Ann Charlton
„Érted égek”

Évtizedek óta a legforróbb napokat élik át az ausztráliai Catastrophe lakói. A legapróbb szikra is elegendő, hogy a bozót láng- tengerré változzon. Amikor Joanna szín társulatával a furcsa nevű városkába ér, mit sem tud erről, s amiatt méltatlankodik, hogy senki sem gondoskodott elszállásolásukról. Panaszával felkeresi a helyi elöljárót, Mackenzie-t, s miközben heves vitába bonyolódnak, lángra lobban bennük a szenvedély…
1. FEJEZET
Catastrophe sem különbözik semmiben a többi kisvárostól, amelyen eddig keresztülhajtottak. Van egy széles, poros főutcája kétoldalt késői Viktória korabeli házakkal, a közepén pedig egy kis tér kerek virágágyással, melyet valami derűlátó honpolgár rózsákkal ültetett tele. A városka fennállásának századik évfordulóját készül megünnepelni: az utca fölött már kifeszítették az apró színes zászlókat, melyeket csak nagy ritkán lebbentett meg egy-egy tétova szellő. A hőség szinte tapinthatóan telepedett rá a vidékre.
A társulat két poros kocsija odagördült Catastrophe egyetlen szállodája elé. Odabent egy lélek sem mutatkozott. A mennyezeten a ventilátor lapátjai lustán kavarták a fülledt levegőt. Joanna letette a táskáját, és a csengőt kereste. Közben a társulat többi tagja is beballagott, és ledobálta csomagjait.
Bernie, aki közismerten nagy ínyenc, beleszimatolt a levegőbe, és elhúzta a száját.
-	Sült kolbász - közölte undorodva - és jó rágós marhaszelet olajtól csöpögő hasábburgonyával. Szent ég, Joanna! Gondolom, kénytelenek leszünk itt aludni, de itt kell ennünk is?
Joanna azt kívánta, bár ne ilyen tisztán, élesen csengene színésztársa hangja. Képzelődik csupán, vagy valóban elnémult a beszélgetés a szomszédos bárban?
-	Szerintem nagyon kedves hely - jegyezte meg hangosan, s mutatóujját az ajkára téve a nyitott ajtó felé intett, de senki sem figyelt rá.
Alison megvetően fújta cigarettája füstjét a falon függő képeket szemlélve. Lerítt róluk, hogy egy műkedvelőnek az ügyetlen próbálkozásai. Mindegyiken árcédula lógott, mellettük meg kézzel rajzolt plakát hirdette:
Eladó festmények, J. Clements munkái!
-	Festmények?! - hördült fel Alison. - Clements megérdemelné, hogy ezekért kerékbe törjék.
A társulat kedélyállapota igencsak megsínylette a három hete tartó utazgatást a poros országutakon, a félházas előadásokat, a kétes tisztaságú szállókban és kempingekben való éjszakázást. Így most a város neves művészén töltötték ki a haragjukat. Titkon már mindannyian csak valami jó alkalmat lestek, hogy felbontsák a szerződésüket, és lelépjenek.
Joanna levett egy képes folyóiratot a portáspult melletti állványról. Legjobb barátnője elválja, hogy folyamatosan tájékoztassa a turné eseményeiről. Gondolatban már meg is fogalmazta a pár sort: Kedves Amy! Hőség, por és legyek. Múlt héten volt egy defektem, és tegnap elütöttem egy kengurut. Ma lehet, hogy megölöm az egész társulatot. Bárcsak itt lennél!
Mivel csak nem került elő senki, Joanna átment a bárba. Amikor belépett, az ott üldögélő férfiak hirtelen elnémultak. Hat-hét szempár követte minden mozdulatát. Magasabb volt az átlagnál, és idomai kissé teltebbek, mint ahogy szerette volna. Dús szőke haját többnyire vastag copfba fonva hordta. Hozzászokott, hogy a férfiak megbámulják, most mégis kissé feszélyezték a rátapadó pillantások. A kínos csendbe szinte belehasított Bernie hangja az előcsarnokból:
-	Mégis mit vársz egy ilyen porfészektől? Csak nem hitted, hogy valami elkallódott Van Goghnak az alkotásait fedezed föl a helyi kocsmában?
Joanna összerezzent, de pillanatnyilag azt érezte a legcélszerűbbnek, ha úgy tesz, mintha semmit sem hallott volna. A bárpult mögött álló kövér férfihoz fordult.
-	Magához tartozik a szálloda is? Szobafoglalásunk van mára.
-	Mindjárt átmegyek, szivi - vetette oda a férfi, és magatartásával éreztette, hogy a bár nem nőknek való hely.
Még hogy szivi! - háborodott fel Joanna, ám túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy kikérje magának ezt a hangnemet. Eltartott egy darabig, mire a férfi végre előkerült a bárból. Col Mundy néven mutatkozott be, és miután átböngészte a könyveit, közölte, hogy nála bizony nem foglaltak helyet a társulatnak.
-	Nézze csak meg jobban... a Cipőfűző Színház számára. Négy egyágyas szoba tíz napra. Joanna Spencer vagyok, a társulat vezetője. Lehet, hogy az én nevemen szerepet a szobafoglalás.
Col újra lapozgatni kezdett. Éppoly lomhán mozgott, mint a ventilátor lapátjai a mennyezeten.
-	Nem, ilyen néven sincs - állapította meg végül.
-	De hát a centenáriumi ünnepségekre érkeztünk ide...
A szállodás szemében mintha egy szikrányi érdeklődés villant volna fel.
-	Igen, a legidősebb lányomnak is próbálnia kellett az iskolában...
-	Egyébként hét közben is fellépünk, egy vígjátékot mutatunk be...
-	Hát persze, van is jegyem az előadásra. Szeretek nevetni. - Col kétkedően méregette Joannát, mintha nem tudná elképzelni, hogy őt ez a nő valaha is megnevettethetné.
-	A rendezőbizottság elnöke megígérte, hogy gondoskodik az elszállásolásunkról. Ezt bele is vettük a szerződésünkbe.
-	Vagy úgy? Akkor már sejtem, mi a baj. Roy Jacksonnek hirtelen a lányához kellett utaznia Perthbe. A nagy sietségben bizonyára megfeledkezett magukról.
-	Na és? Azért csak kaphatunk szállást? - Joanna türelmesen várakozott.
-	Sajnálom. Minden szoba foglalt. Gondolom, a városszéli motelben is hasonló a helyzet. Legjobb, ha beszél a főnökkel. Roy neki adott át minden ügyet.
