expressz. A délutáni postával sem jött semmi.

Aznap Adamsszel vacsorázott egy La Goulette nevű halászvároskában, nem messze Tunisztól. A hely fura módon hasonlított a Goney Islandre, nem a vidám park vagy a hot dogos bódék miatt, hanem a település elnyújtott formájával, az alacsony házakkal, a tenger hangulatával. Szegény, olcsó és romlatlan város benyomását keltette. Ingham első dolga volt, hogy a helyi szálláslehetőségek után érdeklődjön, de annak a bárnak a csaposa, ahová betértek, azt mondta, hogy a városban nincs szálloda. Megerősítette ezt annak az étteremnek a pincére és tulajdonosa is, ahol vacsoráztak. A pincér tudott ugyan egy helyet, ahol kiadnak szobákat, de nem írta le elég pontosan ahhoz, hogy a ház keresésére induljanak, legalábbis ilyen késői órában.

Ezen az estén Adams meglehetősen untatta Inghamet. Adams ismét rázendített a demokráciát mindenkinek, keresztény erkölcsöt mindenkinek című műsorra. Mindenkinek? - szakította félbe egyszer Ingham olyan hangosan, hogy a szomszéd asztalnál ülők mind hátrafordultak. A boldog pogányokra gondolt, akiknek nincs istenük, és valószínűleg szifiliszük sincs. De hol vannak ezek már? A kereszténység és a kísérleti atomrobbantások szinte mindenhol elterjedtek. Esküszöm, ha rátér Vietnamra, beledöföm a kést, mondta magában Ingham. Ám, amikor ráébredt, hogy milyen abszurdak az ellenérzései ezzel az abszurd kis emberrel szemben, erőt vett magán. Emlékezetébe idézte, hány alkalommal örült Adams társaságának, és arra gondolt, micsoda őrültség volna, ha Adamset, akivel naponta egyszer-kétszer találkozik a hotel parkjában vagy a strandon, ellenségévé tenné. Ingham rájött, hogy dühének oka a csalódottság, csalódottság minden tekintetben, életének jelenlegi alakulásával kapcsolatban - kivéve talán a regényét, amin most dolgozik.

- Látni az arckifejezésükből, hogy kik azok, akik hátat fordítottak Istennek - lamentált tovább Adams.

Hol az Isten, hogy hátat lehet neki fordítani? Adams pofazacskói még zacskósabbak lettek. Mosolygott és rágcsált ugyanakkor.

- A kábítószeresek, alkoholisták, homoszexuálisok, bűnözők - vagy akár az egyszerű járókelő az utcán, ha letért a Jó Útról - mind boldogtalanok, nyomorultak. De rá lehet vezetni őket a Jó Útra...

Úristen, gondolta Ingham, normális ez az Adams? És miért keveri bele a homokosokat?

Egyedül jöttem le a kertbe,

Mikor még harmatosak voltak a rózsák,

És hallottam a hangot,

Amely a bensőmig hatott,

Ez a Megváltóm, igen, a Megváltóm.

A bensődig hatott? Nem a bendődig?

A gyerekkori vicc ellenállhatatlan nevetésre ingerelte, de visszafojtotta a jókedvét, pedig a könnyek már ott csillogtak a szemében. Szerencsére Adams nem kérdezte meg, min mosolyog, mert Ingham nemigen tudta volna, mit feleljen. Adams maga is nyájasan mosolygott.

- Biztos, hogy igazad van - vett magán erőt Ingham, remélve, hogy ezzel lezárhatják a témát. Az ember lehet barátságos, de ne kössön barátságot olyan emberekkel, mint Adams - gondolta Ingham. Az ilyenek veszélyesek.

Pár perccel később, mikor Adams már higgadtabban, de még mindig a Hogyan Éljünk témát taglalta, Ingham megkérdezte: - És mi a véleményed arról, amit a normális emberek művelnek az ágyban? A heteroszexuálisok. Azt is helyteleníted?

- Mire gondolsz? - kérdezte Adams figyelmesen, és Ingham majdnem biztosra vette, hogy Adams valóban nem tudja, miről van szó.

- Hát... mindenfélére. Tulajdonképpen ugyanarra, amit a homoszexuálisok csinálnak. Ugyanarra.

- Nos. Azok akkor is férfi és nő. Férj és feleség - válaszolta Adams vidáman, megértően.

Igen, ha történetesen házasok, gondolta Ingham.

- Ez igaz - mondta Ingham. Ha a Hogyan Éljünk kódexe toleranciára int, hát abban Ingham igazán élenjár. De érezte, hogy az agya sisteregni kezd, mint Adams jelenlétében oly gyakran, mikor megtámadhatatlan érvei szertefoszlottak. Ilyen lehet az agymosás, gondolta Ingham. Rémes.

- Írtál már valaha - kérdezte Ingham - ilyesmiről? - Adams mosolya titokzatosra váltott.

Ingham látta, hogy már írt, szándékában állt, vagy éppen most ír valamit.

- Te íróember vagy, akiben, azt hiszem, megbízhatok - válaszolta Adams. - Igen, a szó bizonyos értelmében valóban írok. Gyere át a bungalómba, ha hazaérünk, és mutatok valamit.

Ingham kifizette az olcsó vacsorát, mert úgy érezte, hogy kicsit durván bánt Adamsszel, és azért is, mert Adams hozta el a Cadillacjén. Ingham örült, hogy Adams vezetett, mert vacsora után fél órával görcsölni kezdett a hasa fel, egészen a bordákig. Hammametben, a bungalókhoz érve Ingham elnézést kért, és azzal az ürüggyel, hogy hoz magának egy csomag cigarettát, elrohant a vécére. Erős hasmenése volt. Lenyelt néhány Entero-Vioform tablettát, aztán átment Adamshez.

Adams bevezette a hálószobájába. Ingham még soha nem volt ebben a szobában. A franciaágyat szép piros-fehér-kék mintás ágytakaró borította, amit minden bizonnyal Adams vásárolt. Volt néhány teli könyvespolc, több kép - mindegyik fotó -, hangulatos, megvilágított beszögellés karnyújtásnyira az ágy fejétől, néhány könyvvel, jegyzetfüzettel, tollal, hamutállal, gyufával.

Adams kulccsal kinyitott egy magas szekrényt, kihúzott onnan egy csillogó fekete, bőrből készült bőröndöt, az ágyra tette, és kinyitotta a zárját a kulcskarikáján lógó apró kulccsal. Volt benne valami rádióféle, egy magnó és két kövér kéziratköteg, katonás rendben egymás mellett a bőrönd alján.

- Hát ezt írom én - mondta Adams, és a gépelt papírkötegre mutatott a bőrönd egyik sarkában. - Tulajdonképpen rádióműsorokat adok, amint látod. Minden szerda este. - Adams kuncogott.

- Valóban? - Szóval ezért nem ért rá Adams szerda esténként.

- Ez nagyon érdekes - mondta Ingham. - Angolul sugárzol?

- Amerikaiul. A vasfüggöny mögé. Tulajdonképpen csak és kizárólag a vasfüggöny mögé.

- Ezek szerint alkalmazásban állsz. A kormánynak dolgozol. Az Amerika Hangjának?

Adams gyorsan megrázta a fejét. - Ha megesküszöl, hogy nem mondod el senkinek...

- Esküszöm - mondta Ingham.

Adams kicsit megnyugodott, és halkabbra fogta a hangját. - Egy vasfüggöny mögötti kis kommunistaellenes csoportnak dolgozom. Az igazat megvallva, a csoport nem is olyan kicsi. Nem sokat fizetnek, mert nincsen pénzük. A pénzt Svájcon keresztül kapom meg, ami nem egyszerű. Csak egy embert ismerek a csoportból: Hogy is mondjam, Amerika-barát, nyugatbarát műsorokat sugárzók. Propagandabeszédeket - kuncogott Adams.

- Nagyon érdekes - mondta Ingham. - Mióta csinálod?

- Már majdnem egy éve.

- Hogyan vették fel veled a kapcsolatot?

- Egy hajón ismerkedtem meg a férfival. Körülbelül egy éve. Velencéből utaztunk Jugoszláviába. Nagy kártyás volt. - Adams elgondolkodóan mosolygott. - Nem csalt, csak fantasztikusan bridzselt. És pókerezett. Újságíró, Moszkvában él. De persze nem írhatja le azt, amit gondol. Szigorúan követi a pártvonalat, mikor a moszkvai lapoknak dolgozik. De bizonyos földalatti dolgokban fontos szerepet tölt be. Ezt a felszerelést Dubrovnikban szerezte nekem - Adams büszkén mutatott a magnóra és az adókészülékre.

Ingham meghökkenten, némi tisztelettel nézett le a bőröndre. Azon gondolkodott, mennyit kaphat ezért Adams. És mire jó ez az egész, mikor a Szabad Európa és az Amerika Hangja ugyanilyen műsorokat gyárt futószalagon, és azokat minden különösebb nehézség nélkül sugározza az oroszoknak?

- Van egy speciális hullámhosszod, amit az oroszok nem tudnak zavarni?

- Igen, állítólag. Változtatni tudom a hullámhosszt a kapott utasításnak megfelelően. Az utasítások rejtjelezve érkeznek Svájcból, néha Olaszországból. Van kedved meghallgatni egy szalagot?

- De még mennyire - mondta Ingham. Adams kiemelte a magnót a bőröndből. Egy fémdobozból magnószalagot vett elő.

- A március-áprilisi adás. Próbáljuk meg ezt. Feltette a szalagot, és megnyomott egy gombot. - Nem hangosítom fel túlságosan. Ingham az ágy másik oldalára telepedett. A gép sercegett, aztán Adams hangját lehetett hallani.

- Jó estét, hölgyeim és uraim, oroszok és nem oroszok, testvéreim, a demokrácia és Amerika barátai. Robin Goodfellow-t hallják, egy egyszerű amerikai polgárt, aki semmiben sem különbözik önöktől, kedves hallgatóim, akik szintén egyszerű polgárai...

Adams Inghamre kacsintott, mikor a Robin Goodfellow név felhangzott. Kicsit futtatta a szalagot.

- … amit azokról a Vietnamból érkező hírekről gondoltak. Az amerikaiak szerint öt amerikai gépet lőttek le a Vietkong-csapatok. A Vietkong szerint azonban tizenhét amerikai gép esett áldozatul. A Vietkong azt jelentette, hogy egy gépet vesztettek. Az amerikaiak szerint azonban kilencet. Valaki hazudik. Kicsoda? Önök szerint kicsoda? Melyik ország az, amelyik éppúgy elismeri a hibáit, mint a sikereit, ha egy űrrakéta fellövéséről van szó? Az országában uralkodó szegénységről is őszintén beszél, amit ugyanúgy meg akarnak szüntetni, mint a hazugságot, az elnyomást, a nincstelenséget, az analfabetizmust és a kommunizmust Vietnamban. Hogy melyik ország az? A válasz : Amerika. Önök mindannyian...

Adams megnyomott egy gombot, és a magnó akadozva továbbcsévélte a szalagot.

- Ez itt egy unalmas rész.

A szalag visított, csuklott egyet, majd megint Adams hangja hallatszott. Ingham érezte Adams feszült, önelégült mosolyát, amint az ágy túlsó oldalán kuporgott. Nem nézett rá, tekintetét a magnóra szögezte. A hasa újból görcsösen összehúzódott, jelezve, hogy ismét jön a fájdalom.

- … vigasz valamennyiünknek. Az új amerikai katona keresztes vitéz, aki nemcsak békét visz, hanem egy boldogabb, egészségesebb, profitálóbb életformát is minden országba, ahová csak beteszi a lábát. De sajnos az, hogy beteszi a lábát Adams hangja drámaian elfulladt, gyakran eredményezi a katona halálát, a szörnyű hírt közlő táviratot a családjának, tragédiát ifjú feleségének vagy szerelmesének, pótolhatatlan veszteséget gyermekeinek...

- Ez a rész sem túl izgalmas - mondta Adams, bár maga roppant izgatottnak látszott. Továbbcsévélte a szalagot, megállította, elindította, aztán megint továbbtekerte, átugrott néhány részt, amelyeket nem tartott túl érdekesnek, aztán: - … végül az Úr hangja diadalmaskodik. Azok fognak győzedelmeskedni, akik az embert helyezik mindenek elé. Azok, akik megtagadva az emberi értékeket, az Államot istenítik, nyomorultul el fognak pusztulni. Amerika azért harcol, hogy megőrizze az emberi értékeket. Amerika nemcsak önmagáért harcol, hanem mindazokért, akik követik - egyedül üdvözítő életformáját. Jó éjszakát, barátaim.

, Klikk. Adams kikapcsolta a gépet. Egyedül Üdvözítő Életformánk. EÜÉ. Kiejthetetlen. Ingham habozott, majd így szólt: - Nagyon figyelemreméltó.

- Szóval tetszik. Nagyszerű.

Adams gyors mozdulatokkal összecsomagolta és eltette a felszerelést oda, ahonnan elővette, és megint ráfordította a szekrényajtó kulcsát.

Ha mindez igaz, gondolta Ingham, ha Adamset az oroszok pénzelik, akkor ezt csak azért teszik, mert ez az egész olyan abszurd, valójában a legjobb Amerika-ellenes propaganda.

- Vajon ez az adás hány emberhez jut el? Hányan hallgatják?

- Legalább hatmillióan - válaszolta Adams. - A barátaim szerint. A barátaimnak nevezem őket, noha még a nevüket sem tudom, kivéve azét az emberét, akiről már beszéltem. Ha lebuknak, vérdíjat tűznek ki a fejükre. De ők természetesen egyre több hívet szereznek maguknak.

Ingham bólintott.

- Mi a végső céljuk? Úgy értem, hogy... meg akarják változtatni a kormányuk politikáját, vagy ilyesmi?

- Belátható időn belüli végcéljuk nincsen, inkább a felőrlés a stratégiájuk - mondta Adams magabiztos, pufók mosollyal, és a szemében szikrázó boldogságból Ingham tudta, hogy rátapintott Adams lényegére, raison détre-jére, ezekben a heti rádióközvetítésekben, amelyek az Amerikai Életformát sugározzák a vasfüggöny mögé.

- Lehet, hogy én nem érem meg, hogy meglássam a munkám eredményét. De ha az emberek hallgatják, márpedig ez így van, akkor már megéri.

Ingham egy percig nem tudta, hogy mit mondjon.

- Milyen hosszúak a közvetítések?

- Tizenöt percesek. Nehogy elmondd itt bárkinek. Még amerikainak sem. Az igazat megvallva, te vagy az első amerikai, akinek elmondtam. Még a lányomnak sem árulom el, nehogy valahogy kiszivárogjon. Ugye megérted?

- Hogyne - válaszolta Ingham. Késő volt, éjfél elmúlt. Menni akart. Kellemetlen érzése volt, klausztrofóbiához hasonlatos.

- Nem sokat fizetnek érte, de hogy őszinte legyek, ingyen is csinálnám - mondta Adams. - Menjünk át a másik szobába.

Ingham udvariasan elhárította Adams feketekávé- és italajánlatát, és sikerült öt perc múlva távoznia, ráadásul méltóságteljesen. De mikor a sötétben a bungalója felé tartott, kezdte magát bizonytalanul érezni. Ágyba bújt, de egy perc múlva a belei háborogni kezdtek, így felkelt és kisietett a fürdőszobába. Ezúttal hányt is. Ez jó, gondolta Ingham, amennyiben a poisson-complet - sült hal sült tojással - okozta a bajt a La Goulette-i vendéglőben. Bevett még néhány Entero-Vioform tablettát.

Lassan hajnali három óra lett. Ingham megpróbált pihenni a görcsök közti szünetekben. Szakadt róla a víz. A homlokára szorított hideg törülközőtől fázni kezdett, szinte már el is felejtette, hogy milyen érzés.

Újból hányt. Gondolkodott, hívjon-e orvost-nem látszott túl ésszerűnek, hogy még hat órán keresztül kínlódjon egyedül -, de a bungalóban nem volt telefon, és Ingham nem merte megkockáztatni, hogy akár zseblámpával felszerelkezve nekiinduljon a homokon keresztül a főépület felé, ahol esetleg senkit sem talál, aki ezen a késői órán ajtót nyisson. Keresse meg Moktát? Ébressze fel a szállásán? Ingham erre sem tudta rászánni magát. Virradatig csak kibírja valahogy. Háromszor vagy négyszer hányt és mosott fogat.

Fél hét-hétkor az emberek már fenn voltak a bungalók központi épületében. Ingham bizonytalanul arra gondolt, hogy megpróbál orvost keríteni, és valami erősebb gyógyszert kér az Entero-Vipformnál. A pizsamája fölé köntöst vett, szandált húzott, és elindult a bungalók központi irodája felé. Borzongott és kimerültnek érezte magát. Mikor már majdnem odaért az épülethez, meglátta Adamset, amint magas rüsztjével peckesen kilép a bungalójából, gyors mozdulattal bezárja az ajtót, és szintén gyors mozdulattal megfordul.

- Hello! Mi baj van? - üdvözölte Adams. Ingham kicsit gyönge hangon beszámolt a helyzetről.

- Jóságos Istenem! Miért nem szóltál át? Szóval hánytál. Először is vegyél be egy kis Pepto-Bismolt. Gyere be, Howard!

Ingham bement Adams bungalójába. Szeretett volna leülni vagy összeesni, de erőt vett magán, és állva maradt. A fürdőszobai mosdónál bevette a Pepto-Bismolt. - Nevetséges, hogy így lerobbantam - nevetett erőtlenül.

- Gondolod, hogy az a tegnap esti hal volt? Végül is nem tudom, milyen tiszta az a hely.

Adams szavai eszébe juttatták a vacsora első fogását, a halászlét, és megpróbált nem rágondolni.

- Esetleg kérsz egy teát? - kérdezte Adams.

- Köszönöm, semmit. - Megint vécére kellett mennie, de volt valami vigasztaló a gondolatban, hogy már nem lehet benne sok kiadnivaló. Szédülni kezdett.

- Nézd, Francis, nagyon röstellem, hogy gondot okozok neked. De... nem tudom, nem kéne-e orvos. Azt hiszem, legjobb, ha visszamegyek a házamba.

Adams elkísérte. Nem fogta a karját, de szorosan mellette lépkedett. Ingham nem zárta be az ajtaját. Elnézést kért, és azonnal bement a vécébe. Mikor kijött, Adams már nem volt ott. Óvatosan leült az ágyra, még mindig fürdőköpenyben. A görcsök most már állandó fájdalommá alakultak, eleve kizárva, hogy elaludjon, ezt Ingham jól tudta.

Adams visszajött, mezítláb, könnyedén és gyorsan, mint egy kislány.

- Hoztam egy kis teát. Csak egy csészével. Jó forró, tettem bele egy kis cukrot is, jót fog tenni. Zacskós. - Kiment a konyhába, és Ingham hallotta a víz csobogását, egy edény csörrenését, gyufa sercegését.

- Megmondtam Moktának, hogy ne hozzon reggelit - mondta Adams. - A kávé nem tesz jót.

- Köszönöm.

A tea valóban segített. Ingham nem tudta meginni az egészet. Adams vidáman búcsút intett, és megígérte, hogy úszás után benéz, és ha Ingham alszik, nem fogja felébreszteni.

- Ne ess kétségbe! Barátok között vagy! - mondta Adams.

Ingham azonban kétségbeesett. Be kellett hoznia egy lábast a konyhából, hogy az ágya mellett tartsa, mert úgy tízpercenként hányt egy kevés folyadékot, amiért nem volt érdemes minduntalan felkelni és kimenni a fürdőszobába. Ami a büszkeségét illeti, hogy Adams megláthatja az edényt, ha bejön - Ingham már nem volt büszke semmire.

Mikor Adams visszajött, Ingham alig volt magánál. Már majdnem délelőtt tíz óra volt. Adams mondott valamit, hogy azért nem jött korábban, mert azt hitte, hogy Ingham időközben elbóbiskolt.

Bejött Mokta is, de Ingham nem akart tőle semmit.

Tíz és tizenkét óra között, mikor egyedül volt, Ingham krízisen esett át. A hasi fájdalmai folytatódtak. New Yorkban biztos orvosért küld és morfiumot kér, vagy egy barátját kéri meg, hogy menjen le a gyógyszertárba és hozzon valami fájdalomcsillapítót. Itt Adams tanácsához tartotta magát de vajon tudta Adams, hogy milyen iszonyúan érzi magát?, nem hívott orvost, úgyis hamarosan jobban lesz. De Adamset nem ismerte jól, és nem is bízott benne. Ingham ez alatt a két óra alatt rájött, hogy nagyon egyedül van, barátok nélkül, Ina nélkül ezt érzelmi értelemben is gondolta, mert ha valóban vele lett volna a nő, akkor már többször írt volna, és biztosította volna a szerelméről, rájött, hogy semmi keresnivalója Tunéziában - a könyvét bárhol megírhatja -, és hogy ez az ország egyáltalán nem tetszik neki, nincs köze hozzá. Ezek a gondolatok mind egyszerre zúdultak rá, akkor, amikor a legnyomorultabbul, a legtehetetlenebbül érezte magát. Támadás érte a szervezetét, ha mégoly nevetséges is - ez a támadás fájt és veszélyes volt, hiszen halállal is végződhetett. Kimerült volt, és nem tudott elaludni. A tea nem maradt meg a gyomrában. Adams nem ért vissza tizenkettőre, ahogy megígérte. Talán elfelejtette. Egy óra ide vagy oda mit számít? És különben is, mit csinálhat?

Ingham valahogy elaludt.

Az ajtózár halk kattanására ébredt, nagy erőfeszítéssel felemelte a felsőtestét, és feszülten várt, ki fog belépni.

Adams lopakodott be mosolyogva, lábujjhegyen, valamit szorongatott a kezében.

- Hello! Jobban vagy? Hoztam valami finomat. Benéztem közvetlenül tizenkettő után, de aludtál, és úgy gondoltam, szükséged van rá. - Kiment a konyhába csaknem zajtalanul, mezítláb.

Ingham észrevette, hogy verítékben úszik. A pizsamafelsője alatt a bordái csúszósak voltak az izzadságtól, a lepedője pedig nyirkos volt. Visszahanyatlott a párnájára, vacogott.

Adams rövid idő múlva előjött a konyhából egy gőzölgő tállal.

- Kóstold meg ezt! Csak néhány kanállal. Nincs benne semmi, nem fog fájdalmat okozni.

Forró marhahúsleves volt. Ingham megkóstolta. Csodálatos íze volt. Olyan, mint maga az élet, mint a sovány hús. Mintha a saját életét és erejét szürcsölte volna vissza, miután oly sok órára titokzatos módon elválasztották tőle.

- Jólesik? - kérdezte Adams elégedetten.

- Nagyon finom. - Ingham majdnem az egészet megitta, aztán visszasüppedt az ágyba. Hálás volt Adamsnek. Adamsnek, akit gondolatban annyira megvetett. Ki más törődött vele? Azonban sejtette, hogy ez a szolgalelkű hála nem fog örökké tartani, ha egyszer talpra áll. Mégis tudta, hogy a biztató szavait soha nem fogja elfelejteni.

- Még van kint - mondta Adams mosolyogva, és gyorsan a konyha felé mutatott. - Melegítsd föl, ha újból felébredsz. Egész éjjel ébren voltál, azt hiszem, jót tenne, ha a délutánt átaludnád. Kéznél van az Entero-Vioform?

Kéznél volt. Adams odavitt egy pohár friss vizet, aztán elment. Ingham megint elaludt.

Este Adams tojást hozott és kenyeret, vacsorát készített rántottát, pirítóst és teát. Ingham sokkal jobban érezte magát. Adams kilenc óra előtt elbúcsúzott, hogy Ingham alhasson.

- Nagyon köszönöm, Francis - mondta Ingham. Már mosolyogni is tudott. - Tényleg úgy érzem, hogy megmentetted az életemet.

- Ugyan-ugyan! Egy kis keresztény jótékonykodás. Az mindig élvezet! Jó éjszakát, Howard, öregfiú. Holnap találkozunk!

Néhány nappal később, július 4-én, kedden Inghamnek hosszúkás légiposta-borítékot nyújtott át a Reine főépületének portáján az egyik alkalmazott. A levél Inától jött, és Ingham a tapintásából érezte, hogy legalább két ív levélpapír van benne. Elindult, hogy a bungalójában, egyedül olvassa el a levelet, aztán rájött, hogy nem tud várni, így visszafordult, hogy egy üres kanapét keressen a hallban. Aztán megint meggondolta magát, és a bár felé vette az útját. Egy lélek sem volt a bárban, még a pincéreknek is nyoma veszett. Egy ablak melletti, árnyékos asztalhoz ült le.

Kedves Howard! 19... június 28.

Végre időt tudtam szakítani rá, hogy írjak neked. Ma nem megyek be, de persze a szokásos házi feladatom most is megvan.

Az elmúlt hónap eseményei meglehetősen zűrzavarosak voltak. Nem is tudom, hol és hogyan kezdjem el, úgyhogy egyenest belevágok a közepébe. Először is: John a te lakásodban lett öngyilkos. Egyszer már korábban is odaadtam neki a kulcsaidat, hogy kivegye a postádat a levélszekrényedből. Valószínűleg akkor csináltatott róluk másolatot. Rengeteg gyógyszert vett be, és mivel senkinek sem jutott eszébe, hogy néhány napig a lakásod felé nézzen - mikor én odamentem, fogalmam sem volt róla, hogy Johnt majd ott találom-, egyszerűen azt hittük, hogy elment a városból, gondoltuk, Long Islandre. Nagyon rossz idegállapotban volt. Nem a tunéziai munkától borult ki - hanem közölte, hogy szerelmes belém. Alig tudtam magamhoz térni a meglepetéstől. Erre álmomban sem gondoltam volna. Próbáltam megértő lenni. Láttam, hogy komolyan gondolja. Lelkifurdalása volt miattad. Talán túlságosan is megértő voltam. De megmondtam neki, hogy téged szeretlek. John május utolsó napjaiban vallott szerelmet, közvetlenül azután, hogy elutaztál. Minden valószínűség szerint június 10-én, szombaton éjjel vette be a tablettákat. Mindenkinek azt mondta, hogy hét végére elutazik. Talán mind a kettőnkön bosszút akart állni - azért ölte meg magát a te lakásodban, a te ágyadon csak rajta, nem benne. Nem bolondítottam, de beismerem, hogy együttérző voltam, aggódtam. Semmit nem ígértem neki...

Egy pincér megkérdezte, hogy parancsol-e valamit. - Nem, köszönöm, semmit - mormolta Ingham franciául, és felállt. Kiment a teraszra, és a napon állva olvasta tovább a levelet.

... de remélem megérted, hogy miért voltam annyira kétségbeesett. Nem hiszem, hogy bárki másnak beszélt volna arról, hogy mit érez irántam, legalábbis olyasvalakinek nem, akit én ismerek. Biztos, hogy egy pszichiáter azt mondaná, az öngyilkosságába más dolgok is belejátszottak hogy mifélék, azt magam sem tudom, és ez a hirtelen fellángolás ami önmagában is képtelenség rossz irányba befolyásolta a lelkiállapotát. Azt mondta, lelkiismeret-furdalása van, és nem tud veled együtt dolgozni amiatt, amit irántam érez. Kértem, hogy írjon meg neked mindent. Úgy gondoltam, ez nem az én dolgom...

A levél folytatásában szó esett Ina testvéréről, Joeyról egy sorozatról, aminek lett a szerkesztője, és amiről az volt a véleménye, hogy bombasiker lesz a CBS-nél, és arról, hogy John néhány barátjával együtt, akiket korábbról nem is ismert, eltüntették John holmiját a lakásából. Megköszönte a tunéziai mellényt, és biztosította, hogy New Yorkban nincs is hozzá fogható.

Ingham azon tűnődött, vajon miért kellett Inának segédkeznie John holmijainak összecsomagolásában. Egészen biztos, hogy Johnnak voltak Inánál közelebbi barátai is. Nem bolondítottam, de beismerem, hogy együttérző voltam, aggódtam. Tulajdonképpen mit akar ez jelenteni?

Ingham visszasétált a bungalójába. Egyenletes léptekkel haladt, tekintetét a homokra szögezte.

- Hahó! Jó reggelt! - Adams üdvözölte, aki már megint a kezében szorongatta idióta Neptun-szigonyát, és a lábán viselte a békauszonyát.

- Jó reggelt - viszonozta Ingham a köszöntését, mosolyt erőltetve az arcára.

- Jó vagy rossz hír? - kérdezte Adams a levélre pillantva, amit Ingham a kezében tartott.

- Semmi különös - intett a levéllel Ingham közömbösen, és továbbment, anélkül hogy megállt vagy akár csak lassított volna.

Levegőt is csak akkor vett, amikor már bezárta maga után a kis ház ajtaját. Ez a szikrázó napsütés, ez a fényesség! Tizenegy óra volt. Ingham behúzta a spalettákat. A szoba egy percig sötétségbe borult. A spalettákat zárva hagyta.

Az lakásában lett öngyilkos. Micsoda undorító, szentimentális dolog, gondolta Ingham. Micsoda közönséges, olcsó dráma! Persze abban a tudatban, hogy Ina Pallant fogja megtalálni, hisz egyedül neki van kulcsa a lakáshoz.

Ingham ráébredt, hogy az asztal körül kering, és rávetette magát az ágyra. Az ágyat még nem vetették be. A fiú ezen a reggelen késett. Ingham a feje fölé tartotta a levelet, és újból olvasni kezdte, de nem bírta befejezni. Az egész úgy hangzott, mintha Ina bátorította volna Johnt. Ha nem így lett volna, miért írná a levélben, hogy nem tétté? Együttérző. Nem azt mondta volna ilyen helyzetben nagyjából minden normális lány, hogy kár a gőzért, öregfiú, alma vagy? Ina nem érzelgős, vigasztaló típus. Vagy talán valóban kedvelte Johnt? Ingham tudatában John az elmúlt negyedóra során átalakult undorító, puhány alakká. Megpróbálta elképzelni - sikertelenül -, hogy mi tetszhetett benne Inának. A naivitása? Ifjonti lelkesedése, önbizalma? Bár az öngyilkosság nem az önbizalom legékesebb bizonyítéka.

És most mi lesz? Semmi értelme újabb levélre várnia. És annak sincsen értelme, hogy Tunéziában maradjon.

Furcsa, gondolta, hogy Ina nem írta a levelében, hogy szereti. Ezzel kapcsolatban semmi megnyugtatót nem írt. Megmondtam neki, hogy téged szeretlek. Ez nem valami meggyőző. Hirtelen heves ellenérzése támadt, rossz érzés, amit még nem tapasztalt a nővel kapcsolatban. Válaszolni fog neki, de nem most. Legalább délutánig vár, de az is lehet, hogy holnapig. Szerette volna megbeszélni a dolgot valakivel, de nem volt kivel. Ugyan mit mondhatna például Adams?

Aznap délután, bár lement úszni és szundított is egy keveset, mégsem tudott dolgozni. Az előzőleg megírt rész eléggé jól sikerült, és már azt is pontosan tudta, hogyan fogja folytatni a főhős, Dennison éppen most tulajdonított el százezer dollárt, és azon volt, hogy a cég könyvelését meghamisítva eltüntesse a hiányt, de nem tudott fogalmazni. A feje kóválygott, legalábbis az agyának az a része, amire a regényíráshoz szükség van.

Ingham beült a kocsijába, betett egy törülközőt és egy fürdőnadrágot az ülésre, hátha jól jön, és Sousse-ba hajtott. Öt órakor ért oda. Hammamethez képest Sousse nagyvárosnak tűnt. Egy amerikai hadihajó horgonyzott a hosszú, idegenektől elzárt móló mellett, a városban fehér egyenruhás matrózok és tisztek lézengtek, napbarnította képpel, megkövült, közömbös tekintettel. Nem bámulta őket túl feltűnően, bár nagyon szerette volna. Egy arab fiú ment oda hozzá, és egy karton Camelt kínált egész olcsón, de Ingham a fejét rázta.

A kirakatokat bámulta. Rossz minőségű farmerek és sok-sok fehér nadrág. Ingham hirtelen felnevetett. Egy farmeren meglehetősen jól hamisított, négyszögletes Levi Strauss-címke volt, fényes fehér színű kapcsokkal ráerősítve az anyagra, a nyomtatott szöveg pedig így hangzott: Ez egy valódi Louise. A hamis címke alsó részét a szégyentelen gyártók még csak el sem dolgozták. Menet közben elunták.

Egy darabig a regényéről ábrándozott. Azt a helyzetet ismerte és értette. Tudta, hogyan néz ki Dennison, mennyi a derékbősége, és hogy mi irányítja a tetteit. A könyv témája régi téma volt, Raszkolnyikovtól kezdve Nietzsche felsőbbrendű emberéig: van-e joga az embernek a hatalom megszerzésére bizonyos körülmények között? Erkölcsi szempontból ez roppant érdekes kérdés. Inghamet viszont valamivel jobban érdekelte Dennison lelkiállapota kettős élete során az, hogy ez a kettős élet a végén egészen megzavarja főhősét: ezért válhat szinte tökéletes sikkasztóvá. Dennison erkölcsileg nincs tudatában, hogy bűntényt követ el, de azt tudja, hogy a társadalom és a jog - olyan okokból, amiket még csak meg sem próbál megérteni - nem helyesli a tettét. Csakis ezért elővigyázatos. Ingham ismerte a Dennison környezetében élő emberek kapcsolatait, a lányt, akit Dennison huszonhat éves korában elhagyott, és most újrajárni akart vele de ez nem fog neki sikerülni. A regénye sokkal valóságosabb és világosabb volt, mint Ina, John, vagy bármi más. De hát ez várható is volt, gondolta Ingham. Valóban az volt?

Mikor meglátta az öreg, buggyos, vörös bugyogós, turbános, botra támaszkodó arabot, elakadt a lélegzete. Azt hitte, a hammameti Abdullah az, de persze nem volt, csak a szakasztott mása. Hátborzongató, hogy milyen egyformán tudnak kinézni. Ingham biztosra vette, hogy ők is ugyanezt gondolják a turistákról.

Épp egy keskeny, zsúfolt közben baktatott, ahol szünet nélkül lökdöstek, mikor kotorászó ujjakat érzett a bal hátsó zsebénél. Gyorsan hátrafordult, és még éppen látta a fiút, amint bal oldalon eltűnik a bevásárlószatyrok és a nők hullámzó, barna burnuszai között. De a levéltárcája nem a bal hátsó, hanem a bal elülső zsebében volt.

Ingham a főutca egyik teraszára telepedve hideg limonádét rendelt. Óriási napernyő alatt ült. Aztán beült a kocsijába, és visszaindult Hammametbe. A száraz, lakatlan vidék látványától megkönnyebbült. A földnek mélysárga színe volt. A folyómedrek szélesek, repedezettek, és csaknem csontszárazak. Ingham kétszer-háromszor is megállt, hogy átengedje az úton a csörömpölő birkanyájakat. Sárgombócok csüngtek a hátsó felükön, egészen kicsi fiúk és mezítlábas nők hajtották őket bottal.

Ezen az estén a Reine de Hammamet bungalói különösen csicsásnak tűntek. Most a saját bungalója sem tetszett neki, tisztasága, kényelme és az asztalán pihenő kéziratkupac ellenére sem. El kell innen mennie. A szoba arra emlékeztette, hogy Johnnal akart itt együtt dolgozni, hogy boldog leveleket írt innen Inának. Lezuhanyozott. Elhatározta, hogy a Melikben vacsorázik. Nem is ebédelt.

Amikor kinyitotta a szekrényt, hogy kivegye belőle a kék blézerét, nem találta sehol. Körülnézett a szobában, hátha valamelyik széken felejtette. Ingham felsóhajtott, mikor rájött, hogy kirabolták. De hát ma bezárta az ajtaját. Az ám, de nem rögzítette belülről az összes spalettákat, mint ahogy arról most egyetlen pillantással meggyőződött. A négyből kettő nem volt rögzítve. Ingham a ruhái fölötti polcon lévő inghalomra pillantott. Az új kék vászoning hiányzott. A mandzsettagombos doboz? Felrántotta a fiókot. Azt is elvitték. A tiszta zoknik között kis üres kör maradt utána.

Fura módon az írógépet ott hagyták. Ingham felnézett a bőröndjére a szekrény tetején, aztán le a cipőire a szekrény aljában. Igen, az új fekete cipője is eltűnt. Mit csinálhat egy arab egy pár angol cipővel, tűnődött Ingham. Hanem a mandzsettagombos doboz. Benne volt az a szép pár óarany mandzsettagomb, amit Ina ajándékozott neki, mielőtt eljött Amerikából, és az a pár ezüstgomb is, ami még Ingham nagyapjáé volt. Meg a platina nyakkendőtű Lottétól.

- Te jóisten - mormolta Ingham. - Lehet, hogy még egy harmincast is megkapnak érte, ha elég ügyesek. - És persze azok. Ingham azon tűnődött, hogy vajon a piros nadrágos vén gazember volt-e a tettes. Biztos, hogy nem. Az a csirkefogó nem gyalogol egy kilométert csak azért, hogy őt kifossza.

Az utazócsekkek? Ingham a csekkeket a bőröndfedél zsebében tartotta. Levette a bőröndjét a szekrény tetejéről, és megkönnyebbülten látta, hogy benne vannak.

Átment a bungalók központi épületébe, hogy megkeresse Moktát. Mokta éppen törülközőt válogatott, és hevesen magyarázott valamit arabul az igazgatónőnek. Amikor észrevette Inghamet, rámosolygott. Ingham jelezte, hogy kint, a teraszon várja.

Mokta előbb jött ki, mint Ingham számított rá. Kezével megtörölte a homlokát, mutatva, hogy már megint mit kellett elszenvednie.

- Velem akar beszélni, uram?

- Igen. Járt ma valaki a házamban. Néhány holmim eltűnt. Nem tudja, hogy ki tehette? - Ingham halkan beszélt, bár rajtuk kívül senki nem volt a teraszon.

Mokta szeme ijedten tágra nyílt.

- De uram, fogalmam sincsen róla. Tudtam, hogy ma délután nem volt itthon. Nem volt itt az autója. Észrevettem. Egész délután itt voltam. Senkit nem láttam a bungalója körül.

Ingham elsorolta, hogy mije hiányzik.

- Ha bármit megtud, vagy bármelyiket meglátja az ellopott dolgaim közül, kérem, szóljon nekem, rendben? Öt dinárt kap, ha bármit visszaszerez.

- Igenis, uram. Nem hiszem, hogy a fiúk közül tette volna valaki. Becsületemre mondom, uram. Ezek tisztességes fiúk.

- Nem gondolja, hogy valamelyik kertész lehetett? - Cigarettával kínálta Moktát, az pedig elvett egyet.

Mokta megvonta a vállát, de nem a közöny jeleként. Karcsú teste megfeszült a kínos helyzetben.

- Nem ismerek minden kertészt. Van néhány új is köztük. Majd körülnézek. Ha elmondja az igazgatónőnek-a kezével lemondóan intett -, akkor valamennyiünkre, az összes fiúra rátámad.

- Nem, nem mondom el az igazgatónőnek, és a szálloda vezetőségének sem. Magára bízom a dolgot. - Megveregette Mokta hátát.

Ingham beült az autójába, és a Melikbe hajtott. Késő volt, már nem sok fogás maradt az étlapon, de mivel Inghamnek az a kis étvágya is elment, ami volt, csak a társaság kedvéért üldögélt az asztalnál, pedig a többiek beszédét nem is értette. Aznap este sem angol, sem francia szót nem hallott. Az arab beszéd - csupa férfihang - torokhangú, fenyegető, dühös volt, de Ingham tudta, hogy ez semmit sem jelent. Ez az este is pont olyan, mint a többi. Az alacsony, kövér és mosolygós Melik ment oda érdeklődni: - Hol marad ma este a barátja, Ahdam? - Melik egészen jól beszélt franciául.

- Ma nem találkoztam vele. Sousse-ban voltam. - Ez egyáltalán nem volt fontos, mégis jólesett elmondani valakinek, és az arabok - mint ahogy arra Ingham a beszédük puszta mennyiségéből következtetett - még sokkal lényegtelenebb dolgokkal traktálják egymást.

- Hogy megy az üzlet?

- - hát lassacskán. Az emberek megijednek a forróságtól. De persze azért augusztusban is jön sok francia, pedig az a legforróbb hónap.

Néhány percig beszélgettek. Melik két fia - a sovány, aki úgy lopakodott, mint Groucho Marx, és a kövér, amelyik gurult - szolgált fel annál a két-három asztalnál, ahol a vendégek ültek. Lentről sülő kenyér finom illata csapta meg Ingham orrát. Közvetlenül a vendéglő mellett volt egy pékség, ahol éjszaka dolgoztak. Ingham megivott két csésze édes kávét, nem vette a fáradságot, hogy megkérje, ne tegyenek bele cukrot. Miközben a második csészét szürcsölgette, megjelent a dán, a kutyáját pórázon vezetve, és megállt a teraáz bejáratánál. Körülnézett, mintha egy bizonyos barátját keresné. Meglátta Inghamet, és lassan, mosolyogva elindult feléje.

- Jó estét - mondta Jensen. - Ma este egyedül van?

- Jó estét. Igen. Üljön le. - Három üres szék állt Ingham asztalánál. Jensen leült szemben, csettintett a kutyájának, mire az lefeküdt.

- Hogy mint? - kérdezte Ingham.

- Köszönöm, ami a munkát illeti, az nagyszerűen megy. De különben eléggé unatkozom.

Ingham arra gondolt, hogy is pontosan így van vele. Jensen tiszta farmerfelsőt viselt. Szikár barna arca sötétebb volt, mint a haja. Miközben beszélt, fehér fogai villogtak. Jensen egyik könyökét kedvetlenül a széke támlájára támasztotta. - Igyunk egy kis bort. – Ingham belekiabált a semmibe: - Asma! - Néha meghallották, néha nem.

- Van nála egy üveg bor, mondta Jensen, de Ingham ragaszkodott hozzá, hogy azt igyák, amit rendel. A fiú hozott még egy poharat.

- Dolgozik? - kérdezte Jensen.

- Ma nem dolgoztam. Rosszkedvem volt.

- Rossz hírt kapott?

- Nem, nem, csak rossz napom volt - mondta Ingham.

- Az a baja ennek az országnak, hogy az idő mindig olyan egyforma. Százszázalékos pontossággal előre jelezhető. Az ember vagy hozzászokik és elfogadja, vagy halálosan és kibírhatatlanul unja. - Jensen a halálosan szót olyan tisztán ejtette, mint egy igazi angol. - Ma festettem egy képzeletbeli, repülő madarat. Lefelé száll. Holnap két madarat fogok festeni, az egyik felfelé, a másik lefelé fog szállni. Olyanok lesznek, mint egymással szemben két tulipán. Tudja, kevés alapforma létezik. Ilyen a tojás, ami tulajdonképpen a kör variációja, a madár, ami a halhoz hasonlít, az ágas-bogas fa, ami a saját gyökereire és a tüdőhörgők elágazásaira hasonlít. A bonyolultabb formákat, például a kulcsot, az autót, az írógépet, a konzervnyitót, mind az emberek találták ki. De szépek-e? Nem, pontosan olyan rútak, mint az ember lelke. Elismerem, vannak gyönyörű kulcsok. Ahhoz, hogy valami szép legyen, stilizáltnak kell lennie, vagyis áramvonalasnak. Amihez viszont évszázadokig kell élni.

Ingham megnyugtatónak találta Jensen monológját.

- Milyen színűek a madarai?

- Jelen pillanatban rózsaszínűek. És azt hiszem, a holnapiak is ugyanilyenek lesznek, mert kikevertem egy csomó rózsaszínt, és így legalább elhasználom. - Jensen diszkréten ásított. Meglegyintette a kutyáját, mert az állat rá-morgott az asztal mellett elhaladó arabra. Jensen egy pillanatra megfordult, hogy megnézze, ki volt az. - Volna kedve feljönni egy kávéra? - kérdezte Jensen.

Ingham szabadkozott, hogy nem fogadja el a meghívást, de, mint mondta, nagyon fáradt, mert hosszú volt a vezetés Sousse-ba meg vissza. Valójában az riasztotta vissza, hogy végig kellene mennie azon a bizonyos sikátoron, ahol a holttestet látta. Ingham meg akarta kérdezni Jensentől, hogy aznap éjszaka, mikor azt a hangos veszekedést hallották, történt-e valami rendkívüli, de elfojtotta magában a kérdést. Félt, hogy Jensen beszámol a holttestről, és neki meglepetést kell színlelnie.

Jensen kávét rendelt.

Amikor a kávé megérkezett, Ingham felállt és elbúcsúzott.

Mikor visszaért a bungalójába, arra gondolt, hogy hozzáír még valamit a levélhez, amit Inának fog elküldeni. Tán csak egyetlen bekezdést - megértő, esetleg még részvétet is kifejező sorokat, feltétlenül nemes gondolatokat. Ingham már a Melikben megfogalmazta fejben, hogy mit fog írni. Újra átolvasta azt a részt, amit könnyed hangnemben írt Az Egyedül Üdvözítő Életformáról, az EÜÉ-ről, illetve EÜÉ műsorairól. Ezt a bekezdést ki kell húznia, még akkor is, ha a levél másik felét átkeltezi mára, mert annyira elüt a hangneme attól, ami a levél második felében áll. Gombóccá gyűrte az oldalt. Több mint valószínű, hogy jelenlegi lelkiállapotában nem élvezné túlságosan a történetet, és különben is, megígérte Adamsnek, hogy nem mondja el senkinek a titkot. És végtére, kit zavarnak EÜÉ bolond illúziói, ha őt magát éltetik, boldoggá teszik? Az a kár, amit EÜÉ tesz mert is okozhat kárt az abszurditásával, azzal, hogy ostobaságokat fecseg a vietnami háborúról, elenyésző ahhoz képest, amit az amerikai külpolitika irányítói csinálnak azzal, hogy embereket küldenek oda ölni. Talán az illúziók teszik az embereket boldoggá. Dennison boldog a gondolattól ez nem nevezhető igazán illúziónak, hogy jót tesz a kisemberrel, segíti barátai üzleti ügyeit, boldogságot és prosperitást hoz sokaknak. EÜÉ körülbelül ugyanezeket a célokat hangoztatta. Elég fura.

És itt van maga, gondolta Ingham, aki - remélhetőleg - két lábbal áll a földön, és mi az eredmény? Melankólia.

John Castlewoodnak is megvolt a maga illúziója, mert hát mi egyéb a szerelem állapota? Üdvözítő, ha viszonozzák, tragikus, ha nem. Mindenesetre Johnnak megvolt a maga illúziója, most pedig - tessék - halott. Az együttérzése ellenére Ina végül is egészen biztosan nemet mondott.

Másnap reggel Ingham erőt vett magán, és újabb két oldalt megírt a könyvéből. Elégedettséggel töltötte el, hogy megint sínen van. Aztán félretette a kéziratot, és levelet írt Inának.

Legdrágább Ina! 19... július 5.

Köszönöm a leveledet, ami végre tegnap megérkezett, és valami kis pezsgést hozott egyébként meglehetősen csendes mindennapjaimba. Azzal egyetértek, hogy sok mindent tisztáznunk kell, bár lehet, hogy abba kellene hagynom az öngyilkosságok firtatását, legalábbis Johnét, mert nem ismertem jól, most pedig egyenesen úgy érzem, hogy egyáltalán nem ismertem. Rajtad kívül mi keserítette el ennyire? Bevallom, bosszant, hogy pont az én lakásomat szemelte ki a tett színhelyéül. Ugye megjegyezhetem, anélkül hogy túlságosan durva vagy érzéketlen ember benyomását kelteném, hogy remélem, nem dúlta fel az egészet? Mostanáig szerettem azt a lakást.

Annak is roppantul örülnék, ha kicsit bővebben kifejtenéd a saját érzéseidet. Mennyire voltál együttérző? Bárhogyan viselkedtél is, úgy látszik, nem tett jót Johnnak. Egyáltalán szeretted, szerelmes voltál belé? Vagy talán még most is az vagy? Természetesen azt el kell hinnem, hacsak nem vagyok egészen bolond, hogy nem ígértél neki semmit mint ahogy írod is, mert máskülönben miért akart volna meghalni. De azt valóban képtelen vagyok felfogni, drágám, hogy miért tartott ilyen rohadtul hosszú ideig, míg végre rászántad magad, hogy írj nekem. Ha tudnád, milyen siralmas itt - nincsenek régi cimborák, akikkel beszélgetni lehet, túlságosan meleg van, hogy az ember kényelmesen dolgozzon, kivéve a kora reggeli és a késő esti órákat, és emellett egy álló hónapig hiába várakoztam annak a lánynak a levelére, akit szeretek - ez a hónap nem fog piros betűkkel bevonulni életem történetébe. Még azt sem magyaráztad el, miért voltál olyan állapotban, hogy körülbelül huszonhét napig képtelen voltál írni, akkor is csak egy rövid üzenetet küldtél, és az első normális leveled mindössze néhány nappal ezután érkezett. Szeretlek, kívánlak, szükségem van rád. Jobban, mint valaha.

Azt hiszem, még maradok egy hétig. Mindig ki kell gondolnom ilyen határidőket, különben egészen elveszettnek érezném magam - mintha már nem lennék most is eléggé az. De a munka eléggé jól megy a könyvem, és szeretnék még egy kicsit körülnézni, hogy valamivel többet lássak Tunéziából, ámbár egyre melegebb van, és a hőség augusztusban éri el a csúcspontját, úgy mondják. Ezt a levelet expressz adom fel. Kérlek, válaszolj azonnal. Remélem, már megnyugodtál egy kicsit, drágám. Szeretném, ha itt lennél velem ebben a helyes kis szobában, beszélgethetnénk és - mást is csinálhatnánk.

Szeretlek, drágám

Howard

Az elkövetkező napokban Mokta nem hozott hírt az ellopott zakóról, cipőről vagy ékszerekről, úgyhogy Ingham feladta. Hatalmas ország ez. Apró tárgyait felszippantotta és örökre elnyelte. De ahogy teltek-múltak a napok, Lotte nyakkendőtűjének - amit szinte még soha nem viselt-és nagyapja mandzsettagombjainak elvesztése egyre jobban fájt. Ha arra gondolt, hogy ezek a tárgyak mit jelentettek neki, és hogy a tolvaj milyen jelentéktelen összeget kaphatott értük, összeszorult a bensője a dühtől. Ingham késve reagált mindenre, heves keserűség töltötte el néha heves öröm, de ez a felismerés nem sokat segített rajta. Valahányszor meglátta az öreg arabot, aki kirabolta a kocsiját, és aki kirabolhatta a bungalóját, Ingham úgy érezte, bele kell rúgnia a hátsó felébe, bármi van is a szennyes bugyogóban. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy az öreg arab azon nyomban elpárolgott, amint meglátta Inghamet Hammametben, oldalazva besurrant a legközelebbi sikátorba vagy utcába, mint egy vén rák. Még meg sem büntetnék, ha megrugdosná, gondolta Ingham, mert ha rendőr tűnne fel a láthatáron - néha megjelent egy barna egyenruhás rendőr Hammamet utcáin -, rögtön elmondaná neki, hogy a június 30-ról július 1-jére virradó éjszaka tetten érte Abdullahot. - Ingham pontosan emlékezett a napra, mert azon az éjszakán talált rá a hullára is, és többször végiggondolta, mit mondana a rendőrségen, ha bejelentené. De nem jelentette be, és nemcsak azért, mert nem akart velük szorosabb kapcsolatba kerülni, hanem azért is, mert előre tudta, hogy nem sokat törődnének az üggyel.

Egy este Ingham a Melikben vacsorázott EÜÉ-vel, és megemlítette neki a néhány nappal korábban történt lopást.

- Biztos vagyok benne, hogy az egyik fiú volt. És lefogadom, hogy azt is tudom, melyik - mondta EÜÉ.

- Na, melyik?

- Az az alacsony fekete.

Mindegyik fiú alacsony és fekete volt, kivéve Moktát és Hassimot.

- Hammed a neve. Állandóan tátva van a szája. - EÜÉ illusztrálta is, amit elmondott, és olyan arcot vágott, mintha nyúlszája lenne, vagy valóban nyúl volna. - Persze, nem biztos, de nem szenvedhetem a modorát. Már többször hozott nekem tiszta törülközőt. Egy nap láttam, amint a bungalóm környékén téblábolt, nem csinált semmit, csak őgyelgett és az ablakokat figyelte. Bezártad a spalettáidat, mielőtt eljöttünk?

- Igen. - A lopás óta Ingham mindig rögzítette őket belülről, mielőtt elment a kis házból.

- A következő áldozat a zseblámpád lesz, aztán pedig az írógéped. Csoda, hogy ott hagyták. Nyilvánvaló, hogy a rabló csak olyasmit tudott ellopni, amit feltűnés nélkül magával vihetett - például a zakóba beletekerhette a cipőket és a mandzsettagombos dobozt.

- Egyébként mi a véleményed ezekről az emberekről? Az ö életformájukról?

- Nem is tudom, hol kezdjem! - Adams kuncogott. - Először is itt van az Allahuk, aki minden bizonnyal nagyon toleráns. Belenyugodtak a sorsukba. Csak semmi túlerőltetés - ez a mottójuk. Az iskolában is csak magolnak, önálló gondolkodásról szó nincsen. Hogyan lehet egy ilyen életformát megváltoztatni? Az életformájuk a pitiáner aljaskodás. A maroknyi becsületes embert becsapja a többség, így nekik sem marad más hátra, mint hogy hasonuljanak a többiekhez, önvédelemből. Hát tehetnek mást?

- Nem. - Ingham egyetértett. Most pontosan tudta, mire gondol EÜÉ.

- A mi országunk szerencsés ország. Nagyszerűen indultunk, olyan emberekkel, mint Tom Paine, Jefferson. Micsoda nagyszerű gondolataik voltak! És ezeket le is fektették írásban. Benjámin Franklin. Lehet, hogy néha-néha eltávolodunk tőlük - de hát édes jó Istenem, azért még mindig benne vannak az alkotmányunkban...

Most vajon azt fogja elmondani, hogy az egészet a szicíliaiak, a Puerto Ricó-iak, a lengyel zsidók rontották el? Nem volt kedve megkérdezni, hogy mi rontotta meg Amerika idealizmusát. Hagyta, hogy mondja a magáét.