-	És ki a főnök? - érdeklődött Joanna most már kissé ingerülten.
-	A főnök? Hát Mackenzie - lelelte Col elképedve. Magától értetődőnek tartotta, hogy Sydneyben is tudnak róla. Elmondta, milyen pompás fickó a főnök, hogy nem lakik ugyan bent a városban, de van itt irodája, hogy ő a környékbeli gazdák szövetségének elnöke, továbbá az önkéntes tűzoltók vezetője, vagyis 5 a főnöke majdnem mindennek és mindenkinek a környéken.
-	Akkor hát beszélek ezzel a Mr. Mackenzie-vel. Mi a keresztneve?
-	Szólítsa csak főnöknek - vágta rá Col ahogy ezt errefelé mindenki teszi! De ma már nem találja itt. Tűzvédelmi pasztákat égetnek odakint. Előfordult mostanában néhány csúnya bozóttűz ezen a vidéken. Talán látták is a nyomait idejövet.
Joanna türelmetlenül rázta a fejét, majd megkérdezte:
-	És mikor végez?
-	Alighanem egész nap el lesz foglalva... és egész éjjel is, ha megint feltámad a szél.
Másfél órai futkosás után Joanna rájött, hogy a városkában képtelen bármit is elintézni, ezért úgy döntött, hogy megkeresi Mackenzie-t.
Col igyekezett lebeszélni erről.
- Nem mehet oda, szivi! Egy ilyen tűz nem nőknek való. S főleg nem ekkora hőségben. Hatvan éve nem volt ilyen forró novemberünk. A főnök meg bozótégetésnél különben sem tűr meg nőt maga körül.
-	Na, ez azért már némi haladás azokhoz az időkhöz képest, amikor a teremtés koronái a nőket mint boszorkányokat oly szívesen megégették - jegyezte meg epésen Joanna.
A füst már jóval messzebbről látszott, mint a tűz. Joanna lefordult egy dűlőútra, és hamarosan meg is pillantott egy tartálykocsit meg néhány más járművet, amelyek biztos távolságban álltak a magasra felcsapó lángoktól. A felperzselt pásztát felszántott sáv szegélyezte. A lány egy motorkerékpár mellett állt le a kocsijával, és kiszállt. A szinte áthatolhatatlan füstben csizmás férfiakat fedezett föl, amint víztartállyal a hátukon a tűz mentén baktatnak, és azonnal lelocsolják a kipattanó szikrákat.
-	Hát nem gyönyörű? - szólalt meg egy hang közvetlenül mögötte.
Joanna hátrafordult. Elég sok jóképű férfit látott már életében, de akit most megpillantott, az mindet felülmúlta. A szeme sötétkék, sötét haja csapzottan a homlokába lóg, bőre napbarnított, szája érzékien telt, a fogai ragyogóan fehérek... - egy ilyen férfi minden nő álma.
Joanna igyekezett összeszedni magát.
-	Tessék?
-	A tűz - mondta a férfi kisfiús mosollyal, és barátságosan kezet nyújtott. - Steve Mackenzie vagyok.
Joanna döbbenten bámult rá. Hiszen ez egy suhanc, legfeljebb húsz-huszonkét éves!
-	Maga volna Mackenzie, a főnök? - hitetlenkedett.
-	Nem nézi ki belőlem? — kérdezte a fiatalember csúfondárosan, és a kedves mosoly egy csapásra eltűnt az arcáról. - Maga a másik Mackenzie-t keresi. - Ujjával egy távolabb álló alakra mutatott. - A bátyám. Nem nagyon hasonlítunk,
ugye?
Joanna nem tudta eldönteni, hogy a fiú örül-e ennek, vagy inkább sajnálja. Annyit azért mindjárt megállapíthatott, hogy a bátyja korántsem olyan jóképű ugyan, ám itt csakugyan mindennek és mindenkinek a főnöke. Ahogy ott állt szétterpesztett lábbal, csípőre tett kézzel, fejét kissé félrefordítva, már ez is kétségbevonhatatlanul a tekintélyét és a befolyását bizonyította.
Joanna lelkileg felkészült az összecsapásra, és éppen indult volna Mackenzie felé, amikor Steve megragadta a karját.
-	Jobb, ha itt marad! Bámészkodók nem mehetnek közelebb a tűzhöz. A főnök utasítása. Mindjárt szólok neki, hogy keresi.
Joanna messziről figyelte, ahogy Steve a bátyjával beszél. Az idősebbik Mackenzie nem látszott meglepettnek. Persze, könnyen kitalálhatta, hogy a lány a színtársulathoz tartozik, hiszen a furgonja tele volt pingálva a színházat és a város százéves évfordulóját reklámozó feliratokkal.
-	Üdvözlöm, Mr. Mackenzie! - kiáltotta kihúzva magát. - Beszélnem kell magával.
Az egyik férfi útját állta.
-	Sajnálom, hölgyem, védősisak nélkül nem mehet tovább. Biztonsági előírás.
-	De hát hová készül? - kérdezte Joanna, tehetetlenül nézve, ahogy Mackenzie felszáll egy traktorra.
-	Valószínűleg átmegy a túlsó oldalra.
-	És meddig lesz ott?
-	Ki tudja... egy félóráig, talán tovább is. Joanna felháborodva tette csípőre a kezét.
-	Nem ácsoroghatok itt ennyi ideig. Csak egy pillanatra kell beszélnem vele. Mr. Mackenzie! Hé! - kiáltozott tovább vörös arccal a távozó férfi után, de hiába, az már hallótávolságon kívül volt.
-	Nyugodjon már meg, drágám! Nem hallja magát - vetette oda neki egy másik férfi, s közben szemérmetlenül megbámulta a lábát. Valami megjegyzést is tehetett, mert a mellette állóval együtt hangosan felnevettek.
-  Majd meglátjuk, drágám! - csattant fel Joanna mérgesen. Odasietett a kocsijához, feltépte a hátsó ajtót, összeszerelt néhány kábelt, lerántotta a kocsi tetejére épített hangszóróról a védőponyvát, teljes hangerőre kapcsolta az erősítőt, és mikrofonnal a kezében a furgon lökhárítójára állt.
-	Halló, Mr. Mackenzie! - szólt bele a mikrofonba. Az egész környék csak úgy visszhangzott a szavaitól. - A nevem Joanna Spencer - folytatta tagoltan. - Hálás lennék, ha szánna rám néhány percet a drága idejéből.
A férfiak csodálkozva felkapták a fejüket. Szinte elismerően néztek rá, és ez nem kis elégtétellel töltötte el a lányt, mivel eddig mindenki csak szemtelen pillantásokkal méregette. Elégedetten kapcsolta ki a hangszórót. Talán nem túl okos dolog így kezdeni a tárgyalást Mackenzie-vel, de nem maradt más választása. És a csel a jelek szerint bevált! A férfi leugrott a traktorról, és gyors léptekkel a lány felé indult.
Joanna a legnagyobb nyugalommal visszarakta helyére a felszerelést, becsapta a kocsi ajtaját, és beletörölte kezét a sortjába, de valamivel hevesebben kezdett verni a szíve, amint közeledni látta a főnököt. Meg kellett állapítania, hogy figyelemre méltó jelenség. Felhajtott gallérú inget és nehéz, hőálló anyagból készült nadrágot viselt. Széles fekete övébe rádiótelefon és hatalmas bozótvágó kés volt tűzve. Verejtéktől csillogó arca csupa por és korom volt, s ez még jobban kiemelte kemény, erőteljes vonásait. Inkább Steve apjának látszott, mint a bátyjának. A védősisak alatt alighanem őszül már a haja, sőt talán kopasz is, gondolta Joanna. És ez segítette valamennyire abban, hogy ne szédüljön meg teljesen Mackenzie lehengerlő férfiasságától.
-	Mr. Mackenzie? - üdvözölte barátságosan. - Joanna Spencer vagyok.
-	A nevét már hallottam - felelte a férfi szárazon. Joanna elnevette magát.
-	Lehet, hogy kissé hangosra állítottam a készüléket, de mindenképpen el akartam kapni, mielőtt elmegy.
-	Na jó. Hát elkapott.
Ezt az embert szemlátomást nem lehet egykönnyen kihozni a sodrából...
-	Örülök, hogy megismerhetem - mondta Joanna, és kezet nyújtott. Mackenzie a lány kezére meredt, de meg sem mozdult. - Csak nem haragszik rám? - kérdezte Joanna a visszautasító magatartást tapasztalva a legártatlanabb mosolyával. - Úgy hallottam, érti a tréfát.
A főnök azonban ezek után sem moccant. Joanna egyszerre még forróbbnak érezte a lába alatt a felperzselt földet.
-	Azt mondta, csupán néhány percet kér, Miss Spencer.
-	Bizonyára hallotta, hogy gondok merültek fel az elszállásolásunk körül.
-	Üzentem magának, hogy este fél nyolckor az irodámban a rendelkezésére állok.
-	Nem várhatok estig! - makacskodott tovább a lány. - Hosszú, fárasztó út áll mögöttünk. És hátra van még a kirakodás. Szeretném megnyugtatni a társaimat, hogy rendben lesz a szállásunk.
Mintha egy pillanatra megértés villant volna a férfi szemében. De aztán megszólalt az övén függő rádiótelefon.
-	Most dolgom van, Miss Spencer. Idekint nem kezeskedhetem a biztonságáért. Legjobb, ha szépen visszamegy a városba, kirakodnak, próbát tartanak, isznak egy csésze teát... vagy amit már a színészek inni szoktak. Este meg felkeres az irodámban, s akkor elrendezünk mindent. - Azzal a férfi megfordult és otthagyta.
Joannának még a szava is elállt a megdöbbenéstől, „...amit a színészek inni szoktak." Mit képzel ez az alak? Hogy a színészek mind részegesek? Felháborodva eredt Mackenzie után.
-	Hallgasson ide, kérem! Egy jó héten át valahogy ki kell jönnünk egymással. Szólítson egyszerűen Joannának! És én hogy szólíthatom? Attól tartok, hogy a főnök nem fog menni. - Joanna rámosolygott a férfira. Ne vethesse a szemére senki, hogy nem viselkedett eléggé barátságosan!
A jó szándék azonban hiábavalónak bizonyult.
-	Nevezzen egyszerűen Mackenzie-nek! - hangzott a rideg válasz. - Említette, hogy járt már Roy irodájában, ugye?
-	Jártam ott. S ha bármit sikerül elérnem, nem jövök ide - próbálkozott tovább békülékeny hangon a lány. - Úgy tűnik azonban, hogy senki sem tud semmit... vagy nem akar mondani semmit.
-	Kis város ez. Hamar híre megy mindennek. Magának és a társulatának, hogy is mondjam... igen átható a hangja. - Az utolsó szavaknál a férfi gúnyos oldalpillantást vetett a lány kocsiján látható hangszóróra.
-	Hogy értsem ezt? Csak nem arra céloz, amit a szállodában mondtunk? A konyháról... meg J. Clements festményeiről?
A férfi némán bólintott, s Joanna felsóhajtott. Levette a sapkáját, és megtörölte a homlokát.
-	Figyeljen ide, Mackenzie! - szólalt meg újra, de ahogy ott toporgott, a lába beleakadt egy kiálló gyökérbe.
Mackenzie megragadta a karját, hogy el ne essen. Joannának most akaratlanul is alkalma nyílt közelebbről szemügyre venni őt. Éppolyan klasszikus, egyenes orra van, mint az öccsének, az arcvonásai viszont sokkal keményebbek és férfiasabbak, nyugtázta. A szája vékony, szeme résnyire összehúzva tekint ki a sűrű, egyenes szemöldök alól... Por és korom ült meg a szeme körüli apró ráncokban, s ettől úgy néz ki, mintha fekete tussal kifestették volna.
A férfiból erős füstszag áradt. Még mindig keményen szorította a lány karját. és az kissé kelletlenül vette tudomásul Mackenzie erejét és férfias megjelenését. Lehet, hogy jobban jártam volna, ha orra bukom, futott át az agyán.
A hőség egyre elviselhetetlenebb lett. Hirtelen mozdulattal Joanna feltette a sapkáját, s közben véletlenül majdnem orrba vágta a férfit. Annak a szeme egy pillanatra tágra nyílt, mialatt ösztönösen félrekapta a fejét.
-	Nahát, magának zöld a szeme! - lepődött meg Joanna.
-	Tessék? - kérdezte a férfi elképedve.
-	Zöld a szeme. Ez nem mindennapi. Hosszú csend következett.
-	Maga sem mindennapi - jegyezte meg végül Mackenzie. Aztán elengedte végre a lány karját, és Joanna szinte azonnal hátrébb lépett.
Megkönnyebbült, miután újra tisztes távolságra kerültek egymástól, mert az imént mintha valami érdeklődést látott volna felvillanni a férfi szemében.
-	Szerzek néhány hálózsákot - ajánlotta fel Mackenzie -, és elalhatnak a városháza nagytermében.