- Igen! Lehet, hogy ez lesz a következő műsorom témája! Az amerikai idealizmus megrontása. Semmivel sem lehet annyit elérni, annyi barátot szerezni, mint ha az ember elmondja az igazságot. Mindig adódik valami újabb hiba, amiről beszélni lehet. És valljuk be, potenciális barátainkat - itt Adams arcán ismét felragyogott a mókusmosoly - jobban érdeklik a kudarcaink, mint a sikereink. A kudarcok, a hibák teszik az embert emberivé. Féltékenyek ránk, mert azt hiszik, hogy szuperemberek vagyunk, legyőzhetetlen birodalomépítők... - És így tovább, és így tovább.

És ami a legfurcsább, gondolta Ingham, hogy ma este mindez nem is hangzik olyan rosszul. Igaznak hangzott, majdnemhogy liberálisnak. Nem, a fő dolog, amiben Adams tévedett, amiért az egész szövegét olyan rohadtnak tartotta Ingham, az volt, hogy szerinte a kommunizmus vagy az ateizmus csak átok lehet más népeknek, minden népnek. És mint tudjuk, egyetlen rohadt alma megrohaszthat egy egész ládát, gondolta Ingham, ez a mondás minden bizonnyal nagyon tetszett volna EÜÉ-nek. A valódi probléma az a kegyetlen igazság, hogy az emberek egyáltalán nem olyan egyenlőek, mint ahogy azt Adams képzeli. Hogy a szabad vállalkozás, egyeseket a csúcsra juttat, másokat pedig a mélybe, abba a bizonyos szegénységbe, amit Adams annyira gyűlöl. Vajon nem képzelhető-e el egy olyan szocialista rendszer, amelyben bizonyos mértékig teret engednek a versenynek, az egyéni teljesítmények díjazásának? Dehogyisnem. Ingham álmodozott, miközben Adams tovább lamentált.

- És a születésszabályozás! Ez is alapvető kérdés. Ezt a témát is bátorkodom felvetni a műsoraimban. Nem ez okozza a legnagyobb gondot Kínában? És a Szovjetunió számára nem Kína okozza a legtöbb fejfájást? Az esztelen gyermeknemzők, az emberiség átkos megrontói! És ki ne hagyjuk az Egyesült Államokat. Poughkeepsie minden rossznak a melegágya, ott a legnagyobb a munkanélküliség az Államokban, mint hallom, ez főleg a Puerto Ricó-iaknak és a niggereknek köszönhető. A legnépesebb családok, gyakorlatilag családfő nélkül...

Melegágy. Tovább fújta a magáét. És Ingham tulajdonképpen nem nagyon tudta megcáfolni mindazt, amit mondott. Persze - ha éppen kéznél volnának - lehetne idézni statisztikákat tízgyermekes angolszász családokról is, ahol az apának szintén nincsen állása, vagy egyáltalán nincs is családfő. De Ingham nem szólt közbe.

Jensen jelent meg, a kutyája nélkül.

- Ismeritek egymást? - kérdezte Ingham. - Mr. Jensen, Mr. Adams.

- Nem csatlakozik hozzánk? - kérdezte Adams kedélyeskedve.

- Vacsorázott már? - kérdezte Ingham.

- Nincs kedvem enni - mondta Jensen, és leült.

- Jól ment ma a munka? - kérdezte Ingham, mert érezte, hogy valami nincs rendben Jensen körül.

- Nem, dél óta semmit sem csináltam. - Jensen vékony alkarját az asztalra támasztotta. - Azt hiszem, ellopták a kutyámat. Ma délelőtt tizenegy óta nem találom. Kiengedtem pisilni.

- Borzasztóan sajnálom - mondta Ingham. - Kereste?

- Mindenütt ezen a... - Jensen itt bágyadtan elnyomott egy káromkodást - környéken. Csak jártam körbe, mindenhová benéztem és szólongattam.

- Jóságos Isten - mondta Adams. - Emlékszem a kutyájára. Sokszor láttam.

- Lehet, hogy még él - mondta Jensen kicsit élesen.

- Hát persze, hogyne. Nem úgy értettem - védekezett Adams. - Hajlamos rá, hogy idegenekhez csatlakozzon?

- Hajlamos rá, hogy széttépje őket - válaszolta Jensen. - Gyűlöli a nyamvadt arabokat, és egy kilométerről megérzi a szagukat. Ezért félek, hogy már nem él. Csak jártam az utcákat, és a nevét kiabáltam, amíg az emberek rám ordítottak, hogy fogjam be a pofámat.

- Fogalma sincsen róla, hogy ki tehette? - kérdezte Ingham.

Jensen olyan hosszú ideig nem válaszolt - csak ült a székén, kábultan -, hogy Ingham újból megszólalt: - Gondolja, hogy pénzt akarnak magától?

- Remélem. De még nem kaptam semmiféle üzenetet.

- Lehetséges, hogy mérgezett húst evett? - kérdezte Adams.

- Nem hiszem. Nem az a fajta kutya, amelyik parton rohadó haltetemeket zabál. - Jensen szokás szerint kifogástalanul beszélt angolul.

Ingham nagyon sajnálta Jensent. Érezte, hogy a kutyának vége, élve többé nem látják viszont. Ingham Adamsre pillantott. Adams megpróbált gyakorlatias tanácsokat adni Jensennek, hogy mit tegyen.

- Holnap reggel az ajtóm elé lökik a levágott fejét - mondta Jensen. - Vagy a farkát. - Nevetett, az arca eltorzult, és Ingham látta, amint az alsó fogsora kivillan. - Egy kávét - szólt oda Jensen a kövér fiúnak, aki megjelent az asztal mellett. - Meglátjuk. Sajnálom, hogy ilyen búskomor vagyok ma este.

Megitták a kávéjukat.

Adams közölte, hogy neki mennie kell. Ingham megkérdezte Jensent, volna-e kedve valahol másutt meginni vele még egy kávét vagy egy pohár italt. Adams nem kívánt velük tartani.

- Ne menjünk a Fouratiba? - kérdezte Ingham. - Az legalább egy vidám hely. - Nem volt különösebben vidám hely, de éppen ez jutott az eszébe.

Beszálltak Ingham kocsijába. Ingham kitette Adamset a bungalóknál, aztán meg Jensen továbbmentek, a Fouratiba. Jensen farmeröltönyben járt, de mindig ügyelt a ruhája tisztaságára, és így a külseje megnyerő volt. A Fourati bárjában vakító fények világítottak. A bár mögötti teraszon folyt a tánc egy háromtagú zenekar fáradhatatlan játékára, amit erősítők hangosítottak fel kíméletlenül. Ingham és Jensen a bárnál álldogáltak, és elnéztek a tucatnyi asztalka fölött. Ingham üresnek, céltalannak érezte magát, de nem volt magányos. Bámulta az emberek arcát, egyszerűen azért, mert még nem látta őket, mert ezek végre nem arabok voltak, mert az arcokból némi következtetést tudott levonni a tulajdonosukkal kapcsolatban, és mert ezek az arcok franciák, amerikaiak, angolok és németek voltak. Ingham tekintete találkozott egy sötét hajú, ujjatlan fehér ruhát viselő lány tekintetével. Egy-két pillanat után Ingham lehajtotta a fejét, és belebámult a poharába -a jégkockás rumra.

- Egy kicsit hájfejűek - szólalt meg Ingham emelt hangon a fülsiketítő zene miatt. - Úgy értem, a vendégek.

- Általában sok itt a német - mondta Jensen, és szürcsölt a söréből. - Itt láttam a világ legszebb fiúját. Márciusban történt. Valószínűleg születésnapi partija volt. Úgy tizenhat éves lehetett. Francia volt. Rám nézett. Egyetlen szót sem váltottunk, és soha többé nem láttam.

Ingham bólintott. A tekintete megint a fehér ruhás nőre vándorolt. Barnára sült karján feszült a sima bőr. A nő rámosolygott. Szőke, őszülő, meglehetősen angolos férfi ült mellette fehér zakóban, egy negyven körüli kövérkés asszony és egy sötét hajú fiatalember társaságában. Talán a férje? Ingham elhatározta, hogy nem néz többé az asztal felé. Nagyon vonzónak találta a fehér ruhás nőt. A forróság elhülyít.

- Még egy italt? - kérdezte Ingham.

- Inkább egy kávét.

A fiú egyedül szolgált ki a bárpultnál, azt sem tudta, hová kapjon előbb, úgyhogy időbe telt, mire a kávéjuk megérkezett.

A bár mögött, baloldalt nyitva volt egy ablak, egy arab zenét játszó együttes hallatszott be rajta. A félhomályban úszó park vendégeit szórakoztatták. Úristen, micsoda pokoli ricsaj, gondolta Ingham. Csak azt remélte, hogy ez a néhány perc kicsit felvidítja Jensent, és eltereli a gondolatait a kutyájáról. Ingham biztos volt benne, hogy nem látja többé Hassót. Elképzelte, amint Jensen egyedül tér vissza Koppenhágába, keserű gondolatokkal a szívében. Hogyan lehetne rajta segíteni?

Ingham meghívta Jensent a bungalójába. Jensen persze elfogadta a meghívást. De Ingham rájött, hogy ezen az estén a magány gyötörte, nem a szexuális vágy.

- Nagy családja van Dániában? - kérdezte Ingham. A bungaló felé tartottak a homokos ösvényen, Jensen zseblámpájának a segítségével, amit a dán mindig a farzsebében hordott.

- Csak a szüleim meg a húgom. A bátyám öngyilkos lett, mikor én tizenöt éves voltam. Tudja, a borongós dánok. Nem, maguk inkább azt mondják, hogy mélabús dánok.

- Gyakran ír nekik? - Ingham kinyitotta az ajtaját. Feszültséget érzett a sötét szobában mindaddig, amíg felkapcsolta a villanyt és meggyőződött róla, hogy senki nincs a házban.

- Elég gyakran.

Ingham látta, hogy a családja utáni kérdezősködés egyáltalán nem deríti jobb kedvre Jensent.

- Nagyon szép ez a szoba - mondta Jensen. - Egyszerű. Szeretem az ilyet.

Ingham elővette a whiskyt, a poharakat és a jeget. Mindketten az ágy szélén ültek, asztal állt mellette. Arra tették a poharakat. Ingham tudatában volt, hogy mindketten nyomott hangulatban vannak, más-más okból. nem beszél Jensennek Ináról és arról sem, hogy kirabolták, pedig ez lenne a természetes. És valószínűleg Jensen mélabújának sem a kutya az egyedüli okozója, hanem olyan dolgok, amiket nem fog elmondani. Ilyen körülmények között mit tegyen az ember, hogy kicsit elviselhetőbbé tegye az életet, tűnődött Ingham. Csak üljön néhány centiméterre a másiktól egy szobában, és hallgasson? Nyelvi nehézségeik nincsenek, és mégis hallgassanak?

Negyedóra múlva Ingham már kényelmetlenül érezte magát és unatkozott, pedig Jensen mesélni kezdett egy néhány hónappal azelőtti útjáról, egy sivatagi városban járt az ország belsejében, ahová egy amerikai barátjával ment el. A homokviharok majdnem letépték róluk a ruhát, de éjszakánként, a szabad ég alatt kis híján megfagytak. A kutya is velük volt. Ingham gondolatai elkalandoztak. Hirtelen arra gondolt, hogy Ina szerelmes volt Castlewoodba, és le is feküdt vele. Úristen, lehet, hogy éppen az lakásában! Nem, azért ez egy kicsit sok lett volna. Johnnak is volt önálló lakása, ahol egyedül élt. Ingham arra gondolt, hogy Ina milyen szilárd - fizikai értelemben is nagyon kellemes és vonzó módon - a viselkedésében vele szemben, az iránta való szerelmében. Ingham elismerte, hogy még azt is bebeszélte magának, hogy Ina jobban szereti őt, mint a nőt. Micsoda seggfej volt! Újból el kell olvasnia a levelét, azt az átkozott kétértelmű levelet ma este, ha Jensen elment. Érezte, hogy már sokat ivott, pedig a pohara még félig tele volt, de eldöntötte, hogy mindenképpen áttanulmányozza a levelet, hátha valami hirtelen intuíció nyomán rátalál a lényegre, megérti, hogy valójában mi is történt. Miért ilyen szűkszavú és körülményes Ina, ha végül is lefeküdt Johnnal? Hát nem olyan nő, aki nevén nevezi a... mit is? Mindenesetre, ha szexről esett szó, azt egyszerűen lefekvésnek nevezte, vagy hentergésnek az avarban. Aránylag őszintén beszélt a válása óta folytatott viszonyairól.

Jensen valamivel egy óra előtt ment el, Ingham egészen addig a kis utcáig elvitte, ahol lakott, nem messze a Melik-től. Jensen nem akarta, szinte könyörgött, hogy hadd menjen gyalog, de Ingham hajthatatlan maradt. Mikor elbúcsúztak és visszaült a kocsijába, hallotta Jensen távolodó hangját a sikátorból, amint a kutyáját szólongatta: - Hasso! Hasso! - Aztán füttyentett. Hangos káromkodás következett dánul, majd éles, sikoltásszerű üvöltés. Inghamnek eszébe jutott a holttest, amit ebben az utcában talált. Aprócska utca, dühödt szenvedéllyel tele. - Ingham még egyszer áttanulmányozta Ina levelét. Nem jutott előbbre. Ágyba bújt, valami megfoghatatlan düh kerülgette, határozottan boldogtalan volt.

Két vagy három nappal később, egy délelőtt Ingham a strandon megpillantotta a barna lányt, akit a Főuradban látott. Egy nyugágyban ült, a mellette lévő szék üres volt. Egy kisfiú állt mellette kosárral a kezében, és látszott, hogy rá akar sózni valamit.

- Mondtam már, hogy nem kérem, köszönöm. Nincsen nálam pénz! - mondta mosolyogva a lány franciául, de látszott, hogy bosszankodik.

Ingham éppen végzett a déli úszásával, cigarettázott és a part mentén sétált, fürdőköpenyét lóbálva. A lány kiejtéséből arra következtetett, hogy angol vagy amerikai.

- Segíthetek valamiben? - kérdezte Ingham.

- Nem, igazán köszönöm. Csak éppen nem tudok megszabadulni tőle.

Amerikai volt.

- Sajnos nálam sincsen pénz, de a cigaretta is megteszi. - Ingham kivett két szálat a csomagból. Gondolta, hogy a fiú kagylót árul. A mezítlábas srác elvette a cigarettát, és már ott sem volt.

- Én is gondoltam a cigarettára, de nem dohányzom, és egyetlen darab sincsen nálam. - Nagyon sötét barna szempár nézett fel rá. Arca sima és napbarnította volt, egyenes szálú haját a homlokából hátrafésülve viselte. Mandula. Ez jutott Ingham eszébe, mikor ránézett.

- Azt hittem, a Fouratiban lakik - mondta Ingham.

- Ott is lakom. De egy barátom meghívott, hogy ebédeljek vele itt. - Ingham a hotel felé nézett, hátha meglátja a barátot, aki bármelyik percben visszajöhet. Sárga-fehér mintás törülköző és egy napszemüveg hevert az üres széken a lány mellett. Ingham egyszer csak tudta, vagy legalábbis majdnem biztos volt benne, hogy találkoznak aznap este, együtt vacsoráznak, aztán valahol lefekszenek.

- Régóta van Hammametben? - A szokásos, elmaradhatatlan protokollkérdések.

Két hete érkezett, és megy tovább Párizsba. Pennsylvaniai. Nem viselt jegygyűrűt. Úgy huszonöt éves lehetett. Ingham elmondta, hogy New Yorkban él. Végül - egyetlen pillanattal sem korábban a szükségesnél, de mert a hotel felől egy fürdőnadrágos, pólót viselő férfi egy tálcát egyensúlyozó pincér kíséretében feléjük tartott - Ingham megkérdezte: - Meghívhatom egy italra, még mielőtt elutazik? Ma este ráér?

- Igen, egy italra, nagyszerű.

- Magáért megyek a Fouratiba. Fél nyolc körül jó lesz?

- Rendben. Ja, Kathryn Darby vagyok. D-a-r-b-y.

- Howard Ingham. Nagyszerű. Akkor fél nyolckor. - Búcsút intett, és elindult a bungalója felé.

A pólós férfi és a pincér még jó tízméternyire voltak tőlük. Ingham nem nézett a férfira, úgyhogy nem is tudta, hogy harmincéves vagy hatvan.

Aznap délután jól ment a munka. Délelőtt négy oldalt írt, délután pedig ötöt vagy hatot.

Nem sokkal öt óra után EÜÉ kukkantott be hozzá, és megkérdezte, nincs-e kedve átmenni hozzá egy italra.

- Köszönöm, de ma este nem érek rá - mondta Ingham. - Randevúm van egy ifjú hölggyel a Fouratiban. Mi lenne, ha holnap este innánk egyet, itt nálam?

- Hohó! Egy fiatal hölgy! Ez igen! - EÜÉ rögtön csillogó szemű mókussá változott. - Jó szórakozást! Igen, holnap is megfelel. Fél hétkor jó lesz?

Pontban fél nyolckor, abban a hófehér zakóban feszítve, amit Moktával hozatott rendbe a délután folyamán, Ingham feltárcsázta Miss Darby szobáját a Fourati recepciójáról. Az egyik kerti asztalhoz ültek le, és Tom Collinst ittak.

A lány a nagybátyja jogi irodájában dolgozott. Titkárnő volt, és nagyon sok mindent megtanult a joggal kapcsolatban, aminek soha nem fogja hasznát venni, mert, mint mondta, nem áll szándékában jogi tanulmányokat folytatni. Melegség, kedvesség - vagy talán csak nyíltság - áradt belőle, amire Ingham már nagyon szomjazott. Mindez naivitással és bizonyos méltósággal fűszerezve. Ingham biztos volt benne, hogy a lány nem kezd viszonyt akárkivel és akármikor, de úgy érezte, hogy alkalmanként igen. Ha pedig megtetszik neki, az kész szerencse, mert a lány átkozottul csinos.

A Fouratiban vacsoráztak.

- Nagyon jó magával - mondta Ingham. - A múlt hónapban magányos voltam. Nem is akartam ismeretségeket kötni, mert dolgoznom kell. De a munkámtól időnként még nagyon magányosnak érzem magam.

A lány a munkájáról kérdezte. Pár perc múlva Ingham elmondta neki, hogy az a férfi, akivel egy filmet akart közösen készíteni, nem érkezett meg. Azt is elmondta, hogy öngyilkos lett, de John nevét nem említette. Úgy döntött, tette hozzá, hogy marad még néhány hétig és dolgozik a regényén.

Kathryn a lány pontosan elmagyarázta, hogyan betűzi a nevét nagyon együttérzőnek mutatkozott, de ez az együttérzés egészen másként - sokkal mélyebben - hatott Inghamre, mint Adams hasonlóan őszinte megnyilvánulásai. - Micsoda megrázkódtatás lehetett ez magának! Még akkor is, ha nem ismerte jól.

Ingham más témára tért át. Megkérdezte a lányt, járt-e más városokban is Tunéziában. Járt, és nagy élvezettel beszélt róluk, valamint mindarról, amit ajándékba hazaküldött és amit magának vett. A szabadságát egyedül tölti, de Tunéziába néhány angol barátjával érkezett, akik Amerikában voltak, és tegnap repültek haza Londonba.

Ingham fejében bizonytalan gondolatok kergették egymást arról, hogy milyen jó lenne elkísérni a lányt Párizsba, és néhány napot vele tölteni. Aztán rájött, hogy ez lehetetlen. Megkérdezte, nincs-e kedve eljönni a bungalójába egy kávéra és egy kis italra. Volt kedve. Nem ivott, de Ingham készített két csésze erős kávét. A lánynak tetszett az éjszakai fürdőzés ötlete is. Ingham egyik ingébe bújt bele. A strand kihalt volt. Az égen félhold világított...

Mikor visszaértek a bungalóba, a lány beburkolódzott egy nagy fehér törülközőbe.

- Nagyon örülnék, ha itt maradna velem - mondta Ingham.

- Szívesen itt maradok - válaszolta a lány. Ez végül elég egyszerűen ment.

Ingham odaadta neki a frottírköpenyét. A lány eltűnt a fürdőszobában.

Aztán befeküdt az ágyba, meztelenül. Ingham bebújt mellé. A csókjai édes, fogpasztaízű csókok voltak. Inghamet jobban érdekelték a mellei. Gyengéden ráfeküdt a lányra. Ám öt perc múlva rájött, hogy nem jött kellőképpen izgalomba, képtelen szeretkezni. Ezt a gondolatot igyekezett kiverni a fejéből, és tovább csókolgatta a lány nyakát, de aztán újból eszébe jutott. Ez végzetes hiba volt. Pedig a lány futólag még meg is érintette, talán véletlenül. Megkérhette volna a lányt egyre-másra, de nem tudta megtenni. Nem, ezt a lányt nem kéri meg. Végül melléje feküdt, a lány szembefordult, szorosan összeölelkeztek. De nem történt semmi. Ingham pontosan tudta, hogy nem is fog. Kínos volt. Mulatságos. Ez még soha nem fordult vele elő, olyankor soha, amikor valóban kívánt valakit és szeretkezni akart, mint most. Ina azt mondta, egyenesen kimerítő, amire Ingham meglehetősen büszke volt. Nem szólt, csak néhány bókot mondott Kathrynnek, amit azonban komolyan is gondolt. Nem tudta, mitévő legyen, de ahhoz sem volt ereje, hogy szemrehányást tegyen magának. Mi lehet az oka? A bungaló? Talán nem.

- Jó veled - mondta a lány. Ingham majdnem felnevetett.

- Nagyon vonzó vagy.

A lány keze a tarkóján kellemes, megnyugtató volt, de nem túlságosan izgató, és Ingham azon tépelődött, menynyire eshet neki rosszul mindez, mennyire bánthatja.

A lány hirtelen tüsszentett.

- Te fázol!

- Az úszástól van.

Ingham felkelt, a konyhában kitöltött egy pohár whiskyt, visszament a szobába, és a poharat a kezében tartva beletornázta magát a köpenyébe.

- Tisztán kéred? Tisztán kérte.

Húsz perc múlva mindketten Ingham kocsijában ültek, útban a Fourati felé. Megkérdezte a lánytól, hogy akar-e maradni éjszakára, de nem akart. A viselkedése nem változott Inghammel szemben - nem annyira, mint ahogy megváltozhatott volna, ha Ingham szeretkezik vele.

- Együtt vacsorázunk holnap este? - kérdezte Ingham. - Ha tetszik, nálam főzhetünk valamit. A változatosság kedvéért.

- Holnap estére már elígérkeztem. Holnap ebédre?

- Ha dolgozom, nem beszélek meg ebédrandevút. Megállapodtak, hogy két nap múlva este találkoznak, megint fél nyolckor.

Ingham hazament, és pizsamanadrágba bújt. Az ágya szélén ült. Mélységesen lehangoltnak érezte magát. Nem is látja a depressziója valódi mélységeit, hacsak le nem száll a mélybe maga is - gondolta. Rájött, hogy nagyon sokat változott az elmúlt hónapban. De milyen irányban? Az elkövetkezendő napokban kiderül. Erre a kérdésre a töprengés nem adja meg a választ.

Kathryn Darby okosabb, mint Lotte, gondolta hirtelen Ingham. Ami nem jelenti azt, hogy bárkinek is különösebb intellektusra van szüksége ahhoz, hogy Lotténél okosabb legyen. Lotte nagy tévedés volt, súlyos és gyötrelmes, hosszan tartó tévedés. Lotte egy másik férfiért hagyta el, mert unta magát mellette. A férfi gyakori vendég volt a partijaikon New Yorkban. Hirdetési ügynökként dolgozott. Szellemes, extrovertált pasas volt, akit a nők mindig kedveltek, de, Ingham feltételezte, soha nem vettek komolyan. A következő, amit Thomas Jeffreyről megtudott, az volt, hogy megkérte Lotte kezét vagy valami hasonló, és hogy Lotte hozzá akart menni. Ehhez fogható fontos dolog még nem történt ilyen gyorsan Ingham életében. Úgy érezte, nem is volt ideje megküzdeni vele. Egyetlen helyen figyelsz rám, az ágyban - mondogatta Lotte gyakran. Ez így is volt. A nőt sem érdekelték az írásai vagy bárki más könyvei, és volt egy lehetetlen szokása, ami néha mulatságosan sült el, hogy mások érdekes megjegyzéseit egy közhelyszerű, abszolút oda nem illő megjegyzéssel, puszta jóindulatból agyonvágta. Igen, ezen gyakran mosolygott Ingham. Nem is rosszindulatúan vagy gúnyosan. Imádta Lottét, és soha, egyetlen nő nem volt rá fizikailag ilyen hatással. De ez persze nem volt elég ahhoz, hogy boldoggá tegye. Nem, nem vádolhatja Lottét. Gazdag családból jött, nem sokat törődtek a taníttatásával, elkényeztették. Igazából nem érdekelte semmi, csak a tenisz, de lassanként ezt is abbahagyta, valószínűleg lustaságból.

Talán jobban csinálná, ha még egyszer megpróbálhatná Lottéval? De hát Lotte férjnél van. És vajon akarná-e még egyszer megpróbálni vele? Persze hogy nem. Hogy is jutott eszébe?

Ingham lefeküdt, nyomott hangulata még nem múlt el, de Kathryn Darby parfümjének illata, ami még mindig érződött a párnáján, nemhogy nem zavarta, észre se vette.

- Hasso - mondta Jensen - valószínűleg egy méterre van a homok alatt. Vagy talán csak hatvan centire. - Elgyötörten, megtörten kuporgott a Café de la Plage bárpultjánál. Boukhah-t ivott, és látszott rajta, hogy már a sokadik pohárnál tart.

Dél volt. Ingham azért ment be Hammametbe, hogy írógépszalagot vegyen. Három biztató külsejű boltban is megpróbálkozott, de nem járt sikerrel.

- Ugyan, nem hiszem - mondta Ingham. - Nem tudnád valahogyan elterjeszteni, hogy jutalmat adsz annak, aki megtalálja?

- Első dolgom volt. Egy csomó kölyöknek szóltam. Ők majd szétkürtölik. Az biztos, hogy a kutya elpusztult. Különben már visszajött volna.

Jensen hangja elcsuklott. Csupasz alkarjára görnyedt, és Ingham zavartan vette tudomásul, hogy Jensen mindjárt elsírja magát.

Az együttérzés fájdalmas hullámban öntötte el Inghamet, és az szeme is égni kezdett. - Sajnálom. Nagyon sajnálom. Nyomorult gazemberek!

Jensen horkantva felnevetett, és felhajtotta az italát. - Az a szokásuk, hogy az ablakon behajítják a fejét. Eddig legalább ettől megkíméltek.

- Nem lehetséges, hogy valami miatt bosszút akarnak állni rajtad? Úgy értem, a szomszédaid?

Jensen megvonta a vállát.

- Nem tudok semmi ilyesmiről. Soha nem veszekedtem velük. Nem csapok nagy zajt. A lakbért pedig-azt is előre fizetem.

Ingham egy pillanatig habozott, aztán megkérdezte: - El akarsz utazni Hammametből?

- Még várok néhány napot. Aztán pedig - igen, úristen, de még mennyire, hogy elmegyek innen, de el ám! Ám egyet megmondhatok: még a gondolatát is gyűlölöm annak, hogy Hasso csontjai ebben az átkozott homokban pihenjenek! Örülök, hogy a zsidók szarrá verték ezt a bandát!

Ingham gyorsan körbepillantott, de a helyiségben szokás szerint nagy lárma volt, és a közelükben valószínűleg senki nem értett angolul. Néhány férfi, még a pult mögött álló felszolgáló is Jensenre nézett, mert látszott rajta, hogy bánkódik valamin, de a tekintetük nem volt ellenséges.

- Ebben egyetértek veled.

- Nem jó ennyire gyűlölni, mint ahogy én teszem - folytatta Jensen, egyik öklét összeszorítva, a másikkal pedig a kis üres poharat szorongatva, úgy, hogy Ingham attól félt, mindjárt hozzávágja valakihez. - Nem jó.

- Enned kéne valamit. Mondanám, hogy vacsorázzunk együtt, de randevúm van valakivel. Mi a véleményed a holnap estéről?

Jensen bólintott. A Café de la Plage-ba beszélték meg a találkozót.

Ingham kocsiba ült, és visszament a bungalójába. Rémesen érezte magát, mintha nem tett volna eleget Jemenért. Rájött, hogy nem akar Kathryn Darbyval találkozni aznap este, és sokkal kevésbé unatkozna, sőt talán még boldogabb is lenne Jensennel.

Aznap délután Ingham Floridában élő anyjának levelével együtt nyugdíjas szülei leköltöztek a tengerpartra expressziével érkezett Inától. A levél így hangzott: Kedves Howard! 19... július 10.

Igazad van, valóban magyarázattal tartozom neked, úgyhogy megpróbálom. Először is, hogy miért voltam annyira elkeseredve. Egy darabig azt hittem, szeretem Johnt - és az igazsághoz hozzátartozik, hogy kétszer lefeküdtem vele. Jogos a kérdés: miért? Először is, soha nem gondoltam, hogy őrülten szerelmes vagy belém -vagyis mélységesen és fülig. Tudod, lehet csak úgy, egy kicsit is szerelmesnek lenni. Nem minden szerelem jelenti a nagy, lángoló szenvedélyt, és nem minden szerelemre lehet házasságot alapozni. Vonzónak találtam Johnt. teljesen belém esett - ami elég furcsán, hirtelen jött, miután már ismertük egymást vagy egy éve. Nem ígértem neki semmit. Tudott rólad, mint ahogy azt te is tudod, és megmondtam neki, hogy feleségül kértél, és én többé-kevésbé igent mondtam - a köztünk szokásos rendhagyó módon, de mégiscsak. Arra gondoltam, ha nem veszítem el a fejem valami egészen fantasztikusan érzelmes volt, hamar ki fog derülni, hogy valóban érdekeljük-e, vagy érdekelnénk-e egymást. egy egészen más világot jelentett nekem, a feje tele volt képekkel, amelyeket egészen tisztán látott és öntött szavakba.

Ingham arra gondolt, hogy miért, erre talán nem képes? Vagy Ina őt pocsékabb írónak tartja, mint amilyen operatőrnek Johnt?

Aztán valahogy megéreztem Johnban a gyengeséget, bizonytalanságot. Ennek semmi köze nem volt ahhoz, amit irántam érzett. A jellemében volt valami, ami nem tetszett, ami tulajdonképpen megrémített. Olyan gyengeség volt ez, amiért nem hibáztathattam, és ez eszembe se jutott, de amint észrevettem vagy megéreztem ezt a gyengeséget, rögtön tudtam, hogy a kettőnk kapcsolatának nincs jövője. Megpróbáltam vele olyan finoman szakítani, amilyen finoman csak lehetett - de hát a dolgok soha nem úgy sikerülnek, ahogy azt az ember szeretné. Mindig eljön a Szörnyű Beszélgetés perce, mert e-nélkül a másik személy egyszerűen nem hajlandó tudomásul venni az igazságot. Amikor szakításról beszélek, ezt úgy értsd, hogy az egész viszony nem tartott tovább tíz napnál. A döntésem, sajnos, végzetesnek bizonyult szegény John számára. Öt napig teljes letargiába süppedt, ezalatt igyekeztem segíteni rajta, ahogy tudtam. Az utolsó két napban közölte, hogy nem akar látni. Azt hittem, a saját lakásán van. Mikor megtaláltam, már nem élt. Meg sem próbálom leírni, milyen borzalmas érzés volt, amikor megtaláltam. Nem is találom rá a megfelelő szavakat. Erre nincsenek is szavak.

Nos, drága Howard, mi a véleményed erről az egészről? Tartok tőle, hogy ejteni fogsz. Nem hibáztatlak érte - és különben is, mi van akkor, ha hibáztatlak? Mindezt megtarthattam volna magamnak. Rajtam kívül senki nem tud róla, hacsak John el nem mesélt mindent Peternek. Én még mindig szeretlek, sőt szerelmes vagyok beléd. Ha hazajössz, és azt hiszem, ez most már nemsokára bekövetkezik, találkozhatunk megint, ha akarod. Csak tőled függ.

Én továbbra is dolgozom, bár halálosan fáradt vagyok. Ha a munkaadód már hat bőrt lenyúzott rólad, akkor még a hetedik is kell neki. Továbbra is viszek haza munkát, a szokásos mennyiséget. Úgy tűnik, augusztusban lesz egy szusszanásnyi szünet, akkor fogom kivenni a két hét szabadságomat.

Kérlek, írj mielőbb, még akkor is, ha a leveledben nem lesz egyetlen kedves szó sem.

Szeretlek

Ina

Ingham először csak enyhe megvetést érzett. Micsoda hibát követett el Ina! Mindig azt hitte, hogy a lány okos. A levélben pedig tulajdonképpen esedezik, védőbeszédet mond, hogy Ingham visszavegye. Olyan ostoba ez az egész.

Talán még annyira sem fontos, mint Jensen kutyája, gondolta Ingham.

Inának igaza van. Valóban nem őrülten szerelmes belé, de számított rá, és őszintén, mélyen vonzódott hozzá. Most, hogy a nő árulását megtudta, egészen tisztán érezte ezt. Csak az árulás szó jutott eszébe, amit gyűlölt. Nem mintha olyan prűd lett volna, hogy feltétlenül elítélje Inát egy futó kapcsolatért, nem ez bántotta. Hanem az, hogy a nő minden jel szerint jókora adag érzelmet vitt az ügybe. Valami igazi és tartós kapcsolatot keresett, mint minden nő a világon, de hogy lehetséges, hogy épp ez a nyüzüge John Castlewood kellett neki?

Milyen jó lett volna, ha Ina csak azt írja a levelében, hogy volt egy jóízű menete Castlewooddal, ami a számára nem jelentett semmit, de Castlewood komolyan vette! De Ina úgy csacsogott, mint egy szűkagyú kis átlagnőcske...

Inni akart, le akarta öblíteni whiskyvel a történteket. Az üveg alján már alig kotyogott valami. Öntött hozzá egy kis vizet, úgy hajtotta fel, még a jéggel sem vesződött. Aztán a tárcáját bevágta a sortja hátsó zsebébe, és a bungalók fűszerboltjához sétált. Háromnegyed hat volt. Iszik egykét pohárral, mielőtt elmegy Kathrynért. Vajon Kathryn Darby unalmas, vagy sem?

A bolt felé menet Ingham a főút szélén poroszkáló tevecsapatra lett figyelmes. Az egyik állaton napbarnította, burnuszos alak tevegelt. A tevék egymáshoz voltak kötve. Egy szamár vontatta, aprófával magasan megrakott szekér állt meg az út mellett, a tetején mezítlábas arab ücsörgött. Valaki leszállt a szekérről. Ingham legnagyobb meglepetésére a vörös bugyogós öreg Abdullahot ismerte fel benne. Mi az ördögöt keres errefelé? Ingham csak bámulta, amint az öreg körülnézett, aztán átsunnyogott az úton a szálloda oldalára, és Hammamet irányába fordult.

A szekér Hammamet felől érkezett, és már tovább is hajtott. Az öreg arab eltűnt a hotel parkjának fái és bokrai között. Ingham a boltban tojást, whiskyt és sört vásárolt. Az öreg arab, gondolta Ingham, biztosan a régiségbolt tulajdonosához ment, akinek üzlete nem sokkal lejjebb volt az úton. És voltak még zöldség-gyümölcs üzletek is Hammametig, azoknak is arab a tulajdonosuk. De az, hogy az öreg ilyen közel jött a szállodához, bosszantotta Inghamet. Érezte, hogy életének legrosszabb, következésképp legnyomasztóbb napjait éli.

Ingham egyenesen a hammameti Café de la Plage-ba vitte Kathrynt aperitifre. A lány már járt néhányszor a Plage-ban az angol barátaival. - Imádtuk ezt a helyet, de egy kicsit túl zajos. Legalábbis a többieknek. - Kathryn láthatóan belevalóbb volt a barátainál, élvezte a zajt és a fesztelen hangulatot.

Ingham körülnézett, hátha meglátja Jensent, de Jensen nem volt sehol.

A Plage-ból egyenesen átmentek a Melikbe. A pékek már dolgoztak a szomszédban. Egy fiatal arab pék, aki sortban és papírcsákóban lebzselt az ajtófélfának dőlve, érdeklődéssel mustrálta végig Kathrynt. Ingham orrát újból megcsapta a sülő kenyér csodálatos, megnyugtató szaga. A Melikben nagy lárma volt. Legalább két vagy három asztalnál zenéltek fúvós és húros hangszerekkel. A plafonról csüngő kalitkában a kanári vidáman énekkíséretet adott a zenéhez. Ingham arra az estére gondolt, amikor Adams végeérhetetlenül lamentált valamiről, a kanári szárnya alá dugott fejjel aludt, és Ingham azt kívánta, bárcsak is így tehetne. Kathrynen kívül csak egy nő ült a teraszon. Inghamnak igaza lett, az este valóban kicsit unalmasra sikerült, bár a társalgás egyetlen percre sem szakadt meg közöttük. Kathryn Pennsylvaniáról beszélt, amit nagyon szeretett, főleg ősszel, mikor beérett a tök, és a levelek hullani kezdtek. A lány majd biztosan férjhez megy egy szolid pennsylvaniaihoz, talán egy ügyvédhez, gondolta Ingham, és letelepedik egy vidéki, kertes házban. De Kathryn nem beszélt semmiféle férfiról, még csak nem is célzott rá. Volt valami vonzó a függetlenségében. És kétségkívül nagyon csinos. De aznap este a legkevésbé sem kívánta Ingham, hogy lefeküdjön vele. Még megittak valamit a Fouratiban, és vége volt az estének.

Ingham kellemesen elpilledt az étel tői-italtól. Dühe és bosszúsaga elpárolgott, legalábbis a felszínről, és ezért hálás volt a pennsylvaniai Miss Kathryn Darbynak.

A bungalójában újból elolvasta Ina levelét, remélve, hogy ezúttal semmiféle hatást nem tesznek rá a sorok, egy fikarcnyit sem bánkódik a tartalmukon. Ez nem egészen sikerült. A levelet az asztalra dobta, hátravetette a fejét, úgy mondta: - Édes jó Istenem, hozd vissza Jensen kutyáját! - Kérlek szépen! - Aztán lefeküdt. Még éjfél sem volt.

Ingham nem tudta, mitől ébredt fel, de hirtelen felkönyökölt és feszülten figyelt. A szobában majdnem koromsötét volt. Az ajtózár megnyikordult. Ingham kiugrott az ágyból, és ösztönösen a szoba közepén álló asztal mögé lépett. Az ajtót nézte. Igen, az ajtó lassan kinyílt. Ingham leguggolt. Úristen, elfelejtette bezárni, gondolta. Egy görnyedt alak körvonalait látta: a bungalók közötti ösvény világítása tejszerű fénybe vonta a hátteret. Az alak belépett.

Ingham megmarkolta az asztalon álló írógépet, és teljes erejéből úgy hajította el a jobb karjával, mint a kosárlabda-játékos, mikor kosárra dob - de a cél ezúttal alacsonyabban volt. Ingham telibe találta a turbános fejét. Az írógép fájdalmas csattanással ért földet, az alak pedig felordított, hátratántorodott és elzuhant a teraszon. Ingham az ajtóhoz ugrott, a lábával félretolta az írógépet, és bevágta az ajtót. A kulcs a jobb oldali ablakpárkányon volt.

Megtalálta, az ujjaival kitapogatta a kulcslyukat, és kétszer ráfordította.

Aztán megállt és hallgatózott. Félt, hogy többen vannak.

Még mindig sötétben, Ingham kibotorkált a konyhába, kitapogatta a whiskysüveget az edényszárító rácson - majdnem felborította, de még idejében elkapta -, és jól meghúzta. Ha valaha, hát most aztán valóban szüksége volt italra. Ivott még egy kortyot, aztán tenyerével rávágott a nyikorgó dugóra, visszatette az üveget a szárítóra, és a sötétben az ajtót figyelte, hallgatózott. Tudta, hogy Abdullahot ütötte le. Kilencvenkilenc százalékig biztos volt benne.

Halk hangok közeledtek. Fojtottan, izgatottan tárgyaltak valamiről, és Ingham hallotta, hogy arabul beszélnek. Egy kis fénysugár söpört végig kívülről a zárt spalettákon, aztán eltűnt. Ingham megborzongott, és összehúzta magát. Ezek vajon a cimborák, vagy a hotel alkalmazottai, akik a zaj forrását keresik?

Mezítlábas lépteket hallott a teraszról, morgást, aztán mintha húztak volna valamit. Természetesen az átkozott arabot. Elvonszolták az ajtaja elől. Akárkik legyenek is.

Ingham hallotta, hogy valaki Mokta nevét suttogja.

A léptek nesze elhalkult, elhalt. Ingham még legalább két percig állt a konyhában. Nem tudta, hogy Moktáról beszéltek, vagy pedig Moktához szólt valaki. Ingham az ajtó felé rohant, hogy beszéljen velük. De biztos-e, hogy a hotelbeli fiúk voltak?

Ingham mélyen, reszketve felsóhajtott. Ismét halk lépteket hallott a homokban, puha macskalépteket. Aztán valami furcsa surrogást. Valaki a követ mosta egy rongy-gyal. Eltüntetik a vérnyomokat, gondolta. Émelyegni kezdett. A puha léptek eltávolodtak. Ingham várt, lassan elszámolt magában húszig. Aztán az olvasólámpáját letette a földre, hogy a fénye ne világítson át túlságosan a zsalugáterén, és felkapcsolta. Látni akarta, mi történt az írógéppel.

Az elülső rész alul elgörbült. Ingham csodálkozva húzta fel a szemöldökét. A meghökkenés nem annak szólt, hogy micsoda pusztítást vihetett véghez az írógép az öreg arab homlokcsontjában, hanem az írógép látványának. Még a hézagbillentyű is elgörbült, az egyik vége felfelé meredt. Néhány billentyű elgörbült és összeakadt. Ingham megpróbálta őket szétválasztani, de nem koppantak vissza a helyükre. A váz legalább tíz centiméternyire benyomódott. Ezt bizony csak Tuniszban fogják megjavítani.

Ingham lekapcsolta a lámpát, és bemászott az ágyba. Lerúgta magáról a felső lepedőt, mert meleg volt. Vagy egy óra hosszat ébren feküdt a sötétben, de nem hallott semmit. Újból felgyújtotta a villanyt, és az írógépet betette a szekrénybe, a cipői mellé. Nem akarta, hogy másnap reggel Mokta vagy valamelyik másik fiú meglássa.

Ingham kíváncsian várta, hogyan viselkedik majd Mokta, amikor behozza a reggelit. De más hozta be a reggelijét tíz perccel kilenc után, egy fiú, akit Ingham már többször látott, de nem tudta a nevét. - Köszönöm - mondta Ingham. - Szolgálatára, uram - felelt a fiú franciául. Majd hűvös, rezzenetlen arccal távozott. Ingham felöltözött, hogy bemenjen Tuniszba. Az írógép szerencsére belefért a tokijába. Átvillant az agyán, hogy közvetlenül a bungalója elé 1 kellene állnia az autóval, és gyorsan az ülésre dobni az írógépet, mert restellte, hogy valamelyik fiú megláthatja, amint a géppel az úton bandukol. De hát ez abszurdum, 1 gondolta. Honnan tudhatná bárki is, hogy mivel ütötték le az öreget? Fél tíz után öt perccel Ingham bezárta maga mögött a ház ajtaját. A kocsiját messze hagyta, majdnem Adams - bungalójánál, mert este arra gondolt, hogy bekopogtat Adamshez, ha lát még valami fényt kiszűrődni, de Adamsnél már sötét volt. Ingham kocsija baloldalt állt, egy fa alatt, jobbra tőle még két autó parkolt. Ingham azon tűnődött, vajon az öreg arab - mivel nem látta a kocsiját a szokott helyen - arra gondolt-e, hogy nincs otthon. De honnan az ördögből tudta, hogy melyik bungaló az övé? Csak nem a fiúk mondták meg neki? Nem, ez nem valószínű, gondolta Ingham. Az arab nyilván megpróbált behatolni minden bungalóba, ahol sötét volt. Mokta még mindig sehol. Ingham egy kicsit összerezzent, mikor megpillantotta a mezítlábasán, lándzsával és uszonnyal a kezében közeledő Adamset.

- Jó reggelt! - rikkantotta Adams.

- Jó reggelt, Francis! - Ingham betette az írógépet a kocsiba, a hátsó ülés elé. Bezárta az ajtót.

- Készülsz valahová? - Adams közelebb jött.

- Be akarok menni Tuniszba írógépszalagért és géppapírért. - Nagyon remélte, hogy Adams nem akar vele menni.

- Hallottad azt az üvöltést az éjszaka? - kérdezte Adams. - Úgy két óra körül. Én felébredtem rá.

- Igen. Valamit hallottam. - Ingham egyszerre rádöbbent, lehet, hogy megölte az arabot, ez nyomasztja olyan nagyon.

- Felőled jött. Hallottam, hogy néhány fiú kiment, hogy megnézze, mi történt. Egy óra hosszat voltak oda. Mindig hallom őket, olyan közel vannak. - A tíz méterre fekvő bungalója felé mutatott. - Itt valami titok lappang. Egy fiú visszajött - a bungalók központi épülete felé bökött -, aztán egy perc múlva megint elrohant.

Talán a rongyért ment vissza, töprengett Ingham. Vagy egy lapátért?

- Az a legfurcsább, hogy a fiúk nem hajlandók elmondani, mi történt. Lehet, hogy verekedés volt, és valaki megsérült. De miért tűntek el egy egész órára? - Adams arca ragyogott a kíváncsiságtól.

- Fogalmam sincs róla - válaszolta Ingham, és kinyitotta a kocsi ajtaját. - Majd megkérdezem Moktától.

- Egy szót sem fogsz tőle megtudni. Volna kedved együtt vacsorázni és inni valamit ma este?

Inghamnek nem volt kedve, de így válaszolt: - Hogyne, nagyon szívesen. Átjössz hozzám egy pohár italra?

- Te gyere át hozzám. Van valami, amit szeretnék neked megmutatni. - A mókuspofa kacsintott.

- Rendben. Akkor fél hétkor - mondta Ingham, és beszállt az autóba. Át kellett hajtania Hammameten, hogy rátérhessen a Tunisz felé vezető útra. Hammametbe érve körülnézett a postahivatalnál a sarkon, végigpásztázta a Plage kinti asztalait, kereste a piros bugyogós öreg arabot. Nem látta sehol.

Negyven percig kutyagolt Tuniszban, míg talált egy író-1 gépjavítót, pontosabban míg megtalálta a megfelelőt. Egy-két helyen azt mondták, hogy meg tudják csinálni, de legalább két hétbe telik, és sehol sem voltak túlságosan meggyőzőek sem a javítással sem a javítás időtartamával kapcsolatban. Végül egy forgalmas üzleti negyedben talált egy bizalomgerjesztő boltot, ahol azt ígérték, hogy egy hét alatt elkészülnek a munkával. Ingham hitt nekik, de sokallotta az időt.

- Hogyan történt? - kérdezte a boltvezető franciául.

- A szállodában az egyik szobalány véletlenül lelökte az ablakpárkányról. - Ingham már korábban kigondolta ezt a mesét.

- Micsoda balszerencse! Remélem, nem esett senkinek a fejére!

- Nem. Egy kőfalra esett - válaszolta Ingham. Ingham egy átvételi elismervénnyel a kezében távozott a boltból. Súlytalannak és elveszettnek érezte magát az írógépe nélkül.

A Boulevard Burgibán bement egy kávéházba, hogy igyon egy pohár sört, és belenézzen a Time-ba. Az izraeliek szilárdan tartották a megszerzett területeiket. Sejteni lehetett, hogy az arabok ezentúl még jobban fogják gyűlölni a zsidókat, és a helyzet rosszabb lesz, mint annak előtte. A helyzet még jó ideig nem fog rendeződni.

Egy mennyezeti ventilátorral hűtött étterembe tért be ebédelni a Boulevard Burgibán. Két étterem nevét említette John Castlewood, ez volt az egyik. A milánói sült igazán ízletes volt a hammameti koszt után, de nem volt étvágya. Azon gondolkodott, vajon meghalt-e az arab, és a fiúk jelentették-e az esetet a hotel vezetőségének, hogy a hotel riasztotta-e már a rendőrséget - de ha így történt, akkor miért nem volt már ott kora reggel a rendőrség, vagy valaki a szállodából? Aztán azon töprengett, vajon a fiúk, miután holtan találták az arabot, ijedtükben nem temették-e el valahová a homokba? Sűrű fenyőcsoportok álltak a strandon, úgy ötvenméternyire a vízparttól. Soha senki nem járt a fák között. Az emberek inkább megkerülték. Ideális temetőhely. Vagy tán Jensennek a kutyájával kapcsolatos félelmei befolyásolják?

Az is átfutott Ingham agyán, hogy az elmúlt éjszaka eseményeit elmeséli Jensennek. Jensen legalább megértené, gondolta Ingham. Már bánta, hogy nem nyitotta ki az ajtót, mikor meghallotta a fiúk hangját. Vagy mikor az egyik felmosta a követ.

Háromnegyed háromkor már ismét a Reine-ben volt. A bungalójába érve kellemes hűvös csapta meg. Levetkőzött, és beállt a zuhany alá. A hideg víz dermesztő volt, de csodálatos. És nem tartott sokáig. Két perc, és az ember elunja, elzárja a csapot, és újból kilép a hőségbe. Lehet, hogy ma este megkérdezi Adamset, hogy honnan szerezhet légkondicionálót. Meztelenül bebújt az ágyba, és aludt egy órát.

Fölébredt, és rögtön arra a fejezetre, arra a befejezetlen jelenetre gondolt, ahol a könyvében tartott. Felült, és az írógépe felé nézett. Az asztal üresen állt. Nagyon mélyen aludt. Egy hét írógép nélkül. Mintha a kezét vágták volna le. Utált tollal írni, még levelet is. Újból lezuhanyozott, mert ismét elöntötte az izzadság.

Aztán sortot, trikót, szandált húzott, és elindult, hogy megkeresse Moktát. Az egyik fiú egykedvűen söprögette a homokot a bungalók főépületének bejárata előtti cementpadlóról, és közölte, hogy Moktát átküldték a főépületbe. Ingham rendelt egy pohár sört, leült a teraszra az árnyékba, és várt. Mokta körülbelül tíz perc múlva érkezett meg, hatalmas köteg törülközőt egyensúlyozva a vállán. Már? messziről észrevette Inghamet, és mosolygott. Ingujjban és fekete hosszúnadrágban volt. Kár, gondolta Ingham, hogy a fiúk nem járhatnak sortban ebben a hőségben.

- Mokta! Bon jour! Beszélhetnék magával egy percre, ha ráér?

- Hogyne, uram! - Csak egy pillanatra futott át árnyék Mokta mosolygó arcán, de Ingham észrevette. Mokta bement az irodába a törülközőhalommal. Azonnal visszaél, tért.

- Inna egy pohár sört? - kérdezte Ingham.

- Nagyon szívesen, köszönöm, msieur. De nem ülhetek le.

Mokta elsietett az épület másik felébe, hogy a személyzeti ajtón keresztül hozza ki a sört. Pillanatokon belül ott termett ismét, egy teli üveggel a kezében.

- Azt szeretném megtudni, hogyan bérelhetnék légkondicionálót.

- Nagyon egyszerű, uram. Majd szólok az igazgatónőnek, ő pedig beszél a szálloda ügyvezető igazgatójával. Lehet, hogy beletelik néhány napba. - Mokta ugyanolyan szélesen mosolygott, mint máskor.

Ingham fürkészően nézett a zöldeskék szempárba. Mokta elkapta a tekintetét, nem sunyi módon, egyszerűen csak azért, mert állandó riadókészültségben volt, és néha olyasmitől is tartott, ami aztán be sem következett, például, hogy egy főnök kiáltva szólítja. - Nos, jól van, beszéljen vele. Szeretnék egyet. - Ingham habozott. Nem akarta egyenesen megkérdezni, hogy mit csináltak az eszméletlen vagy halott arabbal. De Mokta miért nem hozza elő a témát? Még ha nem is volt tegnap a többiekkel a bungalónál, egészen biztosan hallotta, hogy mi történt.

Ingham megkínálta cigarettával. A fiú elfogadta.

Ingham azon töprengett, vajon nem túlságosan nagy-e itt a nyilvánosság ahhoz, hogy Mokta mondjon valamit.

Mokta szeme Inghamre rebbent, aztán megint elnézett mellette. Ingham nagyon vigyázott rá, hogy ne bámulja merőn a fiút, nehogy zavarba hozza. Az már kétségtelen, Mokta azt várja, hogy térjen rá a témára. Ingham képtelen volt rá. Miért nem mond Mokta valami ilyesmit: -, msieur, micsoda katasztrófa ez a tegnapi! Egy öreg koldus akart behatolni a bungalójába! - Ingham szinte hallotta Mokta hangját, pedig a fiú nem szólt semmit. Egykét perc után Ingham kezdte magát kényelmetlenül érezni. - Meleg van ma. Délelőtt Tuniszban voltam - mondta Ingham.

- Á, tényleg? Tuniszban mindig melegebb van! Istenem! De örülök, hogy itt dolgozom!

Miután Mokta elfogadott még egy szál cigarettát, a két sörösüveggel a kezében távozott. Ingham visszament a bungalójába. Átfutotta a jegyzeteit arról a fejezetről, amit éppen most írt, és felírt egy-két dolgot a következő fejezettel kapcsolatban. Válaszolhatott volna Ina legutóbbi, kimerítőbb magyarázattal szolgáló levelére, de e percben semmi kedve nem volt Inára gondolni. Azt a levelet majd alaposan meg kell rágni, nehogy valami olyasmit írjon benne, amit később megbán. Ingham összetűzte és az asztal szélére tette a jegyzeteit.

írt egy rövid levelet az anyjának, amelyben tudatta, hogy az írógépét Tuniszban javítják. Azt is megírta, hogy John Castlewood, akit nem ismert igazán jól, öngyilkos lett New Yorkban. Beszámolt arról, hogy egy regényen dolgozik, és annak ellenére, hogy az eredeti tervei kútba estek, megpróbál annyit hasznosítani a tunéziai kirándulásából, amennyit csak lehet. Ingham egyetlen gyerek volt. Az anyja szerette tudni, hogy mit csinál, de soha nem volt tolakodó vagy hisztérikus. Az apját hasonlóképpen érdekelték az ügyei, de rosszabb levélíró volt az anyjánál. Szinte soha nem írt.

Inghamnek még mindig volt fél órája a találkozóig EÜÉ-vel. Szívesen sétált volna egyet a strandon, Adams bungalója mellett Hammametfelé, hogy körülnézhessen a fák között, a homokban. Vágyott rá, hogy egy friss földhányást találjon, amolyan sírszerűt, vágyott rá, hogy végre biztos legyen valamiben. De tudta, hogy mindössze néhány finom láb- és kézmozdulat, és reggelre vagy azonnal a sír nyomtalanul belesimul a homoktengerbe. Egyetlen talajban sem tűnnek el úgy a nyomok, mint a homokban. Néhány perc, és a leggyengébb szellő is elsimítja a homokszemcséket, a nap pedig pillanatok alatt felszárítja a felszínre került nedvességet. És különben sem örült volna, ha meglátják, hogy arrafelé keresgél. Meg aztán mit ér az az arab? Valószínűleg egy lyukas garast sem. Sajnos ez az istentelen gondolat is eszébe jutott. Bezárta a bungalóját, és átsétált EÜÉ-hez. Adams szokás szerint harsányan üdvözölte.

- Fáradj beljebb! Csüccs le!

Inghamnek jólesett a szoba hűvöse. Olyan érzése volt, mint aki friss, hideg vízhez jut a tikkasztó melegben. Szinte itta a bőrén keresztül. Eltűnődött, milyen irdatlan hőség lehet augusztusban Tunéziában, és egyből emlékeztette magát, hogy hamarosan el kell utaznia.

Adams whiskyt hozott jéggel és vizet.

- Délután megmart egy medúza - mondta Adams. - Az arabok habukinak hívják. Júliusban jönnek elő csapatostul. Tudod, az ember csak akkor fedezi fel őket a vízben, amikor már késő. Ha-ha! A vállamat kapta el. Egy fiú hozott valami kenőcsöt az irodáról, de semmit nem ért. Hazajöttem, és beszórtam egy kis szódabikarbónával. Még mindig ez a legjobb rá.

- Melyik napszakban jelennek meg a vízben? Délelőtt, délután?

- Bármikor. Most van a szezonjuk. Mit is akartam mondani... - Adams a díványra telepedett ropogós, khakiszínű sortjában. - Ja, tudom már. Szóval megtudtam valami közelebbit arról a múlt éjszakai ordításról. A te ajtód előtt történt. A te bungalódnál.

- Csak nem?

- Az a nyurga fiú... Hassim. mondta el. Mokta is velük volt, mikor kijöttek megnézni, mi történt. - Tudod, hogy melyik fiúról beszélek?

- Igen. Kezdetben takarította a bungalómat. - Valamilyen oknál fogva az elmúlt napokban új takarítót kapott.

- Hassim elmondta, hogy egy öreg arab portyázott a bungalók között, valamibe beverte a fejét, és elterült. A te teraszodról vonszolták el. - Adams megint kuncogott, az olyan ember gyönyörűségével, gondolta Ingham, aki tudja, hogy a közelében soha nem történik semmi. - A dologban az az érdekes, hogy Mokta szerint senkit nem találtak a környéken, pedig körülbelül egy órán át keresték. Valaki hazudik. Lehet, hogy az öreg arab valóban egymaga törte össze magát, de az is lehet, hogy a fiúk verték meg, esetleg agyon is verték, és most nem akarják bevallani.

- Jóságos Isten - mondta őszintén Ingham, mert éppen elképzelte a fiúkat, amint az öreget agyonverik. - Úgy érted, hogy véletlenül jobban megverték a kelleténél?

- Elképzelhető. Ha csak egy csavargóról lenne szó, akit kihajítottak, akkor minek titokzatoskodnának? Már reggel is mondtam, hogy itt valami titok lappang. Te nem hallottál semmit?

- Hallottam az ordítást. De nem tudtam, hogy olyan közelről jött. - Ingham érezte, hogy pontosan úgy hazudik, mint a fiúk. Mi lesz, ha minden kiderül, ha az egyik fiú elkottyantja, hogy az arab nemcsak beverte a fejét, hanem betört a homloka, és hogy már holtan találtak rá?

- Van még valami – mondta Adams. – A szállodák általában nem verik nagydobra, ha tolvajt fognak. Árt az üzletnek. A fiúk tartják a szájukat, bármi történt is, mert az a dolguk, hogy nyitva tartsák a szemüket, és ne engedjenek be semmiféle csavargót a szálloda területére. Persze van kapus, ezt te is tudod, de általában szundikál, és soha nem mozdul el a bejárattól, hogy átfésülje kicsit a terepet. Ingham tudta. Az éjjeliőr fél tizenegy után mindig ott aludt egyenes hátú székében a falnak támaszkodva.

- Gyakran fordul elő ilyesmi?

- Az elmúlt évben, amióta én itt lakom, csak egyszer fordult elő. Múlt novemberben elkaptak két csavargó arab fiút. Akkor-sok bungaló üresen állt, és kisebb volt a személyzet is. Azok a fiúk bútorokat akartak lopni, és feltörtek egy csomó zárat. Én nem láttam, de hallottam, hogy a szállodai fiúk jól elverték őket, és mind a kettőt kihajították az útra. Tudod, az arabok nem ismernek tréfát, ha verekszenek. - Adams mindkettőjük poharát elvette, bár Inghamében még volt whisky.

- Mi hír a barátnődről? - kérdezte Adams a konyhából. - Ugye, Inának hívják?

Ingham felállt.

- Kaptam tőle levelet. Ő találta meg John Castlewood holttestét. Altatót vett be.

- Valóban? Hát így történt? Úgy érted, az lakásán?

- Igen, ott. - Ingham nem mondta el Adamsnek, hogy az lakásán történt a dolog. Úgyis mindegy.

- Nem akar meglátogatni?

- Nem. Hosszú út lenne. És úgy egy héten belül én is utazom vissza. Haza New Yorkba.

- Miért mégy el ilyen hamar?

- Nem bírom ezt a meleget. Nem azt mondtad, hogy mutatni akarsz valamit?

- Ja, igen. Szeretném, ha meghallgatnál valamit. Rövid lesz! - mondta Adams feltartott mutatóujjal. - De azt hiszem, érdekes. Gyere át a hálószobába.

Egy újabb átkozott szalag, gondolta Ingham. Már remélte, hogy Adams valami öreg amforát talált a tengerfenéken, vagy fogott egy ritka halat. Nem volt szerencséje.

A bőrönd megint az ágyra repült, előkerült belőle a tiszteletteljes áhítattal kezelt készülék. - Ez a következő adás anyaga - mondta Adams halkan. - Jövő szerdán fogom leadni. A szalag sipított egyet, aztán Adams hangja rákezdte: - Jó estét, kedves barátaim, szerte a világban. Robin Goodfellow beszél, aki Amerika üzenetét hozza önöknek, azét az országét, amely... - Adams előrefuttatta a szalagot, mondván, hogy ez csak a szokásos bevezető. A hang fuldoklóit, nyekergett, aztán lassan érthetővé vált a beszéd : -... amit méltán nevezhetünk demokráciának. Igaz, hogy az izraeliek elsöprő győzelmet arattak. Katonai szempontból csak gratulálni lehet nekik, hogy legyőzték a túlerőt. Kétmillió-hétszázezer zsidó egy száztízmilliós arab népességgel szemben. De valójában ki mérte a másikra az első csapást? A válaszadást a kormányaikra hagyom, barátaim. Ha a kormányuk becsületes, azt fogja mondani, hogy az izraeliek voltak. Hosszú jelentőségteljes szünet. Ez történelmi tény. Izrael presztízsére nézve ez nem végzetes, nem fogja - Adams szinte láthatóan kereste a megfelelő szót, bár Ingham biztosra vette, hogy a kezében tartotta az előre megírt, sőt többször átírt szöveget - befeketíteni Izraelt, legalábbis az Izrael-barát országok előtt nem. De! Nem, az izraeliek nem érik be a puszta győzelemmel, arabok ezreinek a kitelepítésével, az arab területek elfoglalásával, rajtuk most olyan arrogáns nacionalizmus jelei kezdenek mutatkozni, ami leginkább a náci Németországot jellemezte, és ami miatt a náci Németország végül elbukott. Véleményem szerint: amennyire Izraelt veszélyeztette szülőföldjének, asszonyainak fenyegetettsége, a határát sértő incidensek - és való igaz, hogy történtek, történnek olyan incidensek, amelyeket itt és most meg lehetne említeni -, annyira jó lenne, ha Izrael most, győzelmének óráján nemes szívű lenne, és mindenekfelett arra ügyelne, hogy ne uralkodjék el határain belül olyan féktelen, elbizakodott büszkeség és sovinizmus, ami már a nálánál nagyobb országoknak is a vesztét okozta...

- Talán inkább azt kellett volna mondanom, hogy őnála nagyobb? - töprengett suttogva Adams.

Ingham kis híján felvihogott. - Azt hiszem, a másik is épp olyan jó.

- ... nem szabad elfelejteni, hogy Izrael népének majd a fele beszéli az arabot anyanyelveként. Ez persze nem azt jelenti, hogy ezek mind arabok. Az izraeliek azzal kérkednek, hogy hamis arab nyelvű utasításokat adtak jordániai repülőgépeknek és tankoknak, ezt a tettet szellemi sikerként könyvelték el. Azzal is kérkednek, hogy nagyszerű gazdálkodók lettek, most, hogy nincsenek már olyan törvények, amelyek kimondják, hogy a pénzkölcsönzésen kívül mással nem foglalkozhatnak. Az Egyesült Államokban sincs törvény, amely tiltaná, hogy farmerek legyenek, mégis nagyon kevesen foglalkoznak földműveléssel. Az izraeli zsidók többnyire máshonnét származnak, mint az amerikai zsidók, akik sokkal kevésbé keletiek, kevésbé arabok. Az ádáz arab-izraeli ellenszenv lassan hosszú, könyörtelen arab-majdnem-arab harccá terebélyesedik, ahol indulat csatáz indulattal. A józanságnak felül kell kerekednie... A nagylelkűségnek felül kell kerekednie... Adams megint továbbtekerte a szalagot. ...testvérekként kell egy asztalhoz ülniük, hogy megtárgyalhassák...

- Na igen - mondta Adams, és kikapcsolta a magnót. - Ez már a vége, az összegzés. Mi a véleményed?

Ingham végül csak ennyit mondott: - Tetszeni fog az oroszoknak, hiszen ők is Izrael-ellenesek.

- Az orosz kormány Amerika-ellenes - mondta Adams olyan hangsúllyal, mintha valami újdonságról informálná Inghamet.

- Igen, persze, de... - Ingham már megint kezdett összezavarodni. Valóban annyira Amerika-ellenesek az oroszok, ha nem Vietnamról van szó? Tudod, az izraeliek arroganciája lehet, hogy csak átmeneti. Végül is joguk van egy kis ünnepléshez azok után, amit véghezvittek.

- Átmeneti vagy sem, veszélyes - amíg fennáll, mindig veszélyes. Veszedelmes jel - gesztikulált Adams, sokkal hevesebben, mint eddig bármikor.

Ingham habozott, hogy válaszoljon-e vagy sem, de aztán nem tudta türtőztetni magát:

- Nem gondolod, hogy Amerika is arrogáns egy kissé, amikor úgy véli, hogy az életformája az egyedüli üdvözítő a világon, és hogy mindenki számára ez a legeslegjobb? Mi több, naponta embereket gyilkol azért, hogy rájuk kényszerítse, akár tetszik nekik, akár nem. Mi ez, ha nem arrogancia? - Ingham eloltotta a kezében lévő félig elszívott cigarettát, és magában megesküdött, hogy a témáról egyetlen szóval sem mond többet. Az egész nevetséges, őrjítő, ostoba.

- Amerika megpróbálja eltörölni a diktatúrákat, hogy biztosítsa az embereknek a szabad szavazás jogát - mondta Adams.

Ingham nem válaszolt. Tovább nyomogatta a cigarettáját a hamutartóba. Adams leverten ült. Ez a barátságuk végét jelentheti, gondolta Ingham, illetve a köztük lévő őszinte szimpátia végét.

De ez sem érdekelte. Semmi kedve nem volt visszakozni. A legrémesebb az egészben, hogy van némi valóságmagja annak, amit Adams az izraeli nacionalizmusról mond. Éppen azok az országok javasolták Izraelnek, hogy adja vissza a megszállt területek egy részét, amelyektől a zsidó állam függött, az izraeliek pedig visszautasították ezt a javaslatot. Mindkét nép bosszantóan viselkedik, az izraeli és az arab is. Aki nem zsidó, és nem is arab, annak csak egy választása van: tartsa a száját. Ha valaki kinyitja a száját akár az izraeliek, akár az arabok mellett, azt mindjárt fejbe verik. Nem éri meg. Végül is nem az gondja. Neki nincsen semmiféle befolyása.

- Nem tudom, mit lehetne tenni ezekkel az átkozott arabokkal - mondta Ingham. - Hogy az ördögbe nem képesek többet dolgozni? Már elnézést - de ha egy szegény ország valahogyan előbbre akar jutni, akkor hogyan engedheti meg magának, hogy életerős fiatalemberek százai lebzseljenek a kávéházaiban kora reggeltől késő estig, a töküket vakargatva.

- Igen, ebben van valami - válaszolta Adams, aki lassan felengedett, sőt már mosolygott is.

- Ezért a két ország közül a nyugatiak a zsidókat becsülik többre, mert azok legalább nem mindig ülnek folyvást tétlenül a seggükön. Vagy ha igaz, egy percig sem.

- Az araboknál a klíma lehet az oka, meg a vallás - kántálta Adams, tekintetét a mennyezetre szegezve.

- Igen, a vallás, az lehet, hogy közrejátszik. Norman Douglas nagyszerű megállapítással fejezi be a Tunéziáról írt könyvét. Azt mondja, az emberek azt tartják, hogy a sivatag tette az arabot olyanná, amilyen. Szerinte azonban az arabok tették a sivatagot azzá, ami. Miattuk sivatagosodott el a föld. Tunéziában a római hódítás alatt kutak, vízvezetékek épültek, erdőket telepítettek, és megkezdődött a földművelés. - Ingham mondta volna tovább. Maga is meglepődött, hogy elragadta az indulat. - És még valami - kezdte, amint Adams elrakta a felszerelést. - Ja, köszönöm, hogy lejátszottad a szalagot... Tudom, hogy van, aki az arabokat érdekesnek találja, tanulmányozza a fanatikus vallásukat, megcsodálja a mecsetjeiket, meg ilyesmi, de mindez annyira felszínes és ostoba dolog, még egy turistától is, ha arra a sokkal fontosabb tényre gondolunk, hogy éppen ezek miatt az esztelenségek miatt élnek ilyen elmaradottságban. Mi értelme hanyatt vágódni egy hímzett. papucstól, vagy mi a csodától, vagy csodálni a mélységes hitüket, ha közben rengetegen koldulnak és lopnak - éppen tőlünk?

- Teljesen egyetértek veled - mondta Adams, és bezárta a szekrényt. - És ha, mint mondod, ennyire ragaszkodnak a hitükhöz, miért koldulnak a nyugati turistáktól, akik nem a vallásban hisznek, hanem a munkában, az erőfeszítésben? Hát néhány vallás bizony... - Adams undorral félbehagyta a mondatot. - Hadd töltsek még a poharadba. Igen, és közben csak úgy dől a francia és amerikai pénz...

- Csak félig kérem - mondta Ingham. Követte Adamset a kellemes nappaliba, aztán a rozsdamentes acélkonyhába. - Ami a fura vallásokat illeti, nem gondolod, hogy a mi bájos nyugatunk sem ártatlan bárányka? Nézd csak meg azokat a kölyköket, akik kizárólag azért jönnek a világra, mert a katolikus egyház még mindig nem adta be a derekát a születésszabályozással kapcsolatban? Teljes egészében a katolikus egyháznak kellene felelnie ezeknek a gyerekeknek a felneveléséért, de nem, ők azt mondják, hogy ez az állam dolga. - Ingham felnevetett. - Nem bánnám, ha valaki végre beleverné a pápa orrát mindabba, ami Írországban folyik!

Adams odanyújtotta Ingham italát, egészen pontosan fél pohárral.

- Nagyon igaz! Egyvalamiről eddig nem beszéltem az adásaimban, mert nem lett volna túlságosan illő a vasfüggöny mögött élő emberekkel szemben. Vagy talán mégis az volna? Éppen most kaptam levelet egy Amerikában élő zsidó barátomtól. Hirtelen büszke zsidó lett. Előtte orosznak mondta magát, vagy orosz származású amerikainak. Erre mondom én, hogy sovinizmus. Menjünk be, és üljünk le.

A nappaliban mindketten a megszokott helyükre ültek.

- Érted, mire gondolok? - kérdezte Adams. Ingham értette, és utálta. Utálta, mert tudta, hogy igaz.

- Mi újság az ifjú hölggyel a Fouratiból? - kérdezte Adams. - Helyes nő?

Adams mesterkélten udvariasan és közömbösen tette fel a kérdést, majdnem úgy, mint egy kém, gondolta Ingham. Hasonlóan óvatosan válaszolt: - Igen, tegnap este együtt vacsoráztunk. Pennsylvaniai. Szerdán utazik el.

Rántottát ettek sült szalámival és salátával, amit Adams a konyhában készített el. A rádióból kellemes háttérzene szólt, egy koncert Marseille-ből. Ezt a zenét kissé zavarta egy másik koncert, a bungalók központi irodájánál diskuráló fiúk ordibálása. Adams megjegyezte, hogy ez a szokásos hangerő. Nyugodt este volt. De Ingham most már óvatos volt Adamsszel. Kellemetlenül érezte magát Adams fürkésző szemeinek célpontjaként. Nem akarta, hogy Adams megtudja, hogy szerelőnél van az írógép, mert esetleg rájön, hogy hozzávágta az arabhoz. Ingham elhatározta, hogy nagyon udvarias lesz, de az elkövetkezendő egy hétben nem hívja meg Adamset a bungalójába. Vagy ha Adams mégis betévedne hozzá, majd azt mondja, hogy néhány napot lazít, nem dolgozik. És akkor Adams feltételezni fogja, hogy az írógép a szekrényben van.

Másnap, vasárnap, Ingham ráébredt, hogy aznap nem számíthat sem az írógépére, sem levélre, de még egy jó újságra sem. A vasárnapi újságok az angolok, nem az amerikaiak kedden vagy szerdán érkeztek csak meg a hotel főépületébe, a Sunday Telegraph, Observer és Sunday Times néhány példánya, amelyeket - őrjítő módon - alkalmanként elemeltek a vendégek, és felvittek a szobájukba.

Persze ott volt a regénye, a majd százoldalnyi vigasztaló kéziratkupac az asztalon. De ma nem akart rajta tovább gondolkozni, mert pontosan tudta, hogyan fogja folytatni, ha visszakapja az írógépét.

És Ina levelére is válaszolni kellene. Ingham elhatározta, hogy hűvös, átgondolt választ ír szívélyes alaphangon, szemrehányás nélkül, melyben közli, hogy egyetért Inával, az, amit egymás iránt éreztek, talán túlságosan kevés volt ahhoz, hogy szerelemnek lehessen nevezni akármi volt is, és az, hogy Inát egy ideig annyira vonzotta John, ezt látszik bizonyítani. Tudomására akarja hozni, hogy egyáltalán nem neheztel semmiért, és természetesen újból találkozni akar vele, ha visszautazik az Államokba.

Ám Ingham hamar rájött, hogy ez a fejben megfogalmazott levél egyszerűen csak diplomatikus, óvatos és presztízsmentő megnyilatkozás. Valójában iszonyúan bántotta Ina és John viszonya. Csak túlságosan büszke volt ahhoz, hogy ezt Ina tudomására hozza. És úgy vélte, egy diplomatikus levéllel semmit sem veszthet, sőt még a büszkeségén sem esik csorba.

De nem akart a viszonylag hűvös reggelen egy órát körmölni. Reggeli után - amit Mokta szervírozott - Ingham Hammametbe hajtott.

Mikor a kocsijával leparkolt a Melik mellett, körülnézett, az öreg arabot keresve, aki mindig errefelé lézengett vasárnap reggelenként. Ezúttal azonban nem volt sehol. Ingham megivott egy pohár hideg rosét a Plage-ban. Éberen figyelte, nem bámulja-e valaki feltűnően, de semmi ilyesmit nem vett észre. Felmerült benne, hogy esetleg bosszút állhatnak rajta, ha néhány arab megtudja, hogy ütötte le vagy ölte meg az öregembert. A szállodai fiúk könnyen elterjeszthetik a hírt. De Ingham nem érzett és nem látott olyasmit, ami ellenségeskedésre vallott volna. A bosszú jelentkezhet egy kiszúrt autógumi vagy egy betört szélvédő formájában is. A testi épségét egyelőre nem féltette.

Átment a szomszéd boltba, ahol bort árultak, és vett egy üveg boukhah-t. Aztán a sikátoron keresztül elindult Jensen háza felé. Nézte a földet ott, ahol az átvágott torkú férfit látta. A nap vakító sávban sütött oda, de Ingham nem látott vérnyomokat. Aztán, éppen mikor tovább akart menni, megpillantott egy sötét foltot a kemény talajon, amit már majdnem teljesen befedett a szálló por és homok. Ez volt az. De aki nem tud a történtekről, az ki nem találja, hogy ez itt vértócsa volt, gondolta. Vagy talán téved? Tán csak elejtett valaki egy teli vörösboros üveget néhány nappal ezelőtt? Továbbment Jensenhez.

Jensen otthon volt, de kis időbe telt, mire ajtót nyitott, mert mint mondta, aludt. Korán reggel felébredt, dolgozott, aztán visszafeküdt. Örült, mikor meglátta a boukhah-t, de a Hasso elvesztése miatt érzett búbánat még mindig érezhető volt a hangulatán. Jensen soványabbnak látszott. Napok óta nem borotválkozott. Kitöltötték a boukhah-t.

Ingham Jensen rendetlen ágyának a szélére ült. Ágynemű nem volt rajta, csak egy vékony takaró, amivel Jensen az imént takarózhatott.

- Még mindig semmi hír Hassóról? - kérdezte Ingham.

- Semmi. - Jensen előregörnyedt, úgy mosta az arcát a földre helyezett fehér bádoglavórban. Aztán megfésülködött.

Ingham körülnézett, de semmi jel nem mutatott rá, hogy vendéglátója hazafelé készülődne. Erről nem akarta Jensent faggatni. - Kaphatnék egy pohár vizet? - kérdezte Ingham. - Elég erős ez a vacak.

Jensen szokása szerint félénken, naivan mosolygott, mint aki egyszerre mosolyog mindenen és semmin.

- És ha arra gondolok, hogy ezt édes fügéből párolták ... - mondta fanyarul. Kiment, és egy pohár vízzel jött vissza. A pohár nem volt tiszta, de a víz annak látszott. Valahogy Ingham most nem törődött vele.

- Az írógépemet jövő szombatig javítják - mondta Ingham. - Arra gondoltam, mi lenne, ha kirándulnánk egyet valahová. Esetleg Gabesbe. Háromszázkilencvennégy kilométer - úgy értem, Tunisztól. Az én kocsimmal mennénk.

Jensen meglepett, üres tekintettel meredt maga elé.

- Arra gondoltam, maradhatnánk két éjszakát. Vagy esetleg tovább is, ha úgy gondoljuk.

- Igen. Azt hiszem, ez nagyon jól hangzik.

- Kipróbálhatnánk azt is valahol, milyen teveháton utazni. Felfogadhatnánk egy vezetőt - ezt én fizetném -, és éjszakázhatnánk a sivatagban. Tudod, Gabes oázis, annak ellenére, hogy a tengerparton van. Azt hiszem, egy kis környezetváltozás jót tenne neked. Nekem mindenesetre nagy szükségem lenne rá.

A következő fél órában, további két-három pohár boukhah hatására Jensen úgy éledt fel fokról fokra, mint egy huzatban pislákoló gyertyaláng, amit meggörbített tenyerünkkel megvédünk.

- En hozhatok takarókat meg egy kis tűzhelyet. Termoszt, zseblámpát. Mire lenne még szükségünk?

- Sfaxon mennénk keresztül, ami a térképről ítélve elég nagy város lehet, ott még megvehetjük azt, ami hiányzik. Jó lenne elmenni Tozourba is, de az nagyon messzinek tűnik. Hallottál már róla? Jensen nem hallott Tozourról. Híres oázis a szárazföld belsejében, a Chott mentén. A térképem még egy repülőteret is jelez Tozournál. - Ingham a boukhah-tól fellelkesülve éppen javasolni akarta, hogy repüljenek oda, de még idejében lenyelte a mondanivalóját.

Jensen megmutatta Inghamnek a legújabb festményét. A vászon körülbelül egy méter húsz magas lehetett, és fadarabokra volt rászögezve, amelyeket Jensen valószínűleg talált valahol. A kép egészen fejbe verte Inghamet. Talán azért, mert annyira jó, gondolta. Egy kibelezett arabot ábrázolt, úgy volt felhasítva, akár egy ökör a hentesnél. Az arab élt, üvöltött, és piros meg fehér színű belei a vászon aljáig lógtak.

- Jézusom - mormolta Ingham önkéntelenül. - Tetszik?

- Nagyon - válaszolta Ingham.

Elhatározták, hogy másnap reggel indulnak. Ingham Jensenért jön háromnegyed tíz és tíz óra között. Jensen már tisztességesen be volt szíva, de legalább jól érezte magát.

- Van egy kis fogkrémed? - kérdezte Ingham. Jensennek volt. Ingham kiöblítette a száját a poharában maradt vízzel, és Jensen határozott kérésére az ablakon köpött ki, arra a kis udvarra, ahol a vécé volt. A boukhah erős ízt hagyott a szájában, és Ingham úgy érezte, hogy kilométerekről bűzlik.

A Fouratihoz hajtott. Arra gondolt, meghívja vacsorázni Miss Kathryn Darbyt aznap estére. Az sem baj, ha a lány nem ér rá, ezzel eleget tett az udvariassági szabályoknak. A nő szerdán elutazik, pedig nem lesz itt szerdán. Miss Darby nem volt a szállodában, de Ingham üzenetet hagyott, hogy fél nyolckor várja a portán, de ha nem ér rá, lehetőleg öt óráig hagyjon üzenetet a Reine-ben.

Ezek után visszament a bungalójába, úszott egyet, evett néhány falatot, és lefeküdt aludni.

Mikor felébredt, semmi hatását nem érezte az elfogyasztott tekintélyes mennyiségű boukhah-nak, elővette a szekrényből a kisebbik bőröndjét, és vidáman, könnyedén csomagolni kezdett, készülődött a déli kiruccanásra. Ott még melegebb lesz, ez biztos.

Háromnegyed ötkor Mokta kopogtatott. Miss Darby nem ér rá aznap este. Ingham borravalót adott Moktának.

- Merci, msieur! - Arcán az a vonzó mosoly ömlött el, amely inkább egy európaihoz, mint arabhoz tette hasonlatossá a fiút Ingham szemében.

- Elutazom három napra - mondta Ingham. - Szeretném, ha rajta tartaná a szemét a bungalómon. Mindent bezárok, még a szekrényeket is.

- Igenis, uram. Valami érdekes útra készül? Talán Djerbába?

- Még nem tudom. Arra gondoltam, hogy Gabesbe megyek.

- Á, Gabesbe! - Ezt úgy mondta, mint aki ismeri a helyet.

- Én még soha nem voltam ott. Nagy oázis. - Mokta egyik lábáról a másikra állt, a karját szolgálatkészen himbálta, de nem volt mit segítenie. - Hány órakor indul? Segíthetnék kivinni a bőröndjeit a kocsijáig.

- Köszönöm, nem szükséges. Csak egy bőröndöt viszek. Hallott valami újabbat arról az emberről, aki péntek éjszaka errefelé ólálkodott?

Mokta arca kifejezéstelen lett, a szája kicsit nyitva maradt.

- Nem járt itt semmiféle ember, uram.

- Naa... Msieur Adams mondta nekem, pedig Hassimtól tudja, hogy igenis járt. A fiúk vitték el - valahová. Azt is mondták, hogy nem messze történt a bungalómtól. - Ingham szégyellte magát a tisztességtelenségéért, de Mokta ugyanolyan tisztességtelenül viselkedett azzal hogy letagadta az egészet. Mokta keze remegett.

- A fiúk összevissza beszélnek. Kitalálnak mindenfélét Ingham úgy gondolta, nem szórakozik vele tovább.

- Értem. Na, jól van. Hát, reméljük, addig sem bukkannak fel csavargók, míg távol leszek.

- Remélem, uram! Köszönöm, viszontlátásra, msieur. - Újabb mosoly, meghajlás, és már ott sem volt.

Nem látja többé Miss Darbyt, gondolta Ingham, de ez nem zavarta különösebben, és feltételezhetően a lányt sem. Eszébe jutott Norman Douglas könyvének egy részlete, amit nagyon szeretett. Elővette a könyvet és kikereste. Douglas egy öreg olasz kertészről ír, akivel véletlenül futott össze valahol Tunéziában. Az idézet így hangzott: ... Hosszú utazásokat tett az Ó- és Újvilágban benne ismét felismertem annak a tengerésznek vagy vándornak az egyszerű gondolkodásmódját, aki vándorlásai során tanul meg helyesen beszélni és gondolkodni aki, ahelyett hogy új terheket venne magára az Élet nagy utazásának során, bölcsen megszabadul még attól is, amit addig a hátán cipelt.*

*Norman Douglas: Fountains in the Sand Források a homokban 1912 Penguin-kiadás 1944.

Ez nagyon tetszett most Inghamnek. Biztos, hogy Miss Darby nem tartozik a terhei, a keresztjei közé, de Ina még tartozhat. Bizonyos szempontból ez szörnyű gondolat volt, hiszen - már legalább egy éve - az élete részének tekintette a nőt. Számított rá. És jól tudta, mivel ismerte magát, hogy a levél hatását csak egy kicsit később fogja igazán érezni. Úgy úszott a hatalmas Afrikában, mint egy idegen részecske az is volt, de egészen biztosra vette, hogy Afrika segítségére lesz, hogy könnyebben elviselje a dolgokat.

Elhatározta, hogy nem gondol többé a levélre, amit majd néhány nap múlva megír. Hadd várakozzon Ina mondjuk öt-hat napot, tízet is, ha beleszámoljuk azt az időt is, míg a levél odaér. Őt egy hónapig várakoztatta.

Ingham átment, hogy elbúcsúzzon EÜÉ-től.

EÜÉ éppen a békauszonyait mosta a konyhai mosogatóban. Gondosan megrázta a talpakat, úgy, ahogy egy nő szokta kirázni a mosogatórongyot, és fejjel lefelé a szárítórácsra állította. A talpak fókaszerűek voltak, és pontosan olyan visszataszítóak, mint Ingham lábfeje.

- Elutazom néhány napra - mondta Ingham.

- Hová?

Ingham elmondta. Jensent nem említette.

- Kiköltöztél a bungalódból?

- Nem. Gondoltam, hátha nem kapom vissza.

- Igazad van, nem is szabad kiköltözni. Iszol valamit?

- Jólesne egy kis sör, ha éppen van a háznál.

- Hat jéghideg söröm van - mondta Adams vidáman, és kivett egy dobozzal a hűtőszekrényből. Magának whiskyt kevert. - Képzeld, ma megint rájöttem egy apróságra - mondta, amint bementek a nappaliba. - Azt hiszem, illetve majdnem biztos vagyok benne-Adams az ablakok felé pillantott, mintha hallgatózóktól tartana, a légkondicionáló miatt minden ablak, minden zsalugáter zárva volt, kivéve azt az egyet Ingham háta mögött, amelyen nem sütött be a nap. - Azt hiszem, tudom, ki volt az az éjszakai csavargó. Abdullah. Az öreg arab, aki bottal jár. Az, amelyikről azt mondtad, hogy ellopta a dzsekidet vagy midet.

- Valamelyik fiú mondta?

- Nem. A városban hallottam - mondta Adams némi elégedettséggel, mint mikor a titkosszolgálat embere kiszagol valamit.

Inghamnek elállt a szívverése. Remélte, hogy az arca nem sápadt el, mert a lelke bizony tetőtől talpig elfehéredett.

- A Plage-ban - folytatta Adams - a bárpultnál egy csomó arab Abdullról beszélt. Több Abdullah is van persze a városban, de láttam, a csapos intett a többieknek, hogy beszéljenek halkabban, miattam. Tudják, hogy a Reine-ben lakom. Annyit megértettem a beszédükből, hogy az öreg elment vagy eltűnt. Meg akartam kérdezni, hogy mit tudnak róla, mert valami az eszembe jutott. De aztán nem kérdeztem semmit, nem ütöttem bele az orromat. De emlékszem, hogy péntek éjszaka láttam Abdullahot a szálloda melletti régiségboltnál. Azon az estén Hammametbe hajtottam vacsorázni úgy nyolc körül. Azelőtt soha nem láttam erre az öreget, úgyhogy feltűnt. És tegnap meg ma sem láttam sehol a városban. Az utóbbi napokban háromszor is jártam Hammametben, de péntek óta egyetlenegyszer sem láttam. Ez mindenesetre elég különös. - Adams kissé félrehajtott fejjel nézett Inghamre. Néhány pillanatnyi csönd.

- Nem jelentette volna már valaki, ha netán eltűnt? - kérdezte Ingham. - A rendőrség nem intézkedne?

- Hát... talán a szomszédainak hiányzik. Biztos van egy szoba, ahol aludni szokott, hat másikkal együtt. Nem hiszem, hogy lenne felesége vagy családja. Gondolod, hogy egy szomszéd elmegy a rendőrségre? - tűnődött Adams. - Nem túlságosan valószínű. Ezek mind fatalisták. Mektoub! Allah akaratából kellett Abdullahnak eltűnnie! Voilá! Nem éppen a legüdvösebb életmód, ugyebár?

Jensen másnap reggel pontosan a megbeszélt időpontban ott állt az úton a keskeny sikátor mellett, a lábánál egy barna bőrönd. Élére vasalt, halványzöld vászonnadrág volt rajta. Ingham a másik oldalon állt meg, valamivel a Melik után, és Jensen átsétált hozzá. Ingham segített berakni a bőröndjét a kocsi csomagtartójába. Bőven volt helyük, kényelmesen befért Jensen hátizsákja és az ide-oda lóbálódzó tűzhely- és edénycsomag is.

- Te Anders, jobb lett volna, ha sortot húzol - mondta Ingham. - Nagyon meleg lesz a kocsiban. Kár ezért a szép nadrágért. - A lehető legbarátságosabban igyekezett beszélni, nehogy megbántsa Jensent.

- Rendben van - mondta Jensen, mint egy szolgálatkész, udvarias kisfiú. - Majd a Melik vécéjében átöltözöm. - Jensen kinyitotta a bőröndjét, és kiráncigált belőle egy sortot, ami láthatóan egy régi farmerből lett átalakítva. Felment a lépcsőn, a Melikbe.

Ingham a kocsijának támaszkodott, és cigarettára gyújtott. Jensen egy perc múlva ott termett. Sovány barna lábát szőke szőr borította. A nadrágját gondosan összehajtogatta, és betette a bőröndbe.

Ingham rákanyarodott a déli, tengerpart mentén vezető útra. Még mindig hűvös volt a reggel. A tiszta kék ég üressége jutalommal, örömmel kecsegtetett. Negyedóra múlva elérték a Bou Ficha nevű falut, majd ugyanennyi idő elteltével a valamivel nagyobb Enfidaville-t. Jensen tartotta a térképet. Ez az út vezetett Sousse-ba. Sousse-ban még egy kávéra sem álltak meg, hanem továbbhajtottak délnek a szárazföld belsejében vezető, rövidebb úton Sfax felé, ahol úgy tervezték, hogy megebédelnek. Jensen sorolta a neveket: - Most Msaken következik... Bourdjine... Amphithéatre! Illetve nem, ez nem helységnév, hanem tényleg egy amfiteátrum. Ezeknek van amfiteátrumuk! Persze biztosan római.

- Furcsa - mondta Ingham -, hogy olyan kevés építmény maradt meg a római, görög, török meg a többi időkből. Karthágó is nagy csalódás volt nekem. Azt hittem, hogy sokkal nagyobb.

- Biztos, hogy már ezerszer kifosztották azóta - mondta Jensen rezignáltan.

Sfaxban egy nagyon egyszerű étterem teraszán ebédeltek, ahol Jensen alaposan felkeltette egy tizenkét év körüli fiú érdeklődését. Legalábbis Ingham így látta. Jensen egyetlen kihívó mozdulatot nem tett. A fiú szélesen mosolygott, nagy, sötét szemeit meresztgette, és egy fémrúdnak támaszkodva ácsorgott, tőlük vagy kétméternyire. Végül megszólította Jensent, mire Jensen mormogott valamit, ami arabul elég unalmasan hangzott. A fiú kuncogott.

- Azt kérdeztem tőle - mondta Jensen -: szerinted úgy nézek ki, mint akinek akár egyetlen millime* is csörög a zsebében? Na, tűnés!

*1 tunéziai dinár 1000 millime a ford.

Ingham elnevette magát. A fiú jóképű volt, de piszkos.

- Veled még nem próbálkoztak? - kérdezte Jensen. Tuniszban egyszer megszólította egy ilyen fiú, mégis azt válaszolta: - Nem, még nem.

- Kis kullancsok. Piócák - mondta Jensen, mintha egy rossz szokásáról beszélne, amit képtelen levetkőzni.

Ingham arra gondolt, hogy Jensen biztosan felszed majd egy-két fiút az útjuk során. Remélte, hogy ez majd feldobja egy kicsit.

- Általában mennyi pénzt kérnek?

- Jensen felnevetett. - Egy doboz cigarettáért megkapod őket. Egy fél dobozért.

Este hatra kényelmesen Gabesbe értek, úgy hogy útközben fél órára meg is álltak egy Cekhira nevű városnál fürdeni. Három óra után volt, ez a délután legforróbb időszaka. Kiszálltak a kemencéhez hasonlatos autóból, ami már nehezen haladt előre a homokos talajon a strand felé, és kiléptek a valamivel melegebb kemencére hasonlító levegőre. Ingham a kocsi mellett a lehető leggyorsabban fürdőnadrágot húzott. Egyetlen lelket sem lehetett látni. Ezt a hőséget élő ember nem viselte el. Lerohantak a tengerhez, és belevetették magukat. A víztől Ingham felfrissült, de Jensennek nem volt elég hideg. Jensen nagyszerű úszó volt, és olyan sokáig tudott a víz alatt maradni, hogy Ingham szíve többször is elszorult az aggodalomtól. Jensen a sortjában úszott. Mikor visszaérkeztek a kocsihoz, az ajtókilincs olyan forró volt, hogy hozzá sem tudtak érni. Inghamnek le kellett vennie a fürdőnadrágját, azzal fogta meg. Az autóban Jensen továbbra is a vizes sortjában ült, csak egy törülközőt tett maga alá.

Gabesnél pillantotta meg Ingham először a sivatagot. A város mögött nyújtózkodott a szárazföld belseje felé, nyugatra. Narancssárga színben ragyogott a lebukó nap fényében. A város elég nagynak tűnt, de a házak nem voltak úgy összezsúfolva, mint Sousse-ban vagy Sfaxban. A házak között messze ellátott az ember, és a távolban pálmafák álltak, ágaik finoman mozogtak a friss szélben. Nem volt olyan hőség, mint amilyenre Ingham számított. Találtak egy másodosztályú hotelt, ami azonban még elég jónak bizonyult ahhoz, hogy Ingham útikönyve is megemlítse. Jensen ragaszkodott hozzá, hogy mindenből megfizesse a részét, de Ingham nem akarta, hogy túl nagy költségekbe verje magát. Furcsa lenne, ha kiderülne, hogy Jensen tulajdonképpen gazdag, és egyszerűen csak elhatározta, hogy egy időre lemond a megszokott kényelméről. Az is elképzelhető, gondolta Ingham, hogy csak emiatt vette ezt az olcsó barna bőröndöt, aztán ütötte-verte, míg olyan lett, mint most. Ingham ezt sem bánta túlzottan. Jensent jó útitársnak találta, aki nem panaszkodik, akit minden érdekel, és szívesen benne van mindenben, amit javasol.

Csak Ingham szobájában volt vécé és zuhanyozó. Jensen ott zuhanyozott le. Aztán elindultak, hogy sétáljanak egyet a városban. Itt is rengetegen árultak jázmint. Ez az émelyítően édes illat lett Ingham számára Tunézia illata - legalábbis kozmetikai értelemben vett illata-, úgy, ahogy bizonyos illatok bizonyos nőkre emlékeztetnek. Lotte illata a Le Dandy. Ingham most hirtelen nem emlékezett Ina parfümjének a nevére, bár egyszer vagy kétszer New Yorkban maga is vett neki ajándékba. Az illatára sem emlékezett. Lehet, hogy a szagmemória ősi és primitív, megelőzi a szavakat, de a jelek szerint az ember nem képes úgy felidézni egy illatot, mint egy szót vagy verssort.

Bementek a bárba, de nem ültek le. Megint boukhah-t ittak. Aztán Ingham whiskyt rendelt. A bár egyik polcán apró zsebrádió üvöltött, amitől alig értették egymás szavát. A szám végeérhetetlenül nyüszített, hol énekkel, hol anélkül, de azt már lehetetlen volt megmondani, hogy az énekes nő-e avagy férfi. Mikor a hang egy pillanatra elhallgatott, a pengetős, behízelgő húros hangszerek megszólaltatói kétszeres erővel csaptak a húrokba, mintha csak az énekest akarnák alátámasztani: Igen! Erről beszéltem mostanáig! De mi az ördögről panaszkodnak annyit? Inghamnek nevethetnékje támadt. - Jóságos Isten - mondta, a fejét csóválva. Jensen halványan elmosolyodott. Látszott, hogy neki sikerült bezárkóznia a zaj elől. A lábuk cigarettacsikkek, fűrészpor és köpetek lágy egyvelegén taposott. - Menjünk máshová - mondta Ingham.

Jensen egyetértett.

Végül találtak egy éttermet, ahol megvacsoráztak. Ingham nem tudta megenni a tintahalát vagy micsodáját, amit tévedésből rendelt, rosszul mondta a kiválasztott étel nevét, de legalább az megelégedéssel töltötte el, hogy szerzett egy jó estét annak a girhes macskának, amelyik esdeklő tekintettel leste a maradékot.

Másnap reggel kifizették a számlájukat, és megkérdezték a szálloda vezetőjét, lehet-e tevét bérelni.

- A, bien sur, messieurs! - Már mondta is az árakat. Ismert egy tevehajcsárt, és tudta, hol lehet megtalálni.

Fogták a csomagjukat, és elindultak, hogy megkeressék a hajcsárokat. Ez kis időbe telt, mert Jensen elhatározta, hogy megvárja azt a hajcsárt, aki a többiek szerint tíz óra, fél tizenegy körül volt várható. A hajcsárok hanyagul nekidőltek a tevék gömbölyű testének, csúcsos szandálos lábukat keresztbe vetették. A tevék maguk alá húzott lábbal hevertek szanaszét a homokon, mint a macskák. Az állatok értelmesebbnek látszanak a hajcsároknál, gondolta Ingham. Zavarba ejtő intelligencia ült az arcukon, olyan bölcsesség, ami nem sajátítható el egyetlen iskolában sem. A tevék vidám kíváncsisággal szemlélték őt és Jensent, mintha csak ezt mondták volna: Lám, lám, két újabb hülye balek! Ingham egy kicsit szégyellte magát ezekért a minden romantikát nélkülöző gondolatokért.

A várva várt tevehajcsár teveháton érkezett, és három másik tevét vezetett kötőféken. Jensen nyélbe ütötte az üzletet. Tevénként hat dinár, huszonnégy órára.

- Mindig óbégatnak, hogy etetni kell a tevéket - magyarázta Jensen Inghamnek -, de ezzel az árral nem jártunk rosszul.

Ingham egy gyermekkori állatkerti tevegelés óta nem ült tevén. Eléggé félt a dülöngélő utazástól, és megpróbálta elképzelni, milyen lehet leesni a tevehátról - majdnem három méter magasból a homokba -, hogy ne fájjon annyira, ha majd tényleg lepottyan. Miután ráült, a teve feltápászkodott, és már el is indultak. Néhány száz méter után már nem volt olyan rossz, mint amire számított, de majd megőrült a teve hullámzó mozgásától. Inkább galoppozott volna, előrehajolva, mint Arábiai Lőrinc.*

*Arábiai Lőrinc - E. Shaw 1888-1935 angol archeológus, katona és író.

- Hé, Anders! - rikkantotta Ingham. - Hová megyünk?

- Chenini felé. Ez az a kisváros, amit tegnap este kinéztünk a térképen.

Jensen az Ingham előtt poroszkáló teve hátán ült.

- Az nem tíz kilométernyire van?

- De igen, azt hiszem. - Jensen mondott valamit a hajcsárnak, aki a vezértevén ült, aztán visszafordult Inghamhez. - Nem maradhatunk egész nap a sivatagban. Tizenegy órától délután négyig be kell húzódnunk valami árnyékos helyre.

Kitárult előttük a sivatag.

- Merre megyünk? - kérdezte Ingham félelem nélkül.

- Bízzál már benne. Biztosan egyenesen arrafelé tart, ahol meg fogunk pihenni.

Így is volt, bár már majdnem háromnegyed tizenkettő, volt, mire elérték a városkát, jobban mondva nagyobb házcsoportot, és Ingham örült, hogy végre megállhatnak. A fejét egy zsebkendővel védte a naptól. Jensen egy régi vászonsapkát húzott fel. A helységnek neve is volt, de Ingham azon nyomban elfelejtette, amint meghallotta.

Volt a településen egy fűszerüzlet-étterem, ahol palackozott italokat árultak egy nagy, Pepsi-Cola feliratú ládából, amiben azonban nem volt jég, csak langyos víz. Az üzlet tulajdonosa szolgálta fel az ebédet, csicseriborsót valami ehetetlen kolbásszal. Jensen és Ingham egy parányi kerek asztalnál ettek, fémszékeik lehetetlen szögben süllyedtek bele a homokba. Ingham el nem tudta képzelni, hogy miért és hogyan élhetnek itt az emberek, bár egy útfélé valóban átvezetett a helységen, kísérteties nyomsáv a homokban, amin egy dzsip vagy egy Land-Rover még el is boldogulhat, gondolta. Ebéd után ittak egy kis boukhah-t. Jensen még korábban vett valahol egy üveggel. Most nem tehetnek egyebet, mondta Jensen, mint hogy alszanak egy órácskát.

- Hacsak nem akarsz olvasni. Én meg esetleg csinálok egy vázlatot. - Jensen rajztömböt vett elő a bőröndjéből.

A nap folyamán még kétszer megálltak. Jensen jól elbeszélgetett a hajcsárral, elmondása szerint arról, hogy hol fogják tölteni az éjszakát. A hajcsár tudta, hol találnak egy pálmacsoportot. Igaz, az nem volt oázis. Néhány perccel hét óra előtt értek oda. Éppen akkor bukott le a nap. A horizont narancsszínű volt, a táj üres, de a fák alatt szétszórt kartondobozokból és régi konzervdobozokból látszott, hogy a hajcsárok szívesen hozzák erre az ügyfeleiket. Ingham nem aggodalmaskodott. El volt ragadtatva mindentől. Az égbolton ragyogott a Venus.

Jensen még délelőtt, miután elhagyták a hotelt, vásárolt néhány babkonzervet és szardíniát. Inghamnek hidegen is jó lett volna az étel, Jensen azonban felállította a tűzhelyt. A hajcsárt is hívta, hogy tartson velük, de az udvariasan visszautasította az invitálást, és valahonnan elővarázsolta a saját vacsoráját. A felkínált boukhah-t sem fogadta el.

Evés előtt a hajcsár egy kis könyvből olvasott valamit a szürkületben. Jensen rápillantott, aztán azt mondta Inghamnek : - Fantázia kell ahhoz, hogy az ember élvezze az italt. Ez is biztos a Koránt olvassa. Tudod, ezek vagy vedelnek, mint az állatok, vagy pedig olyan csökönyösen szárazak, mint a sivatag. Hogy is hívják az ilyent?

- Absztinensnek - mondta Ingham. - Nem túlzottan barátságos a fickó, mi?

- Lehet, hogy engem azért nem bír, mert tudok egy kicsit arabul. De úgy sejtem, hogy valami nagy bánat érhette mostanában.

- Gondolod? - Ingham azt hitte, hogy az arabok lelkiállapota többé-kevésbé állandó, és hogy semmiféle külső esemény nem zökkenti ki őket.

Miután mindketten ugyanabból az edényből kikanalazták a vacsorát, Jensen és Ingham leheveredtek pokrócaikra és rágyújtottak. Arccal arrafelé fordultak, amerre a nap korábban lenyugodott. Egy pálmafa félig eltakarta őket. A boukhah-s üveg közöttük volt, félig a homokba ágyazva, úgy, hogy fel ne borulhasson. Ingham főleg Jensen vizeskulacsából ivott. Egyre több csillag tűnt fel az égen, milliónyi szétszórt, csillogó porszemhez hasonlatosan. Tökéletes csönd volt, csak néha-néha rezzentek meg a pálmalevelek a suhogó szellőben.

Ingham éppen meg akart szólalni, mikor megpillantott egy hulló csillagot. Hosszan hullott lefelé az égbolton - úgy tizenöt centiméternyit tenne ki, ha az ég vászon volna és bizonyos közelségben feszülne előttük, gondolta Ingham. - Emlékszel arra az éjszakára - kérdezte Ingham -, úgy három héttel ezelőtt, mikor először jártam nálad? Mikor elbúcsúztam tőled, a főútra menet belebotlottam egy halottba. Azon a második útszakaszon, a kanyar után. A sikátorban hevert.

- Tényleg? - kérdezte Jensen minden meglepetés nélkül.

Ingham halkan beszélt. - Szó szerint belebotlottam. Meggyújtottam egy gyufát. A fickónak elvágták a torkát. Már hideg volt a teste. Nem hallottál róla valamit?

- Nem, a világon semmit.

- Mit gondolsz, ilyenkor mi történik a holttesttel? Valakinek el kell onnan vinnie.

Jensen húzott egyet az üvegből.

- Hát először is letakarják, hogy ne lehessen látni, mi az. Aztán jön néhány arab, szamárháton elszállítják, és elássák valahol a homokban. Persze csak akkor, ha jó okuk van elrejteni, márpedig ha meggyilkolnak valakit, azt többnyire el is kell rejteni. Bocsáss meg, egy pillanatra.

Jensen felkelt, és eltűnt a pálmák között.

Ingham fejét az alkarjára hajtotta. A tevehajcsár befészkelte magát a tevéi mellett néhány köpeny alá, és a jelek szerint már aludt. Hallótávolságon kívül volt, és valószínűleg nem értett angolul, de Inghamnek rossz érzése támadt attól, hogy ilyen közel van. Amint Jensen visszajött, Ingham felállt. - Menjünk egy kicsit arrébb - kérte.

Jensen elővette a zseblámpáját. Koromsötétség lett, amint elhagyták a tűzhely fénykörét. A zseblámpa fénye az előttük húzódó homoktenger szabálytalan hullámain táncolt. Ingham hirtelen sok száz méter magas hegyeknek látta a homok fodrait, magát meg Jensent pedig óriásoknak, akik a Holdon sétálnak vagy pedig, ha a fodrozódások valóban ekkorák, akkor ők egy bolygón sétálnak, amelyet apró emberkék laknak, akiknek ezek a hegyeik. Lassan mentek, és hátra-hátrapillantottak, hogy lássák, milyen messzire távolodtak el a pálmaligettől. A fákat nem lehetett látni, de a tűz még mindig szikrázva parázslott.

Ingham belevágott.

- Néhány napja éjszaka megpróbáltak betörni a bungalómba.

- Igazán? - mondta Jensen nagyon angolosan, és a lábával simogatni kezdte a puha homokot. - Hogy történt?

- Aludtam, és arra ébredtem fel, hogy nyílik az ajtóm. Elfelejtettem bezárni. Valaki befelé indult a szobába. Felkaptam az írógépemet, és teljes erőből hozzávágtam. Pont homlokon találtam. - Ingham elhallgatott, és Jensen sem szólt egy szót sem. Egymással szemben álltak, de egyik sem látta a másik arcát. Jensen zseblámpája lefelé világított. - Tudod - szóval azt hiszem, megöltem. Lehet, hogy az az Abdullah nevű öreg volt. Tudod, az a turbános, vörös bugyogós vénember. Az, amelyik ellopott néhány holmit az autómból.

- Igen, persze hogy tudom - válaszolta figyelmesen Jensen, várva a folytatást.

, - Hat, szóval leguggoltam az asztal mögé, amint meghallottam, hogy jön valaki. Aztán megmarkoltam az első tárgyat, ami a kezem ügyébe esett, az írógépemet. Felüvöltött és elzuhant, aztán én bevágtam az ajtót. Egy-két perc múlva hallottam, hogy jönnek a hotelből a fiúk és elcipelik a fickót - Hosszú szünet. Jensen egyetlen szót sem szólt. - Másnap reggel megkérdeztem az egyik fiút, Moktát. Azt mondta, nem tud semmiről, ami pedig biztosan nem igaz. Azt hiszem, hogy az arab meghalt, ezért aztán elvitték valahová és eltemették. Az biztos, hogy azóta nem láttam Abdullahot.

Jensen megvonta a vállát.

Ingham megérezte, anélkül hogy látta volna.

- Lehet, hogy csak lábadozik valahol. - Jensen egy kicsit felnevetett. - Mikor történt ez?

- A július tizennegyedikéről tizenötödikére virradó éjszaka. Egy pénteki napon. Tizenegy nappal ezelőtt. Tudod, szeretnék már valami biztosat tudni. Iszonyú ütést kaphatott pont a homloka közepébe. Elgörbült tőle az írógépem váza. Ezért adtam be javíttatni.

- Ahá, értem már. - Jensen nevetett.

- Te láttad mostanában Abdullahot?