-	Hálózsákban a padlón? - rökönyödött meg a lány. - Annyi erővel akár fejszéket is adhatna, hogy vágjunk ki néhány fát, és ácsoljunk magunknak valami kunyhófélét.
Mackenzie szemlátomást alig bírta visszafojtani a nevetését.
-	Esetleg egypár sátrat is felhajthatnék maguknak.
-	Sátrat? - Joanna megrázta a fejét. - Na, ne tréfáljon! A maguk bizottsága szerződést kötött a színházzal. Ha az embereim nem olyan szállást kapnak, amilyen a szerződés szerint jár nekik, azonnal odébbállnak.
-	Akkor alighanem a maga tekintélyével lehet valami baj, Miss Spencer - felelte a férfi. - Engem biztosan nem hagyna el a csapatom ilyen semmiség miatt. Az én embereim jóban-rosszban kitartanak mellettem - mutatott széles mozdulattal a körülöttük álló férfiakra.
Mackenzie persze csak ugratta a lányt, de rátapintott az érzékeny pontjára. Évek óta most először nem úgy mennek a dolgok, ahogy Joanna szeretné, és ő ezt máris kudarcként éli meg...
-	Remélem, egyszer majd elárulja, mi a titka a sikerének - vágott vissza a lány csípősen, és dühös volt magára, hogy akár csak egy percre is felkeltette érdeklődését ez a férfi. - De addig elvárom, hogy megfelelő szállást kapjunk, fürdőszobával és reggelivel.
Mackenzie levette a védősisakot, és erős kezével végigsimította a fejét, amely sem ősznek, sem kopasznak nem bizonyult; egyenes szálú, dús, sötétbarna haj borította.
-	Miss Spencer - szólalt meg a férfi türelmes hangon, ahogy egy durcás gyerekhez szoktak beszélni. - Hatvan év óta ez a legforróbb és legszárazabb november. Óriási a tűzveszély. Az embereimmel együtt azon dolgozom, hogy tűzvédelmi sávokat égessek a város köré. Mérhetetlenül elszomorít, hogy négy nagyvárosi színésznek ezért egy éjszakára alighanem le kell mondania a megszokott kényelméről. - Mackenzie ezeknél a szavaknál színpadias mozdulattal a szívéhez szorította a sisakját, az emberei pedig hangos nevetésben törtek ki; hűségük alighanem olyan messzire megy, hogy főnökük minden viccén is engedelmesen nevetnek. - De ez itt most fontosabb, úgyhogy várniuk kell. Menjen vissza a városba, és este találkozunk! Hét óra harminckor, az irodámban. - Azzal fejébe nyomta a sisakot, sarkon fordult és elment.
Joanna dühösen nézett utána. Tudta, hogy vesztett. Amikor felmászott a kocsijára, hogy letakarja a hangszórót, valamelyik férfi hangosan füttyentett a csupasz lába láttán. Szívesen rendelkezésére bocsát egy ágyat éjszakára, kiáltotta oda neki más sikamlós célzások kíséretében. A többiek hangos, csúfondáros hahotában törtek ki. Mackenzie hátrafordult, és néhány éles szóval rendreutasította a férfit. Amikor az imént azt mondta Joannának, hogy nem kezeskedhet a biztonságáért, úgy látszik, nem csupán a tűzre gondolt.
A lány beszállt az autóba, és akkora erővel csapta be az ajtót, hogy az egész kocsi beleremegett.
Amint visszafelé tartott a városba, az úton egy motorkerékpár előzte meg. A motoros integetett, hogy álljon le. Joanna Steve Mackenzie arcát ismerte fel a bukósisak alatt. Az út szélére kormányozta a kocsit, és amikor a fiatalember széles mosollyal behajolt az ablakon, ő hűvösen így szólt:
-	Remélem, jó oka volt rá, hogy megállítson. Pillanatnyilag semmi kedvem egy Mackenzie-vel társalogni.
-	Nem tehetek róla, hogy rokonom a főnök - nevetett Steve, majd a kezeslábasából tollat meg papírt vett elő, és felírt valamit. - Ez Sara Hardy címe, ő a
helyi műkedvelő színtársulat elnöke. Vendégeket várt az ünnepségekre, de reggel azt hallottam, hogy nem jönnek el. Nem mondhatnám, hogy repesett az örömtől, amikor a rendezőbizottság hivatásos színészeket szerződtetett, és nem az ő társulatát kérte fel az előadásra, de gondolom, egy éjszakára ennek ellenére szívesen ad majd szállást.
Joanna lassan kezdte kétségbe vonni, hogy a városban egyáltalán akad valaki, aki nem ellenségesen viseltetik velük szemben.
-	Van azonban a dolognak egy apró szépséghibája. Sara írt egy színdarabot - magyarázta Steve vigyorogva s ezt alighanem el kell olvasnia.
-	Ha ez az ára az éjszakai szállásunknak, természetesen vállalom - sóhajtott Joanna. - De maga miért ilyen segítőkész? Nem hiszem, hogy ez tetszene a bátyjának.
-	Örömömre szolgál, ha segíthetek magának, Joanna. És ha Neilnek ezzel borsot törhetek az orra alá, az még kellemesebbé leszi a dolgot. - Steve még egyszer felvillantotta ragyogó mosolyát, aztán vakmerően megemelve a motor első kerekét, elrobogott.
Neil! A távolban remegett a levegő a forró ászfalt fölött. Neil Mackenzie. Micsoda lehetetlen egy alak! Joanna forrt a dühtől, és magában alaposan leszedte a keresztvizet a férfiról. Faragatlan fickó! De a szeme színe olyan, mint egy tiszta tóé, a hangjától pedig végigfut az ember hátán a hideg...
Sara Hardy legyőzte ellenérzését, és felajánlotta a társulatnak makulátlanul. tiszta és rendes otthonát.
-	De van már egy vendégem, úgyhogy csak három személyt tudok befogadni.
S ettől még akkor sem tágított, amikor Joanna közölte, hogy szívesen elolvassa a színdarabját, A lány így végül kénytelen-kelletlen megadta magát, de legalább azt sikerült megakadályoznia, hogy a társulat fellázadjon. Amikor a hóna alatt Sara kéziratával kilépett a házból, már a vacsorához készülő sült hús illata terjengett a levegőben.