- Nem figyeltem. Tudod, nem mer abba a kis utcába bemerészkedni, ahol lakom, annyira gyűlölik arrafelé.

- Valóban? - kérdezte Ingham erőtlenül. Érezte, hogy az információnak nem örül kellőképpen. Kicsit émelygett. - Menjünk vissza. Van még valami, amiből arra következtetek, hogy csak Abdullah lehetett. Aznap este hat óra körül láttam a hotel közelében. És Adams is látta az út menti bazárosnál. Ugyanaznap este. - Ingham tudta, hogy ezek a részletek untatják Jensent, de úgy érezte, mindenképpen el kell mondania őket.

- Ezt a sztorit elmondtad Adamsnek? - kérdezte Jensen, és Ingham érezte, hogy Jensen mosolyog.

- Nem. Hazudtam neki.

- Hazudtál?

- Hát... Adams tudja, hogy Abdullah volt az. Pár napja tudja, mert hallott valamit a Plage-ban. Arról, hogy Abdullahot nem találják sehol, vagy valami ilyesmi. Adams hallotta azt az üvöltést akkor éjszaka. És ráadásul az egyik fiú elmondta neki, hogy az én teraszomon hevert az arab.

- De hát mennyiben hazudtál?

- Azt mondtam Adamsnek, hogy hallottam a kiáltást, de közelebbit nem tudok róla. Azt mondtam, hogy fel sem keltem az ágyból.

- Tökmindegy - mondta Jensen, és rágyújtott.

Mi lesz, ha tényleg meghalt?, akarta kérdezni Ingham, de aztán inkább várt, hogy Jensen szólaljon meg.

Jensen hosszú ideig nem szólt egy szót sem, Ingham már arra gondolt, hogy egyáltalán nem fog semmit mondani, vagy hogy valami egészen máson gondolkodik - talán azért, mert a történet annyira hétköznapi, hogy nem túlságosan érdekelte.

- Én a helyedben elfelejteném az egészet. Nem tudhatod, hogy valójában mi történt - mondta végül Jensen.

Ez valamelyest vigasztaló volt. Ingham ráébredt, hogy nagy adag biztatásra van szüksége.

- Remélem, nem úszta meg - mondta Jensen fojtott hangon. - Ez az arab egy disznó volt. Szeretném hinni, hogy nem úszta meg, egy kis kárpótlás lenne a kutyámért - csak egy kicsi. Bár Abdullah nem ért annyit, mint a kutyám.

Ingham hirtelen jobban érezte magát. - Ez igaz.

Újból lefeküdtek, hasra, arcukat pulóverükbe temettek, hogy melegítsék. Jensen eloltotta a tüzet.

Július 28-án, pénteken történt, mielőtt visszaértek Hammametbe. Megnézték a Medinine nevű várost és Djerba szigetét. Egy kisvárosban töltötték az éjszakát, ahol nem volt szálloda, így egy emeleti szobácskában aludtak az étterem fölött, ahol vacsoráztak. Ingham, akárcsak Jensen, másodnaponként borotválkozott. Metouiában, ebben a Gabes melletti ősi városban megálltak egy délutáni kávéra, ahol is Jensen talált egy kedvére való tizennégy év körüli fiút, és miután Inghamtől megkérdezte, hajlandó-e néhány percet várni rá, eltűnt vele. Jensen tíz perc múlva már jött is vissza, a hóna alatt egy fekete-piros mintás gyapjúszőnyeget szorongatva. Már messziről mosolygott. Elmondta, hogy a fiú elvitte a házukba, ahol egyetlen üres szobát sem találtak. Jensen rátukmált a fiúra ötszáz millime-et, az pedig az anyja háta mögött besurrant a szobába, és elemelt egy szőnyeget, hogy is adhasson valamit Jensennek. A fiú azt mondta, hogy az anyja szövi a szőnyegeket, de nem kap értük ilyen sok pénzt a kereskedőtől, akinek eladja.

- Kedves fiú. Biztos, hogy odaadja az anyjának a pénzt - mondta Jensen. Még egy ideig foglalkoztatták a történtek. Vajon mit gondolt az anya, mikor a fiú beállított vele? Vagy ez naponta többször megtörténik? Na és, ha igen?

Mikor Ingham benyitott a bungalójába, úgy érezte, mintha a rideg kék-fehér tisztaságnak saját személyisége lenne, amely őrt áll, és valami boldogtalanságot őriz. Micsoda hülye ötlet, gondolta. Egyszerűen csak arról van sző, hogy öt kerek napja nem találkozott civilizált kényelemmel. De a bungaló iránti ellenszenve nem múlt el. Négy vagy öt levél várta, de csak kettő érdekelte: az egyik egy szerződés volt az ügynökétől A Ha játszmája norvég kiadására, a másik pedig egy New York-i barátjának, Reggie Muldavennek a levele. Reggie, a szabadúszó újságíró, nős, egy kislány édesapja, éppen egy regényen dolgozott. Azt kérdezte Inghamtől, hogy meddig marad Tunéziában, és tulajdonképpen mit csinál ott Castlewood öngyilkossága óta. Hogy van Ina? Már vagy egy hónapja nem láttam, és akkor is épp csak köszöntöttük egymást egy étteremben. Reggie elég jól ismerte Inát, ahhoz mindenesetre elég jól, hogy felemelje a telefont, és neki magának tegye fel ezt a kérdést. Ingham biztos volt benne, hogy Reggie nagyon diplomatikus, ezért nem mond többet Ináról. Biztos volt abban is, hogy a Reggie-hez hasonló emberek mind hallottak John és Ina kapcsolatáról. Az emberek mindig tudni akarják az öngyilkosságok okát, és addig kérdezősködnek, míg meg nem tudják.

Ingham kicsomagolt, lezuhanyozott és megborotválkozott. Lassan tett-vett, közben több minden járt a fejében. Megbeszélték, hogy nyolc órára elmegy Jensenért, aztán pedig visszajönnek ide, és a szálloda éttermében fognak vacsorázni. Fél hét volt.

Eszébe jutott a levél, amit Inának kell írnia. Miután felöltözött, leült, és kézzel írni kezdte. Nem mintha túlságosan sok kedve lett volna hozzá, de túl akart végre lenni rajta.

Kedves Ina! 19... július 28.

Igen, a leveled valóban meglepett. Fogalmazzunk úgy, nem tudtam, hogy a dolgok idáig fajultak. Na de sebaj. Az írógépemet éppen javítják, úgyhogy nem tudok a tőlem, megszokott könnyedséggel írni.

Természetesen semmi akadályát nem látom, hogy újból találkozzunk, ha mind a ketten úgy akarjuk. És persze azt is megértem, hogy a számodra kissé langyosnak tűntem. Óvatos voltam, ez kétségtelen. A múltamat ismered, és tudod, hogy nem volt könnyű túltennem rajta magamat - arra a másfél évre gondolok, amíg nem ismertük egymást és meg nem szerettelek. Ez mikor is volt? Már majdnem egy éve. Az egész idő, most már egy év és nyolc hónap a válásom óta egy megszakítás nélküli rémálomnak tűnik a számomra, alvás nélkül ami azt illeti, már körülbelül egy éve nem alszom rendesen, mint ahogy azt neked is mondtam, és ez azóta sem javult, hogy téged megismertelek, de még gondolni is rossz rá, mi történt volna, ha nem találkozunk. Legalább visszaemeltél az élők közé, és a hangulatomat is olyan alapvetően megváltoztattad, hogy szavakkal nem is tudom kifejezni. Te ébresztettél rá, hogy megint szerethet engem valaki, és hogy én is szerethetek még valakit. Ezért mindig hálás leszek Neked. Ki tudja, lehet, hogy még az életemet is megmentetted, mert bár mindig volt annyi erőm, hogy dolgozzam, szellemileg kezdtem leépülni, fizikailag lefogyni, és így tovább-Mennyi ideig tarthatott volna mindez?

Nem is rossz, gondolta Ingham, és őszintének feltétlenül őszinte. Folytatta:

Éppen most jöttem vissza egy ötnapos autós kirándulásról, délről. Gabes oázis, tevegelés, Djerba szigete. Sok sivatag. Megváltoztatja az ember gondolkodásmódját. Azt hiszem, az ember tisztábban vagy kicsit távolabbról látja a dolgokat. Talán egyszerűbben. Ne érezd magad vétkesnek. Megbocsáss, de el kell mondanom valamit, amin épp a minap nagyot nevettem, mikor eszembe jutott: John Ina iránti szerelmét feláldozta Howard ágyának oltárán. Olyan jót mulattam rajta.

Kopogtattak. EÜÉ volt az.

- Hello! Üdvözöllek! - köszöntötte Ingham olyan szívélyesen EÜÉ-t, ahogy az szokta őt.

- Isten hozott. Mikor érkeztél vissza? Észrevettem, hogy itt a kocsid.

- Úgy öt óra körül. Gyere, igyunk valamit.

- Nem, nem! Látom, hogy dolgozol.

- Csak levelet írok. - Ingham beinvitálta és hellyel kínálta Adamset. Aztán hirtelen eszébe jutott az írógép. - Űlj le valahová. Bárhová. - Ingham kiment a konyhába. Örült, hogy a fiúk nem kapcsolták ki a hűtőszekrényt, és így volt jege.

- Merrefelé jártál? - kérdezte Adams.

Ingham elmesélte, és beszélt arról a dermesztő éjszakáról is a sivatagban, mikor hajnali öt órakor fel kellett kelnie egy kicsit gimnasztikázni, hogy meg ne fagyjon.

- Egyébként Anders Jensennel voltam, azzal a dán sráccal.

- Tényleg? És kedves fiú?

Ingham nem tudta, mit ért Adams az alatt, hogy kedves. Talán Jensen politikai nézeteire gondol.

- Kellemes társaság - válaszolta Ingham. - A kutyája azóta sem került elő. Biztos benne, hogy az arabok elkapták, és ez eléggé bántja. Meg tudom érteni.

Fél nyolc körüljárt az idő. Ingham újratöltötte Adams poharát, aztán a sajátját. - Nyolc órakor találkozom Anders-szel, aztán itt vacsorázunk a szállodában. Nem tartasz velünk, Francis?

EÜÉ felragyogott. - Köszönöm, nagyon szívesen. Ingham és Jensen nem sokkal nyolc óra után a hotel bárjában találta meg Adamset. A bárpultnál álldogáltak, és whiskyt ittak. Ingham észrevette, hogy a pénztárgép a riasztó 480,00 számot mutatja. A pincér megint beleütött valamit, és a szám máris 850,00-ra változott. Ingham közelebb hajolt, és látta, hogy a gépet Chicagóban gyártották. Millime-ben számolt, a dollárjelzést eltávolították róla.

Jensen és EÜÉ fesztelenül csevegtek. Ingham megkérdezte Jensent, hogy otthon mindent rendben talált-e, és azt a választ kapta, hogy igen, csak épp nyoma sincs a kutyának. Jensen mondta, hogy beszélt az arab szomszédaival, akikkel jóban volt.

Jensen úgy evett, mint egy kiéhezett farkas, bár viselkedése az asztalnál tökéletes volt. Kebab tunision-t ettek, nyársra tűzött vesedarabokat. Ingham rendelt még egy üveg rosét. Körülnézett, és látta, hogy a szőke francia nő még itt van a kisfiával, de a többi vendég kicserélődött, mióta utoljára megfordult az étteremben.

- Még mindig semmi hír Abdullahról - mondta Adams Inghamnek, mikor egy pillanatra félbeszakadt a beszélgetés.

- Na és? Tant-mieux, annál jobb - mondta Jensen határozottan.

- Maga tud Abdullahról? - kérdezte Adams. Ingham és Jensen egymással szemben ültek. Adams az asztalfőn ült, közöttük, és a pincérek néha kis híján elsodorták.

- Howard mesélte, mi történt - mondta Jensen. Ingham arrébb csúszott, és jobb lábbal jól bokán rúgta Jensent az asztal alatt, de mivel Adams ugyanebben a pillanatban gyorsan Inghamre nézett, nem volt biztos benne, hogy véletlenül nem Adamset rúgta-e meg.

- Igen, tudja, éppen Howard bungalója előtt történt. Azt hiszem, a fickót megölték - mondta Adams Jensennek.

Jensen gyors, vidám pillantást vetett Inghamre. - Na bumm. Egy tolvajjal kevesebb a városban. Még így is épp elég maradt.

- Hát - Adams megpróbált jóízűen mosolyogni. - Mégiscsak egy emberi lény volt. Nem lehet csak úgy...

- Ezzel az állítással én vitatkoznék - szakította félbe Jensen. - Mitől ember az ember? Attól, hogy nem négy lábon jár, hanem kettőn?

- Na nem. Nem csak attól - válaszolt Adams. - Van ugye esze.

- Azt hiszem, Abdullah az eszét kizárólag arra használta, hogy kifundálja, hogyan tehetné rá a kezét mások tulajdonára - mondta Jensen szenvtelenül, a kenyerét vajazva.

Adams kuncogott.

- Ettől még nem kevésbé ember.

- Nem kevésbé? Miért nem? Épp hogy ettől az - válaszolt Jensen.

- Ha így gondolkodnánk, akkor mindenkit el tehetnénk láb alól, aki felbosszant - mondta Adams. - Ez pedig nem lenne igazán jó megoldás.

- A legszebb az egészben, hogy többnyire el is tétetik magukat láb alól. így vagy úgy. Tud róla, hogy abba a kis utcába, ahol én lakom, Abdullah be sem tehette a lábát? Az arabok kővel hajigálták, ha meglátták. Ezt az alakot sajnálja? Ezt a két lábon járó rongyoszsákot, ezt a... - Jensen nem találta a megfelelő szót. - Merde - mondta végül.

Ingham Jensenre pislantott, olyanformán, mint aki a másik tudomására hozná, hogy nem szeretné, ha az túl messzire menne. Jensen persze tisztában volt ezzel, de Ingham szinte a bőrén érezte, hogy forr az asztal túloldalán ülő Jensen vére.

- Minden embert meg lehet változtatni, ha megadjuk neki a lehetőséget egy új életformára - mondta EÜÉ.

- Már megbocsásson, de én ennek nem sok jelét láttam, márpedig inkább hiszek a saját tapasztalataimnak és a két szememnek - mondta Jensen. - Mikor egy évvel ezelőtt megérkeztem ide, ruhatáram volt. Bőröndjeim, mandzsettagombjaim, nagyszerű festőállványom. Sidi bou Saidban béreltem egy házat, ebben a kék és fehér házacskákból álló, festői, makulátlan kis faluban - Jensen fölényes mozdulatot tett a kezével -, amely híres aprólékos műgonddal készített madárkalitkáiról, kávéházairól, ahol tisztességes italt sem szerelemért, sem pénzért nem lehet kapni ahol a boltokban egyetlen üveg bort sem lehet vásárolni. Ott fosztottak ki mindenemből, még a háziúr jó néhány bútorát is elvitték. Az összes vásznamat. Kíváncsi vagyok, mit csináltak velük. Ezután elhatároztam, hogy úgy fogok élni, mint egy beatnik, és akkor talán nem rabolnak ki újból.

- Milyen szomorú - mondta Adams együttérzően. - És a kutyája nem vigyázott a házra?

- Hasso éppen Tuniszban volt, egy állatorvosnál. Valaki leforrázta a hátát. Nagy fájdalmai voltak, és biztos akartam lenni, hogy vissza fog nőni a szőre. Nem, nem hiszem, hogy ezek a vakarcsok bemerészkedtek volna bármelyik házba is, ha Hasso ott van. Tudták a nyomorultak, hogy néhány napig nincs otthon.

- Jóságos Isten - mondta Ingham. A történet egészen letörte.

Tudta, fölösleges megkérdeznie Jensent, rájött-e, hogy ki rabolta ki. Soha nem jön rá senki.

- Az ember nem szállhat szembe egy hatalmas áradattal - sóhajtott Jensen. - Fel kell adni, bele kell nyugodni. És mégis eléggé emberinek érzem magam ahhoz - igen, emberinek -, hogy örüljek, ha ezek közül csak egy is megkapja azt, amit érdemel. Mint ez az Abdullah.

EÜÉ egy kicsit úgy festett, mint akit letorkoltak. - Hát igen. Az is lehet, hogy a szállodabeli fiúk intézték el végül. De - Adams Inghamre pillantott - akkor éjszaka a fiúk nem hagyták el a hálóhelyüket, amíg az üvöltést meg nem hallották. Véleményem szerint az öreget az a bizonyos ütés ölte meg, bármitől származott is.

Már ütésről beszél. Ingham - valószínűleg a belső feszültségtől - összeszorította a fogát. Esztelen vidámság fogta el.

- Lehet, hogy egy másik arab szúrta le - mondta Jensen kuncogva. - Lehet, hogy két arab ugyanarra a bungalóra fente a fogát! - Jensen oldalvást ült a székén, karját hátravetette a támlán és nevetett. Adamsre nézett.

Adams meglepettnek látszott.

- Mit tud róla? - kérdezte Adams. - Tud róla valamit?

- Azt hiszem, ha tudnék, se mondanék semmit - válaszolta Jensen. - Mégpedig tudja, miért nem? Azért, mert ez az egész - egyáltalán nem számít. - Ahogy az utolsó szót kimondta, az asztalra ütögette a cigarettáját és rágyújtott. - Úgy találgatjuk itt, hogy ki ölte meg Abdullahot, mintha legalábbis Kennedy elnökről lenne szó. Nem hiszem, hogy ennyire fontos lenne.

Ez lecsendesítette Adamset, de Ingham érezte, hogy a hallgatása egyben neheztelés is. Jensen álmodozva, merengve ült, ha megszólalt, egytagú szavakkal válaszolt. Ingham sajnálta, hogy Jensen azt a látszatot keltette, mintha személyes haragja Adams ellen irányult volna. És Ingham azt is megérezte, Adams kitalálta, hogy olyasmit is elmondott Jensennek arról az éjszakáról, amit neki nem. Adams tudta, hogy Ingham alapjában véve Jensen életfelfogásával ért egyet, és ez nem volt egészen azonos az EÜÉ-vel, az egyedül üdvözítő életmóddal.

Ingham kocsijával a Plage-hoz mentek. Ingham azt hitte, hogy Adams majd elköszön tőlük, ha kilépnek a Reine étterméből, de nem így történt. Az italokat ezúttal Jensen fizette.

- Keserű fiatalember. Szörnyű dolgok történtek vele - mondta Adams, míg Jensen a bárpultnál rendelt.

Az egyik asztalkához ültek le. Szokás szerint alig értették egymás szavát. A bortól és sörtől eleven, ordítozó hangok néha meghökkentő kurjantásokba és röhögésekbe fúltak.

- Biztos, hogy kiheveri.... mihelyt hazautazik, Dániába. Ingham arra gondolt, Jensen talán meghívja Adamset a házába, hogy nézze meg a festményeit, de Jensen nem hívta. Adams kapott volna az alkalmon, ebben Ingham egészen biztos volt. A pohár ital után felálltak.

- Majd jelentkezem - mondta Ingham Jensennek az úton.

- Viszlát. Köszönöm a vacsorát. Jó éjszakát, Francis.

- Jó éjt, jó éjt - mondta Adams.

Hazafelé menet hallgattak. Ingham érezte, hogy Adams töri a fejét valamin. A kocsiját Adams bungalója mellett parkolta le. Adams megkérdezte, bejönne-e még egy pohár italra.

- Köszönöm, de azt hiszem, ma este egy kicsit fáradt vagyok.

- Szeretnék egy percre beszélni veled.

Ingham bement Adamsszel. A bungalók központi épületében sötétség volt és csend. Az oldalajtó, a konyhai, tárva-nyitva állt, bizonyára szellőztettek. A konyhától balra lévő szobában tíz vagy tizenkét fiú aludt. Ingham elhárította az italt, de leült, ezúttal a dívány szélére, és a térdére könyökölt. Adams rágyújtott és fel-alá járkált.

- Megbocsáss, de az az érzésem... hogy nem mondasz igazat azzal az éjszakával kapcsolatban. Nem szükséges megbocsátanod a kérdésemért, ha nem akarsz. - Elmosolyodott, de nem a szokásos mókusmosollyal, ez a mosoly nem is volt igazi. - Én őszinte voltam hozzád, tudod, a szalagjaimmal kapcsolatban. Te vagy az egyetlen ember Tunéziában, aki tud róla. Mert te író vagy, értelmiségi, és becsületes ember. - Fejének erőteljes mozdulatával igyekezett hangsúlyt adni mindannak, amit elmondott.

Ingham utálta, ha értelmiséginek nevezték. Sokáig nem szólt egy szót sem, úgy érezte, hogy túl sokáig.

- Először is - mondta Adams végtelenül udvariasan - furcsa, hogy nem nyitottad ki az ajtót, vagy legalábbis nem hallgatóztál azon az éjszakán, miután meghallottad azt az üvöltést. És mivel a te teraszodon történt a dolog - ezek után mit gondoljak?

Ingham hátradőlt. Volt mögötte egy kényelmes párna, aminek neki tudott támaszkodni, mégis kényelmetlenül érezte magát. Úgy érezte, hogy ostoba párbajt vív. Amit Adams mondott, az mind igaz. Nem hazudhat tovább anélkül, hogy ne válna egyértelműen nyilvánvalóvá, hogy hazudik. Valami diplomáciai védettségre hivatkozva szívesen elhalasztotta volna a válaszadást, mondjuk holnapig. A fő gondja az volt, hogy nem tudta, mekkora jelentősége lehet annak, amit mond. Például, ha elmondja az igazságot, Adams nyomban szalad a rendőrségre? Akkor mi történne?

- Természetesen megbocsátom a kérdést - kezdte Ingham, de nyomban érezte, milyen hamisan cseng az egész. Folytathatta volna, hogy Ha nem haragszol, fenntartom a jogot, hogy... Végül is nem vagy rendőrnyomozó. - Minden úgy történt azon az éjszakán, ahogy korábban mondtam. Azt hiszem, nyugodtan nevezhetsz gyávának azért, mert nem nyitottam ki az ajtót.

Adams már megint úgy mosolygott, mint egy fénylő kis mókus.

- Ezt egyszerűen nem hiszem el, már megbocsáss - mondta, ha lehet még udvariasabban. - Kérlek, bízz bennem. Tudni akarom.

Ingham érezte, hogy forróság önti el az arcát. Egyszerre volt dühös és zavart.

- Látom, nem mondasz el mindent. De meglátod, megkönnyebbülsz, ha elmondod - mondta Adams. - Tudom.

Ingham hirtelen úgy érezte, ráveti magát Adamsre és agyba-főbe veri. Minek képzeli ez magát? Gyóntatópapnak? Vagy közönséges spiclinek? Álszent hólyag, mindenesetre.

- Már megbocsáss - mondta Ingham -, de nem hiszem, hogy kötelességem lenne bármit is mondani neked. Miért faggatsz? Adams kuncogott.

- Nem, Howard, valóban nem kötelességed. De amerikai örökségedet nem dobhatod el magadtól egyszerűen azért, mert néhány hetet Afrikában töltöttél.

- Amerikai örökségemet?

- Ezt ne vedd tréfának. Téged nem úgy neveltek, mint ezeket az arabokat.

- Ezt nem is mondtam. Adams kiment a konyhába. Ingham felállt és utánament.

- Köszönöm, tényleg nem iszom semmit. Ha megengeded, kimegyek a vécére.

- Menj csak! Itt van jobbra— mondta Adams, aki örült, hogy végre felajánlhat valamit. Felgyújtotta a villanyt.

Ingham még soha nem járt Adams fürdőszobájában. Egy tükrös szekrényke volt a falon, de hogy ne kelljen szembenéznie magával, inkább kinyitotta, és belebámult, miközben a dolgát végezte. Fogkrém, borotvahab, aszpirin, Entero-Vioform és egy csomó gyógyszeresfiola kis sárga tablettákkal. Minden olyan kínos rendben, akár egy vénlánynál. A tubusokon és üvegcséken kommersz amerikai márkanevek, Colgate, Squibbs és így tovább. Jensen biztos, hogy nem nyelné le ezt a csomó szart, mondta magában Ingham, aztán lehúzta a vécét, és magabiztosan kilépett a fürdőszobából. A csomó szart az amerikai örökségre értette. Tulajdonképpen mit akar ezzel mondani?

Adams az egyenes hátú széken ült az asztalnál, de oldalvást, úgyhogy pontosan farkasszemet nézett Inghammel, aki megint a díványra telepedett. - Azért vagyok ennyire biztos a dologban - kezdte Adams udvariasan, kicsit mosolyogva, kékes színű szemével éberen fürkészve Inghamet -, mert beszéltem azokkal az emberekkel, akik a te bungalód mögötti házikóban laknak. Egy középkorú francia házaspár. Ők hallották a kiáltást aznap éjjel - aztán valami csattanást, olyat, mint mikor leesik valami, aztán pedig egy ajtó csapódását. A te ajtódét. Amit nyilvánvalóan te vágtál be.

- Miért nem lehetett valaki más az egyik szomszédos bungalóban?

- Ezek a franciák biztosak benne, hogy tőled jött az ajtócsapódás. - Adams ugyanazon az önfejű, okoskodó hangon beszélt, mint a szalagjain. - Olyasmivel ütötted le, ami csattant egyet?

Inghamet már csak egy enyhe hőhullám öntötte el a kérdés hallatán. Egyébként úgy érezte, kellően közönyös arckifejezéssel fogadja az újabb támadást.

- Van valami célod ezzel a kérdezősködéssel? És micsoda?

- Szeretném tudni az igazságot. Azt hiszem, Abdullah meghalt.

Abdullah pedig nem Kennedy, gondolta Ingham. Tartson-e ki a története mellett, és tegye ki magát továbbra is Adams kellemetlen kérdéseinek a másik alternatíva az volt, hogy elutazik Hammametből, vagy mondja el az igazságot, viselje el a szégyent, hogy idáig hazudozott, és győzze meg Adamset, hogy a legokosabb, ha elfelejtik az egészet? Ez esetben legalább megvan az az elégtétele, hogy elmondta az igazat. Ingham az utóbbit választotta. Vagy mégis várnia kellene holnapig? Már nem egészen józan, lehet, hogy nem dönt helyesen.

- Már elmondtam, mi történt, Francis - mondta, és bágyadtan Adamsre mosolygott. De legalább ez a mosoly valódi volt. Ingham valóban jól szórakozott, és mind a mai napig nem utálta meg Francis Adamset. A mosolya még szélesebb lett, mikor eszébe jutott egy mulatságos gondolat: lehet, hogy valami nagyon gazdag ember - kommunista rábeszélésre - fizeti EÜÉ-t a heti adásokért, egyszerűen tréfából, mert megengedheti magának? Valaki, aki nem is Oroszországban él? Mert az biztos, hogy EÜÉ adásai az oroszokat segítik. Adams komolysága miatt ez a lehetőség még nevetségesebbnek tűnt Ingham számára.

- Mi olyan mulatságos? - kérdezte Adams, de a kérdés kedvesen hangzott.

- Minden. Afrika fenekestül felfordítja a dolgokat. Ezt nem tagadhatod. Vagy talán te... immúnis vagy rá? - Ingham felállt. Menni akart.

- Nem vagyok immúnis. Itt minden ellentétes az ember házi szövésű erkölcseivel, mondjuk így. Nem változtatja meg, nem rombolja le őket, nem! Ha jobban belegondolsz, csak még szilárdabban köt minket a jóról és rosszról alkotott, bizonyított elveinkhez. Ezek a mi horgonyaink a viharban. Ezek alkotják a gerincünket. Ezeket nem tudjuk levetkőzni, még akkor sem, ha szeretnénk.

A gerincoszlop horgonya! Vajon a seggre gondolt Adams? Inghamnek fogalma sem volt, hogy erre most mit kellene mondania, bár szeretett volna udvariasan elköszönni.

- Lehet, hogy igazad van - de most mennem kell, Francis. Úgyhogy jó éjszakát.

- Jó éjszakát, Howard. És aludj jól. - Nem volt egy csepp gúny sem abban, ahogy Adams azt mondta, aludj jól.

Kezet ráztak.

Másnap szombat volt, Inghamnek aznapra ígérték az írógépét. Háromnegyed tízkor már a postán volt, bedobta Ina levelét. Aztán elsétált Jensenhez, és ezúttal nem nézett oda, ahol a halott arabot látta.

Jensen még aludt, de kisvártatva kidugta a fejét az ablakon. - Megyek, nyitom az ajtót!

Ingham besétált a kis betonudvarra. - Tuniszba megyek, az írógépemért. Nincs szükséged valamire?

- Nincs, köszönöm. Most semmi nem jut az eszembe. Ingham emlékezett rá, hogy Jensen még Sousse-ban vett magának festéket. - Azon gondolkodtam, nem szerezhetnék-e a tiédhez hasonló lakást itt Hammametben. Nincs valami ötleted?

Jensennek szüksége volt néhány pillanatra, hogy eljusson a tudatáig, amit Ingham mondott.

- Arra gondolsz, hogy néhány szobát bérelnél valahol? Vagy egy házat?

- Inkább néhány szobát. Igazi arab helyet. Olyasmit, mint a tiéd.

- Megkérdezhetem. Hogyne, Howard. Még ma délelőtt megérdeklődöm.

Ingham megígérte, hogy beugrik, ha visszaért Tuniszból. El akarta mesélni Jensennek a tegnap esti beszélgetését Adamsszel.

Az írógépe készen volt. Megtartották az öreg vázat, a sarkainál már egészen lekopott a barna festék, és látszott a fém eredeti színe. Ingham annyira örült, hogy még a számla miatt sem bosszankodott, amit egy kicsit sokallt.

Hét dinárt fizetett, ami valamivel több, mint tizennégy dollár. Még ott a boltban befűzött a gépbe egy papírlapot, és kipróbálta. Igen, ez az régi, kedves írógépe jobb, mint valaha. Ingham megköszönte a gépet, és kisétált az autójához, a súlyos teher boldogságával.

Már fél egy előtt visszatért Hammametbe. Vett néhány lapot, Time-ot, Playboy—t, aztán füstöltosztriga-konzervet, dobozos sonkát és zacskós leveseket. Jensen éppen a sikátorban volt, egy elgörbült szemetesvödröt - valószínűleg a sajátját - egyenesítgetett a lábával.

- Gyere be - mondta Jensen. - Behűtöttem néhány doboz sört.

A sörök egy vödör vízben voltak. A hálószobában ültek le.

- Van egy ház úgy kétszáz méternyire - mutatott Jensen Tunisz felé -, de nincs bebútorozva, és bármit ígér is a tulajdonos, nyakamat rá, hogy nem is lesz. Van egy mosogató, de vécé nincs. Az építőmunkások még mindig ott ólálkodnak a környéken. Egy hónapra negyven dinár, biztos le tudnám alkudni harmincra, de azt hiszem, ez tárgytalan. Az alattam lévő szobák viszont kiadók. Egy hónapra harminc dinár. Van lent egy ugyanolyan kis tűzhely, mint az enyém, egy mosogató és valami ágyféle. Megnézed? Elszedtem a kulcsot az öreg Gamaltól. - Gamal volt a háziúr.

Ingham lement Jensennel. Az ajtó a lyuk-a-padlóban-vécétől jobbra nyílott, kijjebb volt a fal síkjánál. A nagyszoba egyetlen, magas, íves ablaka az utcára nézett. Az utcafronttal szemközti ajtó egy kis négyszögletes szobába vezetett, amelynek két ablaka az apró udvarra nézett. Megvan az az előnye, hogy nem látnak be, gondolta Ingham. Ebben a szobában volt egy tisztességes méretű mosogató és egy kétégős tűzhely alacsony faasztalon. Az ágy egy vécéajtó volt, vagy legalábbis annak látszott, rajta vékony matrac, alatta három gyümölcsösláda-keret. A fala valaha fehér lehetett, ám mostanra piszkosszürke lett a mocsoktól, helyenként barnás foltokkal tarkítva, ahonnan a festéket már leverték. Az ajtó-ágyon gyűrött, khakiszínű pokróc hevert. A padlón csikkekkel teli hamutál.

- Lakik itt most valaki? - kérdezte Ingham.

- Gamalnak valami unokaöccse vagy kije. Már úgyis ki akarja dobni régóta, mert nem fizet egy lyukas garast sem. Megfelel ez neked, vagy túlságosan lerobbant? - Jensen ezt tréfás eleganciával kérdezte.

- Azt hiszem, jó lesz. Vehetek valahol egy asztalt? Meg egy széket?

- Biztos, hogy tudok valamit szerezni. Ráállítom a szomszédokat. - A dolog el volt döntve, Inghamet optimizmus töltötte el. A hálószobaajtón volt egy lakat, amit kívülről és belülről is rá lehetett kattantani a láncra. A bejárati ajtó kulcsa ugyanaz lesz, mint Jensené. Ugyanarra a szörnyű vécére fognak járni, de annak legalább ajtaja van, amit maga szerek fel, mondta Jensen. Ingham kicsit nagyobb biztonságban érezte magát Jensen közelében. Ha valami baj történne, ha betörnek hozzá, legalább lesz egy szövetségese hallótávolságon belül. Ingham azt mondta, hétfőn szeretne beköltözni, és adott Jensennek tizenöt dinárt, hogy adja oda Gamalnak, foglalóba. Aztán visszahajtott a Reine-be.

Az vallana igazán a formájára, ha belebotlana EÜÉ-be, amint épp visszacipeli az írógépét a bungalójába, gondolta. Még körül is akart nézni, mielőtt kiszáll az autóból, hogy ha meglátja EÜÉ-t, megvárja, míg eltűnik, de aztán úgy elszégyellte magát a túlzott aggályoskodásáért, hogy a bungalók parkolójában megállt, és anélkül, hogy körülnézett volna, kiszállt, az írógépét is kivette. Bezárta a kocsit, és a bungalójához sétált. EÜÉ e percben sehol sem volt látható.

Ráér hétfőn bejelenteni a szállodában a távozását, aztán kerít valahonnan egy asztalt és széket, még meg is írhat jó tíz oldalt a regényéből. Előző éjszaka, furcsa módon éppen az Adamsszel folytatott zaklatott beszélgetés után találta ki Ingham a regény címét. Remegő szívvel. Ez sokkal jobb volt, mint az előző két ötlete. Mielőtt eljött Amerikából, olvasta valahol, hogy az aláírás-hamisítóknak általában egy hajszálnyira megremeg a kezük az első és utolsó betű leírásakor, néha csak annyira, hogy mikroszkóppal is alig látni. A remegés Dennisonnak, a kettős személyiségnek a végső összeomlását is jelképezi, azt, hogy a bukása küszöbén áll. Ez teljes, ám nem várt összeomlás lesz, olyan, mint mikor egy hegy belül roskad össze, és ez kívülről sokáig nem látható - egészen addig, amíg a legkülső réteg is be nem omlik -, mert Dennisonnak nincs lelkiismeret-furdalása, és szinte semmi veszélyérzete.

Ingham átment a főépületbe, beszélt a szálloda vezetőjével, és megkérte, hogy a számláját még aznap készítsék el. Aztán visszatért a bungalójába, és vidám levélben válaszolt Reggie Muldavennek. Azt írta, nem tudja, Ina mit forgat a fejében, de látni valóan idegenkedik attól, hogy neki, Inghamnek, levelet írjon. Megemlítette, hogy belekezdett egy regénybe. És persze azt is megírta, mennyire sajnálja, hogy Castlewood öngyilkos lett. Aztán háromtól hatig megírt nyolc oldalt a könyvéből, utána pedig lement úszni. Valamiért nagyon-nagyon boldognak érezte magát. Először is roppant kellemes érzés volt, hogy van egy kis pénze, hogy minden hónapban fel tudja adni csekken a New York-i, nem túlzottan olcsó lakásának a bérét, hogy közben egy kényelmes szállodában lakik, és nem kell aggódnia a költségek miatt. A pénz nem boldogít, ahogy EÜÉ mondaná vajon tényleg mondaná?, de Ingham isr merte azt az őrjítő és léleknyomorító állapotot, mikor csak egy kicsit is pénzszűkében van az ember.

Nyolc óra körül találkoztak Jensennel a Plage-ban, ittak valamit, mielőtt a Melikbe mentek. Jensen azt mondta, a szomszéd család megígérte, hogy holnapra szerez asztalt. A szék már nehezebb ügy, és ha nem sikerül egyet felhajtaniuk, akkor venni vagy kölcsönözni kell Meliktől. Jensennek is csak egy volt.

- Ne üljünk angolok közelébe - mondta Ingham, amint a Melik teraszához másztak fel a lépcsőkön. - Szeretnék beszélni veled.

Leültek két ingujjas arabhoz, akik szünet nélkül beszéltek egymáshoz.

- Képzeld, Adams folytatta a témát tegnap este - kezdte Ingham. - Azt mondta, hogy a mögöttem lévő bungalóban lakók hallották a kiáltást, aztán egy csattanást, aztán pedig hogy bezárnak egy ajtót. Bevágnak. Gondolj csak bele, amint ÉÜÉ körbemegy és kikérdezi a szomszédokat! Mint Maigret felügyelő.

Jensen elmosolyodott.

- Hogy is hívod?

- EÜÉ-nek. Egyedül Üdvözítő Életformánk. Az amerikai életforma. Állandóan erről papol, nem vetted észre? A Jóság, az Isten - és a demokrácia. Ezek fogják megmenteni a világot.

A kuszkusz most jobbnak tűnt a szokásosnál, több volt benne a hús.

- Tegnap este letagadtam, hogy a kiáltáson kívül hallottam valamit - folytatta Ingham. - Azt is letagadtam, hogy kinyitottam az ajtót. - Jensen szemében Abdullah halála látnivalóan annyit számított, mint egy bolháé. Ingham úgy érezte, hogy most már is könnyebben beszél róla, sőt hazudni se esnék nehezére.

Jensen mosolygott, és a fejét rázta, mint aki csodálkozik, hogyan vacakolhat valaki ennyit egy ilyen lényegtelen dologgal.

Ingham igyekezett tovább szórakoztatni Jensent. - Adams a puhító módszerrel próbálkozik, a la Porfirij Petrovics - vagy mint a híres angol detektívek. Látom, hogy nem mondod el a teljes igazságot, Howard. Pedig hidd el, megkönnyebbülnél, ha elmondanád.

- És mit mondanak azok, akik a mögötted lévő bungalóban laknak?

- Már elutaztak. Most németek laknak ott, azt hiszem, férj-feleség. És tudod, Anders, hogy tegnap éjszaka majdnem elmondtam EÜÉ-nek az igazat? Tudom, te erre azt mondod, na és? Végül is mit tehet? Örülhet, mert megoldott egy rejtélyt? Nem hiszem, hogy különösebben bántana.

- Semmit sem tehetett volna, a világon semmit. Az igazságszolgáltatás gépezetéről beszélsz? Azt cseszheted. Ennek az országnak eszében sincs a tolvajokat és a turistákat szembesíteni - úgy értem, a bíróságon. Furák vagytok ti, amerikaiak.

Másnap Ingham átvitte az egyik bőröndjét az új szállására, aztán Jensennel kiment a városba, hogy vegyen néhány dolgot, például egy-két törülközőt, söprűt, néhány főzőedényt, egy kis falitükröt, poharakat, csészéket és kistányérokat. A szomszédban lakó család megjelent egy asztallal, nem volt túlságosan nagy, viszont a magassága éppen megfelelő volt, és eléggé masszívnak látszott. Széket valóban nehezebb volt szerezni, de Jensen rábeszélte Meliket, hogy váljon meg az egyik darabjától egy dinár ötszáz millime-ért. Hétfőn reggel Ingham beköltözött. Letörölte a konyhai polcot, így az eléggé tiszta lett. Egyáltalán nem finnyáskodott. Mintha hirtelen megváltozott volna a véleménye a tisztaság fogalmáról, arról a bizonyos steril tisztaságról, és a kényelemről is. Éjjeliszekrénye egy gyümölcsösrekesz lett, a mennyezetről csüngő égő az olvasólámpája, valahányszor ágyban akart olvasni, mindannyiszor a lámpa alá kellett húznia az ágy fejét. Második takarója, egy tengerészpokróc, a feje alatt összecsavarva a párna funkcióit látta el. Jensen elmondta neki, hogy a szennyest kimossa a szomszéd család tinédzser lánya.

Hétfőn és kedden Ingham teljes tizenhét oldalt írt. Jensen kölcsönadta neki három képét, azokat, amelyeket Ingham kiválasztott. Ingham nem kérte el a kibelezett arabot, mert úgy tűnt, hogy Jensennek ez az egyik kedvence, és Ingham különben is felkavarónak tartotta a látványt. Az egyik kölcsönbe vett festmény a spanyol erődöt ábrázolta durva ecsetvonásokkal, az előtérben világos színű homok, a háttérben kék tenger és ég. A másik képen egy kisfiú ült hosszú köntösben egy fehér lépcsőn. A fiúcska kerek szemű volt és elhagyatott. A harmadik kép egyike volt Jensen narancssárga színű káoszműveinek, Ingham nem tudta ugyan megmondani, mit ábrázol, de nagyon tetszett neki.

Ingham naponta elment a Reine főportájára és a bungalók központi irodájába érdeklődni, jött-e levél a számára, bár az új címét - 15 Rue El Hout - megírta az ügynökének és Inának is. Egyszer megpillantotta Moktát, és vett neki egy üveg sört. Mokta meglepve hallotta, hogy Ingham odaköltözött az arabok közé. Mokta ismerte az utcát.

- Ott csak arabok laknak! - mondta Mokta.

- Nagyon érdekes. - Ingham is mosolygott. - Nagyon egyszerű.

- Á, azt elhiszem!

A légkondicionáló, amit Ingham korábban kért, soha nem érkezett meg, Mokta azóta sem említette, Ingham sem kérdezett rá.

Szerdán Ingham meghívta Adamset egy pohár italra. Egy csomó százmillime-es bankót nyomott Melik egyik fiának a kezébe, cserébe egy tálca jégkockáért. Az utcán várta Adamset, hogy a házhoz kalauzolja. Adams érdeklődve nézett körül, amint a szűk sikátorokon keresztül a ház felé tartottak. Az arabok már szinte megszokták, hogy Ingham is itt lakik, de most megint bámultak, ezúttal Adamset.

Ingham a munkaasztalát koktélasztallá alakította. Az írógépe, a kézirat, az üres papírlapok és a szótár szép rendben sorakoztak a padlón, a sarokban.

- Hát, ami azt illeti, ez valóban egyszerű! - mondta Adams nevetve. - Jóformán nincs is itt semmi.

- Ez így van. Ne is dicsérd a berendezést, nem várom el. - Kivette a tálcából a megmaradt jeget, beletett néhányat a poharakba, aztán a maradékot visszatette a fémtálcára, mert az hűvösebb volt.

- Hogyan fogsz boldogulni hűtőszekrény nélkül? - kérdezte Adams.

- Hát majd mindenből keveset veszek, és rögtön megeszem. Egyszerre csak két tojást, mondjuk.

Adams most az ágyat vette szemügyre.

- Egészségedre - mondta Ingham, és átnyújtotta Adamsnek a poharát.

- Egészségedre. Hol van a barátod?

Ingham már mondta neki, hogy Jensen éppen fölötte lakik.

- Pár perc múlva lejön. Biztosan dolgozik. Ülj le. Az ágyra is lehet, ha akarsz.

- Van itt fürdőszoba?

- Van valami izé az udvaron. Egy vécé. - Ingham remélte, hogy Adams nem akar majd egy pillantást vetni rá. Rájött, hogy néhány perce még csöppet se bánta volna.

Adams leült.

- Te tudsz itt dolgozni? - kérdezte hitetlenkedve.

- Igen. Miért ne tudnék? Pontosan olyan jól, mint a bungalóban.

- Gondoskodnod kellene róla, hogy mindig legyen elég élelmiszered. Tiszta élelmiszered. Hát megint felemelte a poharát -, remélem, jól fogod itt érezni magad.

- Köszönöm, Francis.

Adams ránézett Jensen narancsszínű káoszképére. Egyedül ez volt szignálva a három közül. Adams elmosolyodott, és hirtelen félrebillentette a fejét.

- Ettől a képtől melegem lesz, ha ránézek. Mit ábrázol?

- Nem tudom. Ezt Anderstől kellene megkérdezned. Megjelent Jensen. Ingham whiskyt töltött neki.

- Semmi hír a kutyájáról? - kérdezte Adams.

- Semmi.

Unalmasan, de szívélyesen társalogtak.

Adams megkérdezte, milyen hosszú időre vette ki Ingham a szobákat, és mennyit fizet értük. A második pohár italba már nem tudtak jeget tenni. Jensen gyorsan felhajtotta ezt is, és elnézést kért, de, mint mondta, éppen dolgozik odafent.

- Van valami hír a barátnődről? - kérdezte Adams.

- Nincsen semmi. Valamikor mostanában érhet oda a levelem. Talán éppen ma.

Adams az órájára nézett, amiről Inghamnek hirtelen eszébe jutott, hogy szerda este van, és szerdán Adamsnek otthon kell lennie az adás miatt. Ingham egy kicsit megkönnyebbült, mert nem volt kedve Adamsszel vacsorázni.

- Tegnap Tuniszban voltam - szólalt meg Adams. - Egy trágár szó volt arabul rápingálva egy szabóműhely falára - valószínűleg zsidó üzlet volt.

- Valóban? Adams kuncogott.

- Nem tudtam, mit jelent a szó, és megkérdeztem egy arabtól. Az arab nevetett. Azt mondta, ez a szó kimondhatatlan!

- Biztos, hogy nehéz most a zsidóknak - mondta Ingham erőtlenül. Az egyik vasárnapi Observer címlapja, a Forrongó Arábia, halálra rémíthetett bárkit: üvöltő torkok, felemelt öklök erdeje - öklök, amelyek arra készülnek, hogy szétzúzzanak bármit, ami az útjukba kerül.

Adams felállt.

- Mennem kell. Tudod, szerda van. - Az ajtó felé indult.

- Howard, öregfiú. Nem tudom, meddig fogod itt kibírni.

Elég közel áll a nyitott ajtóhoz, hogy lássa a vécét, gondolta Ingham. Jensen éppen most volt kint, és soha nem csukta be az ajtót.

- Én nem találom olyan rossznak - ebben a klímában.

- Nem lehet valami kényelmes. Várd csak ki, míg először kedved támad egy jéghideg limonádéra - vagy akár egy jó, kényelmes alvásra! Úgy látom, szándékosan sanyargatod magad ezzel a bennszülött életmóddal. Úgy élsz itt, mint akinek egy vasa sincs, pedig ez nem igaz.

Hát erről van szó.

- Szeretem a változatosságot.

- Jár az agyad valamin. Bánt valami.

Ingham nem szólt semmit. Az meglehet, hogy az Ina-féle ügyet még mindig nem tudta teljesen megemészteni. De az biztos, hogy Abdullahnak nincs köze a nyomott hangulatához, ha netán Adams erre céloz.

- Egy civilizált férfi, egy civilizált író így nem vezekelhet - mondta Adams.

- Vezekelni? - nevette el magát Ingham. - Miért vezekelnék?

- Azt neked kell tudni - mondta Adams gyorsabban, de még mindig mosolyogva. - Rá fogsz jönni, hogy ez az életmód csak időpocsékolás.

Időpocsékolásról papol nekem, gondolta Ingham, aki órákat halászik, és soha nem fog semmit. Kinek képzeli magát tulajdonképpen?

- Nem mondanám, hogy időpocsékolás, ha közben dolgozom, márpedig pontosan ezt teszem. - Mihelyt kimondta, rögtön megbánta, hogy magyarázkodni kezdett Adams előtt. Miért kellene bármit is megokolnia?

- Ez nem a te világod. Biztos, hogy nem kedvedre való, amit teszel.

Ingham megvonta a vállát. Ez az egész ország nem kedvére való. Idegen. De miért kellene mindennek a kedvére valónak lenni, amit csinál?

- Lekísérlek. Könnyű itt eltévedni - mondta Ingham fesztelenül.

A rákövetkező héten Ingham a réginél jobb koncepciót dolgozott ki a regényével kapcsolatban. Biztos volt benne, hogy a környezetváltozás, a két szoba mérhetetlen kényelmetlensége-a legrosszabb az volt, hogy a ruháit nem volt hová akasztani - a felelős azért, hogy ennyi új gondolata támadt. Dennison, aki valóban nem normális, nem érzékeli az összeomlását, mikor a sikkasztását felfedezik. És a barátai, akik addigra már szinte kivétel nélkül mind felelős beosztásban lévő, sikeres emberek, Dennison segítségére sietnek, visszafizetve mindent, amit Dennison egykor nekik adott. Maga Dennison is sikkasztott pénzt fektetett be húsz éven keresztül, és a vagyona megháromszorozódott. Lehet, hogy őrjöngő főnökei a bankban elvesztették háromnegyedmillió dollárnak a potenciális kamatát, de visszakapták a hétszázötvenezer dollárt. Hogyan döntsön a bíróság? Akkor viszont a Remegő szívvel cím nem jó. Nem is rossz, de mivel Dennison soha nem remegett, legalábbis említésre méltóan nem, Ingham úgy érezte, új címet kell kitalálnia. Az olvasót kétségek közt akarta hagyni Dennison vétkességét illetően. Ha azt a rengeteg jótéteményt nézzük, hogy Dennison családokat tartott össze, beindított és segített üzleti vállalkozásokat, sok fiatal továbbtanulását tette lehetővé, nem beszélve a jótékonysági célra felajánlott összegekről - ki bélyegezné Dennisont gazembernek?

Ingham csak azt sajnálta, hogy meg kell válnia a címtől.

Két bekezdés között gyakran sétált föl alá a szobában, hideg vízbe áztatott és kicsavart kék frottírköntösében, ami alatt csak alsónadrágot viselt. Mindennél jobban hűsített. Ebben a környezetben kevésbé tűnt ostoba viseletnek, mint a sort, rövid ujjú inggel. Egyetlen arab férfi sem viselt sortot, és nekik aztán tudniuk kell, hogy mi a legszellősebb viselet, gondolta Ingham. Jensen már ugratta is: Már látom, hogy legközelebb egy arab köntöst veszel magadnak!

Jensen általában nála vacsorázott, vagy ment fel Jensenhez. Nem sokat számított, hogy hol esznek, mert közösek voltak az edényeik, ugyanazt ették, és egyiküknél sem volt több hely, hogy tisztességesen megterítsenek. Vagy egyiküknek, vagy másikuknak kellett a munkáját ideiglenesen eltüntetni az asztalról. Ingham örült, hogy minden este társaságban vacsorázott, munka közben mindig ezzel biztatta magát, ezt várta, és Jensen társasága különösen kellemes volt, mert természetesen viselkedhetett mind a főzés, mind a beszélgetés terén. Megesett, hogy Jensen egész este egyetlen szót sem szólt.

Voltak pillanatok, mikor Ingham mélyen belemerült a könyvébe, felállt, ésjárkálni kezdett a szobában az undorító, nyitott, de legalább hűs papucsában. Valahol egy zsebrádió nyekergett, egy arab nő pörölt a gyerekével, egy házaló kínálta a portékáját, Ingham újra meg újra a saját rideg, szigorú arcába bámult a tükörben, amit akasztott fel a konyhaajtó melletti falra. Az arca sötétebb és keskenyebb volt a szokottnál, egészen más. Ezekben a pillanatokban pontosan tudatában volt éppúgy, mint mikor gyomorgörcsei voltak a bungalóban, hogy mennyire egyedül van, barátok, kapcsolatok nélkül, és anélkül, hogy értené vagy beszélné az ország hivatalos nyelvét. Az ilyen pillanatokban, mikor majdnemhogy Dennisonnak érezte magát, a tudatalattijában felvillant a kérdés: Tulajdonképpen ki vagyok én? Létezik-e az ember, illetve milyen mértékben létezik individuumként, barátok, család nélkül, bárki nélkül, aki számára az létezése a legcsekélyebb jelentőséggel is bír? Furcsa módon ez az érzés valamiféle vallási élményhez volt hasonlatos. Olyan volt, mint semmivé válni, és rádöbbenni, hogy mindig is semmik voltunk. Ez alapigazság. Ingham emlékezett rá, hogy olvasott valahol egy férfiról, akit elvittek a Földközi-tenger keleti partvidékéről, a falujából. A férfi az volt, aminek a családja, a barátai, a szomszédai hitték, tudatában az véleményük tükröződött önmagáról, és mikor elszakították ezektől az emberektől, összeomlott, összeroppant. És teljesen mindegy, hogy mi a helyes vagy helytelen, gondolta Ingham, csak az a mérvadó, amit a környezetünkben lévő emberek mondanak. Ez sokkal igazabb, mint EÜÉ halandzsái az Amerikai Örökségről.

Úgy tűnik, EÜÉ-nek az az elve, hogy mindenki állandóan hordozza magával azt az erkölcsiséget, amiben felnevelték és amiben hisz. De vajon helyes ez? Milyen mértékben maradnak meg ezek az erkölcsök, és hogyan cselekedhet valaki ezeknek az erkölcsöknek megfelelően, ha eltérnek az őt körülvevő emberek erkölcsétől? És mivel ez megint csak Dennisont juttatta az eszébe, Ingham visszament az írógépéhez, és szinte azonnal írni kezdett. Már valamivel több, mint kétszáz oldallal volt készen. Az új szállásán töltött második héten nagyon jó iramban haladt a munkájával.

Aztán pénteken expresszlevél jött Inától. Ingham nem gondolta, hogy máris választ kap tőle, de most megszokásból, szinte automatikusan utánaszámolt, és rájött, hogy már öt napja írhatott, ha rögtön válaszolt arra a levélre, amelyikben az új címét közölte. Olvasni kezdett: Legdrágább Howard! 19... aug. 8.

A címváltozásod meglepett. Úgy hangzik, mintha még jó darabig ott akarnál maradni, és ez az, ami meglepő. Egy hónapot mindenesetre említettél. Annak persze örülök, hogy jól haladsz a könyvvel.

Nyugtalan és rosszkedvű vagyok, amin nem lehet segíteni, legalábbis én nem tudok. Szóval arra gondoltam, hogy meglátogatlak. Van két hetem, és biztos, hogy ki tudok bulizni még egyet. Nagyon szeretnélek már látni - és ha úgy adódik, hogy csak marakodnánk, vagy arra az elhatározásra jutunk, hogy az ügy be van fejezve, akkor továbbmegyek Párizsba. Úgy látszik, neked nincs sok kedved kimozdulni onnan, ahol most vagy, én pedig borzasztóan szeretnélek már látni. Foglaltam egy helyet a Pan-Am 807-es járatára, augusztus 13-án, vasárnap, ottani idő szerint délelőtt fél tizenegykor érkezem Tuniszba. Éjszakai gép. Ha szükséged lenne bármire, táviratozz.

Remélem, nem okoztam túl nagy meglepetést. Egyszerűen képtelen lettem volna Maine-be vagy Mexikóba menni, és meggyőzni magam arról, hogy mennyire élvezem. Bárcsak mondhatnék valami vicceset. De csak egy újszülött New York-i mondással szolgálhatok: A legjobb barátaim arabok.

Remélem, kijössz elém a repülőtérre Tuniszban. Ha valamilyen oknál fogva nem tudnál ott lenni, egyedül is odatalálok Hammametbe.

Szeretlek, drágám

Ina

Ingham teljesen elképedt. Egy percig nem is akarta elhinni. Ina itt? Ezekben a szobákban? Úristen, nem, az lehetetlen, biztos, hogy teljesen kiborulna. Természetesen ki kell vennie neki egy hotelszobát.

Vasárnap. Holnapután. Ingham fel akart rohanni Jensenhez, hogy elmondja neki az újságot. De hát Jensen nem is hallott Ináról.

- A fene egye meg - morogta Ingham halkan, és a levéllel a kezében keringeni kezdett az asztal körül. Arra gondolt, hogy máris indulnia kell, hogy szobát foglaljon Inának. Augusztusban zsúfoltak a szállodák.

Ingham bezárta az utcai ajtói, nehogy a fatma - takarítólánykájuk, aki nagyjából hetenként kétszer tűnt fel, akkor, mikor éppen kedve szottyant rá - éppen most állítson be. Egy vödör vízzel lezuhanyozott a vécé szomszédságában. A vödör mindig a csöpögő csap alatt állt. Ingham egyszer megpróbálta teljesen elzárni, de olyan irgalmatlanul nehezen ment - lehet, hogy amúgy is ütközésig volt csavarva -, hogy feladta.

- Mi ez a nagy sietség? - kérdezte Jensen a fenti ablakból.

- Miért, annyira sietek? - Ingham lelassította a mozdulatait, visszatette a vödröt a csap alá, és kényelmesen besétált a szobájába, hogy megtörülközzön.

Ingham kapott egy fürdőszobás szobát a Reine de Hammametben vasárnap délutántól. Az utolsó szobánk, mondta a tisztviselő, de Ingham nem nagyon hitte el. Kétágyas szoba volt, egy személy részére két dinár nyolcszázért, adóval és reggelivel együtt. Ingham kicsit jobban érezte magát, hogy legalább ezt elintézte. Kisétált az autójához, még azt sem kérdezte meg, van-e postája, amit esetleg nem küldtek át az új címére.

Aztán tovább dolgozott, de nem olyan figyelmesen, mint máskor.

Aznap este a Melik következett. Ingham hívta meg Jensent.

- Újabb szerződés? - kérdezte Jensen.

- Nem. De azt hiszem, két héten belül elkészülök a vázlatommal.

Végül nem is volt nehéz elmondani, hogy van egy Ina Pallant nevű, huszonnyolc éves barátja, aki vasárnap érkezik. Jensen nem volt az a típus, aki egyből megkérdezi: A barátnőd?

Jensen egyszerűen csak ennyit kérdezett:

- Valóban? És milyen?

- A Columbia Broadcasting Systemnél dolgozik. A tévének. Szerkesztő, de maga is ír. Nagyon tehetséges. Egészen csinos, szökés.

- Járt már itt?

- Nem hiszem.

Aztán más dolgokról beszélgettek. De Ingham tudta, hogy úgyis kiderül minden, ha Ina megérkezik. Túlságosan közel volt Jensen - fizikai értelemben is, hiszen fölötte lakott - ahhoz, hogy bármit is eltitkolhasson előle.

- Azt hiszem, mondtam már, hogy az a férfi - egy amerikai -, akivel együtt kellett volna dolgoznom, öngyilkos lett New Yorkban.

- Igen. Mondtad.

- Ina is ismerte. A férfi szerelmes volt belé. Ina szakított vele. Az meg öngyilkos lett. De... szóval abból, amit Ina megírt, az derült ki, hogy csak néhány hétig tartott a kapcsolatuk, legalábbis Ina csak néhány héttel a férfi halála előtt tudta meg az egészet.

- Milyen különös! - mondta Jensen. - És beléd szerelmes?

- Nem tudom. Becsületszóra, nem tudom.

- És te szerelmes vagy belé?

- Mikor New Yorkból eljöttem, azt hittem, hogy igen. Amikor megírta, hogy mi történt Johnnal, azt is megírta, hogy nagyon szerette - egy ideig. Szóval nem tudom. - Elég zavarosnak hangzik, gondolta Ingham. - Nem akarlak untatni. Ennyi az egész. Csak gondoltam, hogy elmondom.

Jensen elülső fogai kivillantak, amint lassan leszopogatott egy szálkát.

- Nem untatsz. Biztos, hogy azért jön ide, mert szeret téged.

Ingham elmosolyodott.

- Igen, lehet. Ki tudja? Foglaltam neki szobát a Reine-ben.

- Hát nem nálad fog lakni? Ingham hirtelen felnevetett. - Azt kétlem!

A tuniszi repülőtér zavaros összképet nyújtott. A legfontosabb irányjelzések aszpirinhirdetésekkel váltakoztak, az Információ feliratú pult mögött egy lélek sem volt, a sétálgató embereknél lévő tranzisztoros rádiók versenyt üvöltöttek az étterem teraszán lévő rádióból harsogó még fülsiketítőbb zenével, teljesen elnyomva a hangosbeszélőből csivitelő női hangot, amely feltehetően a gépek érkezési és indulási idejét mondta be. Ingham még azt sem tudta megállapítani, hogy a megafon franciául, arabul vagy angolul beszél-e. Az a három többé-kevésbé egyenruhás ember, akiktől a 807-es New York-i járat után érdeklődött, az információs táblához irányította, ahol viszont még tíz perccel Ina gépének menetrend szerinti leszállási időpontja után sem jelent meg semmi. Nem vállana Inára, hogy rossz időpontot adott volna meg, gondolta Ingham, amint rágyújtott a harmadik cigarettájára, de ebben a pillanatban kigyulladt a jelzés: 807-es járat, New York felől, érkezés tizenegy tízkor. Kicsit késik.

Ingham állva megivott egy konyakos kávét az étterem teraszán lévő bárpultnál. Vagy harminc, fehér abrosszal letakart asztal és egy büfépult állt a repülőtér betonjára néző nagy ablakok előtt. Ingham mulatott magában, miközben elnézte a két csoportba verődött nyolc pincért, akik a terem sarkában fecsegtek, a vendégek ezalatt az ingerültségtől felugrálva a felszolgálók után ordítoztak. Egy biztos, Ina jól fog szórakozni!

A félig üveg falon vagy választón keresztül pillantotta meg először. Ingham gyorsan felemelte a karját. A nő meglátta. Bő, fehér kabátot viselt, fehér cipőt, a kezében nagy méretű, színes irattárcát tartott és egy szatyrot, amelyből két üveg ital kandikált ki. Az útlevélvizsgálat a bal oldali fülkékben folyt. Alig három méterre álltak egymástól.

Aztán a lány Ingham kitárt karjaiba szaladt, pedig megpuszilta az arcát mind a két oldalról, és könnyeden megcsókolta a száját. Rögtön felismerte a parfümöt, amit elfelejtett.

- Jól utaztál?

- Igen. Nagyon jól. Furcsa, hogy ilyen magasan áll a nap.

- Amíg ezt a napot nem láttad, addig nem is láttál igazi napot!

- De barna vagy! És lefogytál.

- Hol a csomagod? Gyere, intézzük el gyorsan.

Alig tíz perc múlva már Ingham kocsijában ültek, a csomagokat hátulra tették.

- Mivel majdhogynem Tuniszban vagyunk - mondta Ingham -, arra gondoltam, hogy megebédelhetnénk itt.

- Nincs még túl korán? A gépen...

- Akkor megyünk és iszunk egyet valahol. Egy légkondicionált helyen. Nem gondolod, hogy iszonyú hőség van?

A légkondicionált Hotel Tunisia Palace-ba mentek, és a plüssel borított vörös bárszobában koccintottak.

Ina jól nézett ki, de Ingham úgy látta, hogy néhány új szarkaláb van a szeme alatt. Valószínűleg nem sokat aludt az elmúlt napokban. Ingham tudta, milyen megerőltető lehet a hivatali munka mellett ellátni a Brooklyn Heights-i háztartást. Nézte, amint a nő kicsi, erős kezével kinyit egy doboz Pali Mailt, és rágyújt a New York-i levélgyufával, amelynek vörös alapszínén egy olasz étterem fekete nyomású neve állt.

- Szóval szeretsz itt lenni? - kérdezte Ina.

- Nem is tudom. Érdekes. Soha nem láttam ehhez hasonló országot. Ne ítélj ennek a bárnak az alapján. Ez akár a Madison Avenue-n is lehetne, New Yorkban.

- Már nagyon szeretnék többet látni.

De a szeme csak Inghamet fürkészte, csak érdekelte, és Ingham lenézett a levélgyufára, amivel babrált. Ina kék szemében szürke pöttyök voltak. Az arccsontja egy kicsit széles, az állkapcsa kicsi, az ajka formás, határozott, mókás és ugyanakkor intelligens.

- Kivettem neked egy szállodai szobát Hammametben - mondta Ingham. - A tengerparton. Ott, ahol korábban laktam, a Reine de Hammametben. Nagyon szép.

- - mosolygott Ina. - A te lakásod nem elég nagy? Vagy - ha már itt tartunk - egyáltalán, egyedül laksz? - tette hozzá nevetve, így már kezdett önmagára hasonlítani.

- Micsoda? Hogy egyedül lakom-e? Miért, mit gondoltál? A lakásom kicsi, és nincs benne komfort, azt már mondtam. De hát majd úgyis meglátod.

Joeyról beszéltek. Joey állapota nem változott. Volt egy Louise nevű lány - Ingham sosem találkozott vele -, aki hetenként néhányszor meglátogatta Joeyt. Louise és Joey szerelmesek voltak egymásba, őrülten és rettegve, mint azt Ingham Ina szavaiból kivette. Nagyon szomorú. Joey soha nem fogja feleségül venni, bár Ina szerint a lány hozzámenne. Ina már korábban is beszélt Inghamnek Louiseról. Huszonnégy éves volt, és két éve járt fel Joeyhoz. Ezúttal, Ingham legnagyobb megkönnyebbülésére, Ina csak érintette a témát. Most nem tudott volna kipréselni magából egyetlen együttérző megjegyzést sem Joeyval és Louise-zal kapcsolatban.

Átvitte Inát az Avenue Burgiba túloldalán lévő étterembe, ahol a mennyezeti ventilátorok és a hátsó kis udvar némi hűvösségérzetet keltettek.

- A két étterem közül, amelyeket John ajánlott, ez az egyik - mondta Ingham. - Minden bevált, amit ajánlott.

- Gondolom, meglepődtél, mikor megtudtad, mi történt - mondta Ina.

- Igen. - Ingham nézte az asztal túloldalán ülő Inát. A hotelben megfésülködött, és a halántékán, sötétszőke, nyirkos haján látszottak a fésűnyomok. - De azt hiszem, az én megrökönyödésem semmi sem volt a tiédhez képest, mikor megtaláltad. Úristen!

Ina lassan kezdett beszélni, mint aki vallomást tesz:

- Ez volt életem legiszonyúbb pillanata. Azt hittem, alszik. Nem mintha számítottam volna rá, hogy ott találom. Aztán... - Hirtelen képtelen volt tovább mondani, de nem a könnyeitől. A torka szorult össze. Elnézett valahová nagyon messzire, Ingham válla fölött.

Ingham még soha nem látta ilyennek. Persze, biztos része van benne az utazásnak is, gondolta.

- Ne beszélj róla. El tudom képzelni... Próbáld ki ezt a tunéziai előételt. Minden étlapon szerepel.

A tonhalból, olívabogyóból és paradicsomból álló ételre gondolt. Ingham rábeszélte Inát, hogy borjúszeletet válasszon, mert Hammametben ehet még elég kuszkuszt.

Sokáig ebédeltek, két kávét is megittak, és sok cigarettát elszívtak. Ingham mesélt Jensenről, és néhány szót Adamsről is.

- Rajtuk kívül mással nem ismerkedtél meg?

- Dehogynem. De a legtöbb ember itt csak turista, így nem túl érdekesek. És különben is, dolgozom.

- Erről jut eszembe, hallottál valamit Miles Gallust felől?

Gallust volt a producer, illetve az, aki a Trió producere lett volna. Jellemző, hogy Ina emlékszik a nevére, gondolta Ingham.

- Kaptam tőle egy levelet július elején. Hogy nagyon sajnálja, satöbbi. Tudod, csak egyszer találkoztam vele. Akkor is futólag.

- Ez az utazás jó sokba kerülhet. Kocsibérlés, hasonlók.

Ingham megvonta a vállát.

- Tanulmányi kirándulás. Johntól kaptam ezer dollárt, és a repülőjegyet is kifizette.

- Tudom - mondta Ina, mint aki nagyon is tisztában van ezzel a ténnyel.

- Ez az ország nem túl drága. Szóval még nem vagyok leégve.

Ina elmosolyodott.

- Erről jut eszembe. Emlékszel a Csak mink című novelládra?

- Hát persze hogy emlékszem.

- Díjat nyert. Az O’Henry-díj első fokozatát. Az év legjobb novellái versenyben.

- Tényleg? Ne hülyéskedj! - A novella, miután több helyen visszaadták, valamelyik kis folyóiratban jelent meg.

- Nem hülyéskedek. Van egy barátom a bíráló bizottságban, vagy minek hívják, aki tudja, hogy ismerlek, úgyhogy elmondta, azzal a feltétellel, hogy senki másnak nem mondom el.

- Ez pontosan mit jelent? Pénzjutalmat, vagy mit?

- Pénzt? Hát azt nem tudom. Talán csak megtiszteltetés. Tényleg jó történet.

Igen, valóban jó történet, arról szólt, hogy Ingham beleképzelte magát egy New York-i, skizofréniás barátja életébe, ismétlődő rohamaiba.

- Köszönöm - mondta csendesen, de az arca égett a büszkeségtől, a váratlan siker kiváltotta szerénységtől.

- Biztos vagy benne, hogy a csomagjaim biztonságban vannak az autóban?

Ingham elmosolyodott.

- Többé-kevésbé! De a kérdés jogos! Na gyerünk.

Még egyszer megálltak, Ingham vett néhány tegnapi újságot, és a párizsi Herald Tribune szombat-vasárnapi kiadását. Aztán Hammametbe indultak.

- Fáradt vagy? - kérdezte Ingham.

- Nem tudom. Annak kéne lennem. Mennyi is az idő? Otthon reggel kilenc óra van, és én nagyjából egész éjszaka fent voltam.

- Aludj egy kicsit délután. Hogy tetszik a táj?

A kék öböl balra volt tőlük, ragyogott a napfényben. Alacsonyan és laposan terült el, olyan volt, mintha betakarná a fél földgolyót.

- Szenzációs! És hogy milyen hőség van! - Levette a fehér kabátját. Virágmintás, ujjatlan blúzt viselt. Végül Ingham megszólalt: - Ez már Hammamet! - mondta végül Ingham, és hallotta, hogy a hangja olyan boldogan cseng, mintha azt mondaná: Itthon vagyunk!

Letértek a főútról - három teve poroszkált az út mentén, de úgy tűnt, hogy Ina észre sem vette őket -, és ráfordultak a poros betonúira, amelyik a faluba vezetett.

- Ez itt nem valami nagy szám - mondta Ingham. - A városban főleg kis arab házak vannak és luxusszállodák, de azok mind a tengerparton, mármint a hotelek. Lejjebb.

- Te hol laksz?

- Balra. Éppen itt. - Akkor haladtak el a kis utca mellett. Ingham meglátta Jensent a sikátorok és a Plage között félúton. Jensen minden bizonnyal a Plage-ba tartott. Leszegett fejjel bandukolt az úton, nem vette észre őket. - Mielőtt megnézed a lakásomat, biztosan kicsomagolnál a hotelban, igaz?

- Hát... nem is tudom.

De már rákanyarodtak a tengerparti szállodák felé vezető útra.

- Milyen csodálatos vár ez! - szólalt meg Ina.

- Ez egy régi erőd. A spanyolok építették.

Aztán megérkeztek a Reine-be, behajtottak a széles kapun, és továbbgurultak a csikorgó kavicsúton a sudár pálmák, bougainvilleák és tömzsi, apró grapefruit- és citromfák között. Valóban nagyon szép volt! Inghamet elöntötte a büszkeség, mintha mindez az tulajdona lenne.

- Pont úgy fest, mint egy régi ültetvény! - mondta Ina. Ingham elnevette magát.

- Csakhogy itt a Naccságos úr francia. Várj csak, míg meglátod a strandot. - Ingham egyenesen beleszaladt Moktába, amint kinyitotta az ajtót. - Van két perce, Mokta?

Mokta természetesen egyből a rendelkezésére állt.

- Hogyne, msieur!

Ingham bemutatta Mlle Pallant-nak, és elmagyarázta, hogy Mokta a bungalókhoz van beosztva. Mokta fogta a tizennyolcas kulcsot, és segített vinni a csomagokat.

Kellemes volt a szoba, az ablaka a tengerre nézett, egy ajtó pedig egy nagyméretű, meszelt teraszra nyílt, amelynek a szélén íves mellvéd húzódott.

- Hát ez valóban fantasztikusan szép! - kiáltott fel Ina. A nap a tenger fölött ereszkedett lefelé, és valószínűtlenül nagynak látszott.

- Alig várom, hogy lezuhanyozzak - mondta Ina.

- Menj csak. Én majd...

- Megvárnál? - elkezdte gombolni a blúzát.

- Hát persze. - Nála voltak az újságok, amiket vett.

- Szóval tanulsz arabul?

Ingham nevetett. - Arra gondolsz, amit Moktának mondtam? Köszönöm, a viszontlátásra? Egy szót sem tudok. Az a legbosszantóbb, hogy a különböző szógyűjteményekben különféleképpen írják a szavakat. Az asma néha esma. A fatma pedig... - Ingham elnevette magát. - Először azt hittem, hogy a takarítónőnknek ez a neve, a Fatima egyik formája. Aztán kiderült, hogy a fatma azt jelenti, lány vagy szobalány. Úgyhogy, ha szükséged van a szobalányra, csak ezt kell kiáltanod.

- Ezt megjegyzem.

A fürdőszobából Ingham érezte a szappan virágillatát, de a párát nem. Ina ezek szerint hideg vízzel zuhanyozott. Ingham a párizsi Herald Tribune-t bámulta.

Ina egy nagy fehér törülközőbe csavarva jött ki a fürdőszobából.

- Tudod, mit szeretnék?

- Na, mit?

- Lefeküdni veled. - Ingham felállt.

- Milyen kedves. Tudod, hogy nekem is pontosan ez járt a fejemben? - Átölelte a nagy fehér törülközőt, és megcsókolta a nőt. Aztán elfordította a kulcsot a zárban.

A teraszra nyíló zsalugátereket is bezárta.

Ezúttal minden rendben ment. Olyan volt Inával, mint mindig. Ez egyből elfeledtette vele a pennsylvaniai lány kellemetlen emlékét, és Ingham arra gondolt, hogy a kudarcának az lehetett az oka, hogy csak Inát szereti. Ina imádta. Isteni jó volt vele az ágyban. Miért volt ilyen őrült az elmúlt hetekben, töprengett Ingham. Hogyan gondolhatta, hogy nem szereti a nőt? Elszívtak egy cigarettát, aztán újból összeölelkeztek. És húsz perccel később Ingham akár újra kezdhette volna.

Ina ránevetett.

Ingham zihálva és boldogan mosolygott.

- Amint látod, neked tartogattam magamat.

- Kezdek hinni neked.

Ingham a telefonkagyló után nyúlt. Jégbe hűtött pezsgőt rendelt franciául.

- Nem öltözöl fel?

- Csak részben. A pokolba velük, nem érdekelnek. - Felkelt és felhúzta a nadrágját. Aztán az ingét, de nem gombolta be azonnal. Forrt benne a gonoszkodó kérdés. Johnnal jó volt az ágyban? De fékezte magát.

Ina gyönyörű volt, keze a feje alatt, álmosan, kielégülten mosolygott rá, a szeme félig csukva. A takaró gyanánt magára húzott lepedő alatt szétterpesztette, majd újból összecsukta a lábát.

Ingham elégedetten szívta le a cigarettája füstjét. Ez lenne az élet értelme? A legfontosabb? Még a könyvírásnál is fontosabb?

- Min gondolkozol?

Ingham lehuppant mellé az ágyra, és a lepedőn keresztül átölelte.

- Azon gondolkodtam, hogy... te vagy a világ legszexisebb nője.

Kopogtattak.

Ingham felkelt. Borravalót adott a pincérnek, aztán kifizette a pezsgőt.

- Igyunk az egészségedre - mondta Ingham, amint felemelte a poharát.

- A te egészségedre, drágám, és a könyvedre. Egyébkentje lesz?

- Azt hiszem, igen, különben nem írnám. A témát már feldolgozták előttem is, de...

- De?

- Remélem, hogy tudok valami mást, valami újat mondani. Engem nem annyira a történet érdekel, mint inkább az emberek erkölcsi ítélete a főhősről, Dennisonról. Úgy értem, hogy a könyvbeli emberek ítélete. És persze az olvasóké is. És Dennison véleménye saját magáról. - Ingham megvonta a vállát. Most nem akart erről beszélni. - Furcsa, de annak ellenére, hogy a könyveim közül talán ez a legkevésbé eredeti, éppen úgy izgat, mint a többi.

Ina az éjjeliszekrényre tette a poharát, és közben a másik kezével a lepedőt tartotta a melle fölött.

- Az számít, amit beleírsz. Nem az, hogy a téma menynyire eredeti.

Ez igaz volt. Ingham hallgatott.

- Iszom még egy pohárral, aztán hagylak aludni. Vacsorázhatunk úgy kilenc óra körül is. A hotelben akarsz vacsorázni, vagy egy zsúfolt... szóval egy arab helyen, a városban?

- Egy arab helyen.

- És... szívesen találkozol Jensennel, vagy inkább egyedül legyünk?

Ina mosolygott. Fél könyökére támaszkodott. Az álla alatti teltséget vagy tokakezdeményt Ingham bűbájosnak találta.

- Jól van, vacsorázzunk Jensennel.

Ingham a boldogságtól felhevülve, a siker szárnyain hagyta el a Reine-t. És nem feledkezett meg a díjról sem, a hírnévről, amit az Ö. Henry-díj fog hozni.

Jensen nem volt otthon, mikor Ingham fél hatkor hazaért. Biztosan a Plage-ban van, vagy a strandon sétál - gondolta Ingham.

Rendet teremtett a szobáiban, kisöpört, aztán útnak eredt, egyrészt, hogy megtalálja Jensent, másrészt, hogy virágot vegyen. Egy vázában álló virágcsokor, még ha a váza üveg is, jól mutatna az asztalon, gondolta, és egyből szemrehányást tett magának, mert nem gondoskodott róla, hogy Inát virág várja a szobájában, mikor megérkezik. De honnan tudhatta volna előre, hogy ilyen jól sikerül majd a délután?

Ingham éppen indulni akart a Plage-ba, mikor meglátta Jensent, a strand felől jött lassan, mezítláb, valamit cipelve. Ingham először azt hitte, hogy egy gyerek van a kezében : hosszú volt és sötét. Jensen keservesen vánszorgott, és úgy festett sovány szőkeségében mint egy éhező viking, aki hajótörés után partot ér. Ingham végre meglátta, hogy Jensen egy nagy darab fát vonszol.

- Halihó! - köszöntötte Ingham, amint közelebb ért hozzá.

Jensen egy kicsit felemelte a fejét, a felismerés jeléül. A szája nyitva volt az erőlködéstől.

- Mi ez?

- Valami rönk - Válaszolta Jensen. - Lehet, hogy szobor lesz belőle, nem tudom.

Lihegve letette a földre. A fadarab teljesen át volt itatódva vízzel. Ingham szeretett volna segíteni, de jó ing volt rajta, és az esze már a virágvásárlás körül járt.

- Ritkán talál az ember ilyen szép darab fát. Be kellett mennem érte a vízbe. - Jensen farmerjének a szára vizes volt.

- Nyolckor áthozom a barátomat. Velünk tudnál vacsorázni?

- Oké. Hát persze. Rendesen fel kell öltöznöm?

- Nem. Gondoltam, átmegyünk a Melikbe. Nem tudod, honnan szerezhetnék virágot? Csak néhány szálat.

- Próbáld meg a piactéren. Vagy lehet, hogy a Plage-ban találod a jázminárust. - Jensen mosolygott.

Ingham behajlította ökölbe szorított kezét, mintha meg akarná ütni Jensent.

- Mindjárt otthon leszek - mondta, és elindult bal felé, remélve, hogy talál egy útszélen kuporgó virágárust valahol a part és a kis hammameti bank között. De nem talált egyetlen virágost sem, és tíz perc után feladta. A strandnál egy fenyőfa törzséről lecsavart néhány ágacskát, és otthon beleállította egy pohár vízbe. Veszettül skandináv hatást, kelt, gondolta Ingham. Az írógépét és a papírokat megint lerakta a földre. Aztán levette az ingét és a nadrágját, eldobta magát az ágyon és elaludt.

Mikor felébredt, még boldogabbnak érezte magát, mint mikor a Reine-ből eljött, bár egy kicsit kába volt a melegtől. Az udvaron lezuhanyozott a vödör vízzel. Már profi volt abban, hogyan kell gazdálkodni a vízzel, hogy maradjon elegendő a szappan lemosásához is. Tulajdonképpen bevezethette volna a kétvödrös fürdés forradalmi gyakorlatát is, mert a vödör gyakran túlcsordult a csöpögő csap alatt. Kiderült, hogy a csapot valóban nem lehet sem jobban kinyitni, sem jobban elzárni, de a konyhából mindig vehetett vizet.

Ingham átment a Melikbe, és asztalt foglalt negyed kilencre. Aztán elhajtott Ináért. Ina a Reine halljában üldögélt egy kanapén és cigarettázott. Rózsaszínű, ujjatlan ruhát viselt, az egyik melle fölött egy nagy, hűs hatást keltő zöld virágmintával.

- Ugye, nem késtem el? - kérdezte Ingham.

- Nem. Csak most kezdtem szemügyre venni az embereket. - Ina felállt.

- Aludtál?

- Úsztam és aludtam. A strand isteni!

- Elfelejtettem mondani, hogy itt a szállodában kaphatsz félpanziót is, ha akarsz. Talán szívesen ebédelnél vagy vacsoráznál mindennap itt, nem tudom.

- Egyelőre nem akarom lekötni magam.

Ingham a szokott helyen parkolt le a Melik mellett, és megkérte Inát, hogy várjon egy percet. Felszaladt a lépcsőn a teraszra. Már megbeszélte, hogy beugrik a jégkockákért. Aztán visszament Inához a jégkockatartóval, bezárta az autóját, és elindultak, befordultak az első keskeny sikátorba. Ina azt sem tudta, merre kapja a fejét, lenyűgözve bámult mindenre. És az arabok, akik a sikátorban voltak, vagy az ajtófélfát támasztották, tágra meredt szemmel mind visszanéztek rá, és halványan mosolyogtak.

Ingham megállt az ajtaja előtt: pont olyan volt, mint a többi ajtó, csak épp ez zárva volt, míg a legtöbb tárva-nyitva állt.

- Meg kell hogy mondjam, ez pont olyan, mint amilyennek McCoy leírja! - kiáltott fel Ina.

Ingham örült, hogy a vécéajtó zárva van. - Itt dolgozom. És itt is alszom - tette hozzá Ingham, és előreengedte a nőt a szobájába.

- Tényleg? - kérdezte Ina meglepett hangon.

- Lehet, hogy a körülmények kissé robinsoniak, de tulajdonképpen ennél többre nincsen szükségem. - Az járt a fejében, hogy Inát le kellene ültetni a legkényelmesebb helyre - az ágyra. Volt már egy sötétbarna párnája is, aminek neki lehetett dőlni, de csak akkor, ha az ember hátrahúzódzkodott az ágyon, mert az eléggé széles volt.

Ina látni akarta a konyhát. - Elég tiszta - mondta, még mindig mosolyogva, és Ingham érezte, hogy érdemes volt alaposan kitakarítania. - És feltételezem, hogy potom pénzért adják.

- Két dollár naponta – válaszolta Ingham, amint a jégkockákkal bíbelődött.

- És a vécé?

- Hát, az kint van. Az udvaron. Itt kell mosakodnom. - A jégkocka beleesett a falikútba, és Ingham ugyanakkor kicsit elvágta a kezét a tartó fémrácsával. - Whiskyt vízzel? Van szódám is.

- Jó lesz a víz. Ki festette ezeket a képeket?

- Ezek Anders képei. Tetszenek?

- Az absztrakt tetszik. De ez a kisfiú nem igazán.

- Nem mondtam meg neki, hogy érdekel a festészet.

Ingham elmosolyodott, mert örült, hogy Inának és Jensennek lesz közös témája. - Parancsolj, drágám.

A nő elvette az italt, és leült az ajtó-ágyra. - Uff! - mondta, és megpróbált rugózni egyet. - Nem kifejezetten epeda.

- Az arabok nem sokat törődnek az ágyukkal. A padlóra terített gyékényen alszanak.

Ina világoszöld fülbevalót viselt. A haja rövidebb volt a szokásosnál. Természetesen hullámos haját választék nélkül hordta. - Furcsa egy népség. Kicsit félelmetes is. Erről jut eszembe, a háború után itt nem volt cirkusz? Vagy alatta?

- De igen, volt néhány. Tuniszban autókat fordítottak fel, az Amerikai Információs Szolgálat könyvtárának az ablakait pedig betörték, pont a város közepén. Én nem...

Jensen jelent meg az ajtóban, és kopogtatott. A zöld nadrágja volt rajta, tiszta fehér inggel.

- Anders Jensen, Miss Pallant. Ina.

- Jó estét - mondta Ina, és mosolyogva végigpillantott Jensenen, de nem nyújtotta ki a kezét.

Jensen sután meghajolt. - Jó estét, Miss... Ina. - Jensen néha úgy festett, mint egy félénk jóindulatú tizenhat éves kamasz.

- Hozok neked is egy kis piát - mondta Ingham, és kiment a konyhába. Jensennek szívesen használta a pia kifejezést, és is gyakran nevezte az italt piának. Ingham hallotta, amint Ina megkérdezi: - Régóta van már itt?

Ingham bevitte Jensen italát is, egy jó nagy adagot.

Ina és Jensen a képekről beszélgettek. Jensen örült, hogy a nő észrevette őket, és hogy tetszik neki a narancssárga absztrakt. Ina nem beszélt a bátyjáról. Jensen elmondta, hogy éppen a homokról fest egy képet, amit az Inghammel tett gabesi utazás inspirált.

- Kint aludtunk a szabadban - mondta Jensen. - Nem volt ugyan homokvihar, mint a képemen, de ha az ember szeme egy szintbe kerül a homokkal, rengeteg mindent észrevesz.

A beszélgetés kellemesen gördült előre. Ingham érezte, hogy Ina fürkésző szeme már mindent észrevett, Jensen fehér bőrcipőjét a lyukacsos felsőrésszel, keskeny kezét az egyik hüvelykujja alatt kis sárga festék, őszintén gondterhelt arcát, ami az egyik pillanatban tragikus, a másik pillanatban örömteli kifejezést tudott ölteni. Ina homloka fénylett az izzadságtól. Ingham remélte, hogy lesz egy kis szellő a Melik teraszán. A nő egy szúnyogot halászott ki a második pohár italából, amihez már nem volt jég.

- Errefelé a rovarok alkoholisták - mondta Jensen, mire Ina elnevette magát.

A Melikben természetesen kuszkuszt ettek. Inának nagyon tetszett a hely. A kanári jó formában volt. Valaki furulyázott, nem túlságosan hangosan, és enyhe szellő is fújdogált.

- Egyáltalán bejöhetnek ide nők is? - kérdezte Ina halkan, mire Ingham elnevette magát. - Olyan furcsák a törvényeik. Hol vannak ilyenkor az asszonyok?

- Otthon főzik a saját vacsorájukat - mondta Jensen. - Ezek a férfiak meg a délutánt valószínűleg a barátnőjükkel töltötték, vacsora után elmennek a másik barátnőjükhöz, aztán hazamennek - a feleségük meg bizonyára terhes.

Ez tetszett Inának. - Gondolja, hogy nem kerül túl sokba több barátnőt tartani? Ezek a fickók nem látszanak valami gazdagnak.

- Azt hiszem, az arab nők nem mernek nemet mondani. Nem tudom. Erről ne engem kérdezzen. - Jensen bágyadt mozdulatot tett a kezével. Elbámult a semmibe.

- Nem az új mandzsettagomb van rajtad? - kérdezte Ina Inghamtől.

Ingham a Tuniszban vásárolt egyszerű mandzsettagombokat viselte. - Azt hittem, megírtam. Betörtek hozzám egyszer, míg a Reine-ben laktam. A bungalómba. Elvitték a mandzsettagombos dobozomat, és mindent, ami benne volt - az összes mandzsettagombjaimat, egy nyakkendőtűt, néhány gyűrűt. - Ingham hirtelen rádöbbent, hogy az arany karikagyűrűje is odaveszett.

- Nem, erről nem írtál - mondta Ina.

- Egy pár cipőt is elvittek - sóhajtotta Ingham. - De legjobban a mandzsettagombokat sajnáltam. Nagyon szerettem őket.

- Én is nagyon sajnálom.

- Te is jobban tennéd... bár talán a főépületben biztonságosabb - mondta Ingham -, de ha van valami értéked, akkor azt tedd bele az egyik bőröndödbe és zárd be.

Jensen kifejezéstelenül hallgatott.

- Kösz a tippet - mondta Ina. - Általában szerencsés vagyok. De persze még soha nem jártam a jó öreg Arábiában. Ők pedig nem kifejezetten... - Elmosolyodott és Jensenre pillantott. - Hogy is mondják az enyveskezű ellentétét? - Ingham felé fordult. - írtad, hogy elveszett a vászondzsekid. Tudom, hogy szereted a régi holmijaidat, drágám, de hát az az öreg dzseki... jól emlékszem rá, milyen volt.

- Igen. Azt az autómból lopták el, az egy másik ügy. Ingham a vörös bugyogós öreg arabra gondolt, és kényelmetlenül megmozdult a székében.

- Az Abdullah volt - szúrta közbe Jensen.

- Még a nevét is tudjátok? - Ina nevetett. - Micsoda egy hely ez! Egyszer meg kell mutatnotok ezt az Abdullahot. Úgy hangzik, mintha egyenesen az Ezeregyéjszakából jött volna ide.

- Reméljük, Abdullah már nincs többé - mondta Jensen.

- Hogyhogy? Megkapta jól megérdemelt büntetését? - kérdezte Ina.

- Reméljük, és azt hisszük - válaszolta Jensen.

- Valaki megkéselte?

Jensen egy pillanatra elhallgatott, és Ingham megkönnyebbült, mert ez azt jelentette, Jensen tudja, hogy nem szabad kifecsegnie a bungalósztorit. Aztán Jensen csak ennyit mondott: - Úgy tűnik, valaki végre egyszer megvédte a jogos tulajdonát, és jól fejbe vágta azt a gazembert.

- Hát ez fantasztikus! - mondta Ina, mintha egy tévéjáték szinopszisát hallgatná. - Ezt honnan tudja?

- ... hát a verebek csiripelték. - Most Jensen nevette el magát.

- Úgy érti, hogy megölték?

- Egyszerűen csak eltűnt.

Ingham érezte, hogy Inát mennyire érdekli a történet. Éppen mondani akart valamit, mikor a terasz végében megjelent Adams, az üres asztalokat fürkészve. Ingham azonnal felpattant.

- Elnézést egy pillanatra.

Ingham odament Adamshez, és az asztalukhoz invitálta. Miközben arrafelé tartottak, Ingham látta, hogy Ina és Jensen megint beszélgetnek.

- Ina - mondta Ingham -, szeretném bemutatni a barátomat, Francis Adamset. Ina Pallant.

- Jó estét, Mr. Adams. - Ina borzasztóan csinos volt, amint felnézett, rámosolygott Adamsre és kezet fogott vele.

- Jó estét, Miss Pallant! Mennyi időre jött? - kérdezte Adams.

- Még nem tudom. Talán egy hétre - válaszolta a nő. Ez aztán óvatos válasz, gondolta Ingham. Intett Melik egyik fiának, hogy vegye fel Adams rendelését. Adams arabul rendelt.

- Howard mondta, hogy maga már jó ideje itt van - szólalt meg Ina.

- Igen, már több mint egy éve. Szeretem ezt az éghajlatot - persze csak addig, amíg van légkondicionálóm. Haha! - EÜÉ mosolygott. - De magának most mindent el kell mesélnie az Államokról. Már másfél éve nem voltam otthon. Csak a Time-ot olvasom, a Readerss Digest-et és néha egy-egy párizsi vagy londoni újságot.

- Miről meséljek? Én magam rendszerint el vagyok ásva az irodámban, aztán pedig a metróval hazamegyek Brooklynba. Talán nem is tudom, mi történik mostanában.

- ... hát a faji ügyek. Meg a vietnami háború. Meg... hát... a hangulat, az atmoszféra. Ez nem derül ki a lapokból.

- Hm... - Ina egy kicsit rámosolygott Inghamre, aztán visszafordult Adamshez. - Ami a faji zavargásokat illeti, megint forró nyarunk van. Ami pedig a vietnami háborút ... nos, azt hiszem, akik ellenzik, egyre szervezettebbek lesznek. De biztos vagyok benne, hogy erről maga is olvasott.

- Es magának, mint egyszerű polgárnak, mi erről a véleménye?

- Mint egyszerű polgárnak az a véleményem, hogy ez a háború idő-, pénz- és emberélet-pocsékolás - válaszolta Ina. - Természetesen a pénzpocsékolás nem mindenkire érvényes, mert mindig vannak, akiknek a zsebét éppen a háború béleli ki.

Adams egy-két pillanatig nem szólt egy szót sem. Megérkezett a bárányhús. Ingham bort töltött a poharába.

- Maga helyesli a háborút? - kérdezte Ina Adamstől.

- Igen-válaszolta Adams magabiztosan. - Tudja, én antikommunista vagyok.

Ingham örült, hogy Ina nem vette a fáradságot, hogy azt mondja: Én is az vagyok. A nő egyszerűen csak mérsékelt kíváncsisággal szemlélte Adamset, mintha az amerikai légió egyik tagja lenne - ami tulajdonképpen lehetne is, gondolta Ingham.

Jensen nagyot ásított, vékony csontú kezével takarta el a száját, és a terasz mögötti sötétségbe bámult.

- Hát, természetesen győzni fogunk, még ha csak a szó jogi értelmében is. Hogyan is veszthetnénk? De hogy valami kellemesebb témáról beszéljünk, mik a tervei, mit szeretne itt, Tunéziában látni?

- Még nincsenek terveim - válaszolta Ina. - Van valami javaslata? - EÜÉ tele volt ötletekkel. Sousse, Djerba, tevegelés a tengerparton, kirándulás Karthágó romjaihoz, ebéd Sidi bou Saidban, egy bizonyos piactér felkeresése vásári napon, egy olyan városban, amiről Ingham még csak nem is hallott.

- Remélem, ezek közül néhány helyre egyedül is el tudok menni - mondta Ina. - Azt hiszem, Howard dolgozni akar. Nem akarom akadályozni a munkájában.

- Csakugyan? - Adams Inghamre villantotta mókusmosolyát. - Ilyen sokheti magány után ne volna rá ideje, hogy bájos barátnőjének megmutassa az országot?

- Egy szóval sem mondtam, hogy dolgozni akarok - válaszolta Ingham.

- Én a legnagyobb örömmel körbeviszem egy kicsit a kocsimmal, ha Howard nem ér rá - fordult oda Adams Inához.

- Én pedig megmutathatom magának a spanyol erődöt - szólt közbe Jensen. - Nekem ugyanis nincs autóm.

Ingham örült, hogy ilyen jól alakulnak a dolgok.

- De a holnapi nap az enyém - mondta. - Valószínűleg lemegyünk Sousse-ba, vagy valami hasonló.

Betértek a Café de la Plage-ba egy kávéra. Inának borzasztóan tetszett a Plage. Egészen valódinak látszik, mondta.

Mikor a búcsúzásra került sor, Adams ragaszkodott hozzá, hogy Ingham hozza el Inát a bungalójába, egy lefekvés előtti pohár italra. Jensen hazament. EÜÉ elhajtott a Cadillacjén.

- Anders mostanában kissé levert a kutyája miatt - mondta Ingham. Elmesélte Inának, hogy mi történt.

- Jóságos isten, ez borzasztó. Nem tudtam, hogy ezek ennyire aljasak.

- Nem mindegyik - mondta Ingham.

Ina el volt ragadtatva EÜÉ bungalójától, ahogy azt Ingham előre sejtette. Adams még a hálószobáját is megmutatta. A szekrény természetesen csukva volt, és Ingham tudta, hogy a kulcs is rá van fordítva, bár nem volt benne a zárban.

- Az otthonomtól távoli kis otthonom - mondta Adams. - Pontosabban, az Államokban már nincs is otthonom. Ez a connecticuti ház még megvan - Adams a nappali szoba falán lévő fotóra mutatott. - De minden bútoromat egy raktárba szállíttattam, úgyhogy az egész ház üres. Gondolom, majd oda fogok visszavonulni.

Egy pohár ital után Ina azt mondta, hogy nagyon fáradt és szeretne lefeküdni. Adams azon nyomban együttérzően kiszámolta, hogy amerikai idő szerint tegnap reggel negyed nyolc van. Majdnem kezet csókolt, amikor jó éjszakát kívánt.

- Howard túlságosan sokat dolgozik. Vegye rá, hogy egy kicsit többet járjon ki a házból. Jó éjszakát mindkettőjüknek!

A kocsiban Ingham megkérdezte Inától:

- Mi a véleményed róla?

- Kész tanulmány! - nevetett Ina. - De boldognak látszik. Azt hiszem, ezek mind azok. Ez a létező világok legjobbika, a többi.

- Igen, pontosan így van. De azt hiszem, egy kicsit magányos. A felesége öt éve halt meg. Biztos vagyok benne, hogy boldoggá tennéd, ha vele töltenél egy napot - vagy a napnak csak egy részét, mondjuk együtt ebédelnétek valahol. - Ingham komolyan gondolta, amit mondott, hogy jó volna, ha Ina egyszer együtt ebédelne Adamsszel, de hirtelen eszébe jutott, hogy EÜÉ esetleg elmesélné az Abdullah-incidenst, annak a bizonyos éjszakának az eseményeit, és egyből kezdte magát kényelmetlenül érezni. Nem akarta, hogy Ina megismerje a részleteket, egyetlen olyan apró részletet sem, amelyikről Adams úgy gondolta, hogy tudja. Mi értelme volna? Lehangoló és ronda ügy ez. Ingham a kocsival a bejárat előtti kavicsos részre hajtott.

- Mi a baj, drágám?

- Semmi. Miért kérdezed? - Ingham azon töprengett, vajon a nő még sötétben is ilyen jól olvas-e a gondolataiban.

- Lehet, hogy te is olyan fáradt vagy, mint én.

- Nem egészen. - Az autóban megcsókolta, aztán felsétált vele a hallba, ahol Ina elkérte a szobakulcsot. Ingham megígérte, hogy másnap telefonál, de semmiképpen sem zavarja tíz óra előtt.

Jensen még ébren volt, mikor Ingham hazaért. - Belevaló nőnek látszik. - Mindössze ennyit mondott Ináról.

Ez valószínűleg nagy dicséret Jensen szájából, gondolta Ingham, és hálás volt neki.

Ingham és Ina másnap Sousse-ba mentek, megnézték a dokkban álló amerikai hadihajót, és hideg sört ittak iszonyú meleg volt abban a kávéházban, ahol egyszer Ingham egyedül üldögélt. Inát lenyűgözte a vásár. Akart venni néhány szalmagyékényt, de aztán belátta, hogy a repülőgépre nem viheti őket magával. Ingham megígérte, hogy postán feladja, úgyhogy vettek négy különböző méretű és mintájú darabot.

- Addig - mondta Ina - használd őket te. A padlóra is tehetsz, meg a falra is. Fel fogja dobni a szobádat! - Vett még egy nagy mázas agyagedényt és néhány hamutálat Inghamnek, magának pedig egy fehér fezt.

A fez csodálatosan állt neki.

- Itt nem fogom fölvenni. Majd New Yorkban. Gondold meg! Egy jóképű kalap egy dollár tíz centért!

Ina lelkesedése Ingham számára is megváltoztatta Tunéziát. Most élvezte az arab kereskedők csupafog-vigyorát, és a millime-ekért kolduló gyerekek csillogó tekintetét. Hirtelen arra gondolt, milyen jó lenne, ha Ina a felesége lenne. Lehet is, jött rá hirtelen. Csak meg kell kérnie a kezét. Ina nem változott. Mintha John Castlewood soha nem is létezett volna.

- Holnap elmehetünk Djerbába - mondta Ingham ebéd közben. A lehető legjobb étterembe vitte, mert Ina azt mondta, nem akar szállodában enni, ha mégoly jól főznek is.

- Adams barátod holnap elvisz valahová. Holnap délelőtt.

- Tényleg? Tegnap este beszéltétek meg?

- Ma reggel hívott fel pár perccel tíz óra előtt.

- Aha. - Ingham mosolygott. - Oké, akkor holnap dolgozom.

- Kár, hogy nincs telefonod.

- Én bármikor fel tudlak hívni. A Melikből, vagy a Plage-ból.

- Jó... de szeretek veled éjszaka is beszélni.

Ina otthon többször felhívta késő éjszaka a brooklyni házából. Ez nem volt mindig egyszerű, mert a telefon a nappaliban volt.

- Személyesen is odamehetek. Mehetek ma este?

- Egész éjszakára? De reggelire nem akarsz nálam maradni, ugye?

Ingham nem szólt. Tudta, hogy ma este vele megy és ott marad. De nem marad reggelire.

Olyan volt az egész nap, mint egy szép álom. Nem kellett sehová sietniük. Nem kellett senkivel találkozniuk. A Fouratiban vacsoráztak, utána pedig táncoltak egy kicsit. Ina jól táncolt, de nem szívesen. Két arab is felkérte - kifogástalan nyugati öltözékben -, de Ina mindkettőnek kosarat adott.

A nyitott teraszon, ahol ültek, eléggé sötét volt. Csak a félhold világított. Ingham boldog volt, biztonságban érezte magát. Szinte érezte Ina kérdését: Tényleg úgy érzel, mint előtte? Tényleg nem haragszol?, és Ingham mégis azt gondolta, nem helyénvaló, hogy hozza szóba a témát.

- Min gondolkozol? - kérdezte a nő. - A könyveden?

- Arra gondoltam, hogy ágyban és ágyon kívül egyformán szeretlek.

Ina halkan nevetett, leheletfinoman, pihegve.

- Menjünk haza. Úgy értem... a hotelbe.

Mialatt Ingham megpróbálta odainteni a pincért, Ina azt mondta:

- Vennem kell neked még néhány mandzsettagombot.

Gondolod, hogy itt is kapok valami szépet? Joeynak is szeretnék venni.

Akkor éjszaka, mikor nem sokkal egy óra után elbúcsúzott Inától, Ingham nagyon szeretett volna vele lakni. És persze nagyszerű volna még egy szoba, ahol napközben dolgozhatna. Aztán a Ruc El Houtban lévő primitív szobácskáira gondolt, és örült azoknak is. Van időm, gondolta. Érezte, hogy kicsit szédül a fáradtságtól és a boldogságtól.

Másnap elég jól ment a munka, nyolc oldalt írt. De amikor alkalmanként néhány percre felállt az írógéptől, nem a könyvén gondolkozott tovább, hanem olyasmin, hogy: Vajon Ina itt tölti az egész szabadságát, vagy egy hét után átrepül Párizsba? Meg: Vajon nekem is vissza kellene mennem vele az Államokba? Ha nem, akkor miért nem? Vagy: Ha fel akarom vetni a házasságtémát, mikor tegyem? És: Nem kellene mégis komolyan megbeszélnünk John Castlewoodot merthogy eddig ezt nem tettük meg, vagy bölcsebb volna örökre levenni a műsorról? Csak a legutolsó kérdésben tudott dönteni: úgy gondolta, nem az dolga, hanem Ináé, hogy felvesse a témát, és ha nem beszél róla, akkor neki sem szabad elkezdeni.

Fél ötkor a postáról felhívta a hotelt, de Ina nem volt a szobájában. Ingham üzenetet hagyott, hogy fél nyolcra érte megy. Úgy gondolta, addigra biztosan visszaérkezik.

- Elmentek ma este valahová? - kérdezte Jensen, mikor Ingham visszament a házba. Jensen az udvaron mosakodott.

- Igen. Hacsak EÜÉ nem tartja fogva egész este. Velünk tartasz, Anders? Gondoltam, a változatosság kedvéért bemehetnénk Tuniszba.

Jensen szokás szerint habozott.

- Nem, nagyon köszönöm, de én...

- Ugyan már, miért ne jönnél? Keresünk valami frankó helyet Tuniszban.

Jensen beadta a derekát.

Ingham negyed nyolckor elindult, hogy megkeresse Inát. Zsebre vágta a mulatságos levelet, amit egy rajongójától kapott aznap, és amit feltétlenül meg akart mutatni Inának. A férfi, aki a levelet írta, Washington államban élt, és azt írta, hogy a helyi könyvtárból kölcsönözte ki A Ha játszmáját. Nagyon tetszett neki, ugyanakkor javaslatai is voltak, hogyan lehetett volna a történetet másként befejezni, és ezzel gyakorlatilag teljesen agyonvágni a könyv tulajdonképpeni mondanivalóját.

Ina otthon volt. Inghamet felhívta a szobájába. Már fel volt öltözve, a szemét festette a tükör előtt. Ingham puszit nyomott az arcára.

- Meghívtam ma estére Jensent is. Ugye, nem baj?

- Nem. Szörnyen csöndes fiú. - Ez a megjegyzése egyben kritika is volt.

- Nem mindig. Megpróbálom rávenni, hogy ma este legyen beszédesebb. Néha nagyon jókat tud mondani. Valami királyi esküvő volt valahol, talán a hazájában, és neki nagyon elege volt abból, hogy a lapok egyébről sem írtak. Azt mondta: Más emberek nemi élete mindig érdekli a közvéleményt, de az már egyenesen velőtrázóan izgalmas, ha a lepedőn ott a királyi korona - nevetett Ingham. Ina halványan elmosolyodott, még mindig a tükörhöz hajolva. - Jellegzetesen fanyar a humora. Én nem tudom utánozni.

- Homokos, ugye?

- Igen, meg is írtam neked. Ennyire nyilvánvaló? Ezt azért nem gondoltam volna.

- A nők azt mindig megérzik.

Persze, mert a homokosok nem tanúsítanak irántuk semmiféle érdeklődést - gondolta Ingham.

- Mit csináltatok ma EÜÉ-vel?

- Kivel?

- EÜÉ-vel. Egyedül Üdvözítő Életformánkkal.

- Aha. Karthágóban voltunk. Aztán pedig megnéztük Sidi hogy is hívják?

- Sidi bou Said.

- Igen, ez az. - Mosolyogva hátrafordult a tükörtől. - Az biztos, hogy sokat tud. Történelmet meg ilyesmit. És a kávéház Sidiben egészen fantasztikus! Az, amelyikhez lépcsőn kell felmenni.

- Igen, tudom. Ahol úgy nyúlnak el az emberek a gyékényen, mint a görögök. Remélem, EÜÉ nem halász el előlem minden olyan látványosságot, amit érdemes neked megmutatni.

- Jaj, ne butáskodj. Nem turistáskodni jöttem ide, hanem azért, hogy veled legyek. - Nem vetette magát Ingham karjaiba, csak ránézett, de ez sokkal többet mondott Inghamnek, mintha megcsókolta volna.

Ezt a nőt fogja feleségül venni, gondolta Ingham, és vele éli le a hátralevő életét. Ingham éppen meg akarta törni a varázst- úgy érezte, hogy a levegőben elviselhetetlenül sok szentimentalizmus és végzetszerűség lebeg-, és elő akarta venni a rajongója levelét, amikor Ina megszólalt: - Mondd csak, igaz az a történet Abdullahról? Hogy itt, a hotel területén ölték meg?

- Nem tudom. De azt hiszem, senki nem tudja.

- De hát Francis azt mondta, hogy te hallottad az üvöltését. Azt is mondta, hogy a te teraszodon történt a dolog.

Vajon EÜÉ megemlítette az ajtócsapódást is? Minden bizonnyal. Adams biztosan azt is elmondta, hogy a franciák hallották, hogy valami nagyot csattanva leesik.

- Igen. Valóban hallottam. De hajnali két óra volt. Koromsötétség.

- Nem is néztél ki?

- Nem.

Ina kérdően nézett rá.

- Ez érdekes, mert úgy tűnik, az arab azon az éjszakán tűnt el. Szerinted egy másik arab ölte meg?

- Ki tudja? Abdullahot nem szerették az arabok. Biztos vagyok benne, hogy ezek mesterei a bosszúállásnak. - Arra gondolt, hogy elmeséli az elvágott torkú arabot, de aztán mégsem kezdett bele, mert nem lett volna több szenzációs sztorinál. - Egy este láttam valami furcsát a Café de la Plage-nál. Az egyik arab kicsit részeg volt. Kitaszították az ajtón. Hosszú ideig állt a homokon és bámulta az ajtót, olyan elszánt tekintettel, mintha megesküdött volna magában, hogy elkapja azt a fickót, akárki legyen is az. Soha nem felejtem el azt a tekintetet.