Vágyakozva gondolt erre, amint nem sokkal később a zsíros hamburgertől égő gyomorral próbálta kinyújtani fáradt tagjait a kocsijában. Miután Mackenzie jóval fél nyolc után sem tűnt még tél, Joanna lassan beletörődött abba. hogy már nem is számíthat rá. Kocsijával a férfi irodája előtt parkolt le, és most felkattintotta a furgonban a belső világítást, hogy megírja a képeslapot Amynek.
Catastrophe-ban a főnök valóságos szörnyeteg, az öccse viszont egy Adonisz. Alighanem megbolondultam, hogy éppen ilyenkor turnézom. Hatvan év óta ez a legforróbb november. Tegnap elütöttem az úton egy kengurut, s most gyilkosnak érzem magam. Bár otthon lehetnék már nálad... 

Ha hazamegy, Amy biztosan mindent tudni akar majd a szépfiúról. Joanna elképzelte, ahogy egy csésze kávé mellett leírja a barátnőjének Steve Mackenzie-t, és hirtelen honvágya támadt. Kőrútjuknak ez az állomása, Catastrophe csakugyan kész katasztrófa.
Joanna puszta megszokásból elővette zsebéből a kabaláját. Simontól kapta, és miután a férfi lelépett, az öngyújtót is majdnem a szemétbe hajította az összes többi emléktárggyal együtt, aztán mégis meggondolta magát. Úgy döntött, ezt az egy darabot megtartja, hogy mindig figyelmeztesse rá, ne engedjen még egyszer túlságosan közel magához egy férfit. S eddig ez be is vált.
Ide-oda forgatta a kezében az öngyújtót, ujjával végigsimította a bevésett szöveget. Joannának, aki lángra lobbantotta a szívemet: Simon. Még négy év után is mérhetetlenül dühítette a lányt a felirat. Látszólag igazán egyszerű, őszinte szavak. Csakhogy Simon sohasem volt egyszerű, és pláne nem őszinte!
Telt-múlt az idő. Joanna az álom és ébrenlét határán lebegett. Kimerült agya pont a kenguruval történt balesetet választotta ki és játszotta le neki többször egymás után. Újra hallotta a szörnyű, tompa puffanást, ós érezte, ahogy remeg a kormány a keze alatt. Ahányszor csak lehunyta a szemét, maga előtt látta a jelenetet, de aztán a képzelete változtatott egy keveset a képen, így most Mackenzie feküdt a kenguru helyett a kerekek előtt. Joanna rémült sikollyal pattant fel.
Ekkor kinyílt a kocsi ajtaja, és széles vállú, nagydarab férfi kukkantott be. A fönök személyesen.
A lány tágra nyílt szemmel meredt rá.
- Azt hittem, halott - suttogta döbbenten.

2. FEJEZET
-	Vágyálom? - kérdezte Mackenzie.
-	Magát láttam az elgázolt kenguru helyén.
A férfi úgy bámult Joannára, mint aki kételkedik abban, hogy épelméjű, majd körülnézett az autóban.
-	Egyedül van? A társai talán a hátsó bejáratnál táboroztak le?
Joanna lassacskán teljesen felébredt.
-	A többiek pompás vacsora után éppen puha, paplanos ágyban alszanak Sara Hardy házában. És ezt Steve-nek köszönhetjük. Benne ugyanis volt annyi jóérzés, hogy utánam jött és eligazított!
-	Aha, szóval ezért tűnt el az öcsém olyan hirtelen. Nem is említette, hogy véghezvitte a mai jó cselekedetét - jegyezte meg gúnyosan Mackenzie. - De maga az irodám ajtaja előtt alszik... így akarja kifejezni a tiltakozását?
-	Csak leállítottam a kocsimat itt a parkolóban... - Joanna egy pillanatra lehunyta a szemét. - Sara mindössze három embert tudott befogadni. Én hajlandó lettem volna akár a padlón is aludni, de a hölgy nem szereti, ha szanaszét heverő emberi testek csúfítják el a szép otthonát. - Hirtelen eszébe jutott, milyen érzékenyek is az emberek Catastrophe-ban, és gyorsan hozzátette: - Nem mintha panaszkodni akarnék, Mackenzie. Én magam sem szeretem a felfordulást a lakásomban. Sara felajánlotta a barátaimnak a vendégszeretetét, én pedig nem akartam ünneprontó lenni. Ez minden.
-	Túl sokat beszél - állapította meg Mackenzie.
-	Maga pedig túl későn jött - vágott vissza Joanna.
-	Üzentem magának, hogy nem érek ide fél nyolcra.
-	Még hogy üzent?! - jegyezte meg csípősen a lány. - Láttam ugyan erre repülni egy galambot, de nem állt meg.
Mackenzie Összeszorította a száját.
-	Az egyik emberemet küldtem ide, hogy keresse meg magát.
-	Itt nem járt senki.
-	A fenébe!
Azért bosszankodik vajon, mert kellemetlenséget okozott nekem? - tűnődött a lány. Aligha. Inkább az bosszantja, hogy az embere nem teljesítette a kapott utasítást.
-	Baj lehet a tekintélyével, nem gondolja, Mackenzie? - csúfolódott Joanna, mert eszébe jutott, hogyan sértette meg délután az önérzetét a férfi. De túl fáradt volt ahhoz, hogy valóban dühös legyen.
Mackenzie csupa por és korom volt, az állán már kiütközött a borosta.
-	Maga még rosszabb bőrben van, mint amikor először láttam - jegyezte meg a lány rövid szünet után. Nem volt bántó szándék a megjegyzés mögött, hiszen tudta, hogy ő sem nyújthat valami fényes látványt. A délutáni rakodás meglehetősen kimerítő volt, a kocsiban álom és félálom között töltött néhány óra pedig nem jelentett igazi pihenést.
-	Ezt el is hiszem - hagyta rá a férfi. Hajnali kettőre járt, és még mindig ugyanazt a ruhát viselte, mint az első találkozásukkor. Nyilván egyenesen a tüz színhelyéről jött...
-	Mi történt? - kérdezte Joanna. - Megfordult a szél?
-	Röviddel éjfél előtt. Miután maga elment, hamarosan be is fejeztük a tűzvédelmi sáv felégetését. Én még ott maradtam, és megvártam, amíg elül a szél. - Mackenzie láthatóan csodálkozott, hogy Joanna egyáltalán megkérdezte, mi a helyzet a tűz körül.
-	Egyedül? - érdeklődött a lány.
Amikor Mackenzie bólintott, Joanna elhúzta a száját.
-	Nem mindig előnyös főnöknek lenni. A maga emberei is, az enyémek is az igazak álmát alusszák puha ágyikójukban, mi pedig még csak le sem tudtunk zuhanyozni.
A férfi különös pillantását látva Joanna rájött, hogy a szavai félreérthetőek voltak. De túl fáradtnak érezte magát, semhogy ilyesmivel törődjön.
-	Miért nincs otthon, és lazít a forró zuhany alatt, Mackenzie? Csak nem azért jött, hogy dolgozzon még egy keveset az íróasztala mellett?
A férfi szemlátomást valamilyen elhatározásra jutott, mert megcsörrent kezében a kulcscsomó.
-	Jöjjön be az irodámba, Miss Spencer!
-	Miért? Nem tudok gépelni - vágta rá Joanna élesen.
Mackenzie-nek arcizma sem rándult. Tehát humorérzéke sincs, állapította meg Joanna. Micsoda meglepetés!
-	Egy jó órányira lakom a várostól. Ezért gyakran alszom itt, ha sokáig kell dolgoznom. Hozzon magával tiszta ruhát, használhatja a fürdőszobámat!
-	Lezuhanyozhatok? Ez csodálatos! - lelkendezett Joanna.
A frissítő zuhany gondolatától új erőre kapott. Mackenzie előreindult, amíg ő a táskája után kutatott a kocsiban. Mire megtalálta végre, a férfi már bement, de az ajtót nyitva hagyta. Neil B. Mackenzie polgármester - állt aranyozott betűkkel a tejüvegre írva. Catastrophe lakosai tehát bíznak ebben az emberben!
A tompa éjszakai világítás mellett egész kellemesnek tűnt az iroda. Két íróasztal, egy forgószék, egy számítógép. A fal mentén irattartóktól roskadozó polcok meg egy kanapé, amely kissé rövidnek látszott egy olyan jól megtermett ember számára, amilyen Mackenzie. A szobában csak egy kis lámpa égett az íróasztalon, Mackenzie-nek nyoma sem volt, de Joanna hallotta, hogy valahol zubog a víz a csapból. A falon a város térképe lógott, meg egy csomó megsárgult fénykép, mely korábbi katasztrófákat ábrázolt. Vajon mi nyúlik vissza régebbre: a városka elnevezése vagy a pusztító árvizek és bozóttüzek sora? A fényképek mellett egy festmény volt látható, amely kissé torz perspektívában mutatta a város főutcáját.
A stílus Joanna számára ismerősnek tűntél. Nagyot sóhajtott, amikor kibetűzte az aláírást. Ki más is lehetne, mint a híres-neves J. Clements?
 A nagyobbik íróasztal mögött a környék részletes térképe állt a falnak támasztva. Joanna az ujjával követte a társulat eddigi útját egészen Catastrophe-ig. Pirossal be volt karikázva több olyan város neve is, amelyre igazán nem szívesen emlékezett vissza.
Kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és az ajtóban megjelent Mackenzie.
-	Ezeknek a piros karikáknak van valami közük hozzánk, Mackenzie? Nyomon követte az utunkat, hogy idejében kiteríthessék elénk a piros szőnyeget? - kérdezte a lány csúfondárosan. Mackenzie átnyúlt a válla fölött, és kivette a térképet a kezéből. Rosszalló pillantása láttán Joanna úgy érezte, mintha a férfi személyes holmija között turkált volna. - Hiszen bárki számára hozzáférhető helyen állt - próbált zavartan védekezni.
De ahogy megfordulva tetőtől talpig végigmérte a férfit, el is némult. Mackenzie szinte meztelenül állt előtte, csupán egy kék törülköző volt a dereka köré tekerve. Vizes haját szemlátomást az ujjaival túrta hátra. Még mindig sötét karikák árnyékolták a szemét, és sürgősen meg kellett volna borotválkoznia, de így tiszta arccal jóval fiatalabbnak látszott, mint eddig. Nem éppen jóképű, de nem is olyan durva, kemény vonású az arca, mint amilyennek Joanna először látta.
Mackenzie a homlokát ráncolva nézte a térképet.
-	Mit ért azon, hogy... nyomon követtem az útjukat? - kérdezte. Napbarnított bőrén helyenként megcsillant egy-egy vízcsepp, s bőre alatt jól látszott izmainak játéka. - Talán meg sem ismer már? - tudakolta szárazon, észrevéve Joanna beható pillantását.
-	Elnézést, de a fáradtságtól már alig látok - mentegetőzött a lány, és csak ekkor döbbent rá, hogy eddig mereven bámulta a férfit.
-	Mi köze lehetne a jelöléseknek magukhoz? - folytatta Mackenzie, teljes figyelmét a térképnek szentelve.
-	A pirossal jelölt városokban mindenütt felléptünk a turnénk során. De a piros szín némi túlzás - tette hozzá Joanna fásultan. - Legfeljebb a halvány rózsaszín illik rá.
-	Hogyhogy?
A lány vállat vont.
-	Hőség, por, legyek. Itt pedig ránk akaszkodott egy hódoló... - A térkép fölé hajolt, és ujjával az egyik város nevére bökött. - Attól fogva egy tapodtat sem tágított mellőlünk. Házassági ajánlatokat tett, és minden alkalommal egyre nagyobb csokor rózsaszín szegfűvel jelent meg. Semmivel sem lehetett eltántorítani.
-	És a házassági ajánlatok magának szóltak?
-	Sajnos nekem.
-	Szörnyen unalmas lehet, ha ennyire imádják az embert - gúnyolódott a férfi.
Joanna elpirult. Sokkal inkább üldözöttnek, mint körülrajongottnak érezte magát, még ha fegyverként csupán egy-egy tolakodó mosolyt vagy néhány csokor rózsaszín szegfűt használtak is ellene.
-	Itt pedig az erősítő mondta föl a szolgálatot - tért vissza sietve az eredeti témára, és egy másik város nevére bökött a térképen. - Azzal már végképp nem szeretném untatni, milyen gyatrák voltak a bevételeink. Elég annyi, hogy az előadásaink nem igazán hozták tűzbe ezeket a városokat. Úgynevezett sikereink jellemzésére a fáradt rózsaszín a legmegfelelőbb.
A férfi vizsgálódó tekintettel nézte a lányt, mintha olvasni akarna a gondolataiban. Kisvártatva összehajtogatott törülközőt dobott oda neki.
-	Legyen a vendégein egy zuhanyozásra, de ne sokat pancsoljon! A víznek mindig szűkében vagyunk errefelé.
Csodálatosan meleg volt a víz. Joanna végre lemosta magáról az egész nap porát, tiszta ruhát vett föl, és kifésülte összegubancolódott haját. Mackenzie közben felöltözött, most farmert viselt, és kigombolt nyakú inget. Az íróasztalánál ült, es szemlátomást elbóbiskolt.