Ina hallgatása néhány másodperc után zavarni kezdte. Arra gondolt, mi lesz, ha megtudja az igazságot, például Jensentől. Akkor a nő szemében nemcsak hazudozó, hanem gyáva is lesz. Ingham vagy fél percig úgy érezte, hogy el kell mondania az igazságot. Végül is olyan súlyos bűnt követettel?

- Gondterheltnek látszol.

- Nem vagyok az - válaszolta a férfi.

- Hogy ment ma a munka?

- Kösz, elég jól. Szépek az új gyékények.

- Semmi szükség rá, hogy úgy élj, mint egy aszkéta. Tudod, drágám, ha azt az arabot apró darabokra trancsírozták, vagy valami hasonló, ne félj, nem fogok elájulni. Már sok szörnyűségről hallottam, csonkításokról meg ilyesmiről. Ez történt vele is?

- Én aznap este nem láttam azt a fickót, Ina. A hotelbeli fiúk pedig nem mondják meg, hogy mit csináltak vele. Lehet, hogy Adams tud valamit, amit én nem tudok. - Kicsit megvigasztalta az a tudat, hogy Inát megkíméli egy csúnya történettől. - Induljunk. Azt mondtam Jensennek, hogy útközben felvesszük.

Az utcájuknál Ingham kiugrott a kocsiból, és a házhoz futott. Körülbelül tíz percet késett, bár tudta, hogy Jensen nem fog haragudni, sőt valószínűleg észre sem vette.

- Inának az a véleménye, hogy nem vagy valami beszédes, úgyhogy erőltesd meg magad egy kicsit ma este - mondta Ingham.

A Plage-ba mentek, ahol whiskyt is lehetett kapni. Jensen a szokásos boukhah-át itta. Ina is megkóstolta, de neki nem ízlett. Ingham észrevette, hogy a szokásosnál jobban megbámulják. Vagy csak azért, mert egy csinos nővel van? Jensen, úgy látszik, nem vette észre a bámészkodó tekinteteket. Csak a fiatal, kövérkés csapos mosolygott. Már ismerte Inghamet.

- Jól érzi magát nálunk, asszonyom?... Hosszabb időre jött? - kérdezte a csapos Inától franciául. - Nincs túl meleg?

A bárpultnál álltak.

Ina örült, hogy a pincér olyan barátságos.

Mialatt a Melikben vacsoráztak, Jensen, némi erőfeszítéssel, New York-i életéről kérdezte Inát, mire az a családjáról kezdett beszélni. Megemlítette a két pedáns nagynénjét, az özvegyet és a vénlányt, akik együtt éltek és vasárnaponként eljöttek ebédelni. Beszélt Joey öccséről, de nem ragadt le a betegsége taglalásánál, hanem főleg a festményeiről mesélt.

- Megjegyzem a nevét - mondta Jensen.

Ina megígérte, hogy küld majd egy prospektust Joey legutóbbi kiállításáról. Erre Jensen felírta a koppenhágai címét Inának, arra az esetre, ha már nem lenne Hammametben, mikor Ina hazaér és feladja a küldeményt.

- Ez a szüleim címe, de hát nekem most nincs lakásom - mondta Jensen. - Ha elutaznék, akkor is tartom majd a kapcsolatot Howarddal.

- Remélem is - vetette közbe Ingham gyorsan. - Az biztos, hogy én hamarabb utazom el, mint te.

Ingham nem örült, hogy hamarosan meg kell válnia Jensen társaságától. Inára nézett, aki őt meg Jensent figyelte. Ingham arra gondolt, hogy Ina elég furcsa hangulatban van ma este. Az az egy whisky, úgy látszik, nem volt elég ahhoz, hogy fölengedjen.

- Lesz valami állása Koppenhágában, ha visszamegy? - kérdezte Ina.

- Néha díszleteket festek a színházaknak. Elboldogulok. De szerencsém is van, mert a családom minden hónapban támogat egy kis pénzzel. - Közömbösen megvonta a vállát. - Illetve nem is nevezhető támogatásnak, mert az a pénz az enyém, én örököltem. Szóval nem lógok senkinek a nyakán. - Inghamre mosolygott. - Hamarosan kiderül, milyen friss hús érkezett nyüzsgő kis kikötőnkbe.

Ingham elmosolyodott. Arra gondolt, hogy ha Ina meg Jensen is elutazik, pedig befejezi a könyvét, és már csak a csiszolgatás, az átgépelés marad hátra, elviselhetetlenül egyedül lesz. Mégsem akarta eldönteni, hogy pontosan mikor utazik el. Hacsak nem állapodnak meg Inával, hogy együtt lesznek New Yorkban. Összeházasodhatnának, és együtt kereshetnének lakást. Az lakása kicsi két embernek. Nem kötelező, hogy Ina örökké a Brooklyn Heights-i házban éljen, Joeyt gondozva, gondolta Ingham. Valahogyan azt is meg kellene oldani.

- Van kedve holnap reggel megnézni az erődöt? - kérdezte Jensen Inától. - Ha szeret a tengerparton sétálni, akkor mehetünk gyalog, mert nincs messze a hoteltől, és útközben még úszhatunk is egyet.

Megbeszélték, hogy Jensen tizenegyre érte megy. A dán a kávé után elbúcsúzott.

Ingham úgy érezte, hogy ezen az estén a barátja kitett magáért, és várta, hogy ezt Ina is nyugtázza, de a nő hallgatott.

- Akarsz sétálni egyet a tengerparton? - kérdezte Ingham. - Milyen cipő van rajtad? - Lenézett az asztal alá.

- Majd mezítláb megyek. Igen, van kedvem. Ingham fizetett. Jensen nyolcszáz millime-et hagyott ott.

A tengerpart homokja kellemesen meleg volt. Ingham a kezében lóbálta mindkettőjük cipőjét. Hold nem volt az égen. Fogták egymás kezét, legalább annyira azért, hogy el ne veszítsék egymást a sötétben, mint azért, mert jó, gondolta Ingham.

- Kicsit nyomott vagy ma este - mondta Ingham. - Anders jelenléte nyomasztott?

- Hát nem kap tőle röhögőgörcsöt az ember. De nem miatta vagyok rosszkedvű. Joey jár az eszemben.

- Milyen állapotban van... valójában? - Fájdalom nyilallt Inghambe, amint ezt megkérdezte, mégis úgy érezte, valahogy szívtelenül hangzott a kérdése.

- Van, amikor olyan rosszul érzi magát, hogy nem tud aludni. De nem úgy értem, hogy az állapota rosszabbodott. - Ina gyorsan beszélt, aztán kis időre elhallgatott. - Azt hiszem, meg kellene nősülnie. De nem hajlandó.

- Értem. Tekintettel van Louise-ra. - Tényleg olyan intelligens?

- Igen. És mindent tud a betegségről. - Ina egyre lassabban taposta a homokot, aztán hirtelen megállt, és egyik lábának ujjait tornáztatni kezdte. - Az a legfurcsább... a legborzasztóbb az egészben, hogy azt hiszi, engem szeret.

Nem is fogta igazából Ina a kezét, csak súlytalanul ott hagyta a tenyerében. Ingham megszorította az ujjait. - Ezt hogy érted? - Már majdnem suttogtak.

- Ahogy mondom. Nem tudom, hogy szexuális értelemben gondolja-e. Ez egyszerűen nevetséges. De az nyilvánvaló, hogy mindenki mást kiszorít a szeretetéből vagy életéből, vagy mit tudom én, hogy mijéből. Feleségül kellene vennie Louise-t. Egyáltalán nem biztos, hogy nem lehet gyereke, tudod.

- Biztosan lehet - mondta Ingham, bár egyáltalán nem volt benne biztos.

Ina a lábujjait nézegette.

- Nem mondom, hogy a hideg futkároz tőle a hátamon, de azért zavar.

- Drágám! - Ingham átölelte. - Mit... miket mond neked?

- Hát azt mondja, hogy... hát hogy soha nem lesz képes olyasmit érezni egy másik nő iránt, amit irántam érez. Ilyeneket. Egyébként nem szenved egyfolytában. Épp ellenkezőleg. Nagyon vidám, mikor erről beszél. És az a baj, hogy tudom, igazat mond.

- Drágám, el kell jönnöd onnan. Elég nagy az a ház ahhoz, hogy felfogadj valakit ápolónak Joey mellé.

- Anyu is el tudja látni - vágott közbe Ina. - Minden kívánságát tudja teljesíteni... ami tulajdonképpen annyiból áll, hogy az ágyát reggel és este rendbe kell tenni. Tulajdonképpen már ezt is többször megcsinálta. A kádba is be tud mászni egyedül, és ki is tud szállni belőle. - Idegesen felnevetett.

Igen. Joey lakrésze a földszinten van - jutott Ingham eszébe.

- Akkor is el kell jönnöd onnan, Ina. Drágám, nem tudtam, hogy mi bántott ma este, de tudtam, hogy valami baj van.

Ina szembefordult vele.

- Mondok valami murisat, Howard. Elkezdtem templomba járni. Két-három hónapja.

- Hát... én ezt nem tartom olyan nagyon murisnak - mondta Ingham, bár mélységesen meglepődött.

- Egyik hitben sem hiszek igazán, de vigasztal azoknak a - főleg öreg embereknek - a látványa, akik hallgatják a prédikációt, énekelnek, és ebből valamiféle vigaszt merítenek. Érted, mire gondolok? És különben is csak egy óra, vasárnaponként. - A hangja remegett a visszafojtott sírástól.

- Drágám! - Ingham szorosan magához ölelte egy pillanatra. Elmondhatatlan érzés kerítette a hatalmába, összeszorította a szemét. - Még soha életemben - mondta halkan - nem éreztem senki iránt olyan gyöngédséget, mint amilyet irántad érzek... ebben a percben.

Ina felzokogott a vállán, aztán kiegyenesedett, és hátrasimította a haját a homlokából.

- Menjünk vissza.

Elindultak a város, a sápadt díszkivilágítású erőd irányába - egy nyilvánvalóan vesztes csata emlékműve felé, hiszen ha nem így volna, akkor a spanyolok még mindig ott lennének.

- Szeretném, ha többet beszélnél erről - mondta Ingham. - Mindenről. Amikor csak akarsz. Most vagy bármikor.

De Ina ezúttal hallgatott.

El kell jönnie onnan, gondolta Ingham. Derűs ház volt, nem volt benne semmi vészjósló vagy múltidéző, de Ingham számára a jelen pillanatban a világ legegészségtelenebb lakhelyét jelentette. Most kellene határozottan előállnia valamivel, gondolta. De ez nem volt alkalmas pillanat a leánykérésre.

- Szeretném, ha együtt élnénk valahol New Yorkban - mondta hirtelen csökönyösen.

De legnagyobb meglepetésére és csalódására Ina egyáltalán nem reagált a kijelentésére. Csak amikor az autóhoz értek, szólalt meg a nő: - Nem vagyok ma este valami jó formában. Visszavinnél a szállodába, drágám?

- Hát persze.

A hotelben elbúcsúzott, megcsókolta, és megígérte, megkeresi a Jensennél tett erődbeli kirándulás után. Mire hazaért, Jensennél már sötét volt, és Ingham hosszú ideig habozott az udvaron, mert nagyon szerette volna felébreszteni, hogy beszéljen vele. Aztán ahogy nézte a sötét ablakokat, hirtelen felgyulladt a fény.

- Én vagyok az - szólt fel Ingham.

Jensen kihajolt a párkányra.

- Még nem aludtam. Hány óra van? - kérdezte ásítva.

- Éjfél körül lehet. Beszélhetnék veled egy percre? Felmennék.

Jensen nem válaszolt, csak álmosan visszahúzódott a párkányról. Ingham felszaladt a külső lépcsőn.

Jensen a farmersortjában volt, ami lötyögött sovány testén.

- Történt valami?

- Nem, semmi. Csák azt szerettem volna mondani - illetve kérni -, hogy remélem, holnap nem mondasz semmit Inának Abdullahról. Tudod, neki is azt mondtam, mint Adamsnek, hogy ki sem nyitottam az ajtót.

- Nem mondok semmit. Rendben.

- Azt hiszem, nagyon megrázná a dolog - folytatta Ingham. - És ebben a pillanatban megvan a saját problémája. Az öccse, akiről beszélt, nyomorék. Nagyon nyomasztja Inát.

Jensen rágyújtott. - Rendben. Megértettem.

- Ugye, még nem mondtál neki semmit?

- Ezt hogy érted?

Ez a kérdés mindig olyan homályos volt Jensen és olyan kristálytiszta Ingham számára.

- Hát úgy értem, hogy nem mondtad-e el neki, hogy én vágtam hozzá az arabhoz azt, amitől meghalt - az írógépemet.

- Nem, dehogy mondtam el. Egyáltalán nem.

- Akkor ne is tedd, kérlek szépen.

- Rendben van. Ne nyugtalankodj.

Jensen látszólagos közömbössége ellenére Ingham tudta, hogy számíthat rá, mert mikor Jensen azt mondta: Ez egyszerűen nem számít, akkor azt úgy is gondolta.

- Az a helyzet - és el is ismerem -, hogy szégyellem, amit tettem.

- Szégyelled? Ostobaság. Katolikus ostobaság. Vagy inkább protestáns. - Jensen hátradőlt az ágyán, és barna lábát feltette a takaróra.

- Pedig nem vagyok különösebben protestáns. Egyik vallásban sem hiszek.

- Most magadat szégyelled, vagy azt, hogy mások mit gondolhatnak rólad?

Kicsit megvetően mondta ki azt, hogy mások.

- Amit mások gondolhatnak rólam - válaszolta Ingham. Arra gondolt, hogy ezek a mások csak Ina és Adams. Várta, hogy Jensen majd megjegyzi ezt, de Jensen hallgatott.

- Számíthatsz rám. Hallgatni fogok. Ne vedd már olyan komolyan ezt az egészet. - Jensen a lábával egy padlón lévő hamutartó után nyúlt.

Ingham azzal a szörnyű érzéssel hagyta el Jensen szobáját, hogy gyengesége és gyávasága miatt nagyot esett a barátja szemében. Őszinte volt Jensennel, attól fogva, hogy a sivatagban elmondott neki mindent. De furcsa, hogy mennyire kínozta a bűntudat, mennyire tartott Jensentől, pedig tudta, hogy bízhat benne, hogy Jensen akkor sem kezd el beszélni, ha már van benne egy kis nyomás. Jensen nem volt gyenge. Ingham hirtelen arra az ijedt arcú, de kihívó és ellenállhatatlan arab fiúra gondolt, aki néha a ház körül, a sikátorban ődöngött, és mindig mondott valamit arabul Jensennek. Ingham látta, hogy Jensen bosszús mozdulattal kétszer is elhessegette magától. Jensen elmondta, hogy lefeküdt vele néhányszor. A fiút Ingham undorító, émelyítő, puhány, megbízhatatlan, beteg alaknak tartotta. Jensen ettől függetlenül nem volt gyönge.

Ingham nem tudott elaludni. Fullasztó volt a forróság és a csend. Néhány perccel azután, hogy a vödörből lezuhanyozott, már megint dőlt róla az izzadság. Nem bánta. Már hozzászokott a kellemetlenséghez. Lefoglalták a gondolatai. Inára gondolt, elöntötte az iránta érzett gyengédség és szerelem. Nagy, mindent beborító érzés volt, átölelte vele az egész világot, önmagát, az embereket, akiket ismert, mindenkit. Ennek az érzésnek Ina állt a középpontjában, és volt a forrása is. Amikor rá gondolt, nemcsak a vonzó nőt látta benne, hanem azt is, hogy honnan jött és hogyan lett azzá, ami. Ina sokszor mesélte, hogy gyermekkorában úgy érezte, nem törődnek vele a szülei, mert minden szeretetüket és gondoskodásukat Joey kötötte le, aki születésétől fogva beteg volt. Ina igyekezett nagyon jól tanulni az iskolában Manhattanben volt az iskola, akkoriban ott lakott a család, hogy magára vonja a szülei figyelmét. Utána a Hunter College-ba járt, ahol kiváló eredményeket ért el, és írásművészetre szakosodott. Húszéves korában beleszeretett egy zsidó fiúba, akit az családja úgy-ahogy elfogadott Ingham emlékezett rá, hogy a fiú továbbképzős volt fizika szakon a Columbia egyetemen, de a fiú szülei határozottan ellenezték a kapcsolatot, ugyanakkor fennen hangoztatták, hogy a fiuknak joga van önálló életet élni. A szerelem Ina számára néhány hónapos keserves szívfájdalmat eredményezett, és egy kicsivel rosszabb államvizsga-eredményt annál, amit akkor ért volna el, ha nem jön közbe a szakítás, amint ezt Inghamnek többször elmondta. Korábban, tizenöt éves korában szörnyen csalódott egy nála valamivel idősebb barátnőben, akiről kiderült, hogy homokos. Ingham kicsit elmosolyodott, mikor eszébe jutott a serdülőkor keserű szenvedése, az egyedüllét, az, hogy az ember senkivel sem tud beszélgetni. Ezen mindenki átesik, és nagyjából huszonöt-harminc éves korra az érzés feledésbe merül - valahogy úgy, mint mikor egy folyóban rá kell úszni a felszín alatti sziklákra, melyek fájdalmat okoznak, megsebeznek, de amelyekre az ember tudatalattijának számítani kellett, ezért, akár a születés fájdalmai, nem is hagynak maradandó emléket. Aztán jött Ina másfél évig tartó házassága a kiváló drámaíróval, Edgár hogyishívjákkal Ingham örült, hogy elfelejtette a vezetéknevét, akiről kiderült, hogy egy zsarnok, időnként leitta magát, és néhányszor megverte Inát, és aki a válásuk után néhány évvel meghalt egy autóbalesetben.

És most Ina őt szereti, meg az öccsét, Joeyt, és az egyházhoz fordul erkölcsi támogatásért és talán valamiféle iránymutatásért. Vajon milyen mértékben fordult az egyház felé, tűnődött Ingham. De miféle utat mutatott az egyház valaha is azon a tanácson kívül, hogy törődjünk bele a sorsunkba? Természetesen ne vétkezzünk. De ha az ember szörnyű, feloldhatatlan konfliktusba került a férjével, családjával, vagy bármi egyébbel - vagy ha a probléma például a szegénység -, az egyház azt tanácsolta, hogy törődjünk bele, gondolta Ingham, és ettől hirtelen - némi kellemetlen érzéssel - az arabok hite jutott eszébe.

Gondolatai elkalandoztak a témától, és visszatértek Inához. Örült, hogy mindketten elég érettek ahhoz, hogy tisztában legyenek a gyöngédség fontosságával, levetkőzve a fiatalkor önzését és énközpontúságát - Ingham legalábbis ezt remélte. Két külön világ voltak, hasonlóak, ám mégis különbözőek, bonyolultak, akik azonban meg tudják egymásnak magyarázni magukat, és Ingham úgy érezte, tudnak egymásnak nyújtani valamit. Eszébe jutott néhány feljegyzés, amit a könyvéhez készített, az egyén identitástudatáról. Mint később kiderült, végül egyiket sem használta fel a könyvében, de hát ez mindig így szokott lenni. Nagyon szeretett volna ezekből a feljegyzésekből néhányat felolvasni Inának, megtudni, hogy mit gondol, mit mond róluk. Emlékezett, hogy az egyik feljegyzést egy könyvből másolta ki, amit éppen olvasott. A könyv hátrányos helyzetű gyerekekről szólt egy általános iskolában. A gyerekeknek semmi örömük nem telt sem az életben, sem a tanulásban. Valamennyien zsúfolt otthonokban éltek. Aztán az iskolától kapott minden gyerek egy kis tükröt, amiben láthatták önmagukat. Attól kezdve a gyerekek kezdték felismerni, hogy ők valamennyien egyéniségek, különböznek mindenki mástól, hogy arcuk, identitásuk van. Attól fogva minden gyereknek megváltozott a világa.

Ingham hirtelen világosan érezte azt a nyomást, amivel Joey tragédiája nehezedik Inára, megérezte, micsoda nyomorúságot érezhet a nő, valahányszor az öccsére néz - vagy rá gondol -, még a legboldogabb pillanataiban is. Most pedig itt van Joey iránta való vonzódásának titokzatos és valószínűleg feloldhatatlan problémája. Ez a teher, ez a fájdalom olyan volt, mintha Ingham háta mögül hirtelen rávetette volna magát, a húsába mélyesztve a karmait. Kiugrott az ágyból.

Azonnal Inához akart menni, meg akarta vigasztalni, meg akarta mondani, hogy összeházasodnak - talán meg is kéri a kezét, de ez már csak részletkérdés - vele akart maradni az éjszaka hátralevő részében, beszélgetni vele, terveket szőni, mindaddig, míg nem hasad a tunéziai hajnal. A karórájára nézett. Negyed négy múlt három perccel. Egyáltalán bejutna a hotelbe? Biztosan, ha elég erősen kopogtat. Nem lesz Ina bosszús, hogy felébreszti? Vagy nem lesz zavarban? De hát amit mondani akar, az elég fontos ahhoz, hogy felverje az éjszaka kellős közepén. Habozott. Nem vall végzetes gyengeségre, hogy azon töpreng, menjene vagy sem? Nem lenne ott már régen, ha huszonöt vagy akár harmincéves volna?

Ingham úgy döntött, hogy ilyen későn nem mehet. Ha Ina egy bungalóban lenne, egyedül, az más. De a szállodarészben lakik.

Azzal vigasztalta magát, hogy a másnapra gondolt. Ebédkor találkoznak. Megmondja Jensennek, hogy nagyon szeretne Inával kettesben ebédelni, és Jensen nem fog megsértődni. És akkor mindent megbeszélnek, a házasságukat is. Vele együtt visszarepül, vagy legalábbis röviddel utána, és keresnek New Yorkban lakást, talán egy hónapon belül Ina elszabadul a brooklyni házból, és együtt fognak élni egy manhattani lakásban. Ez nagyon izgalmas terv volt. Visszafeküdt, de majdnem fél órába telt, mire sikerült elaludnia.

Ingham fél tízkor ébredt, és Jensent már nem találta otthon. Fel akarta ajánlani, hogy kocsival elviszi a Reine-be, bár egyáltalán nem volt benne biztos, hogy Jensen elfogadta volna az ajánlatát. Most lesheti, ha még ebéd előtt el akarja őket kapni, gondolta Ingham. Délelőtt dolgozott, főleg fésülgette az anyagot, és a kézirat túlságosan összefirkált részeit gépelte újra, de nem sokkal fél egy előtt írt újabb két oldalt. Aztán fehér overallt és inget húzott, majd lement a Café de la Plage-ba.

Örült, mikor meglátta Inát és Jensent az egyik asztalnál, két pohár rosé mellett. - Kop-kop - mondta Ingham, amint feléjük közeledett. - Nem zavarok? Kellemes délelőttötök volt?

Úgy néztek föl, mint akik komoly beszélgetésbe merültek, mielőtt Ingham megérkezett. Jensen odahúzott egy széket egy másik asztaltól. Ina a szemét Inghamen jártatta - az arcát, a kezét, a testét nézte-, ami jólesett Inghamnek. Ina szórakozottan mosolygott.

- Érdekes az erőd? - kérdezte Ingham a nőtől. - Én még nem voltam bent.

- Nagyon! Sehol egy lélek. Bárhová bemehettünk - mondta Ina.

- Még szellemekkel sem találkoztunk - szúrta közbe Jensen.

Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy Jensen nem hagyja őket magukra. A Melikbe mentek, és mindannyian joghurtot, gyümölcsöt, sajtot és bort rendeltek, mert minden egyébhez túlságosan nagy volt a hőség. Ingham arra gondolt, hogy Ina biztosan szívesen sziesztázna. Majd visszakíséri a szállodába, és ott beszélgethetnek. Jensen elkérte a számlát, és ragaszkodott hozzá, hogy fizessen, mondván, hívta meg ebédre Inát. Aztán elnézést kért és elbúcsúzott.

- Megyek, dolgozom egy kicsit - már úgy értem, egy kis szundikálás után. Előkerült a fatma?

- Délelőtt nem - válaszolta Ingham.

- A fenébe. Ha délután megjelenik, azt hiszem, kidobom. Nem bánod?

- Egyáltalán nem - mondta Ingham. Jensen elment.

- Milyen a fatmátok? - kérdezte Ina.

- Úgy tizenhat év körüli lehet. Állandóan mosolyog. Nem nagyon tud franciául. Kedvenc foglalatossága, hogy megnyitja a csapot a teraszon. Csak áll, álldogál, és nézi, hogyan folyik a víz. Néha adunk neki pénzt ételre meg borra. Soha nem ad belőle vissza. Bármennyit adunk neki, az pont elég. - Ingham nevetett.

Ina úgy nézett, mint aki nem figyel oda, vagy nem is érdekli az egész.

- Fáradt vagy, drágám? Visszaviszlek a hotelbe. Olyan iszonyú hőség van gondoltam, biztosan szívesen sziesztáznál. Esetleg velem együtt.

- Gondolod, hogy aludjunk?

Ingham elmosolyodott.

- Van néhány dolog, amiről szeretnék beszélni veled. - Arra gondolt, milyen jó lenne, ha nála volna a jegyzetfüzete, de nem volt, és ezért nem megy vissza a házhoz. - Az igazat megvallva, éjszaka majdnem rád törtem. Hajnali fél négykor. Még az ágyból is kiugrottam.

- Rosszat álmodtál? Miért nem jöttél át?

- Nem álmodtam rosszat. Nem is aludtam. Rajtad gondolkoztam. Drágám, mi lenne, ha hozzám mennénk? Ott is alhatunk egyet.

- Kösz. Azt hiszem, én inkább a hotelbe megyek.

Persze, a hotelben sokkal kényelmesebb, gondolta Ingham. De úgy érezte, Ina nem szereti az lakását, talán túl közönségesnek tartja. A szobái védelmére kell kelnie, gondolta, pedig Ina nem is támadta őket. Végtére is ez a két szoba a munkája miatt szent és sérthetetlen Ingham számára.

- Rendben van. Menjünk, drágám.

A Reine de Hammametbe hajtottak. A recepción dolgozó tisztviselő átnyújtott Inának egy táviratot.

- Ez aztán a gyors kommunikáció - mondta Ingham, és azon gondolkodott, vajon kitől jöhetett a távirat.

- Táviratoztam az irodába - mondta Ina. - Ők válaszoltak.

Ingham nézte, amint a nő végigolvassa a táviratot, összeráncolja a homlokát, és hangtalanul káromkodik egyet.

- Erre azonnal válaszolnom kell - mondta Ina Inghamnek. - Mindjárt itt leszek.

Ingham bólintott, és elment, hogy keressen egy újságot.

- Valami baj van? - kérdezte Ingham, mikor Ina visszajött.

- Egy copyrightról van szó. Megmondtam nekik, hogy minden rendben van, de még mindig aggályoskodnak, és most azt kérdezik, hol nézhetnének utána a dolognak. Ellenőrizni akarják. Megőrjítenek.

Ina hideg vízzel lezuhanyozott, aztán Ingham megkérdezte, hogy is lezuhanyozhat-e. A hűvös, nem túl hideg víz mennyei felüdülést nyújtott. Külön élvezte, hogy használhatta, aztán pedig visszacsúsztathatta a süllyesztett szappantartóba Ina illatos szappanát. Még egy hatalmas, tiszta törülköző is lógott a tartón, amit Ingham nyomban használatba is vett.

- Ez csodálatos volt - mondta, mikor a törülközőbe csavarva, mezítláb kijött a fürdőszobából.

- Tudod, Howard - Ina az ágyon feküdt és cigarettázott-, jó lenne, ha az egyik bungalóban laknál. Miért nem veszünk ki egyet... vagy kettőt? - tette hozzá mosolyogva.

Ingham határozottan nem akart kivenni egy bungalót.

- Hát te kivehetnél - feltéve, ha van üres. Már megkérdezted?

- Még nem. De ahol te laksz, az nagyon kényelmetlen, drágám, ezt lásd be. Az a budi! Nem vagy te ennyire leégve. Nem értem, miért csinálod.

- A változatosság kedvéért. Halálosan meguntam a bungalómat.

- Mit untál meg benne? Volt egy jó konyhája és fürdőszobája, minden egyszerű benne és tiszta. Francis azt mondta, hogy még légkondicionálót is lehet szerezni.

- Látni akartam, hogy élnek az arabok, én is a piacon akartam vásárolni, meg ilyesmit.

- Akkor is láthatod, hogy élnek, ha nem csinálod ezt. Rohadtul kényelmetlen körülmények között élnek. Láttam ma délelőtt egy csomó arabot, mikor Andersszel sétáltam visszafelé az erődtől.

- Ugye, milyen fantasztikus az a rész? - Ingham elmosolyodott. - Az az igazság, hogy nagyszerűen tudok dolgozni ott, ahol most vagyok. Nekem ez a munkahelyem.

Nem áll szándékomban egy hónapnál hosszabb időt tölteni itt.

- Francis szerint bünteted magad.

- Azt hiszem, ezt már nekem is mondta. Ez elég freudian hangzik, EÜÉ szájából, ami önmagában is különös. Mindenesetre alaposan téved. De ha megkérdezhetem, mikor mondta ezt neked?

- Ma reggel összefutottam vele a strandon. Pontosabban üdvözölt engem messziről. A vízben volt. Lementem kora reggel úszni egyet. Ültünk egy darabig a homokon és beszélgettünk. - Elnevette magát. - Olyan mulatságosan néz ki az úszótalpaival meg azzal a szigonnyal, és az úszósapkájával meg a szemüvegével. Tudod, hogy a víz alatt úszik vele?

- Igen, tudom.

A nő egy pillanatig hallgatott, aztán megszólalt:

- Azt állítja, hogy nem mondtad el az igazságot azzal az éjszakával kapcsolatban, mikor Abdullahot meggyilkolták. Mint Francis mondja, a te teraszodon.

- Ühüm - mondta Ingham és sóhajtott. - Először is, senki nem tudja, hogy meghalt-e avagy sem. Senki nem látta a holttestet. Adams úgy viselkedik ezzel a dologgal kapcsolatban, mint egy kíváncsi vénasszony. Miért nem hívja ki a rendőrséget, ha annyira aggódik?

- Na... ne lovald már annyira bele magadat.

- Elnézést. - Ingham rágyújtott.

- Ezért költöztél el?

- Természetesen nem. Most is jóban vagyok EÜÉ-vel. Olyasvalami miatt költöztem el... amit meg is akartam beszélni veled. Vagy el akartam mesélni. A könyvvel kapcsolatban, amit írok. Alapjában véve arról van szó, hogy az ember belülről építi-e fel a saját személyiségét és normáit, vagy pedig őt magát és a normáit a körülötte lévő társadalom formálja. Ennek van valami kis köze a könyvemhez. De mióta itt vagyok Tunéziában, sokat gondolkodom ezeken a dolgokon. A tekintélyelvűség ellentétére gondolok. És azt hiszem, főleg erkölcsi dolgokról beszélek. A főhősöm, Dennison, önmaga építi fel saját magát. De nem is normális. Ina nézte őt, és csendben hallgatta.

- Voltak pillanataim, pontosabban napjaim és heteim itt Hammametben, mikor nem kaptam levelet sem tőled, sem mástól, és még a magam számára is furcsának tűntem, mintha nem ismerném önmagamat. És ebben talán része volt annak, hogy - tudtam, főleg erkölcsi szempontból - a köröttem lévő araboknak mások a normáik, más az etikájuk. És ők voltak többségben, érted? Ez a világ az övék, nem az enyém. Érted, mire gondolok?

- És mit csináltál?

Ingham nevetett. - Az ember nem csinál semmit. Ez egy állapot. Nagyon kellemetlen állapot. De bizonyos szempontból csak hasznára vált a könyvemnek, azt hiszem. Mert egy kicsit az is ezzel foglalkozik.

- Nem hiszem, hogy az én erkölcsi normáim megváltoznának, ha itt élnék. De innék egy kis jeges vizet!

Ingham azonnal a telefonhoz lépett és megrendelte. Aztán azt mondta:

- Nem feltétlenül arról van szó, hogy megváltozzanak a normáid, egyszerűen csak nehéz hozzájuk igazodni, ha körülötted senki sem igazodik hozzájuk.

- Mondj egy példát.

Inghamnek valamilyen oknál fogva nem jutott eszébe semmi, pedig száz példát is felhozhatott volna. Kisstílű szélhámosságok. Vagy hogy van egy feleségük, és annyi szeretőjük, amennyi csak lehetséges, mert más is így csinálja, azt meg a fene bánja, hogy mit érez közben a feleség.

- Hát... ha valakit ötször vagy hatszor kirabolnak, abban óhatatlanul is felmerül, hogy vissza kellene rabolni, nem gondolod? Aki nem lop vagy nem csal egy kicsit az üzleti életben, biztos, hogy a rövidebbet húzza, ha mindenki más csal.

- Hm - mondta a nő kétkedően. Mikor kopogtattak, Inghamet egy kézmozdulattal beküldte a fürdőszobába.

Ingham szórakozottan bámulta magát a kád melletti hosszú tükörben, és arra gondolt, úgy fest, mint egy római. A keze kívül esett a tükör látószögén, azzal tartotta a törülközőt az alteste körül. A láb kész abszurdum. EÜÉ egy ocsmány, tolakodó fráter, gondolta. Egy kicsit elidegenítette tőle Inát, és ezért gyűlölte. Ha elmondaná Inának, hogy EÜÉ milyen ütődött műsorokat készít, akkor a nő megtudná, micsoda egy seggfej.

- Tiszta a levegő - szólt be Ina a fürdőszobába.

- Nyugati szokás - mondta Ingham megvetően, mikor becsukta maga után az ajtót. - Egy ilyen vonzó nő szobájában legalább öt férfinak kellene lebzselnie délutánonként.

Ina elmosolyodott.

- De hát miért gondolja azt EÜÉ, hogy nem mondtad el az igazságot azzal az éjszakával kapcsolatban? - Vizet töltött egy pohárba.

Ingham kiment egy másik pohárért a fürdőszobába.

- Ezt tőle kérdezd.

- Már megkérdeztem.

- Tényleg?

- Az a véleménye, hogy valamit hozzávágtál az arabhoz, vagy valahogyan leütötted. így történt?

- Nem - mondta Ingham határozottan, miután egy másodpercre elnémult a csodálkozástól. - Tudom, hogy hallotta, hogy egy ajtó becsapódott, hogy kint a hotelbeli fiúk sürgölődtek, egyszóval mindenféle részleteket tud arról az éjszakáról - tekintetbe véve, hogy jókora távolságra van a bungalótól, amelyben én laktam.

- De hát a te teraszodon történt.

- Az üvöltés, amit hallottam, közelről jött. - Ingham egyre jobban utálta ezt a beszélgetést, de tudta, hogy ha ezt kimutatná, az kicsit furcsán hatna.

- Azt mondta, hogy a mögötted lakó franciák ajtócsapódást hallottak, és biztosak voltak benne, hogy a te házad ajtaja volt az.

- A franciák ezt nekem nem mondták. Senki nem beszélt se Abdullah eltűnéséről, se másról. Senki nem beszél róla, kivéve EÜÉ-t.

Ina kutató tekintete zavarta. Olyan volt, mintha EÜÉ úgy fertőzte volna meg a saját buja kíváncsiságával, mint valami betegséggel vagy lázzal.

- Lehet, hogy az az arab egy másik arabtól kapta meg a kegyelemdöfést - mondta Ingham, amint leült az egyik karosszékbe. - EÜÉ szerint a fiúk elvonszolták, és valahol elásták. Azok persze mindent tagadnak. El akarják tussolni az...

- Nem, dehogyis. EÜÉ mondta, az egyik fiútól tudta meg, hogy az arab valamibe beleverte a fejét. Ennyit bevallottak.

Ingham felsóhajtott.

- Igaz. Ezt elfelejtettem.

- Mondd, Howard, mindent elmondtál nekem?

- Igen.

- Van egy olyan furcsa érzésem, hogy te elmondtál Andersnek valamit, amit sem én, sem pedig EÜÉ nem tudunk.

Ingham felnevetett.

- Vajon miért?

- Valld be, hogy jóba vagy Andersszel. Tulajdonképpen együtt éltek. Nem tudtam, hogy ilyen jól kijössz a buzikkal.

- Nem jövök velük ki se jól, se rosszul. - Ingham szavai nagyon ostobának hatottak. - Soha nem gondolok arra, hogy buzi. Megjegyzem, mióta ott lakom, egyetlenegy fiút sem láttam nála. - Ingham egyből megbánta, amint kimondta. Az önmegtartóztatás talán erény? Ina elnevette magát.

- Lehet, hogy beléd szerelmes.

- Ugyan, Ina, hagyd már abba. Ez még viccnek is rossz. - Aztán, hogy mentse, ami menthető - talán a délutánt -, magára erőszakolt egy mosolyt. Rosszul sikerült.

- Nagyon közel áll hozzád... kedvel téged. Ezt tudnod kell.

- Fantáziálsz. Ezt őszintén mondom, Ina. - Hogyan is juthattak el idáig, néhány perces beszélgetés után. Rájött, hogy ezen a délutánon nem kérheti meg a kezét. És mindezt a rohadt EÜÉ miatt. - Cseppet se bánnám, ha EÜÉ a maga dolgával törődne. Ügye, Andersről is böfögött valamit?

- Nem, egyáltalán nem. Drágám, nyugodj már meg. Csak azt mondom, amit magam is látok.

- Nem jól látod. Nincs egy üveg whiskyd?

- De van, a szekrényben. Jobboldalt hátul.

Ingham megtalálta. Már fel volt bontva, de csak egy egészen kevés hiányzott belőle. - Kérsz? - Öntött Ina odanyújtott poharába, aztán a magáéba is. - Anders és én jól kijövünk, de a szexnek ehhez semmi köze.

- Akkor talán észre sem veszed.

Arra gondol, hogy az részéről is? Vajon a nőknek mindig a szexen jár az eszük, akár ilyen, akár olyan vonatkozásban? - Akkor ez kurvára a tudatalattimban van - mondta Ingham -, ha meg ott van, mit számít?

- Látom, hogy nem akarod otthagyni... nem akarsz kivenni egy bungalót.

- Édes istenem, Ina. - Azon tűnődött, hogy a nők mindig ilyen komolyan veszik-e a homoszexuálisokat. Ingham azt hitte, hogy semmibe sem veszik őket. – Már mondtam, hogy azért nem akarok elköltözni, mert dolgozom.

- Én pedig azt hiszem, hogy a bungalók rossz emlékeket ébresztenek benned. így van? - Ina hangja gyengéd volt.

- Édesem... drágám... még soha nem láttalak ilyennek. Pont olyan elviselhetetlen vagy, mint EÜÉ! Ismersz - de úgy látszik, képtelen vagy megérteni. Egyetlen megjegyzést sem tettél, mikor megpróbáltam elmagyarázni, hogyan érzem magam ebben az országban, ezen a kontinensen, mióta megérkeztem. Az is biztos persze, hogy nincs világrengető jelentősége. - Ingham érezte, hogy felgyorsul a szívverése. Az itallal a kezében állt a szoba közepén.

- Magadévá tetted az arab erkölcsi kódexet vagy micsodát?

- Miért kérdezed?

- EÜÉ azt mondta, éppen te mondtad neki, hogy annak az arabnak az élete nem számít, mert az csak egy KVCS volt.

A Koszos Vén Csavargó rövidítése.

- Azt mondtam, hogy csak egy tetves tolvaj volt, aki valószínűleg sok embernek az útjában állt. - Kérdezd csak meg Anderst, profi a témában, akarta mondani Ingham.

- Azt mondtad, Abdullah lopta el a dzsekidet a kocsidból.

- Ez így van. Láttam, de nem voltam elég közel, hogy el is kapjam.

- Ugye, nem vágtál hozzá valamit azon az éjszakán... mondjuk egy széket vagy az írógépedet? - kérdezte Ina egy kurta nevetés kíséretében.

A mosolya vidám volt, biztató, bár Ingham tudta, hogy nem szabad benne bíznia.

- Nem - sóhajtotta, mintha valami elviselhetetlen feszültség engedett volna fel benne. El akart menni. A tekintetük találkozott. Ingham távolságot érzett maguk között, bizonyos elszigeteltséget. Ez olyan rossz volt, hogy elkapta a tekintetét.

- Abdullah lopta el a mandzsettagombodat? Ingham megrázta a fejét.

- Az egy másik éjszakán történt. Nem voltam otthon. Nem tudom, hogy ki vitte el a mandzsettagombomat. Azt hiszem, mennem kéne, hogy alhass egyet. - Bement a fürdőszobába, hogy felöltözzön.

A nő nem tartóztatta.

Mikor felöltözött, leült Ina mellé az ágyra, és megcsókolta a száját.

- Akarsz később úszni egyet? Úgy hat óra körül?

- Nem tudom. Nem hiszem.

- Érted jöjjek nyolc körül? Elmehetnénk La Goulette-be, abba a halászfaluba.

Ez az ötlet tetszett a nőnek, és mivel a falu eléggé messze volt, azt beszélték meg, hogy Ingham hét órára érte jön.

Ingham beszélni akart Adamsszel. Háromnegyed öt volt, Adams minden bizonnyal a strandon van. Ingham előregurult pár száz métert a bungalókhoz vezető homokos ösvényig. A bungalók csendesen álltak a délutáni napfényben, mintha minden lakó meghosszabbított sziesztáját élvezte volna bent a hűvösön. Adams fekete Cadillacje a szokásos helyen parkolt. Ingham melléje állt be.

Kopogtatott Adams ajtaján. Válasz nem érkezett. Ingham felsétált a bungalók központi irodájának teraszára, és lenézett a strandra. Csak három-négy alakot látott, egyikük sem hasonlított Adamshez. Ingham visszament Adams bungalójához, megkerülte, és az árnyékos oldalon letelepedett a konyha küszöbére. Adams szürke, fém szeméttartója valamivel arrébb állt, üresen. Egy-két perc után Ingham már örült, hogy EÜÉ nem volt otthon, mikor bekopogtatott, mert mi tagadás, kicsit dühös volt rá. Ez nem célravezető. Jobb lesz, ha finoman céloz rá, hogy EÜÉ ne legyen olyan tolakodó, ne tömje tele Ina fejét mindenféle ostobasággal, olyasmivel, ami a nőt felzaklatja. Ingham tudta, hogy hazudik, mikor ezt a taktikát választja. Úgy érezte, hogy ez csak és kizárólag az dolga, és másnak nincs joga beleavatkozni. Kivéve persze a rendőrséget. De más a rendőrség, és megint más Adams.

Ingham körülbelül negyedóráig várakozhatott, hátát a konyhaajtónak támasztva, mikor egy zár kattanása jelezte, hogy Adams megérkezett. Ingham felpattant, és - lassan - a ház bejáratához sétált. Adams minden bizonnyal látta az autóját. A bejárati ajtó zárva volt, így Ingham kopogtatott.

Az ajtó kinyílt. - Hello! Gyere be! Láttam az autódat. Nagyon örülök, hogy látlak! - Egy bevásárlószatyor volt a kezében. Éppen a konyhában rakodott ki belőle. Megkérdezte, hogy inna-e valamit, vagy inkább jeges feketekávét kér, de Ingham Colát kért. Adamsnek az is volt.

- Hogy van Ina? - kérdezte Adams. Felnyitott egy dobozos sört.

- Azt hiszem, jól. - Ingham eredetileg nem akart egyenesen belevágni a közepébe, de aztán arra gondolt, hogy miért ne, és azt kérdezte:,- Mit mondtál neki Abdullah híres-neves éjszakájával kapcsolatban?

- Hát... csak amit tudok róla, annyit. Érdekelte a dolog, és mindenfélét kérdezett.

- Nem kétlem, miután azt mondtad neki, hogy szerinted én nem mondok igazat. Azt hiszem, felzaklattad őt, Francis.

így kell ezt csinálni, gondolta Ingham. A változatosság kedvéért most ütötte le Adams labdáját.

Adams a megfelelő szavakat kereste a válaszhoz, és ez nem is tartott sokáig.

- Elmondtam neki, amit gondolok, Howard. Jogom van ezt tenni, még akkor is, ha tévedek. - EÜÉ ellentmondást nem tűrő hangon beszélt, mintha ez annak az evangéliumnak lett volna az egyik igéje, amely szerint él.

- Igen. Ezt nem is vitatom - mondta Ingham és belehuppant a nyikorgós bőrszékbe. - De nem volt túl szerencsés felzaklatni. Szükségtelen.

- Hogy érted azt, hogy felzaklatni?

- Faggatni kezdett. Nem tudom, ki volt az az arab akkor éjszaka. Nem láttam az arcát, és csak találgathatom, hogy Abdullah lehetett. Az egész azon alapszik, hogy Abdullah látszólag eltűnt - és ha logikusak akarunk maradni, akkor nyitva kell hagynunk annak a lehetőségét is, hogy azért tűnt el, mert elment a városból, és hogy valaki más ütötte meg magát, vagy mást ütöttek le azon az éjszakán, és más ordított - és hogy senkit sem gyilkoltak meg. Érted, ugye, hogy mire gondolok.

EÜÉ gondterheltnek látszott, de az arckifejezése nem változott meg döntően.

- Igen, de te is nagyon jól tudod, hogy ez nem így van.

- Honnan tudnám? Te közvetett bizonyítékok alapján érvelsz, és ezek eléggé gyatra bizonyítékok.

- Howard, legalább az ajtót ki kellett hogy nyissad. Ki kellett nézned a spaletta résein. Az ordítás felébresztett. Mindenki kíváncsi annyira, hogy tudni akarja, honnan jön egy üvöltés hajnali két órakor. És a franciák azt mondták, egészen biztos, hogy a te ajtódat hallották csukódni.

Ingham rájött, hogy a franciák bungalója valóban nagyon közel volt az övéhez. A bejárati ajtajától mindössze kilenc-tíz méterre, jóllehet az ajtó nem azon az oldalon volt, ahol a másik bungaló. Ha a franciák még pár percig fent voltak, biztos, hogy hallották, amint a hotelbeli fiúk odamentek.

- Nem csoda, hogy a barátnőd kissé kíváncsi, miután ismeri ezeket a tényeket. Howard... - látszott, hogy EÜÉ kínban van, de Ingham hagyta, hadd szenvedjen. - Ez egy helyes lány, csodálatos lány. Jelentékeny ember. Korrektnek kell lenned vele szemben.

Inghamet elfogta a rosszullét, serdülőkora óta nem érzett ilyet, mikor talált otthon egy vallásos könyvet, ócska, poros kötet volt, még a dédszüleié lehetett. Bánd meg bűneidet... tárd fel lelkedet Krisztus előtt... A kérdések és válaszok azt sugallták, hogy mindenki bűnös, a születésétől fogva, de hát mik is voltak ezek a bűnök? A legrosszabb, amire Ingham gondolni tudott, a maszturbáció volt, de mivel ugyanebben az időben már pszichológiai tárgyú könyveket is böngészett, és azokban azt olvasta, hogy ez normális, és természetes, mi maradt még? Ingham nem tartotta bűnnek vagy bűnténynek azt, amit azon az éjszakán tett-ha ugyan egyáltalán megölte az arabot, ami mindaddig kétséges marad, míg valaki meg nem találja a holttestet.

- Elmondtam neked mindent, amit arról az éjszakáról tudok - mondta Ingham. - Nem tetszik nekem, hogy Ina felizgatja magát azon, amit te mondtál neki, Francis. Muszáj volt elrontani a vakációját?

- Á, de hát érti, hogy én mire gondolok - mondta EÜÉ csendesen. Nem ült le. - Tudod, olyan nő, akinek van erkölcsi meggyőződése. A világért sem akarom azt a szót használni, hogy vallásos, de igenis vannak elképzelései Istenről, becsületről és lélekről.

Furcsa volt EÜÉ-t elképzelni, amint a szószékről prédikál, így mezítláb, csupasz lábszárral, mint Keresztelő Szent János, egy rézszínű sörösdobozt lóbálva.

- Tudom, mire gondolsz. Igen. Ina említette, hogy mostanában templomba jár.

Ingham nem akarta bevallani, hogy Ina milyen keveset beszélt erről, és bosszantotta, hogy a nő - mert EÜÉ minden bizonnyal biztatta, hogy meséljen minél többet - valószínűleg jóval bővebben beszélt EÜÉ-vel a témáról, mint ővele.

- Mondhatnánk, hogy neki is megvan a maga keresztje, a nyomorék öccse. Nagyon szereti, ismeri a tiszta lelkiismeret értékét.

Én is ismerem, akarta mondani Ingham. Dühös volt, és nagyon unta már a beszélgetést.

- Össze kellene házasodnotok - mondta EÜÉ. - Tudom, hogy szeret téged. De először magaddal kell békét kötnöd, Howard. Aztán Inával. Azt gondolod, bedughatod a fejed a homokba, hogy se láss, se hallj - talán azért, mert Tunéziában vagy. De te nem vagy ilyen, Howard!

EÜÉ most úgy hangzott, mintha a szalagjainak egyikéről beszélt volna.

- Nézd - mondta Ingham, és felállt. - Te, úgy látszik, azzal vádolsz engem, hogy azon az éjszakán leütöttem azt a fickót. Lehet, hogy meg is öltem. Miért nem mondod ki?

EÜÉ bólintott, és elővette a kettes számú mosolyát, a gyengéd, gondterhelt, feszülten figyelő mosolyt.

- Rendben van, kimondom. Az a véleményem, hogy te ütötted le, vagy pedig hozzávágtál valamit - ez lehetett egy szék, de a franciák azt mondták, hogy fémes csengése volt, mint például egy írógépnek. És azt hiszem, az az ember vagy azonnal, vagy kicsit később, de meghalt az ütéstől. Te pedig szégyelled bevallani. De tudod mit?

Ingham hagyta, hadd tartson olyan hosszú drámai szünetet, amilyet csak akar.

- Nem leszel boldog, míg nem könnyítesz a lelkiismereteden. És Ina sem lesz boldog. Nem csoda, hogy zaklatott! Lehet, hogy hozzád hasonlóan is kifinomult New York-i, de Isten törvényei elől nincs menekvés, mert uralja a mi létünket. Nem kell rendszeres templomba járónak lenni ahhoz, hogy ezt az ember tudja!

Ingham hallgatott. Talán egy kicsit elkábították a szavak.

- És még valami - mondta EÜÉ, amint az ajtó felé billegett meg vissza. - Ez a te problémád. A belső ügyed. Nincs szükség a rendőrségre. Ez különbözteti meg ezt az esetet olyan nagyon a többi... balesettől. A probléma csakis rád tartozik - és Inára.

Nem pedig rád, gondolta Ingham.

- Az valóban igaz, hogy a probléma az enyém lenne, ha...

- Szóval bevallod...

- … ha egyáltalán lenne bármiféle probléma. Úgyhogy nagyon szeretném, Francis, ha a kedvemért vagy Ina kedvéért megtennéd, hogy leszállsz rólam. - Óvatos, szelíd hangon beszélt. - Szeretném ha a barátságunk tartós maradna. De nem lesz az, ha továbbra is így folytatod.

- Nos! - tárta szét EÜÉ ártatlanul a kezét. - Nem tudom, miért mondod ezt, mikor minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy boldogabb ember légy - boldogabb légy azzal a lánnyal, aki szeret téged! Ha-ha!

Ingham legyűrte a haragját. Nem volna ugyanolyan ostobaság dühöngeni azon, amit most mond, mint bosszankodni a szalagjaira beszélt hülyeségeken? Igazán kár magára vennie. Pedig itt állt előtte EÜÉ személyesen, és a szózatát kifejezetten őhozzá intézte.

- Azt hiszem, erről eleget beszéltünk - mondta Ingham, és érezte, hogy jobban uralkodik magán, mint arra bárki más képes lenne.

- Aha. Rendben van. Ez a te dolgod, és a lelkiismeretedé - mondta Adams a bölcsesség hangján.

Ez volt az utolsó csepp a pohárban. A kijelentés jóságos ostoba fensőbbségére nem volt bocsánat. Levágta a poharát az asztalra, pedig még volt benne Cola.

- Igen, megyek, Francis. Köszönöm a Colát.

Még az is felháborító volt, ahogy Adams kiengedte. Tartotta az ajtót, kicsit meghajolt, és úgy ragyogott Inghamre, mint egy leendő hívére, akit éppen most fertőzött meg a propagandával, aki most hazamegy, otthon leülepszik benne mindaz, amit hallott, és a következő alkalommal még fogékonyabb lesz. Inghamnek súlyos erőfeszítés árán sikerült visszafordulnia, és integetnie Adamsnek az útról, mielőtt a kocsijához ért.

Ingham ezek után Jensennel akart sürgősen beszélni. Aztán arra gondolt, micsoda ostobaság egyiktől a másikhoz rohangálni. Úgyhogy mikor hazaért, nem ment fel, bár hallotta, hogy Jensen otthon van. Lehúzta a nadrágját, rávetette magát az ágyára, és a plafont bámulta. Biztos, hogy Adams nem fogja abbahagyni, gondolta, de meg szerencsére nem lesz örökké Tunéziában. Az az igazság, hogy ha úgy tartaná kedve, akár holnap is elutazhatna, Inával. De ez biztosan visszavonulásnak tűnhetne EÜÉ előtt, és Ingham még ezt az apró örömöt sem akarta neki megszerezni. Letörölte homlokáról az izzadságot. Mielőtt Inához indul, majd lezuhanyozik - vödörből. Elsétálhatott volna a pár száz méterre lévő tengerpartig, hogy ússzon egyet, de nem akart.

Eszébe jutott valami, és felült az ágyon. Mit kérdezhetett Ina ma reggel Jensentől Abdullahhal kapcsolatban? Közvetlenül azután találkozott Jensennel, hogy EÜÉ-vel társalgott a strandon.

- Hé, Anders! - rikkantotta el magát Ingham. - Na?

- Nem jössz le egy pohár italra?

- Várj, két perc. - Úgy hangzott, mintha dolgozna.

Ingham elkészítette az italokat, és mire visszament a nagyobbik szobájába, Jensen már ott állt az asztalnál, feltűnően vidám képpel. - Jó napod volt?

- Elég jó. Éjjel is szeretnék dolgozni.

Ingham átnyújtotta Jensen italát. - Épp most volt egy kis szeánszom EÜÉ-vel. Olyan érzés, mintha templomban lettem volna.

- Hogyhogy?