Amikor hallotta bejönni Joannát, felnyitotta a szemét.
-	Tulajdonképpen köszönetet kellene mondanom - mosolyodott el a lány de az adott körülmények között, azt hiszem, ez a legkevesebb, amit tehetett értem.
Mackenzie hunyorgott. Hosszú másodpercekig méregették egymást.
-	Valódi? - kérdezte végül a férfi.
-	Micsoda?
-	A hajszíne.
Joanna megérezte a hirtelen hangulatváltozást.
-	És a magáé? - kérdezett vissza.
Mackenzie felnevetett. Úgy látszik, még a gondolatát is képtelenségnek találta, hogy bármi is mesterséges lehetne rajta.
-	Felejtse el! Teát kér, vagy kávét? - Nagyot nyekkent a szék ahogy a férfi felállt, és kiment a kis főzőfülkébe. A vízforraló éppen sípolni kezdett, az asztalra már oda volt készítve két bögre.
-	Teát kérek.
Mackenzie levette a polcról a kannát, teafüvet szórt bele, és teletöltötte forró vízzel. Kérdő arccal felmutatott egy doboz tejet, és amikor Joanna bólintott, öntött belőle mindkét bögrébe. Egy darabig állni hagyta a teát, majd amikor már elég sötétnek találta, mutatóujjával leszorítva a kanna tetejét lendületesen teletöltötte a bögréket. A konyhában éppoly magabiztosan mozgott, mint a tűznél.
-	így sokkal jobban tetszik nekem, Mackenzie - mondta Joanna, amikor a férfi átnyújtotta neki a teásbögrét, és egy dobozból keksszel kínálta. - Fáradtan egész rendes pasasnak tűnik. Vagy talán csak arról van szó, hogy az emberei előtt meg kell játszania a főnököt?
A férfi visszaült az íróasztala mögé, és feltette a lábát az asztalra.
-	Nem kell megjátszanom a főnököt. Az vagyok. És mindig rendes vagyok.
-	Minden férfi ezt hiszi magáról. De amikor többen vannak együtt, egyik sem képes lemondani arról, hogy lekezelje a társaságukban megjelenő nőt.
-	Ostobaság.
-	Igen? Talán egy férfit is annyit várakoztatott volna, míg hajlandó néhány szót váltani vele? Az emberei sem tettek volna megjegyzéseket, és nem bámultak volna úgy, hogy majd kiesik a szemük ha férfi az, aki a segítségét kéri. És ha egy férfi nyújt kezet magának, aligha jut eszébe azt visszautasítani! - Mivel Mackenzie nem válaszolt, Joanna még hozzátette: - Sokkal jobban örültem volna, ha négyszemközt beszélhetek magával.
-	Valóban? És miért?
-	Azt hiszem, ez nyilvánvaló. Most, hogy egyedül vagyunk, máris felajánlotta a fürdőszobáját, és teával, keksszel kínált - felelte Joanna. vidáman. Végigsimított a nyakán, és megszokott mozdulatával hátradobta a haját. Egy pillanatra elakadt a lélegzete, amikor észrevette, milyen furcsán villan Mackenzie szeme.
-	Meg sem fordult a fejében, hogy esetleg hátsó gondolataim támadhatnak... ha így egyedül vagyunk?
Joanna összerezzent. Nem volt ugyan gyenge lány, ám egy Mackenzie-vel szemben, aki hátsó gondolatokat forgat a fejében, semmi esélye sem lenne... Meglátszhatott rajta, hogy kissé megrémült, mert a férfi fölnevetett.
-	Csak tréfáltam - nyugtatta meg. - Ma már épp elég tüzet gyújtottam.
Micsoda öntelt fickó, mérgelődött Joanna.
-	Cseppet sem nyugtalankodtam - vetette oda kimérten. - Ha egy férfinak hátsó gondolatai vannak, inkább bájolog: - Márpedig Mackenzie ilyen szempontból minden gyanún felül áll. - Egyébként is azt hiszem, tudom, mi jár most a fejében.
-	Valóban? - kérdezte Mackenzie kihívóan, s az asztali lámpa tompa fényében résnyire szűkült a szeme. Közben ide-oda forgott a székén.
-	Igen. Azon töpreng, vajon nem lett volna-e jobb, ha reggelig odakint marad, hátha újra feltámad a szél. Folyton az óráját lesi, és időnként kikémlel az ablakon.
Mackenzie elismerően emelte bögréjét a lány felé. Joanna pillantása közben J. Clements festményére tévedt, amely oly ízléstelenül virított a falon. A férfi ezt nyomban észrevette, s elvigyorodott, de semmivel sem árulta el, hogy kedvességből, megalkuvásból vagy egyszerűen csak ízlés híján akasztotta föl a képet.
-	Ezen a széken fog aludni? - kíváncsiskodott Joanna. Titokban azt remélte, hogy kicsit elnyúlhat a kanapén, mielőtt visszamenne a kocsijába.
-	Akkor hát mégsem olyan jó gondolatolvasó - gúnyolódott a férfi.
-	Megkönnyebbült, Mackenzie?
-	El sem hiszi, mennyire! Egyébként magáé lehet a kanapé.
Ezután a férfi leoltotta a villanyt, s attól a néhány keskeny sávtól eltekintve, ahol a holdfény beszűrődött a függönyön át, a szoba sötétbe borult. Mackenzie széke nyikorgott még egy darabig, végül csönd lett. Joanna azt hitte, nem tud majd elaludni, de legalább egy óra hosszat szundított.
Amikor felébredt, még mindig sötét volt, valami mégis mintha megváltozott volna. Eltartott egy ideig, amíg rájött, mi az: az ablak előtt hajladoztak a fák ágai az újra feltámadt szélben.
Joanna felállt, és odalépett Mackenzie-hez. A férfi kissé lecsúszva aludt a széken, egyik karja a feje alatt, a másik a karfán lógott. Nagyon kimerülhetett, ha képes ilyen kényelmetlen pózban is mélyen aludni. A lány habozott, hogy fel- ébressze-e, ám amikor ismét néhány hevesebb széllökés rázta meg a fák koronáit, felkapcsolta a villanyt, és megérintette Mackenzie vállát.
A férfi felpattant, megragadta a lány kezét, és kábán, zavartan pillantott rá.
-	Úgy gondoltam, nem árt, ha tudja, hogy feltámadt a szél - mentegetőzött Joanna.