Ingham tudta, hogy nem beszélhet Jensennek EÜÉ heti Istenért-és-Amerikáért műsorairól. Sajnálta, mert ez megborsozta-paprikázta volna a történetet. - Megpróbál erkölcsi nyomást gyakorolni rám, hogy bevalljam, én vágtam kupán Abdullahot. Ez még nem zavarna annyira, de az már annál inkább bosszant, hogy Ina fejét is telebeszélte. Azt mondja, csak én lehettem a tettes, mert az én teraszomon történt, és - Ingham látta, amint Jensen unottan ingatja a fejét - és azt mondja, jobb lenne, ha mindent bevallanék Inának, és megbékélnék önmagammal is.

- A kurva életbe - mondta Jensen. - Hát nincs ennek a pasasnak jobb dolga? Szóval prédikált egy sort. - Jensen az asztalnak dőlt, csak a lábujj hegyével támaszkodott és nevetett.

- Ahogy mondod. Az Urat idézte, felszólított, hogy béküljek meg vele, ilyesmi. Te, mondd csak, Ina mit kérdezett tőled ma délelőtt?

- Aha. - Jensen elbámult a semmibe, a memóriáját erőltetve. - Most, hogy visszagondolok, nyilvánvaló, hogy előtte beszélt EÜÉ-vel.

- Azt tudom.

- Hát, azt kérdezte tőlem... igen... szóval azt, hogy szerintem te ütötted-e le a vén gazembert valamivel. - Jensen hirtelen álmosnak látszott. - Szundítok egyet, mielőtt tovább dolgozom. Ez a pia majd segít.

Ingham még meg akart kérdezni valamit Jensentől, de restellte. Úgy érezte, lassan is olyan kicsinyes lesz, mint EÜÉ. - Különben EÜÉ és Ina azt mondják, hogy valószínűleg az írógépemet vágtam hozzá Abdullahhoz.

Jensen elmosolyodott. - Tényleg? Hol találkoztál ma EÜÉ-vel?

- Elmentem a bungalójába. Miután letettem Inát a Reine-ben. Meg akartam kérni, hogy hagyja békén ezzel a dologgal Inát.

- Barátom, tudod, mit kellene csinálnod? El kellene vinned innen Inát. Én személy szerint megmondanám Mr. Adamsnek, hogy menjen a jó kurva anyjába, de azt hiszem, te ehhez túlságosan udvarias vagy.

- Megmondtam neki, hogy állítsa le magát. Tulajdonképpen ellenem fordítja a nőt. Nem azt mondom, hogy szándékosan, de... - EÜÉ állandóan azt hajtogatja neki, hogy engem gyötör a lelkifurdalás. Pedig becsületistenemre nem.

Jensen nyugodtnak látszott.

- Utazz el valahova Inával, úgy egy hétre. Ilyen egyszerű a dolog... Ma csomagot kaptam otthonról. Hadd mutassam meg! - Felsietett a lépcsőn.

Egy perc múlva már ott is volt, kezében egy kartondobozzal.

- Rengeteg édesség. Meg ez.

Lehámozta az ezüstpapírt a körülbelül harminc centiméter hosszú, gyömbéres mézeskalács emberkéről, aki kalapot és kabátot viselt, sárga cukormázból készült gombokkal. Ingham lenyűgözve bámulta. Ez az emberke nem hasonlított az amerikai mézeskalács figurákra. Ez a kis ember jeges skandináv karácsonyokra emlékeztette, a fenyőfa illatára és lenszőke hajú, éneklő gyerekekre.

- Valóságos mestermű. Milyen alkalomból kaptad?

- Múlt héten volt a születésnapom.

- Miért nem mondtad? - Ingham elfogadott egy szépen díszített süteményt. Jensen elmondta, hogy az anyja és a nővére sütötték az édességeket.

- Meg még ezt is kaptam - mondta Jensen, és előhalászott a doboz aljából egy pár fókabőr papucsot. A szürke prémet kék és piros hímzés díszítette. - Nem kifejezetten Tunéziába való, mi?

Ingham hirtelen olyan ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy megismerje a világnak azt a részét, ahol Jensen él, hogy egy pillanatra elállt a szava. Kezében tartotta a papucsot és megszagolta. Érezte az új bőr friss állatszagát és a házi sütemények finom, diszkrét illatát.

Az este La Goulette-ben nem volt túl sikeres, de túlságosan rossz sem. Ingham elmondta Inának, hogy beszélt EÜÉ-vel, mert nem akarta, hogy EÜÉ-től értesüljön a beszélgetésükről, de még így sem volt benne biztos - EÜÉ nagyon felgyorsult az utóbbi időben -, hogy nem késett-e el máris. Mint kiderült, még nem.

- Szerintem megkérted, hogy... ne beszéljen nekem többet arról a bizonyos éjszakáról és Abdullahról - mondta Ina.

- Hát... igen, így van. EÜÉ pont olyan keveset tud az egészről, mint bárki más. Illetve nem mint bárki. A hotelbeli fiúk tudják a legtöbbet.

- Te beszéltél velük?

- Azt hiszem, mondtam már neked, hogy megpróbáltam megtudni valamit Moktától. Azt mondja, hogy nem tud semmit - sem az üvöltésről, sem másról. - Inghamnek eszébe jutott, hogy Jensen, aki tűrhetően beszél arabul, megtudhatna egyet-mást Moktától vagy a többiektől. Az az egy-s-más, ami Inghamet érdekelte, kizárólag az volt, hogy meghalt-e az öreg.

Ina hallgatott.

- Nincs kedved elutazni valahová... mondjuk Djerbá-ba? Úgy értem, hogy kivenni ott egy szobát. Velem együtt.

- De hát azt mondtad, hogy dolgozni...

- A munka várhat. Te csak néhány napig vagy itt.

Ez felvetette azt a kérdést, hogy együtt utaznak-e el, gondolta Ingham. Már semmi sem ment úgy, ahogy eltervezte. Meg akarta kérdezni Inát, hogy hozzájön-e feleségül, mostanra már régen tisztázniuk kellett volna a dolgot, így természetes lett volna, hogy együtt utaznak tovább Párizsba. Talán ma este kellene vele a házasságról beszélni? Vagy a nő ezt eleve természetesnek veszi? Ingham körülnézett: annak az étteremnek a teraszán ültek, ahol azt a bizonyos katasztrofális halételt ette. A nehéz tálcákat egyensúlyozó pincérek az útjukban nyüzsgő árusokra és kolduló gyerekekre kiabáltak rá minduntalan. A világítás annyira gyér volt, hogy még az étlapot is csak nehezen tudták kibetűzni.

Ingham ezen az estén nem hozta szóba a házasságot. De visszament a nővel a hotelbe. Ittak egy pohárkával Ina szobájában, aztán pedig együtt töltöttek néhány órát. Majdnem olyan csodálatos volt, mint az első alkalommal, azután, hogy a nő megérkezett. Ingham kicsit komolyabbnak érezte magát. Jól van ez így? És mikor elbúcsúzott, kis szomorúság és levertség vett rajta erőt.

Megcsókolta az ágyban fekvő nőt.

- Holnap, fél tízkor-mondta neki. - Elmegyünk valahová autóval.

Másnap este nyolc órakor a helyzet mit sem változott az előző este óta, Ingham egy tapodtat sem haladt előre a kettőjük dolgában. A nőnek nagyon tetszett Sfax, már korábban olvasott útikönyvében a tizenegyedik századból származó mecsetjéről és a római kori mozaikokról, de Ingham érezte, hogy van benne egy kis tartózkodás, ettől megcsappant a kezdeményezőkedve és lelkesedése. Ingham Joeynak is talált ajándékot, egy kék bőrtokot, amelyben kis gyűrűk voltak ceruzáknak-ecseteknek. Béreltek egy nehézkes csónakot, és Ingham megcsónakáztatta Inát. Úsztak és napoztak.

Ingham szerette volna megkérdezni, hogy milyen templomba jár Brooklynban. Majdnem biztos volt benne, hogy nem katolikusba. Ina családja inkább protestáns volt. Végül nem tudta rászánni magát, hogy megkérdezze. Sfaxban füstölt halat vásárolt, fekete olajbogyót, finom francia bort, és meghívta Inát vacsorára.

Jensen lejött és koccintott velük, de nem maradt ott vacsorára. Inghamnek most már volt több nagy tányérja, három kése és villája. Sóból viszont még mindig az a durva fajta volt csak a konyhájában, amit korábban nagy sietve bevásárolt, és az is egy kistányérban állt, megnedvesedve. Ingham két, borosüvegbe állított gyertyát tett az asztalra. Elnevette magát.

- A romantikus gyertyafényt ki kell tolnunk az asztal legsarkára, minél távolabb, olyan átkozott hőség van! - Eloltotta az egyik gyertyát, kortyolt a finom vörös borból, és így szólt: - Ina, utazzunk el együtt Párizsba?

- Mikor? - kérdezte a nő kicsit meglepetten.

- Holnap. Vagy holnapután. Töltsük ott a szabadságod második felét... Drágám, el akarlak venni feleségül. Szeretnék veled lenni. Nem akarom, hogy akár egy hétre is elváljunk.

Ina mosolygott. Örült, boldog volt, Ingham ezt egészen biztosan tudta.

- Összeházasodhatnánk Párizsban is. Mindenkit meglepnénk vele, mikor visszaérkezünk New Yorkba.

- Nem itt akartad befejezni a könyvedet?

- Ugyan már! Majdnem készen vagyok vele. Tudom, hogy már régóta ezt mondom, de a könyv végén mindig lelassulok. Olyan, mintha nem is akarnám befejezni. De már tudom a végét. Dennisont lecsukják egy időre, pszichiátriai kezelést kap, aztán kijön a börtönből, és kezdi az egészet elölről... Semmi gond. - Felállt és átkarolta a nő vállát. - Feleségül jössz hozzám? Párizsban?

- Kaphatok néhány perc gondolkodási időt? Ingham elengedte.

- Természetesen. - Meglepett volt és kicsit csalódott. Érezte, hogy ki kell töltenie valamivel a csöndet. – Tudod, szándékosan nem hoztam szóba soha Johnt. Remélem, nem beszéltem sokat róla. Mert úgy gondoltam, te nem akarod. Igazam volt?

- Azt hiszem, igen. Azt mondtam, hibáztam, és az az ügy valóban hiba volt.

Ingham fejében cikáztak a gondolatok, hol ebbe kapott bele, hol abba, de nem tudta eldönteni, miről beszéljen. Érezte, bármit mond, annak nagy jelentősége lehet, és most nem akart hibázni.

- Még mindig szereted... vagy valami ilyesmi?

- Nem, dehogyis.

Ingham zavartan megvonta a vállát, de Ina talán nem is látta, mert az asztalra szegezte a tekintetét.

- Akkor... mi a baj? Várjunk ezzel a témával holnapig?

- Nem, nem kell holnapig várnunk. Ingham megint leült a helyére.

- Úgy érzem, megváltoztál - mondta Ina.

- Ezt hogy érted?

- Valahogy... keményebb lettél. Olyan, mint... - felnézett Jensen szobája felé. - Óriási hatással van rád, és végül is egy... hát majdhogynem beatnik. - A nő nem suttogott, mindketten tudták, hogy Jensen nincs otthon.

Ingham érezte, hogy a nő nem ezt akarta mondani.

- Nem, nem az, akinek gondolod. Nem is olyan családból jött.

- Miért, számít az valamit?

- Ina drágám, nem ismerem Anderset túlságosan régóta, és valószínűleg soha többé nem fogom látni, ha innen néhány nap múlva elutazom.

- Elmondanád végre pontosan, mi történt azon az éjszakán, mikor az az arab... Mit akart? Be akart menni a házadba? A bungalódba?

Ingham elfordította a fejét. Megtörölte a száját a szalvéta szerepét betöltő konyharuhával.

- Úgy seggbe rúgom Francis Adamset, hogy Connecticutig meg sem áll - mondta. - Okvetetlenkedő gazember. Károgó varjú.

Ina nem szólt semmit, csak nézte.

Inghamet is elnémította valami egészen mélyről jövő harag. Egy ilyen ostobaság miatt veszekszenek, miután átvészelték a legrémesebb dolgokat, a John Castlewood-ügyet, az depresszióját Lotte miatt, ami majdnem végzett vele, pedig akkor már ismerte Inát - mindenen túlvannak, most itt van ez! És Ingham már unta a nagy kijelentéseket, szentbeszédeket. Nem szólt egyetlen szót sem. De annak tudatában volt, hogy amit Ina mondott, az ultimátum. Mintha azt mondta volna: Vagy elmondod, hogy mi történt, hogy megölted-e, vagy nem megyek hozzád feleségül. Ingham elmosolyodott a helyzet abszurditásán. Mit számít az az arab?

Ezen az éjszakán nem ment fel a nővel a hotelszobába. Otthon pedig nem tudott elaludni. De nem bánta. Felkelt és megmelegítette a maradék feketekávét. Jensen este tíz óra körül benézett hozzájuk, beköszönt és jó éjszakát kívánt, aztán felment. Már sötét volt nála. Éjjel egy óra múlt.

Ingham az ágyán feküdt. Mi lenne, ha elmondaná Inának az igazságot? Nem feltétlenül fogja továbbadni EÜÉ-nek. Mert az nagyon bosszantaná. De hát pár nappal ezelőtt nem azt határozta el, hogy soha nem mondja el? Ám ha nem mondja el - és az nyilvánvaló, hogy Ina már arra gyanakszik, ölte meg azt az embert -, akkor elveszíti a nőt. Ez a gondolat pedig rettegéssel töltötte el. Mikor Ina nélkül képzelte el magát, úgy érezte, oda van a tartása, a becsvágya, még valahogy az önbecsülése is.

Felült az ágyban, mert rájött, hogy ha elmondja neki az igazságot, akkor be kell ismernie, hogy az elmúlt napokban szemrebbenés nélkül hazudott. Ez persze nem sikerült tökéletesen, mert akkor Ina nem kételkedne a szavában, de annyira mindenesetre sikerült, hogy gyáva és becstelen ember benyomását keltse. Képtelen volt dönteni. Hiába mondta Jensen, hogy Mit számít az a gazember?, a helyzet kezdett kritikussá válni.

Vagy csak azért gondolja így, mert olyan késő van? Fáradt volt.

Próbáljuk meg tárgyilagosan nézni a dolgokat, mondta magának. Látta önmagát azon az éjszakán a sötét bungalóban, megrettenve a nyíló ajtótól - valójában nem is magát képzelte a bungalóba, hanem valaki mást, bárki mást, aki szintén halálra rémült volna, akit már felbosszantott és állandó riadókészültségben tartott egy előző lopás. Nem kapott volna fel bárki hasonlóképpen valamit, hogy hozzávágja a betolakodóhoz? Aztán elképzelte az élő, hús-vér arabot, akit mások is ismernek, és aki erkölcsileg és jogilag ugyanolyan fontos ember, mint... Kennedy elnök. Ingham kilencven százalékig biztos volt benne, hogy megölte az arabot. Ezt a gondolatot korábban megpróbálta magától elhessegetni, vagy alábecsülni azzal, hogy az arab megérdemelte, amit kapott, vagy hogy egy fabatkát sem ért az élete, de tegyük fel, hogy ugyanilyen körülmények között az Államokban ölt volna meg egy négert vagy egy fehér embert, olyasvalakit, akinek már sok betörés volt a számláján. Valami biztosan történt volna vele. Egy rövid tárgyalás vagy kihallgatás, aztán pedig felmentették volna az emberölés vádja alól, de hogy semmi se történjék, mint itt! Amerikában valószínűleg nem talált volna olyan embereket, akik eltakarítják a hullát és aztán hallgatnak róla.

A várható szégyen ellenére Ingham úgy döntött, mégis el kell mondania Inának az igazságot. El fogja mondani neki, hogy azon az éjszakán micsoda félelem és gyűlölet töltötte el. Nem fogja magát mentegetni a hazugsága miatt. Arra gondolt, hogy a nő először biztosan odalesz, de végül megérti, hogy miért történt és megbocsát neki, ha egyáltalán van mit megbocsátania. Ingham azt is lehetségesnek tartotta, hogy Ina tulajdonképpen nem is vádolja, csak éppen tudni akarja az igazságot.

Felgyújtotta a villanyt és rágyújtott. Bekapcsolta a kisrádióját, és zenét vagy valamilyen emberi hangot keresett az éterben. Hirtelen egy amerikai bariton hang szólalt meg: - megbékélni mindennel. - A hang megnyugtató volt. - Amerika olyan ország, amelyik mindig kinyújtotta baráti, jóindulatú jobbját minden nép felé - a bőre színétől és hitétől függetlenül -, segítő jobbját nyújtotta minden népnek, amelynek szüksége volt rá - hogy legyőzze elnyomóját -, segítsen abban, hogy az emberek segíteni tudjanak magukon - a szegénységgel vívott harcban... - Oké, gondolta Ingham forgó gyomorral, akkor add vissza az országot az indiánoknak! Micsoda nagyszerű kezdés is volt az, otthon! Egyetlen darabka tetves sivatagot sem hagytál meg nekik, a jó termőföldekről nem is beszélve. Mint például Texas. Istenem, dehogy, hiszen Texast Amerika már a mexikóiaktól vette el! Akkor Ohiót. Végül is az indiánoktól kapta a nevét, a folyóról, ami átszeli. - amit mindenki tud, aki az amerikai hadsereg, tengerészet és légierő egyenruháját viseli. Azt, hogy az Amerikai Egyesült Államokért harcolni kiváltság, és velejár az emberi igazságosság szentségének megtartásáért való felelősség, a világnak bármelyik részén legyen is... - Ingham olyan lendülettel zárta el a rádiót, hogy a gomb a kezében maradt. A fémdarabot a téglapadlóhoz vágta, az pattogott egyet-kettőt, aztán eltűnt valahol. Pedig nem EÜÉ-t hallotta, hanem az Amerika Hangjának vagy az Amerikai Hadsereg Rádiójának egyik rántott szeleten és martinin tengődő alkalmazottját, de akár EÜÉ is lehetett volna. Ingham azon tűnődött, hogy ezt a szöveget elhiszi-e valaki. Természetesen nem. Üres locsogás, ami közömbös fülekre talál, esetleg kicsit megnevettet néhány Európában időző amerikait. Ez is olyasvalami, amit az emberek két tánclemez között valahogy elviselnek. De hát mégis lehet némi hatása, különben miért csinálnák. Vagyis mégis akadnak, akik beveszik. Ez a gondolat komolyan aggasztotta Inghamet hajnali fél három előtt öt perccel. EÜÉ-re gondolt, aki alig másfél kilométerre ugyanezt a maszlagot agyalja ki hétről hétre, leadja és pénzt kap érte - nem mondaná, ha nem úgy volna. Ráadásul az oroszok fizetik. Lehet, hogy EÜÉ nem kap többet tíz dollárnál havonta. Ingham forgolódott az ágyában, és úgy érezte, a világ egy óriási bolondokháza, és lehet, hogy se normális.

Eszébe jutott az első perc, amikor Tunézia földjére lépett. A repülőtér. Ahogy a meleg hirtelen fejbe kólintotta.

Vagy fél tucat arab motorszerelő bámulta az utasokat - őt is - a szemöldöke alól, a rosszindulatúan összehúzott szemöldöke alól Ingham később rájött, hogy a legtöbb arabnak egyszerűen ilyen a szemöldöke. Ingham érezte, hogy kellemetlenül, undorítóan sápadt, és néhány kínos másodpercig arra gondolt: Biztos, hogy gyűlölnek minket ezek a sötét bőrű emberek. Ez az földrészük, mi az ördögöt keresünk mi itt? Már ismernek bennünket, és nincsenek túl jó emlékeik rólunk, hiszen a fehér ember járt már Afrikában. Egy-két percig fizikai félelem, majdhogynem rettegés lett rajta úrrá. Tunéziában volt, ebben az apró országban, a térképen nem sokkal Marseille alatt és mégis mennyire más!, amelyet Burgiba úgy jellemzett, hogy kis bélyeg a hatalmas afrikai csomagon.

Ingham érezte, hogy különlegesen kiélezett helyzetben van.

Hirtelen támadt egy ötlete: mielőtt Inával beszél, megkeresi Moktát. Erre nem kérheti meg Jensent. Lehet, hogy semmi értelme, de az is lehet, hogy Mokta most már elmondja az igazságot, azt a tényt - ha valóban tény -, hogy Abdullahot azon az éjszakán megölték. Miért kellene azt mondania Inának, hogy megölte, ha nem is halt meg, gondolta Ingham.

Szombat volt. Ingham aznapra nem beszélt meg találkozót Inával. Úgy tervezte, hogy valamivel dél előtt felhívja a hotelben, talán felkeresi, vagy üzenetet hagy, hogy hánykor találkozzanak este. Lehetséges, hogy Ina szívesen töltene egy napot nélküle, gondolta Ingham. Bár nem volt benne biztos. Már semmiben sem volt biztos. Ezt részben annak tudta be, hogy szörnyű éjszakája volt, tele nyugtalanító álmokkal. Az egyik álmában egy korábban betemetett görög templom hatalmas homlokzatát tisztogatta. A csoportnak, amelynek is tagja volt, az volt a feladata, hogy a korinthoszi oszlopok közül eltávolítsa a sárlerakódást. Ingham fejjel lefelé lógott egy oszlop tetején, csak a térdhajlatával tartotta magát, de érezte, hogy fárad, lazul a szorítása, és le fog zuhanni a szédítő mélységben lévő kőre. Tovább kapirgálta a nedves sarat kagylószerű szerszámával, az álom könyörületesen, még a zuhanás előtt véget ért. De még sokáig élénk maradt, és nagyon valóságosnak tűnt.

Még akkor is félelem szorongatta, mikor a szűk sikátorokon keresztül az autója felé tartott. Mintha a föld bármelyik pillanatban megnyílhatna alatta, és a végzetes mélységbe zuhanhatna.

Valamivel délelőtt tíz után volt. Ingham arra gondolt, hogy Mokta már minden bizonnyal végzett a reggeli teendőivel. Remélte, hogy nem fut össze véletlenül Inával. Sokkal valószínűbb, hogy belebotlik EÜÉ-be, mivel az bungalója a közvetlen közelben állt.

A bungalók központi irodaépületének teraszán csak egy asztalnál ültek. Sortot viselő pár merengett a reggeli romjai felett. Ingham körbekerült az oldalsó ajtóhoz, amelyik mindig nyitva volt. Egy fiú éppen mosogatott. Egy másik a tűzhelyen lévő nagy üsttel piszmogott.

Mindketten az ajtóban álló Inghamre pillantottak, és megmerevedtek, mintha csak azt várnák, hogy valaki elkattintson egy fényképezőgépet.

- Sabahkum bilkheir - mondta Ingham, ami annyit jelentett: Jó reggelt, és egyike volt a néhány kifejezésnek, amit megjegyzett. - Itt van Mokta?

- Áá. - A fiúk egymásra néztek. Az egyik megszólalt.

- A vízvezeték-szerelőt keresi. Elromlott az egyik vécé. Kiömlött egy csomó víz.

- Nem tudja, melyik bungalóban?

- Arrafelé. - A fiú a hotel irányába mutatott. Ingham elsétált EÜÉ Cadillacje és a saját autója mellett, közben fél szemmel figyelte, hogy a citrusfák lombjain keresztül nem pillantja-e meg valahol Mokta karcsú, fürge termetét. Aztán hirtelen meghallotta Mokta hangját az egyik bal oldalon lévő bungalóból.

Mokta a bungaló hátsó ajtajánál jelent meg, és arabul beszélt valakihez a konyhában. Ingham üdvözölte.

- Á, msieur Ingham! - vigyorgott Mokta. - Hogy van? És így tovább. Ingham megnyugtatta, hogy a szállása még mindig kellemes. - Volna egy perce?

- Hát hogyne, msieur!

Ingham nem tudta eldönteni, hogy hová menjenek. Nem akarta magával vinni Moktát valahová az autóján, mert ezzel túlságosan nagy hangsúlyt adott volna a beszélgetésnek. Viszont bárhol másutt kihallgathatják őket. - Sétáljunk le errefelé egy kicsit - kérte Ingham, és két bungaló között egy üres rész felé mutatott. A homokos domboldal enyhén lejtett a tengerpart felé. Ingham a fehér overallját viselte ami már túlságosan meleg volt és a régi fehér vászoncipőjét, amibe kellemetlenül belement a homok.

- Volna egy kérdésem - mondta Ingham.

- Igen, uram - mondta Mokta figyelmesen, semleges, ám mégis feszült arckifejezéssel.

- Azzal az éjszakával kapcsolatban, amikor azt az arabot fejbe vágták. Állítólag Abdullah volt az. - Franciául beszélt, az általános alany, on croit, miatt nem kellett meghatároznia, hogy ez tulajdonképpen kinek a véleménye. - Tényleg Abdullah volt?

- Msieur, én... én nem tudok semmit a dologról. - Mokta vékony kezeit keresztbe tette az inge előtt.

- Ugyan már, Mokta! Maga is tudja, hogy az egyik fiú - Hassim - elmondta msieur Adamsnek, hogy egy férfi volt az. A fiúk cipelték el. Én csak annyit szeretnék tudni, hogy halott volt-e az az ember vagy sem.

Mokta szeme még tágabbra nyílt, most már kicsit ijedtnek látszott.

- De msieur, ha még csak azt sem tudom, hogy ki volt az! Nem láttam a tetemet, msieur.

- Szóval volt tetem?

- Nem, msieur! Nem tudom, hogy volt-e tetem. Nekem senki nem beszélt róla. A fiúk semmit sem mondtak. Semmit!

De hát a kurva életbe, ez nem igaz, gondolta Ingham. Türelmetlenül felnézett a védőtetővel felszerelt központi épület felé.

- Senkit nem akarok bajba keverni, Mokta - mondta Ingham, és hirtelen rájött, hogy furcsán érezné magát, ha ezt nem Tunéziában mondaná, és ha nem turista lenne itt.

- Ismeri Abdullahot?

- Nem, uram. Nem ismerek túl sok embert errefelé. Tudja, én tuniszi vagyok.

Ezt valóban mondta már Mokta. De Ingham tudta, hogy a fiúk egészen biztosan megbeszélték egymás között, akárki volt is, Abdullah vagy talán más, akinek a nevét minden bizonnyal megtudták.

- Mokta, ez nekem nagyon fontos. Csak nekem. Senki másnak. Adok tíz dinárt, ha elmondja az igazságot. Hogy az illető meghalt-e. - Úgy gondolta, tíz dinár önmagáért beszél. Nagyjából Mokta félhavi bérének felelt meg.

Mokta csodálkozó arckifejezése nem változott, és Ingham remélte, hogy mérlegeli az ajánlatát. De aztán megrázta a fejét.

- Msieur, mondhatnék valamit, hogy megszerezzem a pénzt. De tényleg nem tudom.

Rendes fiú, gondolta Ingham. Mindent tud, de biztosan a szavát adta a társainak, hogy hallgat, és ezt be is tartja.

- Rendben van, Mokta. Többé ne beszéljünk erről. - A nap aranyló teherként nehezedett Ingham fejére.

Miközben Ingham a bungalók központi épülete felé sétáit, látta, hogy a terasz egyik asztalát tisztogató fiú egy pillanatra félbehagyta a munkáját és rájuk bámult.

Mokta biztosan sejti, hogy ez a dolog nagyon fontos lehet a számára, hiszen tíz dinárt ajánlott fel, gondolta Ingham. Mokta majd elmondja a barátainak, de persze legalább húsz dinárt fog emlegetni. Ingham rájött, hogy könnyen megzsarolhatják, hiszen miért is kínált ennyi pénzt az információért. De ez nem zavarta különösebben. Ki tudja, talán azért, mert hamarosan indulni készült, vagy mert nem nagyon hitte, hogy a fiúk közül egy is elég okos ahhoz, hogy belefogjon egy zsarolási manőverbe? Ezen még töprengeni sem volt érdemes.

- Még mindig olyan keményen dolgozik msieur? - kérdezte Mokta, amint felértek a domb tetejére a terasz mellé. Ingham nem válaszolt, mert ebben a pillanatban meglátta Inát, aki EÜÉ bungalójából éppen feléjük tartott. Inát, rövid köpenyben, övvel a derekán, szandálban. A nő meglátta a kocsiját, körülnézett és őt is megpillantotta. Ingham integetett neki.

- Á, az amerikai barátja! - mondta Mokta. - Au revoir, msieur! - Elindult a konyhaajtó felé.

Ingham odament Inához. - Francisnél voltál?

- Meghívott reggelizni - válaszolta Ina mosolyogva. - Sétálgatsz?

- Nem. Azért jöttem, hogy megnézzem, kaptam-e időközben levelet, amit még nem továbbítottak az új címemre. Aztán pedig be akartam nézni hozzád - vagy üzenetet hagyni. - Közvetlenül a nő mellett állt, elég közel ahhoz, hogy lássa a néhány szeplőt, mely azóta jelent meg az arcán, hogy megérkezett. De ugyanazt a távolságot érezte kettőjük között, amit az előző este. A nő arckifejezése udvarias és kellemes volt, mintha egy idegenre nézett volna. Ingham nyomorultul érezte magát.

- Ez az arab barátod... ez a fiú, ugye? - kérdezte Ina. - segített a csomagokat behozni?

- Igen, Mokta. Őt ismerem a legjobban. Szeretnék beszélni veled. Felmehetnénk a szobádba?

- Mi a baj, drágám? Egészen piros a szemed körül. - Ina a kocsi felé indult.

- Este sokáig olvastam.

Az autóban nem szóltak egymáshoz. Egészen rövid utat kellett megtenni a főépületig.

- Hogy van Francis? - kérdezte Ingham, és leállította az autót. - A régi vidám önmaga? - Ingham hirtelen arra gondolt, mi van, ha EÜÉ Inának is megmutatta a bőröndjét a szalagokkal, és megeskette, hogy senkinek sem mondja el, még neki sem. Ez muris volna.

- Igen, csordultig van az EÜÉ-s ujjongással - válaszolta Ina mosolyogva. - Szeretném tudni a titkát.

Fantázia, gondolta Ingham. Illúziók. Ina után is belépett a szállodába. A nőnek levele jött.

- Joey írt - mondta. - Ne haragudj, de le kell vetnem ezt a vacakot - fordult Ingham felé a szobába érve, és eltűnt a fürdőszobában, ahol sortot és blúzt vett fel.

Ingham a zárt spaletták előtt állt, és azon töprengett, hogyan fogjon bele. De soha nem tudta megtervezni, hogyan kezdje el a mondandóját.

Ina kijött a fürdőszobából világoskék blúzát nem tűrte be a sortjába. Rágyújtott.

- Beszélni akartál velem?

- Arról az éjszakáról. Nem mondtam el mindent. Láttam, hogy valaki be akar jönni az ajtón, hozzávágtam az írógépemet, és pont fejbe találtam. Nagyon sötét volt. Nem biztos, hogy Abdullah volt az, de... gondolom volt.

- És aztán?

- Aztán... bezártam az ajtót, és ráfordítottam a kulcsot. Az ajtót aznap este elfelejtettem rázárni. Vártam, és lestem, hogy vannak-e vele mások is. De csak annyit hallottam, hogy… jött néhány hotelbeli fiú, és elvonszolta azt a valakit a teraszomról. - Ingham kiment a fürdőszobába, és ivott egy kis hideg vizet a csapból. Hirtelen kiszáradt a szája.

- Azt akarod mondani, hogy meghalt-szólalt meg Ina.

- Ez az, amit nem tudok. Akár hiszed, akár nem, a fiúkból egyetlen szót sem lehet kihúzni. Éppen most kérdeztem meg Moktát, felajánlottam neki tíz dinárt, ha megmondja, hogy az a férfi halott volt-e. Mokta azt állítja, hogy nem látott semmit és a fiúk sem mondtak neki semmit.

- Ez nagyon furcsa.

- Cseppet sem furcsa. Mokta mindent tud. Még azt is le akarja tagadni, hogy egyáltalán járt ott valaki azon az éjszakán. - Ingham felsóhajtott, unottan és reményvesztetten. - Lopásokkal kapcsolatban igyekeznek mindent elhallgatni. Úgy értem, Tunéziában. És ez az öreg arab... nézzünk szembe a tényekkel: senki nem fogja kiverni a balhét miatta - ha ugyan meghalt. Nézd, Ina, nem tudom. Kemény ütés lehetett. Elgörbült tőle az írógépem.

A nő egy szót se szólt. Az arca kicsit sápadtabbnak látszott.

- A rendőrség nem avatkozott bele. Szeretnélek valamire megkérni, drágám. - Közelebb lépett Inához. - Ezt ne mondd el EÜÉ-nek, jó? Nem az dolga, és csak kárörvendene, mert valami hasonlóra gyanakszik. Rágni kezdené a fülemet, hogy ez a bűn teher a lelkiismeretemen, hogy el kell mondanom a rendőrségnek, meg hasonlók, pedig az igazat megvallva, a lelkiismeretemet nem bántja a dolog különösebben.

- Biztos vagy benne? Én úgy látom, elég komolyan veszed.

Ingham zsebre dugta a kezét. - Egy kicsit komolyan is vehetem... ha valóban megöltem. De ez nem ugyanaz, mint a rossz lelkiismeret. Az a fickó betört a bungalómba, valószínűleg nem először. Jogom van hozzávágni valamit ahhoz, aki éjszaka, valami rosszban sántikálva belopakodik hozzám. Nem egy szállóvendégről van szó, aki véletlenül rossz bungalóba nyitott be!

- Biztos vagy benne, hogy arab volt?

- Azt hiszem,- turbán volt rajta. Az ajtóban láttam a körvonalait, egy görnyedt alak volt. Úristen, elegem van már az egészből - mondta Ingham.

- Azt hiszem, jót tenne egy whisky. - Ina a szekrényhez lépett. A fürdőszobában egy kis vizet eresztet Ingham italába.

- Nem akarod elolvasni Joey levelét?

- A kézírásából látom, hogy jól van. Elmondtad Andersnek is?

- Igen. Csak azért, mert többet tud Tunéziáról, mint én. Megkérdeztem tőle, hogy szerinte mit tegyek, milyen következmények várhatók. Azt mondta, hogy ne csináljak semmit.

- Es hogy az arab élete egy fabatkát sem ér. Furcsa ország.

- Nem is furcsa. Csak nekik más elképzelésük van a dolgokról, mint nekünk.

- Azt még megérteném, ha egy másik arab vágott volna hozzá valamit, de tőled kissé erőszakosan hat. Egy írógépet!

A whisky csodálatosan jólesett.

- Lehet. Meg voltam rémülve. Tudod, néhány hónapja egy éjszaka sötétben botorkáltam a kocsim felé Anderstől, és belebotlottam egy emberbe, aki az utcán feküdt. Gyufát gyújtottam... és megláttam, hogy át van vágva a torka. Halott volt. Egy arab.

- De borzasztó! - Ina az ágya szélére ült.

- Nem akartam szólni róla. Rémes történet. Azt hiszem, itt gyakrabban esik meg az ilyesmi, mint az Államokban. Bár ezen lehetne vitatkozni! - Ingham felnevetett.

- És mit csináltál?

- Azon az éjszakán? Sajnos semmit. Az utca sötét volt, sehol egy teremtett lélek. Ha találkoztam volna egy rendőrrel, biztosan elmondom neki, de nem találkoztam senkivel. És... igen. Ez volt az az éjszaka, amikor Abdullah a kocsim körül ólálkodott, jobban mondva, kihalászta a vászondzsekimet a résnyire nyitott ablakon keresztül. Mindenesetre ráordítottam, mire eliszkolt. Úgy tudott iszkolni, mint a rák!

- Úgy látom, biztosra veszed, hogy meghalt.

- Több mint valószínűnek tartom... De ha még pénzzel sem tudom Moktából kiszedni az igazságot, még úgy sem, hogy megígérem, nem szólok a rendőrségnek, gondolod, hogy a rendőrök bármit ki tudnának szedni bárkiből?

- És belőled?

- A rendőrség tőlem nem kérdezett semmit. Ina habozott.

- Azt hiszem, Howard, drágám, hogy az Államokban feltétlenül elmennél a rendőrségre, már csak azért is, mert nem tettél mást, mint megvédted a tulajdonodat. Azt hiszem, itt azért nem teszed meg, mert valószínűleg megölted azt az embert. Nem kétséges, hogy kínos helyzetbe kerülnél, ha...

- Talán kevésbé kínos helyzetbe.

- Miért, az Államokban nem mennél el a rendőrségre, ha azt hinnéd, hogy megöltél valakit?

- De igen. Azt hiszem, igen. De... gondolj csak bele, hogy a tolvaj cimborái... vagy az én cimboráim... elvonszolják a holttestet. Talán ez megtörténhet az Államokban is. Csak ott egy kicsit nehéz megszabadulni a hullától. De a fő probléma az, hogy miért kellene bejelentenem, hogy megöltem valakit, amikor még azt sem tudom, hogy valóban megöltem-e. A lényeg, hogy...

- De hát azt mondtad, hogy szerinted meghalt.

- A házamba betörtek. Vagy legalábbis behatoltak. Igen, az Államokban ezt érdemes volna bejelentenem. De itt mi az ördögnek? Itt ez megszokott dolog. - Ingham látta, hogy az érvei bosszantják Inát. - És a homokban bármilyen hullát könnyűszerrel el lehet tüntetni.

- Szerintem - mondta Ina - állampolgári kötelességed, hogy jelentsd az esetet. Akárhol vagy is. Nem lesz nyugovásod, amíg nem teszed meg.

- De igenis lesz nyugovásom. Egészen úgy beszélsz, mint EÜÉ.

- Sajnálom, hogy nem mondtad meg az igazat már a legelején.

Ingham felsóhajtott, és letette az üres poharat.

- Kellemetlen, homályos történet, semmi sem biztos benne.

- Még az sem, hogy a fiúk valamit elvonszoltak a teraszodról?

- És ha, teszem azt, Abdullah egyszerűen csak elájult?

Ha elhúzta az irháját egy másik városba... látva, hogy itt nem terem babér a számára?

- Azt hiszem, mégis iszom egy kis whiskyt. - Mialatt a nő az italt készítette, megkérdezte: - És a szálloda személyzete? A vezetőség? Ők nem tudnak róla?

Ingham leült a földre az ágy lába mellé. Egy párnát tett maga mögé.

- Nem hiszem, hogy tudnának. A fiúk biztos, hogy nem jelentik, mert az feladatuk, hogy a csavargókat távol tartsák. - Megvonta a vállát. - Ha az igazgató tudja, akkor sem hiszem, hogy szalad a rendőrségre. Nem akarják, hogy elterjedjen: a Reine-be betörők járnak.

- Ühüm - mondta Ina némi kétkedéssel a hangjában. - Furcsa érvelés. De hát te amerikai vagy. Nálunk megszokott dolog, hogy az ember bejelenti az ilyesmit. Úgy értem, a rablási kísérletet. Lehet, hogy semmiféle büntetést nem kapnál, ha kiderül, hogy meghalt az a fickó. Végül is betört a házadba. És hát csak kell lennie valami nyilvántartásuknak, ahonnan Abdullah most valószínűleg hiányzik.

Ingham elmosolyodott.

- Nem hiszem, hogy a népszámlálás itt ugyanazt jelenti, mint nálunk, nemigen tudom elképzelni.

- Te... te egyáltalán nem is gondoltál rá, hogy bejelentsd - folytatta a nő.

- De igenis, gondoltam rá, csak aztán elvetettem az ötletet. - Miután beszéltem Andersszel, gondolta, de nem akarta Anderst újból szóba hozni.

Nem segített, hogy elmondott neki mindent. Érezte, hogy Ina ebben a dologban soha nem fog vele egyetérteni. nem fogja jelenteni a dolgot - ebben hajthatatlan volt, ennyi idő után végképp ostobaság lett volna -, de azon töprengett, vajon mi lesz a következő ultimátum, a következő akadály, amit le kell győznie, ha Ina kedvében akar járni.

- Ha azokat a kegyetlenkedéseket nézzük, amik Afrika egyes részein folynak - mondta Ingham -, például Kairótól délre, ahol az arabok halomra öldösik a feketéket, ahol egy gyilkosság annyit számít, mintha agyoncsapnál egy legyet, nem tudom, miért csinálunk ilyen nagy ügyet az én esetemből. Én nem gyilkoltam meg azt a fickót. - Ingham megfogta Ina kezét. - Drágám, nagyon kérlek, ne ronts el mindent. Ne nyugtalankodj, Ina.

- Nem nekem, hanem neked kellene... nyugtalankodni. - Miközben a nő ezt mondta, az ablak felé nézett, és megvonta a vállát.

Inghamet ez szívén ütötte.

- Drágám, el akarlak venni feleségül. Nem akarom, hogy titkaink legyenek... egymás előtt. Azt akartad, hogy elmondjam az igazságot, hát elmondtam.

- Összehasonlítod magadat egy csomó egymást öldöső afrikaival. De hát te nem vagy afrikai. Azt hiszem, meglep az érzéketlenséged. Ha látod, hogy egy ember összeesik, és tudod, hogy te ütötted meg, az ember azt hinné, hogy legalább felgyújtanád a lámpát, hogy megnézd, mi történt vele.

- Hogy aztán fejbe vágjanak a cimborái, akik ott rejtőzködhetnek a teraszon? Képzeld csak magad a helyembe. Te is felkaptad és elhajítottad volna a kezed ügyébe kerülő legnehezebb tárgyat, aztán villámgyorsan becsuktad volna az ajtót!

- Igen, lehet, hogy egy nő így tett volna.

- Akkor én sajnos nem vagyok elég bátor. Vagy férfias. - Ingham felállt. - Gondolkozz a dolgon egy kicsit. Ma estig. Azt hiszem, szívesen lennél egyedül egy darabig.

- Igen, én is azt hiszem. Meg kell írnom néhány levelet. Majd ülök a napon és lustálkodom.

Egy perc múlva Ingham már kint volt a szobából, és a szőnyeggel borított folyosón a széles lépcsőház felé tartott. Nyomorultabbul érezte magát, mint valaha, nyomorultabbul, mint mikor hazudott a nőnek. Megállt, mielőtt a lépcsősor legaljára ért, és felnézett, azon töprengve, hogy nem kellene-e most visszamenni, beszélni vele. Gyorsan hazahajtott, és csak az járt a fejében, hogy minél előbb beszélnie kell Jensennel.

Jensen otthon volt. Átható terpentinszag terjengett a meleg levegőben. Jensen éppen kávét melegített. Ingham elmesélte neki az Inával folytatott beszélgetést.

- Nem tudom, miért mondtad el neki - mondta Jensen. - Nem várhatod, hogy megértsen. nem érti a világnak ezt a részét. És különben is, a nők mások. - Egy szűrőn keresztül kiöntötte a kávét két pohárba. - Az ember nem szívesen okozza egy másik halálát, néha mégis megtörténik. Hegymászás. A kötél megcsúszik, és sutty... a társad, esetleg jó barátod máris meghalt. Baleset. Ami veled történt, arról is nyugodtan elmondhatod, hogy baleset volt.

Inghamnek hirtelen eszébe jutott az a pillanat, mikor felkapta az írógépet és kicsit hátrahúzta, hogy jobban tudjon célozni vele. De azért pontosan tudta, mit ért Jensen baleset alatt.

- Mondtam már, hogy miért mondtam el neki. Tegnap éjszaka megkértem a kezét. Lényegében azt válaszolta, hogy addig nem jön hozzám, vagy nem tud hozzám jönni, míg meg nem tudja, hogy valójában mi is történt azon az éjszakán. Tudta, hogy nem mondtam igazat.

- Ühüm. Most aztán Adams is megtudja. Nem lepődnék meg, ha egyenesen a rendőrségre rohanna. De azért ne izgulj.

- Megkértem Inát, hogy ne mondja el neki. - De Ingham arra már nem emlékezett, hogy ezt Ina meg is ígérte volna. - Hát igen... - Ingham kinyújtózkodott Jensen lejtős ágyán, és lerúgta a teniszcipőjét. - Nem tudom eldönteni, hogy a társadalmi felelősségérzet munkál benne, vagy csak az ostoba okvetetlenkedés.

- Az utóbbi - mondta Jensen, miközben félig lehunyt szemmel bámulta az éppen készülő festményét. A képen két hatalmas szandáltalpat lehetett látni, amelyeknek a tetején barna ujjak kandikáltak ki. A fekvő arab arca egészen apró volt a szandálok között.

- Lemegyek, alszom egyet - állt fel Ingham -, bár nagyon jó volt a kávéd. Borzasztó rosszul aludtam az éjszaka.

- Ne hagyd már, hogy ennyire felizgasson ez a nő! Jóságos Isten, most látom csak, hogy mennyire odáig vagy! - Jensen hirtelen megmerevedett, és szinte fröcskölt a dühtől.

Ingham elnevette magát.

- Tudod, nagyon akarom őt. Szeretem.

- Ühüm - mondta Jensen.

Ingham a konyhájában megmosta az arcát, és pizsamanadrágot húzott. Tíz perccel tizenkettő előtt. Nem érdekelte, hogy hány óra van. Lefeküdt, magára húzta a lepedőt, aztán szokás szerint egy perc múlva lerúgta magáról. Na még egy utolsó cigarettát. Néhány percre sikerült a könyvére terelnie a gondolatait. Dennison rettenetes válságban volt. A sikkasztásait felfedezték. Dennisont, ha nem is mélységesen, de meglepte a közvélemény reagálása. Még ennél is rosszabbul érintette, hogy néhány barátja felháborodottan vette tudomásul, hogy csaló, és megszakította vele a kapcsolatot, bár később ezek is vissza fogják fizetni azt a pénzt, amivel korábban Dennison kisegítette őket. Inának néhány nappal ezelőtt volt egy ötlete: fizessék vissza a pénzt kamatostul, ha szükséges, akkor hosszú időn keresztül, hogy ne mondhassák a bankban, elestek attól az összegtől, amit az ellopott pénz kamatozott volna. Ez fantasztikusan nagy összeg lenne. Ingham eloltotta a cigarettáját.

Az oldalára fordult, lehunyta a szemét, és hirtelen eszébe jutott Lotte. Szokás szerint édes-fájdalmas érzés hullámzott át rajta. Arra gondolt, milyen csodálatos élmény volt minden alkalommal lefeküdni vele, függetlenül attól, hogy szeretkeztek-e vagy sem. Lottét a két év alatt egyetlenegyszer sem unta testi értelemben, és emlékezett rá, akkoriban arra gondolt, nem is fogja megunni soha, annak ellenére, hogy olyan sokan mondják, hogy előbb-utóbb elkerülhetetlenül beáll az unalom. Soha nem veszekedett Lottéval. Ez furcsa. Talán mert soha nem beszéltek olyan bonyolult dolgokról, mint például Inával, ma délelőtt... és mindig nagyon díjazta, hogy Lotte nem szól bele a dolgaiba. Arra gondolt, hogy Lotte most biztosan boldogabb azzal az extrovertált idiótával, akihez feleségül ment. Lehet, hogy már gyerekük is van.

Ingham hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó, és megreccsen a küszöb. Ez a fatma lesz, a kurva életbe, gondolta.

Kopogtattak az ajtaján. - Howard? Van itthon valaki? - EÜÉ volt az.

- Egy pillanat. - Ingham a pizsamafelsőjét is felhúzta. Utált pizsamában mutatkozni bárki előtt. A tornacipője után kotorászott, de aztán feladta. Kinyitotta az ajtót.

- Aha! Sokáig aludtál. Sajnálom, ha felébresztettelek.

- Nem, csak visszafeküdtem. Szörnyű éjszakám volt. Adams frissen vasalt bermudasortot, csíkos inget viselt, és az egyik vászonsapkáját.

- Hogyhogy?

- Azt hiszem, a hőség miatt. Egyre rosszabb.

- Hát igen, ez az augusztus! Volna néhány perced, Howard? Nagyon fontos, azt hiszem - tette hozzá gyorsan.

- Hát persze. Ülj csak le. Iszol valami töményét vagy inkább sört?

EÜÉ inkább sört kért. Ingham kivett két dobozzal a vízzel teli vödörből. Mikor kinyitotta, a hab nagyot fröccsent. Nem volt túl hideg, de Ingham nem mentegetőzött.

- A barátnőddel reggeliztem - kuncogott EÜÉ. - Ne értsd félre, kora reggel találkoztam vele a tengerparton. Meghívtam rántottára.

- Ingham ebből rájött, hogy EÜÉ nem vette észre a kocsiját. Ingham leült az ágyára.

EÜÉ az asztal melletti székre telepedett.

- Intelligens fiatal nő. Kivételes teremtés. Elmondta nekem, hogy templomba jár.

- Igen, ezt én is mondtam már neked. De azt hiszem, hogy csak az utóbbi időben.

- Protestáns. Azt hiszem, a Szent Anna-templomba jár. Az öccséről is beszélt.

Mi az ördögre akar kilyukadni?

- Kicsit aggódik miattad... Azt mondta, megpróbált rábeszélni, hogy költözz el innen, és vegyél ki egy bungalót. Csakis a te kényelmed miatt.

- Én itt is jól érzem magamat. De megértem, hogy ezt egy nő képtelen felfogni.

- Elmondta, hogy milyen szép lakásod van Manhattanben.

Ingham bosszankodott, úgy érezte, betolakodtak a magánéletébe. Vajon mit szólna EÜÉ, ha megtudná, hogy John Castlewood ott lett öngyilkos, főként, ha arról is értesülne, hogy miért?

- Ina azt mondta, hogy úgy egy hét múlva elutazik. Te még maradsz, Howard?

- Még nem tudom. Ha elkészülök a könyvemmel - az első változattal -, akkor azt hiszem, visszamegyek New Yorkba.

- Azt hittem, vele utazol vissza. - Adams kedvesen mosolygott, és a kezét csupasz térdére tette. - Mindenesetre én a helyedben ragaszkodnék hozzá.

Ingham kortyolt egyet a söréből.

- Miért, annyira ragaszkodik hozzám?

- Szerintem igen - mondta EÜÉ, és kacsintott. - Hát eljött volna Tunéziába, ha nem volna annyira oda érted? De remélem, őszinte leszel vele, Howard. Minden tekintetben őszinte.

Ingham hirtelen arra gondolt, hogy neki Ina nem mondott túl sokat a Castlewoodhoz fűződő kapcsolatáról, ha már az őszinteségről van szó. Ami azt illeti, részletesebben is beszámolhatott volna a dologról.

- Talán a mi korunkban az embernek már mindig vannak titkai. Nem tudom, ragaszkodnék-e hozzá, hogy mondjon el mindent nekem a múltjával kapcsolatban. Nem tudom, hogy bizonyos dolgok miért ne maradhatnának meg egy ember titkaként.

- Lehet, hogy igazad van. De akit szeretünk, aki szeret bennünket, azzal szemben a szívünknek nyitottnak kell lennie. Nyitottnak és csupasznak.

Mint minden esetben, amikor EÜÉ-t hallgatta, Ingham lelki szemei előtt ezúttal is megjelent a kép: egy valóságos szív, felvágva, tele petyhüdt billentyűkkel, vérrögökkel, mint azt annyiszor látta a hentes kirakatában.

- Nem feltétlenül értek veled egyet. Azt hiszem, a jelen tettei többet számítanak, mint azok, amelyeket a múltban követtünk el. Főleg, ha az, akit szeretünk és akihez őszintének kell lennünk, még csak nem is játszik szerepet a múltunkban.

- Én nem a régmúltra gondolok. Csak valamiféle őszinte hozzáállásra.

Ingham csöndben füstölgött magában. A sör utolsó cseppjeit is kiszürcsölte, és az üres dobozt a kelleténél kicsit erőteljesebben csapta le az éjjeliszekrénynek használt farekeszre. A keze fejével megtörölte a száját.

- Remélem, Inának nincs baja az őszinteségemmel.

- Majd kiderül - mondta EÜÉ boldog, pufók mosolyával. - Akár előbb utazik el, mint te, akár együtt mentek, rendezünk egy nagy búcsúpartit. Mindketten nagyon fogtok hiányozni. Nincs kedved velem ebédelni a Melikben, Howard?

- Kösz, Francis. De azt hiszem, mindenekelőtt aludni szeretnék.

Miután EÜÉ elment, Ingham ivott egy nagy pohár vizet, és visszafeküdt. Kavargott benne minden, olyan mélyen, hogy oda az altató hatása sem ért volna el, ha lett volna mit bevennie. Ez az érzés az elfojtott düh érzetéhez hasonlított, és Ingham borzasztóan szenvedett tőle. Hallotta Jensen puha lépteit a kinti lépcsőn, és örült, mikor Jensen bekopogott hozzá.

- Csak nem közös barátunk, EÜÉ tette nálad tiszteletét? - kérdezte Jensen.

- Ráhibáztál. Tölts magadnak, barátom. Hogy jöttél rá? - Jensen kiment a konyhába. - Hát te arra, hogy ihatnék?

Jensen leült. Ittak.

- EÜÉ nyaggat, hogy vallják be mindent, nem tudja, hogy már megtettem - szólalt meg Ingham. - Képzeld csak el, hogy az ember valljon be valamit, amit lehet, hogy el sem követett.

- Nem ártana, ha EÜÉ sürgősen visszamenne New Englandbe, vagy hova.

- És persze felszólított, hogy tartsak ki Ina mellett. - Ingham megint eldobta magát az ágyon. - Mintha számítana, hogy mit mond!

- Fura egy figura. Micsoda furcsa kis ember maga - ahogy Bosie mondja abban a könyvben a márkinak. - Jensen hirtelen jókedvűen felnevetett.

Ingham is elmosolyodott. - Hét óra körül átnézek a Reine-be, hogy mi van Inával.

- Még soha nem láttam ilyen okvetetlenkedő embereket. Lehet, hogy Ina nem az, de látom, hogy mennyire fontos neked, hogy mit gondol. Tudod, mit csinálnék én azzal az emberrel, aki ellopta Hassót? Azt szavakkal nem is tudom elmondani, hogy mit tennék vele, de azt mindenesetre szép lassan csinálnám, és egyáltalán nem érdekelne, hogy mások mit gondolnak rólam..

Ingham vigaszt merített Jensen szavaiból.

- Ez az egész nem is csak Ina és EÜÉ miatt van. Azt hiszem, ugyanazt a válságot élem át, mint a könyvem főhőse. Ez megesik. - Ingham már beszélt Jensennek Dennisonról.

- Hogyne, persze hogy megesik. Nem haragszol, ha töltök magamnak még egy adagot? Egy egészen picike kis adagot?

Ingham hét órakor elindult, hogy megkeresse Inát. Aludt néhány órát, aztán úszott egyet, és írt újabb három oldalt a könyvéből, nehogy úgy érezze: ez a nap más, mint a többi. De furcsán érezte magát, és nem tudta eldönteni, hogyan reagáljon Ina viselkedésére. Homályosan a templomügy is zavarta. Vajon mennyire veszi Ina komolyan a dolgot? Nem is a mostani helyzet izgatta, hanem a jövőre gondolt. Arra, hogy Ina esetleg olyan szokásokat vesz fel, és olyan dolgokat tesz majd, amitől egy másik világban fogja magát érezni - ami tulajdonképpen igaz is lesz.

A portáról felszólt Ina szobájába. A nő jó hangulatban volt, azt mondta, tíz perc türelmet kér. Ingham leült a hallban az egyik díványra, és kézbe vett egy újságot.

Ina világos rózsaszín ruhát viselt. A kezében vékony fehér sálat tartott.

- Csodálatosan nézel ki - mondta neki Ingham.

- A sálat arra az esetre hoztam magammal, ha sétálni mennénk. A szél miatt.

- Gondolod, hogy szél lesz? - A nő parfümjének illatát szokás szerint élvezte. Sokkal érdekesebb volt, mint a jázmin. - Van valami különleges kívánságod, vagy én találjam ki, hogy hová menjünk?

- Francis felhívott, és azt mondta, ugorjunk be hozzá egy pohár italra. Nem baj?

- Nem - mondta Ingham. Beültek a kocsiba. - Mit ír Joey?

- Semmi különöset. Fest. Louise majdnem mindennap átmegy hozzá.

- A közeletekben lakik? El is felejtettem.

Az autó a csaknem teljesen csendes, homokkal borított ösvény mellé gurult, amelyik Adams bungalójához vezetett. Adams teraszán égett a lámpa, és még mielőtt bekopoghattak volna, harsányan üdvözölte őket az ajtóból.

- Isten hozott benneteket! Javasolnám, hogy a teraszon üljünk le, ha odabent nem lenne sokkal hűvösebb. Ha-ha! Gyertek be, és győződjetek meg róla magatok!

Adams terasza az öbölre nézett, egy asztal állt rajta és székek. A nappali szoba mozaikasztalára sajtos szendvicsek és fekete olajbogyó volt kikészítve.

Ingham remélte, hogy Adams nem akar velük vacsorázni. Aztán arra gondolt, mégiscsak jobb lenne, ha velük tartana. Mitől van Inának ilyen virágos jókedve? Ingham nem tudta mire vélni. Vajon lemondott róla? Vagy megértette a dolgot, és elhatározta, hogy ezt közli vele? Bármit fog is ma este mondani, gondolta Ingham, még feltesz neki egy kérdést John Castlewooddal kapcsolatban: csak azért szerette, mert John is szerelmes volt belé? A levelében Ina azt írta, hogy Castlewood szerelmi vallomása nagyon meglepte. Ingham úgy vélte, hogy a nők gyakran szeretnek bele olyan férfiakba, akik már szerelmesek beléjük, olyan férfiakba, akiket egyébként észre sem vennének.

Adams azzal szórakoztatta Inát, hogy az arab szokásokról beszélt, amelyekről már valóban nagyon sokat tudott. Például arról, hogy a mohamedánok várják a Messiás újbóli eljövetelét, aki embertől fog megszületni, ezért viselnek bő bugyogót, mintegy a várandósság jelképeként. Beszélt a Jordán folyótól nyugatra élő arab menekültekről is. Megdöbbentő volt, hogy egy mindössze hatnapos háború micsoda pusztítást vitt véghez.

- Remélem, meghosszabbította a szabadságát, Ina - mondta Adams, újratöltve a nő poharát egy ezüstsékerből. Daiquirival kínálta őket Jack Kennedy kedvenc koktélja, amit még az érkezésük előtt készített és a frizsiderben hűtött le.

- Igen, éppen ma táviratoztam. Biztos vagyok benne, hogy kapok még egy hetet, mert megígértem, hogy ha bármi sürgős közbejön, azonnal hazautazom.

EÜÉ mosolya Inghamre vándorolt. Mindkettőjükre jóindulatot sugárzott.

- Valamit mondtál arról, hogy esetleg Párizsba mentek, ugye, Howard?

Tényleg mondta volna?

- Ez arra az esetre vonatkozik, ha befejezem a könyvet.

- Azt hiszem, én mondtam, hogy oda készülök - mondta Ina.

- Howarddal? Nagyszerű. Azt hiszem, is egyre türelmetlenebb - mondta EÜÉ.

Ingham azon töprengett, hogyan jutott ez most EÜÉ eszébe. Beszélgetés közben EÜÉ hol egyikükre, hol másikukra nézett, mint aki el akarja dönteni, hogy mit határoztak, mennyire szeretik egymást, mennyire boldogok vagy boldogtalanok. És Ingham érezte, hogy egyre távolodik Inától. Itt, ebben a szobában, ahol annyiszor beszélgetett barátságosan, hétköznapi témákról EÜÉ-vel, Ingham egyszer csak megérezte, hogy kezd elszakadni Inától - érzelmi értelemben -, mert érezte, a nő is ezt akarja. Vajon mennyire fog fájni? És vajon a büszkeségét ért sérelem vagy a szíve fog fájni? Ina ránézett, mosolygott, és Ingham tudta, hogy kissé unatkozik, akárcsak maga.

- Azt hiszem, két napon belül befejezem - mondta Ingham válaszul Adams kérdésére a könyvével kapcsolatban.

- Akkor igazán rád fog férni egy valódi nyaralás, némi környezetváltozással. Igen, Párizs. Miért is ne? - EÜÉ a sarkára támaszkodott, és olyan képet vágott, mint akinek lelki szemei előtt egy boldog, klasszikus párizsi nászút lebeg.

A második pohár ital után elköszöntek. EÜÉ semmi jelét nem mutatta, hogy velük akarna tartani.

- Ez az ember egy angyal, nem? - kérdezte Ina. - Nagyon kedvel téged... Miért vagy ilyen hallgatag ma este?

- Elnézést. Azt hiszem, a hőség. Arra gondoltam, ezúttal megpróbálhatnánk a Hotel du Golfe-t.

A Hotel du Golfe-ban - ahol Ingham annyiszor érdeklődött hasztalanul John és Ina soha meg nem írt levelei után - az étterem majdnem teljesen tele volt, de végül sikerült helyet kapniuk egy elég jó helyen lévő kétszemélyes asztalnál.

- Nos, drágám - kezdte Ingham -, gondolkoztál azon, amiről ma délelőtt beszélgettünk?

- Persze hogy gondolkoztam. Igen. Megértem, hogy itt mások a szokások. Azt hiszem, túlságosan nagy feneket kerítettem a dolognak... Hidd el, nem akartam megszabni, hogy mit tegyél vagy mit ne tegyél.

Pedig Ingham tulajdonképpen ezt szerette volna.

- Ha téged nem bánt, hát nem bánt - tette hozzá Ina. Arra gondol, hogy igenis, bántania kéne? Ingham elnevette magát.

- Akkor ne beszéljünk róla többet.

- El akarsz utazni Párizsba? A jövő héten? Ingham tudta, hogy ez mit jelent. A nő visszafogadta.

Utazzon el vele, és aztán jöjjön vissza Hammametbe? De már tudta, hogy Ina nem így gondolta.

- És onnan vissza New Yorkba?

- Igen. - Ina nyugodt volt, biztos önmagában. Hirtelen elmosolyodott. - Úgy látom, nem kapkodsz levegő után a lelkesedéstől.

- Azon gondolkozom, hogy szeretném befejezni a könyvemet, mielőtt bárhová is elutazom.

- Hát nincsen már majdnem készen?

De igen, és éppen mondta ezt korábban, de borzasztóan szerette volna a könyvét itt befejezni, abban a rémes szobában, Jensen képeivel a sarokban és Jensennel odafenn. Hogy nem megy Párizsba, még nem jelenti feltétlenül azt, hogy elveszíti Inát. - Ha itt tudnál maradni... ha el tudnád viselni, úgy értem, a meleget, akkor egy hét sem kellene hozzá, hogy befejezzem.

Ina megint elnevette magát, és a tekintetével megsimogatta Inghamet.

- Nem hiszem, hogy egy hét alatt befejezed. De igazán nem muszáj Párizsba jönnöd.

- Te pedig inkább Párizsba utazol, semmint hogy itt maradj. Megértelek.

- És mennyi ideig akarsz még itt maradni, drágám? Egy pincér serpenyőben két nyers halat mutatott nekik.

Ingham a legkisebb hozzáértés nélkül beleegyezően bólintott. Ina talán oda se pillantott. Őt nézte.

- Szeretnék addig maradni, míg befejezem. Tényleg nagyon szeretnék.

- Rendben van, akkor maradj. Kínos csönd.

- Szóval legközelebb New Yorkban találkozunk - szólalt meg Ingham. - Az már nem lesz olyan szörnyű sokára.

- Nem.

Ingham tudta, hogy mondhatott volna valami szenvedélyesebbet is, tudta, hogy a nő elvárná. Hirtelen egészen elbizonytalanodott. És tudta, hogy ez érződik rajta. Később még helyrehozhatom, mondta magában. Ez csak egy kínos pillanat volt. Bizonytalan érzése bűntudatra váltott, halvány zavarra. Arra a napra gondolt, mikor még a Reine-ben lakott, a bungalójában, és hirtelen csillapíthatatlan vágy fogta el Henry James után, érezte, hogy nem éli túl a napot és az estét, ha nem olvashat bele valamelyik prózai művébe. Azon nyomban Tuniszba hajtott, ahol megvette az egyetlen fellelhető könyvet, A csavar fordul egyet és A mester tanítása Modern könyvtári kiadását. El akarta mesélni Inának, de végül is hogy jön ez a mai estéhez, a mostani helyzethez?

Vacsora után konyakot ittak. Az este az idő előrehaladtával egyre kellemesebben telt. Több nehéz pillanat nem volt. De Ingham továbbra is boldogtalannak érezte magát. Minduntalan EÜÉ süket szövege jutott eszébe, ez őrjítette. Meg azok a legboldogabb percek, amiket Inával az ágyban töltött. Arra gondolt, hogy Ina a felesége, egy kényelmes lakásban élnek New Yorkban, megengedhetik maguknak, hogy mindkettőjük életének megkönnyítése érdekében bejárónőt alkalmazzanak, érdekes emberekkel találkoznak és Ina általában ugyanazokkal szimpatizált, és hogy gyerekük van, talán kettő is. Biztos volt benne, hogy Ina szeretne gyereket. Elképzelte, ahogy ebben a légkörben a munkája egyre jobban kibontakozik, fejlődik. Akkor meg miért nem vág már bele?

Aznap este egyszerűen képtelen volt belevágni.

De felment Ina szobájába. Ina kérte, és elfogadta a meghívást.

Hajnali háromkor ért haza. Még gondolkozni akart egy máson, de szinte azonnal elaludt. Szokás szerint szép és kimerítő órákat töltöttek együtt.

Ingham sötétben ébredt fel, kicsit hirtelen. Mintha az utcáról jövő zaj ébresztette volna fel, de mikor hallgatózni kezdett, semmit sem hallott. Meggyújtott egy gyufát, és az órájára nézett - negyed öt múlt két perccel. Visszafeküdt. Feszült volt és éber. Mennyire szereti Ina? Nem lehetne őt elmarasztalni, ha most visszakozna? Márpedig John Castlewood tény és való, őutána lépett a színre, és Ina nagyon is biztosra vette, hogy feleségül veszi. Ingham aznap este Ina szobájában szóba hozta John Castlewoodot. Megkérdezte, mennyire szerette. De csak annyit sikerült kiszednie belőle, hogy úgy érezte, vagy úgy gondolta, hogy miért ne, talán jól kijönnének egymással. John Castlewood nagyon szerette őt, és így tovább, bár lehet, hogy ez igaz volt. De Ina inkább kitérő válaszokat adott, vagy legalábbis nem volt bennük semmi kapaszkodó. Ingham agya elkalandozott a problémától, és gondolatai inkább arra a képtelen helyzetre terelődtek, amibe itt került, meg hogy hogyan is fajulhattak idáig a dolgok. Persze, először is a Castlewoodtól kapott megbízatás. Aztán EÜÉ az elképesztően émelyítő rádióadásaival, amikért ráadásul még meg is fizetik! Ingham egyszer EÜÉ bungalójában a papírkosárban látott egy svájci bélyegzős borítékot. EÜÉ korábban azt mondta, hogy a pénzt Svájcon keresztül kapja. A feladóként szereplő bank neve nem árult el semmit a valódi feladó kilétéről. Lehetséges, tűnődött Ingham, hogy EÜÉ csak képzeli ezt az egészet, hogy találkozott azzal az orosszal, aki megígérte, hogy fizet az adásaiért? Elképzelhető, hogy bedumálja magának, hogy a saját jutalékának egy része, ami esetleg valóban Svájcból érkezik rendszeresen, a fizetség az adásaiért? Mi lehetséges, és mi lehetetlen? Ingham Tunéziában töltött hónapjai e kettő közötti határvonalat nagyon is elmosták. Ez a homályosság, a dolgok visszájára fordulása most már Inára is vonatkozott. Úgy érezte, nem kellene feltétlenül összeházasodniuk, ami ugyanannyit jelentett, mintha azt mondta volna, hogy nem szereti a nőt eléggé, és talán a nő sem szereti őt eléggé. Valami nincsen egészen rendben Inával, akármi legyen is az, bár az is lehet, hogy őneki nem felel meg semmi és senki igazán. De vajon ez az érzés Tunéziának köszönhető, annak a különös erőnek, amely mindent eltorzít, mint egy görbe tükör vagy lencse, ami megfordítja a képet, vagy ez az érzés tényleg a valóságot tükrözi?

Ingham rágyújtott.

És itt van Jensen. Jensennek határozott karaktere van, háttere, élettörténete, amit Ingham nem ismert, és amit soha nem ismerhet meg teljes egészében, csak részleteiben. Csak annyira ismerte Jensent, hogy nagyon megkedvelte.

Inghamnek eszébe jutott egy éjszaka, mikor egyedül ment le a Les Arcades kávéházba, és majdnem felvitt magához egy fiatal arabot, akivel ott megismerkedett. Egy asztalnál ültek, és Ingham fizetett neki néhány pohár sört. Ingham ezen az estén szexuális értelemben izgatott és magányos volt, és csak az rettentette vissza az ajánlattételtől, hogy nem volt benne biztos, mit kell egy ilyen fiúval az ágyban csinálni, és nem akart kínos helyzetbe kerülni. Nem különösebb erkölcsi dicsőség, hogy ezért őrizte meg ártatlanságát. Arabok tengere vette körül, akik most is éppen olyan titokzatosak voltak a számára, mint a megérkezésekor, kivéve talán Moktát, és az életvidám jóindulatú Meliket, aki biztos, hogy szintén nem volt csaló gazember.

Ingham rájött, hogy feltétlenül döntenie kell Inával kapcsolatban, és meg is kell mondania a nőnek, mielőtt elutazik Párizsba, ami úgy öt napon belül esedékes. Vajon ostobaság lenne, ha szakítana vele? Lehet, hogy nagyon gyorsan férjhez menne valakihez, aztán már hiába minden. Vagy aljasság így gondolkodni? Az a szörnyű érzése támadt, hogy az itt töltött hónapok alatt a saját személyisége és elvei összeomlottak, megszűntek. Kicsoda tulajdonképpen? Olyasvalaki, akinek rengeteg szokása van, és a viselkedése ezeken a szokásokon alapul. Ezek alkotják a személyiségét. De Ingham most úgy érezte, hogy ha az élete függne tőle, akkor sem jutna eszébe egyetlen olyan elv, amely meghatározó az életében. Tán az, hogy még most is lefekszik Inával, nem becsapás? És még csak nem is érzi kínosan magát miatta. Akkor hát az egész eddigi élete csalások sorozata volna? Vagy ez a mostani állapot a csalás? Hirtelen izzadni kezdett, de még arra sem volt képes, hogy felkeljen és leöntse magát egy vödör vízzel a teraszon.

Az utcáról, a bejárati ajtó felől kaparászást és nyüszítést hallott. Biztos most tette ki Jensen a szemetesvödrét. Ez általában odavonzotta a környék macskáit. A kaparászás folytatódott. Inghamet most már a düh ugrasztotta ki az ágyból. Felgyújtotta a villanyt, és megragadta a zseblámpáját. Lement a négy lépcsőfokon, készen rá, hogy a macskára rivalljon, amelyik valószínűleg meg akar kaparintani egy szardíniásdobozt. A kutya ránézett, és morogni kezdett.

- Hasso?... Hasso... lehetetlen!

A kutya szörnyen nézett ki, de Hasso volt, és Hasso emlékezett rá... annyira legalábbis, hogy ne támadjon rá, ezt Ingham észrevette.

- Anders - kiáltott, a hangja vadul recsegett. - Anders, itt van Hasso A kutya felvonszolta magát a lépcsőn Jensenhez, a lábai alig bírták a súlyát.

- Micsoda? - Jensen kihajolt az ablakon.

Ingham torkából hisztérikus nevetés szakadt fel. Jensen a lépcsősor tetején térdelt, és a kutyát ölelgette. Ingham, bár semmi oka nem volt rá, felgyújtotta a villanyokat, még a teraszon is. Egy tálkába tejkonzervet öntött, és egy kis vizet adott hozzá, nehogy a tej túl sűrű legyen. Felvitte Jensenhez.

Jensen a padlón térdelt, és a kutyát vizsgálta.

- Vond!

- Tessék? - Vizet!

Ingham a csaphoz lépett.

- Van szardíniám. És egy kis kolbászom is.

- Nézd meg! De életben marad. Nem tört el semmije! - A többit Ingham nem értette, mert Jensen ettől fogva hosszú percekig érthetetlen szavakat hadart dánul.

A kutya ivott egy kis vizet, mohón nekiesett a szardíniának, aztán hirtelen otthagyta a tálkát. Túlságosan éhes volt ahhoz, hogy egyszerre többet egyen. Ócska barna nyakörv volt rajta, és egy fémlánc vége fityegett az oldalán. Ingham azon töprengett, vajon hogyan tudta elszakítani vagy elrágni a láncot, de az utolsó láncszemek annyira el voltak vékonyodva és laposodva, hogy abból semmire nem lehetett következtetni. A kutya kilométereket gyalogolhatott.

- Tényleg nincsenek rajta sebek - mondta Ingham. - Ez már önmagában csoda, nem?

- De az. Kivéve ezt a sebhelyet. - Hasso egyik füle előtt egy apró csupasz folt volt. Jensen gyanította, hogy a kutyát le kellett ütni ahhoz, hogy megfogják, vagy hogy rátegyék a nyakörvet. Jensen a kutya fogazatát és vérrel, sebekkel borított lábait vizsgálta. Néhány gyanús külsejű foltról a bundáján kiderült, hogy csak sár vagy zsír.

Ingham lement a whiskyjéért. A maradék tejet is felvitte magával. Jensen vizet melegített, és a kutya lábát mosta.

Sokáig beszélgettek. Hajnalodott. A kutya ráfeküdt a pokrócra, amit Jensen tett le neki a földre, és elaludt.

- Észrevetted? Még ahhoz is túl fáradt volt, hogy mosolyogjon - mondta Ingham.

Telt-múlt az idő, olyan megjegyzések kíséretében, amelyeknek tulajdonképpen nem volt jelentőségük, de mindketten nagyon boldogok voltak. Jensen találgatta, hogy mi történhetett. Valaki biztosan elvitte messzire, és megpróbálta láncon tartani. Biztos, hogy oda kellett löknie neki az ételt, mert a kutya nem engedett magához senkit. De hogyan kapták el egyáltalán? Leütötték? Vagy kloroformot használtak? Nem valószínű. Ingham pedig azon gondolkozott, hogy milyen abszurd az egész, kivéve azt, hogy Hasso visszajött, amit viszont a legkevésbé tartott valószínűnek idáig. És már tudta, hogy holnap beszélni fog Inával, pontosabban ma, és megmondja neki, hogy nem veszi feleségül. Ezt kell tennie, ez így helyes. És három nap múlva készen lesz a könyvével, ebben biztos volt. Ezt rögtön közölte is Jensennel, mármint ami a könyvét illeti, de látta, hogy Jensen oda se figyel.

A whiskytől reggel hét órára nyugodt, idilli hangulatuk lett. Jensen határozottan részeg volt. Mindketten nyugovóra tértek a saját ágyukba.

Aznap délelőtt, tíz perccel fél tizenkettő előtt Ingham a tengerparton sétált, tornacipőjét a kezében lóbálva, a Reine de Hammamet felé. Vakítóan sütött a nap, a homok fehéren izzott tőle. Ha elég gyorsan szedte a lábát, akkor nem égette annyira a talpát. Az ég mélykéken ragyogott, mint a tunéziai ajtók és zsalugáterek. Reggel csirkét és marhalábszárat vett Hassónak. Jensen másnaposságát, ha egyáltalán volt neki, teljesen háttérbe szorította a Hasso iránti gondoskodás. A kutya reggel már elég jól volt ahhoz, hogy mosolyogjon, még Inghamre is rámosolygott.

Most pedig Ingham azon gondolkodott - szokás szerint nem sok sikerrel, hogy mit is mondjon Inának. Az időpont mit se számított. Lehetett volna akár hajnali négy óra is. A végzet! Meg volt róla győződve, hogy a döntése, hogy szakít Inával, egy kicsivel fontosabb az, mint a nő számára. Arra gondolt, hogy Ina egészen biztosan heteken belül találkozik egy másik John Castlewooddal, vagy valakivel, aki majd a helyébe lép. Abban is biztos volt, hogy a nő könnyebben talál majd magának kedvére való férfit, mint egy megfelelő nőt. Ezért úgy vélte, nem fogja a bejelentésével túlságosan elkeseríteni.

Lehet, hogy nem is lesz a szállodában. Ingham felkészült rá, hogy közlik vele, Miss Pallant egész napos buszkirándulásra ment valahová.

Miss Pallant valóban nem volt a szobájában, lement a strandra.

Ingham lement a partra, és továbbindult Hammamettel ellenkező irányba, mert biztos volt benne, hogy az eddigi partszakaszon nem látta Inát.

Felismerte a nő nyugágyát a fürdőköpenyéről és egy kék borítóba kötött forgatókönyvről. Szembefordult a nappal, annyira összehúzta a szemét, hogy szinte alig látott ki résnyire a pillái közül, és a tengert kezdte fürkészni.

Nem akart hinni a szemének, pedig jól látott: a mélyből hirtelen felbukkant EÜÉ fekete végű szigonya alig százméternyire, balra. Mellette Ina fehér sapkás feje is előbukkant, levegő után kapkodott és nevetett, aztán a szigony nyomában EÜÉ kivörösödött képe is felbukkant a víz színére. A szigonyon természetesen nem volt semmi. Fogott már EÜÉ egyáltalán valaha is valamit?

Meglátták Inghamet, integettek. Ingham várakozott, szárazon és a forróságtól egészen kábán, arcán és alkarján a bőr csendesen sisteregve pirult, amíg kiértek a vízből.

EÜÉ a szokásos lelkesedéssel üdvözölte. Miért is nem hozta magával az úszónadrágját?

- Hasso hazajött az éjszaka. Anders kutyája - mondta Ingham.

- Jóságos Isten! Az, amelyik elveszett? - EÜÉ nem tudott magához térni a csodálkozástól. - Igen, Ina, az! Említettem? Hogy Anders kutyája eltűnt... Mikor is történt?

- Úgy hat hete - válaszolta Ingham.

Ina hitetlenkedve és örömmel fogadta a jó hírt.

Adams megkérdezte, nem innának-e a bungalójában egy pohár sört, hogy kicsit lehűljenek, de Ingham azt mondta: - Kösz, Francis, remélem, a meghívásod eláll egy kicsit. Adams megértette. Annyit legalábbis, hogy Ingham beszélni akar Inával.

Ingham és Ina a hotel felé indultak. Ina még megállt, és lezuhanyozott a kinti zuhanynál, ahol Ingham korábban azokat az amerikaiakat látta, akikről azt hitte, németek. Szótlanul egyenesen Ina szobájába mentek. Ina a fürdőszobában levetette a fürdőruháját, és ugyanolyan frottírköntösben jött vissza, mint az övé, csak Ináé fehér volt.

- Tudom, hogy mit akarsz mondani, úgyhogy nem is kell mondanod - mondta Ina.

Ingham leült az egyik nagy székre. Ina feléje hajolt, egyik kezével a szék karfáját fogta, és megpuszilta Ingham arcát, és egy röpke csókot nyomott a szájára.

Nem vehettek feleségül, gondolta Ingham. Mit mondjon? Köszönetet?

- Kérsz egy whiskyt, drágám?

- Nem, köszönöm... Furcsa éjszaka volt ez a mai - mondta a férfi, kicsit dadogva. - Ébren voltam, és hallottam, hogy Anders kutyája kaparászik az ajtón. Csak persze nem tudtam, hogy a kutya az. Úgyhogy lementem... és egészen hihetetlen volt, hogy ott áll a kutya, annyi hét után. Persze csont és bőr, szörnyen néz ki, de megmarad. Csodával határos az egész, nem?

- De. Hat hetet mondtál? - Ina az ágyon ült, vele szemben, és szörnyen udvariasan figyelt.

- Úgy hat hét lehet, de nem tudom egészen pontosan. A tekintetük találkozott egy pillanatra.

Ingham hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy hátradöntse a nőt az ágyon, és szeretkezzen vele. Vagy lehet, hogy most nem is volna rá képes?

- Sajnálom, hogy idevonszoltalak.

- Ugyan már, dehogy vonszoltál!

Előre hallotta a következő párbeszédet. Szörnyű volt. A szavak elhangzottak, és végül kibökte, amit remélt, hogy nem fog kimondani: - Miért csapjalak be? Azt hiszem, senkit nem szeretek. Azt hiszem, képtelen vagyok rá.

- Neked itt a munkád - mondta rá Ina. - Az írók annyi szemszögből figyelik a dolgokat, hogy soha nem képesek egyet kiválasztani. Nem hibáztatlak. Megértelek.

Hányszor hallotta Ingham ugyanezt a Lotte előtti időkben? Mit tudták azok a lányok! De egyvalami mindannyiukra igaz volt: féltékenyek voltak a munkájára.

- Nem erről van szó - nyögte ki Ingham, és nagyon ostobának érezte magát.

- Hogyhogy nem erről van szó? Sejtette, hogy a nő az éles eszével úgyis átlát mindent.

Nem tudta, mit mondjon. Ina igenis hibáztatta, és sokkal jobb lett volna, ha dühös rá.

- Erre föl nem lehet összeházasodni - mondta végül.

- Hát ez nyilvánvaló. - A nő kezével erőtlen, reménytelen mozdulatot tett.

Ingham elkapta a tekintetét a kezéről. - Azt hiszem, hamar találsz magadnak valaki mást. Talán még mielőtt elutazol Tunéziából.

Ina elnevette magát.

- EÜÉ-re gondolsz? - Aztán felállt, és elkészítette az italokat. - Hogyan akarod befejezni a könyvedet, ha nem alszol?

- Be fogom fejezni.

A nő megmondta, hogy két napon belül elutazik Párizsba, de az is lehet, hogy már holnap, és Ingham biztos volt benne, hogy már másnap elutazik. Megkapta a táviratot az irodából, hogy maradhat még egy hetet. És persze az itteni hőség kicsit sok már neki. A whisky majdnem kiütötte Inghamet, de nem bánta, sőt valójában örült neki.

- Ne vacsorázzunk ma este valamennyien együtt? Te, én és Anders? Esetleg EÜÉ is?

- Képtelen lennék rá. Ha nem haragszol. - A nőnek könnyes volt a szeme.

Ingham tudta, hogy rosszat mondott, hogy javíthatott volna valamit a dolgokon, ha azt javasolja, vacsorázzanak kettesben. Felállt. Az egyetlen, amivel a nő kedvében járhat, az, ha most elmegy. - Drágám, holnap felhívlak, hogy megtudjam, mikor utazol.

- Nem mondtam, hogy már holnap elmegyek.

A nő mezítláb állt a frottírköpenyében. Ingham szerette volna megölelni, de félt, hogy Ina visszautasítja.

- Mindenképpen felhívlak. - Az ajtóhoz ment. - Viszlát, drágám.

Behúzta maga után az ajtót, és semmire nem gondolt, míg le nem ért újból a tengerpartra. Ott aztán levette a tornacipőjét. Most már olyan forró volt a homok, hogy szélsebesen berohant a vízbe. Felcsapta a vizet, úgy, hogy nedves lett az overallja szára. Feltűrte mind a két lábán, és elindult Hammamet felé, bokáig a vízben tocsogva és tapicskolva. Biztos volt benne, hogy Ina a mai estét EÜÉ-vel tölti. EÜÉ majd sajnálkozását és rosszallását fejezi ki.

A szobájába érve Ingham egy kicsit megnyugodott. Kávét főzött és azt kortyolgatta, miközben rendet rakott. Jensennél csend volt. Valószínű, hogy kutya és gazdája aludtak. A második csésze kávéval leült dolgozni. De még mielőtt összeszedhette volna gondolatait a soron lévő fejezetről, eszébe jutott Lotte. A veszteség, a vágy vagy talán a szerelem szívbe markoló érzése ezúttal a szokásosnál is kegyetlenebbül mart belé. Úgy érezte, most rögtön írnia kell neki csak a régi címét tudta, de elképzelhető, hogy továbbítanák neki a levelet, megtudni, hogy van, megkérdezni, hogy nem akar-e vele találkozni valamikor egy pohár italra vagy vacsorára, ha véletlenül New Yorkban jár. Vajon boldog vagy boldogtalan? Akarja őt egyáltalán látni? Nagyon kevés közös barátjuk volt. New Yorkban Ingham senkitől sem érdeklődhetett Lotte felől. Már több mint egy éve él Kaliforniában. Rádöbbent, hogy vissza akarja kapni a nőt, olyannak, amilyen. Megvolt az a hihetetlen képessége - nem erény, nem teljesítmény -, hogy soha nem hibázott. Már hogy soha nem tett olyasmit, amit Ingham hibának minősített volna. Tévedni tévedett, néha önző módon viselkedett, de Ingham valahogy soha nem hibáztatta, soha nem haragudott rá, soha nem akadt fenn a viselkedésén. Ez vajon a szerelem, vagy csupán őrület, eltöprengett. Úgy döntött, hogy nem írhat neki, pedig már majdnem belekezdett.

Újabb öt percig járkált a szobában, újabb cigarettát szívott el, aztán leült dolgozni. Dennisont kiengedték a börtönből. Hét évig ült, ezt Ingham ötoldalnyi magas hőfokú, feszes prózába sűrítette, és nagyon büszke volt rá. Mindig hűséges felesége ezúttal is hű maradt hozzá. Dennison már negyvenöt éves volt. A börtönélet nem változtatta meg. Egyáltalán nem tört meg, csak kicsit elkábult attól a világtól, ami nem az világa volt. Dennison el fog helyezkedni egy másik cégnél, egy biztosítótársaságnál, és elölről kezdi ugyanazokat a pénzügyi manővereket, amikért börtönbe került. Más emberek küszködése elviselhetetlen volt Dennison számára, ha azon egy kis pénzzel segíteni lehetett. Ingham izzadva, meztelen felsőtesttel, a rátapadt fehér overalljában fél ötre elkészült öt oldallal, aztán felállt és az ágyára roskadt. A szobában, bár minden nyitva volt, rezzenetlen volt a forró levegő. Másodperceken belül elaludt. Azzal az ismerős ködfátyollal az agyán ébredt fel, aminek a letisztulásához mindig kellett jó tizenöt másodperc. Hol is van? Hogy is állnak a dolgok? Reggel van vagy este? Milyen nap? Kell valamit csinálnia? Hasso visszajött. Beszélt Inával. Átesett azon a szörnyű beszélgetésen. Még egy nap, legföljebb másfél, és befejezi a Dennison titkát.

Ingham levette a ruháját, és magára öntött egy vödör vizet a teraszon. Sortot húzott, és az overallját beáztatta a vödörbe, amit előzőleg a konyhai csapnál színültig töltött. Felment Jensenhez.

Jensen festett, szőke haja egészen sötét volt az izzadságtól. Csak egy pamut alsónadrág volt rajta. A kutya a földön aludt.

- Meghívhatlak vacsorára hozzám? - kérdezte Ingham.

- Szívesen, uram! Elfogadom a meghívást! - válaszolta Jensen franciául. Halálosan fáradtnak, de boldognak látszott. Azon a képen dolgozott, ahol az előtérben fekvő arab két hatalmas talpa volt látható. Hasso mellett a földön egy tégely vazelin állt.

- Megírtad már a családodnak...? - Ingham Hassóra mutatott.

- Táviratoztam, hogy egy héten belül otthon leszek.

- Tényleg?... Na, ez aztán az újság. - Ahogy a kutya lélegzett, Ingham jól látta az emelkedő-süllyedő bordáit a feketés-barnás bundája alatt.

- Nem akarom, hogy újabb baj történjen vele. Choudiék nagyon kedvesek voltak ma reggel. Azt hiszem, legalábbis annyira örülnek, mint én!

Choudiék voltak a szomszédban lakó arabok. Jensen arcán egyszerű, angyali boldogság ragyogott.

- Össze fogsz esni ebben a hőségben - suttogta Ingham. - Nem kellene aludnod egyet?

Körülöttük mintha az egész város aludt volna. Egyetlen hang sem szűrődött be az ablakon, csak a vastag, néma napfény.

- Lehet, hogy alszom egyet. Hozzak bort és jeget?

- Ne hozzál semmit. - Ingham elbúcsúzott. Elindult vásárolni, aztán arra gondolt, hogy a hentes még nem lesz nyitva, de úgyis több mindent akart venni, és lehet, hogy kétszer kell fordulnia. Choudiék tízéves lánya a nyitott kapuban ücsörgött, és kerek kavicsokat rakosgatott a küszöbre. Ragyogó szemmel rámosolygott, és mondott valamit, amit Ingham nem értett.

Franciául válaszolt, és is mosolygott. Mintha a kislány azt mondta volna: Hasso, de még ez a szó is másként hangzott a szájából. A lány kis arca meleg és barátságos volt. Ingham továbbment. Hirtelen megváltoztak az érzései a szomszéd családdal szemben, úgy érezte, ezek a barátaik, az övé és Jensené, nem csupán egy család, amelyik a mellettük levő házban lakik. Rájött, hogy titokban gyanakodott rá, valami közük lehet Hasso eltűnéséhez.

Aznap este Ingham nagyszerű vacsorát remekelt a városban kapható hozzávalókból. Elment a Reine kis fűszerüzletébe. Szalámit, szeletelt kemény tojást, birkanyelvet, hideg sonkát és marhasültet, krumplisalátát, sajtot és friss fügét szolgált fel. Jensen boukhah-t vett, és persze volt whiskyjük és hideg fehér boruk is. Hasso is ott volt, és ette a húsdarabokat, amiket az asztaltól nyújtottak neki.

- Általában nem csinálok ilyet, de ez különleges alkalom - mondta Jensen.

- Nem hány ki semmit?

- Nem - mondta Jensen. Még mindig nagyon boldognak látszott, talán túlságosan is boldognak ahhoz, hogy el tudjon aludni. - És Ina? hogy van?

- Jól. Azt hiszem, a mai estét EÜÉ-vel tölti.

- Mondtad, lehet, hogy még egy hétig marad.

- Nem, azt hiszem, továbbutazik Párizsba. Valószínűleg holnapután.

- Te is vele mész?

- Nem. Megmondtam neki, hogy nem veszem feleségül - mondta Ingham kicsit zavartan. - De biztos vagyok benne, hogy ez nem túl nagy tragédia a számára.

Jensen meglepettnek látszott, vagy csak egyszerűen nem tudott mit mondani. - De remélem, ennek semmi köze a halott arabhoz.

- Nem, nincsen. - Ingham felnevetett. Szeretett volna Lottéről beszélni, arról, hogy még mindig szerelmes belé, de nem volt benne biztos, hogy ez igaz. Egyáltalán nem volt biztos benne, hogy Lotte a fő ok, amiért végül úgy döntött, hogy mégsem veszi el Inát. A Castlewood-ügy sokkal jobban megrázta Inghamet, mint ahogy azt az első pillanatban hitte. - Volt valaha valaki az életedben - kérdezte Ingham -, akiről azt mondtad, hogy ez a nagy szerelem? A többiek egyszerűen nem lehetnek hozzá foghatók?

- Igen - mondta Jensen, hátradőlt és a plafonra bámult.

Természetesen egy fiúra gondolt, de Ingham érezte, hogy Jensen pontosan tudja, hogy miről beszél.

- Fura dolog... Úgy érzed, hogy az az ember nem tud rosszat tenni, teljesen mindegy, hogy mit csinál. Úgy érzed, hogy soha nem tudnál rá panaszkodni.

Jensen nevetett.

- Lehet, hogy ez nem is túl nehéz, ha nem élsz együtt vele. Én soha nem éltem együtt az enyémmel. Még csak le sem feküdtem vele. Egyszerűen csak két évig szerelmes voltam belé... Úgy értem, örökre marad a nagy szerelem, de két évig nem feküdtem le senkivel.

Ingham viszont arra gondolt, hogy még akkor is, ha az ember együtt él vele, mint Lottéval. De nem szólt közbe. Érezte, hogy Jensen rettenetesen hiányozni fog neki, ha elutazik.

Ingham másnap kikísérte Inát a repülőtérre. Délután fél háromkor indult a gép Párizsba. EÜÉ velük tartott Ingham kocsijában. Ingham közvetlenül tizenegy óra előtt hívta fel őket a Melikből, és Ina közölte vele, hogy mikor utazik.

- Éppen el akartam küldeni hozzád valakit az üzenettel.. - mondta meglehetősen vidáman.

Ingham nem volt benne biztos, hogy higgyen-e neki, de végül is a nő tudta a címét.

- Elviszlek autóval. Megebédelhetünk a repülőtéren.

- Francis akar kivinni.

- Akkor mondd meg neki, hogy jöjjön velünk az én kocsimban - mondta Ingham, kissé bosszankodva a lerázhatatlan EÜÉ miatt. - Fél órán belül ott leszek.

Aztán hazament, átöltözött, és már indult is. Ina egyetlen nappal sem akart tovább maradni. Ingham ismerte a fél hármas járatot. Mindennap közlekedett. Ina éppen a számláját rendezte a hallban. Aztán az üvegajtón keresztül Ingham látta, hogy Adams Cadillecje megáll a hotel előtt. Adams kis csokor virágot szorongatott a kezében.

- Szóval... elszalasztod a párizsi kikapcsolódást ilyen nagyszerű társaságban. - EÜÉ ezt a szokásos mókusmosolya kíséretében mondta, de Ingham látta, hogy Ina elmondta neki, nem fognak összeházasodni.

EÜÉ minden tiltakozása ellenére Ingham ragaszkodott hozzá, hogy az kocsijával menjenek. Be is szálltak. EÜÉ megtette a szokásos megjegyzéseit a tenger látványával kapcsolatban.

- Felnézek a lakásodba, amint New Yorkba érek - szólalt meg Ina. Elöl ült Ingham mellett.

- Nem olyan fontos... Különben is, tíz napon belül valószínűleg én is otthon leszek.

A nő elnevette magát. - Ezt mióta mondod?

A repülőtér kissé zűrös éttermében ebédeltek. Lassan szolgáltak fel, de még volt idejük. A hangosbemondót most sem lehetett érteni az üvöltő rádiótól. Ina fegyelmezett volt Ingham is, de látszott rajta a szomorúság, a csalódottság, és ez fájt Inghamnek. Pedig annyira kedvelte! Remélte, hogy a nő nem kezd el sírni a gépen, amint eltűnik a szeme elől.

- Van ismerőse Párizsban? - kérdezte EÜÉ.

- Nincsen. De az ember általában összefut valakivel..., igazán nem számít. Szeretek sétálni a városban.

Két óra tíz. Itt volt a beszállás ideje. Ingham fizetett. Egy csók a kapunál, EÜÉ is kapott egy cuppanós puszit az arcára, egy második, szenvedélymentes csók Inghamnek, aztán Ina megfordult és elment.

Ingham és Adams csendesen bandukoltak visszafelé a kocsihoz. Ingham szomorú volt, levert, kicsit türelmetlen, mintha hibát követett volna el, bár tudta, hogy erről szó sincsen.

- Nos, úgy látom, a dolgok nem jöttek össze - szólalt meg EÜÉ.

Ingham egy pillanatra összeszorította a fogát, aztán azt mondta:

- Egyszerűen csak úgy döntöttünk, hogy nem házasodunk össze. Ez nem jelenti azt, hogy veszekedtünk.

- Nem, nem is.

Ez legalább egy darabig befogta Adams száját. Végül Ingham szólalt meg: - Tudom, hogy élvezte a társaságodat. Nagyon kedves voltál hozzá.

EÜÉ bólintott, és előrebámult a szélvédőn keresztül. - Fura fickó vagy te, Howard, hagyod, hogy egy ilyen csodálatos lány csak így elmenjen.

- Lehet.

- Ugye, nincsen másvalaki az életedben? Nem mintha kíváncsiskodni akarnék.

- Nem, nincsen.

Ingham négy órára már otthon is volt. Dolgozni akart, de egy óra kellett hozzá, hogy megnyugodjon. Inára gondolt.

Csak két oldalt írt aznap. Még egy nap, és egészen biztosan befejezi a könyvet. Mint minden könyve végén, ezúttal is fáradt volt és levert, és azon gondolkodott, hogy ez nem hasonlatos-e a szülés utáni depresszióhoz, vagy csak kétségei voltak afelől, hogy a könyv mégsem olyan jó, mint amilyennek gondolja? De ugyanilyen depressziós volt akkor is, mikor a valóban sikeres A Ha játszmája végén tartott.

Másnap három kínos órába telt, míg megírta az utolsó négy oldalt. Aztán felment Jensenhez, hogy elmondja, befejezte.

- Hurrá! - örvendezett Jensen. - De milyen bánatosnak látszol! - Jensen nevetett. Éppen az ecseteit tisztogatta egy koszos ronggyal.

- Mindig ilyen vagyok. Ne is törődj vele. Menjünk el a Melikbe.

Ingham vacsora előtt, néhány ital hatására, már ugyanolyan jókedvű volt, mint Jensen.

Jensen ezen a délutánon elment egy szálloda utazási irodájába, és lefoglalta a repülőjegyét Koppenhágába, péntekre. Ingham egészen kétségbeesett a hír hallatán.

- Nézd meg jól, hogy szárazak-e a vásznaid.

- Igazad van. Nem festek többet. Csak rajzolok egy kicsit. - Mosolygó arca éles ellentéte volt Ingham szomorúságának.

Ingham újratöltötte Jensen poharát.

- Gyere velem, Howard! - mondta hirtelen Jensen. - Miért is ne? Majd üzenek a családomnak, hogy egy barátommal érkezem. Már írtam nekik rólad. Maradj nálunk egy hetet. Vagy akár hosszabb ideig is! Nagy házunk van. - Jensen odahajolt Inghamhez. - Miért is ne, Howard!

Ingham is pontosan ezt akarta, elutazni Jensennel, megnézni északot, elmerülni egy olyan világban, ami épp az ellenkezője ennek az itteninek. - Komolyan gondolod?

Pedig nem volt kétséges, hogy Jensen komolyan gondolja.

- Megmutatom neked Koppenhágát! A családom Hellerupban él. Hellerup olyan, mint egy külváros, de nem egészen az. Találkozhatsz a nővéremmel, Ingriddel.., talán még a nénikémmel, Mathilde-dal is. - Jensen nevetett. - De főleg a városban fogunk csavarogni. Rengeteg jó snack bár van, sok barát, akiket meg lehet látogatni... és hűvös van, még ilyenkor is.

Ingham kétségbeesetten menni akart, de érezte, hogy ezzel csak tovább halogatná azt, amit meg kell tennie, vagyis visszamenni New Yorkba, és újrakezdeni ott az életét. Koppenhága olyan volna, mint egy ötnapos karácsonyi ünnep. Ezt pedig igazán nem akarta.

- Mi a baj? - kérdezte Jensen.

- Nagyon szeretnék veled menni, de nem tehetem. Nem mehetek. Most semmiképpen. Köszönöm, Anders.

- Olyan mélabús vagy ma este. Mondj egyetlen jó kifogást, amiért nem tudsz velem jönni.

- Azt hiszem, kicsit össze vagyok zavarodva. Ez már túlzás volna. Nehéz elmagyaráznom. Azt hiszem, legjobb lesz, ha ismét visszatérek a saját kerékvágásomba. De... meglátogathatlak valamikor, ha otthon vagy?

Jensen csalódottnak látszott, de Ingham érezte hogy megérti.

- Hát persze. Gyere minél előbb. Lehet, hogy januárban megint elutazom.

- Majd igyekszem.

Négy nap múlva Ingham kivitte Jensent a repülőtérre. A bárban boukhah-t ittak. Hasso a bokszban már a gépen volt. Ingham nagyon igyekezett, hogy vidámnak, sőt kifejezetten derűsnek lássék. Úgy érezte, hogy valamennyire sikerült is. Jensen annyira örült, hogy hazamegy, hogy Ingham restellte a saját levertségét. A kapunál átölelték egymást, mint a franciák, és Ingham nézte, amint a magas, sovány Jensen a rajzmappákat vonszolva eléri a folyosó végén lévő kanyarulatot. Jensen visszanézett és integetett.

Ingham egyenesen a várócsarnok jegyirodájába ment, és megvette a repülőjegyét New Yorkba keddre, négy nappal későbbre.

Jensen fenti üres szobái Inghamet - perverz módon - egy kifosztott sírra emlékeztették. Megpróbálta az emeletet kiverni a fejéből, elhitetni magával, hogy nincs is emelet, és óvakodott attól, hogy egyszer is felmenjen, akár csak azért, hogy megnézze, Jensen nem felejtette ott valamit. Csak az vigasztalta, hogy Jensen nagyon is él, és hogy néhány hónap múlva találkozhatnak, ha éppen úgy tartja kedve.

A másik örömteli gondolat természetesen az volt, hogy befejezte a könyvét. Kellemes lesz az elkövetkező néhány napban kicsit csiszolgatni rajta, hiszen ez a munka már nem követel különösebb érzelmi erőfeszítést. Elégedett volt a könyvvel, és remélte, hogy a kiadó nem fogja unalmasnak találni A Ha játszmája után. Dennison kevésbé primitíven viszonyult a pénzhez, mint az emberek általában, és Ingham remélte, hogy ezt sikerült kellőképpen érzékeltetnie. A pénz személytelenné, alapjában véve lényegtelenné vált a számára, mint egy esernyő, amit kölcsön lehet venni, és valaki más feje fölé tartani, olyan esernyő, amit később vissza lehet adni - néhány vasútállomáson van ilyen létesítmény, Ingham hallott róla. A bankok ugyanezt csinálják, csak még kamatot is szednek a pénzükért, és remélik, hogy senki sem marad el a törlesztéssel.

Lassan készülődni kezdett az elutazására, bár szinte alig volt tennivalója. Nem voltak a városban rendezetlen számlái. írt az ügynökének. Feladta Ina gyékényeit, és a postán megbeszélte, hogy az ideérkező leveleit melyik naptól továbbíthatják a New York-i címére. Borravalót adott a tisztviselőnek. Meglátogatta EÜÉ-t, hogy elmondja neki az újságot, és megbeszélték, hogy az elutazása előtti estén együtt vacsoráznak. Ingham megmondta, hogy fölösleges kikísérnie, meg aztán kényelmetlen is lenne, hiszen Tuniszban vissza kell adnia a bérelt autóját.

- De akkor hogyan jutsz ki utána a repülőtérre? - kérdezte EÜÉ. - A kocsimmal követlek odáig, ahol vissza kell adnod a kocsit.

EÜÉ hajthatatlan volt.

Most, hogy már nem volt szükség a rendszerességre, mert befejezte az írást, Ingham különösképpen ragaszkodott hozzá. Reggel úszott egyet, kicsit dolgozott, sétált ebéd előtt, aztán megint dolgozott. Utolsó pillantásokat vetett a városra, a Café de la Plage-ra, ahol mindig csak hímneműek ültek, beleértve azt a három év körüli csöppséget is, aki a borivók asztalánál csücsült. Furcsa gondolatai támadtak, néhánytól el is nevette magát, mint például attól, milyen könnyű lett volna felbérelni egy arabot néhány napra, hogy helyettesítse az eltűnt Abdullahot, és így Ina meggyőződhetett volna róla, hogy a vén gazember nem halt meg. De Ingham tudta, hogy ez sem változtatott volna túl sokat a kapcsolatukon.

Az elutazása előtti reggelen két levelet kapott: egy képeslapot Jensentől, ez állt benne:

Kedves Howard!

Később majd írok egy hosszú levelet, addig érd be ezzel. Biztosan rosszul leszel tőle, ha leírom, hogy itthon takaróval alszom. Kérlek, gyere minél előbb. Szeretettel, Anders A kép egy zöldes tetejű házat ábrázolt, amit egy vizesárok vagy csatorna vett körül.

A másik egy levél volt, amin látszott, hogy a sokadik címen érte utol Inghamet. Mikor meglátta a boríték közepén a kézírással írt címzést, elakadt a lélegzete. Lottétól jött. Az eredeti bélyegző kaliforniai volt. Ingham felnyitotta.

Kedves Howard! 19... július 20.

Nem vagyok benne biztos, hogy a levelemet végül megkapod, mert csak a régi címedet tudtam. Hogy vagy? Remélem jól, boldogan, és a munkád is jól megy. Talán már meg is nősültél valami ilyesmit csiripelnek errefelé a verebek, de ha nem, téged ismerve akkor is biztosan van egy komoly kapcsolatod, ahogy mondani szokás.

Jövő hónapban New Yorkba utazom, és gondoltam, találkozhatnánk egy pohár italra, a régi szép idők emlékére. Nehéz évem volt, úgyhogy ne várd, hogy a boldogság élő szobrát fogod látni. A férjem nem csak engem tüntetett ki a figyelmével, úgyhogy végül a válás mellett döntöttünk. Hál istennek, nincsen gyerekünk, bár nagyon szerettem volna, hogy legyen. Nem fogod elhinni, de megváltoztam. Szeretnék New Yorkban maradni egy darabig. A napsütést is meg lehet unni, és Kaliforniában annyi flúgos szaladgál, hogy végül olyan vaskalaposnak éreztem magam, mint egy múlt századból itt felejtett relikvia. Valamit pletykáltak errefelé arról, hogy a Közel-Keletre utaztál színdarabot írni, vagy valami hasonló. Igaz ez? Kérlek, Ditsonék címére válaszolj, 121 Bleecker Street. Nem leszek ott, de ők továbbítják nekem a levelet, bárhol is laknék. New Yorkba augusztus 12-e körül érkezem.

Csókol Lotte

Mikor elolvasta, felsóhajtott. A végzet! Mintha a nő olvasott volna a gondolataiban. De ez több volt annál. Mennyivel több mindennek kellett Lottéval történni őhozzá képest, ha meg tudta írni ezt a levelet. Szóval most szabad. Ingham bambán mosolyogni kezdett. Az első gondolata az volt, hogy azonnal megírja neki, nagyon szeretné látni, de aztán rájött, hogy másnap éjszaka már New Yorkban lesz. Felhívhatja otthonról... pontosabban felhívhatja Ditsonéket, és megkérdezheti tőlük, hogy hol van Lotte. Nem ismerte Ditsonéket.

Azon az estén a Melikben Adams észrevette, hogy milyen jókedvű. Ingham nagyon vidám volt, és sokat fecsegett. Rájött, hogy EÜÉ a jókedvét az elutazása fölött érzett örömnek tulajdonítja. Ingham beszélhetett volna neki Lottéról, de nem akart. És látszólagos jókedve ellenére borzasztóan szánta Adamset, és kicsit szomorú volt miatta. Adams annyira magányos volt a saját vidámságának az álarca alatt, hogy ez a vidámság pontosan olyan hazug volt, mint a szalagra mondott frázisok. Mennyi ideig tart életben valakit az effajta színlelés? Inghamnek az a szörnyű érzése támadt, hogy EÜÉ egy napon kipukkad, mint egy luftballon, összeesik és meghal, minden bizonnyal megszakad a szíve. Vajon hány ember fogja még szórakoztatni az elkövetkező hónapokban? EÜÉ korábban mondta, hogy mióta itt van, csak három-négy kedvére való emberrel találkozott, de persze azok is egy idő után mind elmentek. EÜÉ egyszerűen az Egyedül Üdvözítő Életforma magányos őrének tekintette magát, egy elhagyatott őrhelyen, ahol a világítótornyot működésben kell tartani.

Másnap reggel a repülőtéren EÜÉ keményen megragadta Ingham kezét.

- Ugye írsz nekem? Azt hiszem, a címemet szükségtelen megadnom. Ha-ha!

- Viszlát, Francis. Tudod... azt hiszem, megmentetted az életemet.

Lehet, hogy ez egy kicsit érzelgősen hangzott, de Ingham valóban így gondolta.

- Ugyan, ugyan. - EÜÉ nem is figyelt oda, mit mondott Ingham. Felemelte az ujját. - Arábia éppolyan furcsa és titokzatos, mint a parfümjei. Igen! De te a nyugat fia vagy. Remélem, nem bánt a lelkiismeret! Ha-ha! Viszlát, Howard, az Isten áldjon.

Ingham végigment ugyanazon a folyosón, amin négy nappal korábban Jensen. Úgy érezte, lassan emelkedik felfelé, egyre magasabbra és magasabbra. Még az írógépe súlyát sem érezte. Nincs annál csodálatosabb, gondolta, mint visszatérni egy nőnek a karjai közé, aki... aki valószínűleg egyáltalán nem hozzám való. Nevetett magában. Ki is mondta ezt? Proust? Egyáltalán, mondta valaki?

A folyosó végén a kanyarnál megfordult. EÜÉ még mindig ott állt, és eszelősen integetett. Mivel Inghamnek mind a két keze tele volt, nem tudott visszainteni, de megeresztett egy Viszlát, Francis-t, ami elveszett a klaffogó szandálok, üvöltő zsebrádiók és az érthetetlen hangosbemondó keltette zsivajban.