Mackenzie félretolta öt, az ablakhoz lépett, s elkáromkodta magát. Hamar előkereste a sarokba dobott kezeslábasát.
-	Mire készül? - tudakolta, amikor látta, hogy a lány feltűzi a haját.
-	Magával megyek. Van még egy zseblámpája?
-	Szó sem lehet róla!
-	Négy szem többet lát. Valószínűleg úgysem tudnék újra elaludni, meg különben is szeretném megnézni, milyen az éjszaka odakint.
- Ha ilyesmire kíváncsi, fizessen be egy szafarira! - hangzott a goromba válasz. - Más sem hiányzik most nekem, mint egy sipítozó nő!
A következő pillanatban már be is csapódott Mackenzie mögött az ajtó. Joanna dühösen nézett utána. Hallotta, amint a férfi többször is megpróbálja beindítani a motort, de az csak felbúg, majd megint leáll. Aztán csapódott a kocsi ajtaja, és döngő léptek közeledtek. Mackenzie visszajött. Persze, nem azért, hogy bocsánatot kérjen a gorombaságáért.
-	Nem indul be az a dög - mordult fel dühösen. - Nem kaphatnám kölcsön a maga kocsiját? - S már nyújtotta is a kezét a kulcsokért, feltételezve, hogy Joanna szó nélkül engedelmeskedik.
A lány a táskája után nyúlt, de aztán visszahőkölt. Megint majdnem bedőlt egy férfinak! Életének az az időszaka jutott eszébe, amikor Simon álszent mosollyal az ajkán újra és újra ráerőszakolta az akaratát. De Mackenzie...?
-	Az autóm a rendelkezésére áll, főnök - mondta. És amikor a férfi ismét kinyújtotta a kezét, hozzátette: - De a sipítozó nő fogja vezetni!
Ugyanazon az úton döcögtek végig, melyet Joanna alig fél napja egyszer már megtett. Vezetés közben időnként lopva Mackenzie-re pillantott. Éppen megint elfordította tekintetét az útról, amikor a szeme sarkából elsuhanni látott valamit az úttest fölött. Rémülten félrerántotta a kocsit, hogy elkerülje az ütközést. A következő másodpercben Mackenzie káromkodva hajolt át előtte, és mindkét kezével erősen megragadta a kormányt. Joanna lefékezett, a kocsi gurult még egy darabig, majd leállt az út szélén.
A lány reszketett, mint a nyárfalevél, és a kezébe temette az arcát. Hirtelen úgy érezte, minden ereje elszállt,
-	Nagyon sajnálom. A minap elütöttem egy kengurut. Életemben először pusztítottam el egy élőlényt. Nem akartam, hogy megint megtörténjen.
-	Úristen, Joanna, ez csak egy nyúl volt! - förmedt rá Mackenzie. - Csak úgy hemzseg itt tőlük az egész környék. Könnyen fel is borulhattunk volna.
-	Tudom, tudom! És borzasztóan sajnálom. Magának persze semmiség elütni egy ilyen szegény párát, én azonban nem vagyok hozzászokva az ilyesmihez. - Joanna egész testében remegett. - Éppen erről álmodtam, amikor néhány órája odajött az autómhoz az irodája előtt... úgy értem, a kengururól. - Már megint azt a különös villanást látta a férfi szemében.
-	És rólam - jegyezte meg Mackenzie halkan.
-	Tessék?
-	Rólam is kellett álmodnia. - A férfi hangjától Joannának libabőrös lett a háta. - Azt mondta, engem hitt halottnak a kenguru helyett - fűzte hozzá Mackenzie, Joanna pedig azon töprengett, vajon tudja-e a férfi, milyen hatással van rá a hangja.
-	Az nem álom volt - válaszolta Joanna élesen. - Hanem látomás... ahogy elütöm az autómmal.
A férfi halkan felnevetett, és Joanna kellemesnek is találta volna a nevetését, ha nem hallatszik ki belőle annyira az önelégültség.
-	Úgy látszik, még hízelgőnek is találja az ijesztő látomásomat - állapította meg Joanna fanyarul.
-	Örülnék, ha továbbra is csupán rémisztő látomásai lennének velem kapcsolatban. - Mackenzie a szélvédőn keresztül az útra meredt; a lámpák fényében füst gomolygott. - Félig-meddig már eljegyeztem magam - közölte.
A hirtelen témaváltás annyira meglepte Joannát, hogy csodálkozva pillantott a férfira. Mi köze neki ehhez, és miért érez ennek hallatán mégis apró szúrást a szívében?
-	Gratulálok! - szólalt meg végül. - Bár nem értem, miért mondja ezt el nekem az éjszaka közepén.
-	Tényleg nem érti? Maga csak átutazóban van itt. Én viszont nem szeretnék... bonyodalmakat - fejezte be kertelés nélkül a férfi.
Joannának először még a szava is elállt a megdöbbenéstől.
-	Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy jobb, ha nem kezdek ki magával?
-	Tudja maga jól, mire gondolok.
Joanna arca lángba borult. Újra eszébe jutott, milyen furcsán is nézett rá a férfi, amikor azt mondta neki, hogy szívesebben beszélt volna vele négyszemközt. Úgy látszik, holmi fehérmájú nőszemélynek képzeli őt, önmagát pedig szerencsétlen áldozatnak!
-	Ne nézzen már ekkora mamlasznak! Maga egészséges, felnőtt nő, Joanna - fogott bele ismét Mackenzie -, s annyi tapasztalatom azért van, hogy tudjam, mi történik közöttünk.
-	Talán felvilágosítana róla engem is!
-	Testi vonzalom - vetette oda a férfi nyersen. - A hormonok... Ilyesmit még életemben nem éreztem...
A morcos hangnem ellenére Joanna szíve gyorsabban kezdett verni. Kisebbfajta diadalt jelentett számára, hogy a kezelhetetlennek tűnő Mackenzie érez valamit iránta, még ha az csupán testi vonzalom is.
Mackenzie tűnődve nézte a lányt, majd mintha ki akarni engesztelni otromba nyíltságáért, hozzátette:
-	Ha szabad ember volnék... - Ennél többet nem mondott, Joanna képzeletére bízta, milyen csodálatos is lehetne, ha ők ketten... - De nem vagyok az— zárta le a témát, mintha eleve gátat akarna vetni Joanna ábrándozásának.
-	Maga beképzelt... - kezdte Joanna, ám ennyi önteltségtől ismét elakadt a szava. Dühös volt magára, hogy csak egy "fikarcnyi rokonszenvet is érzett a férfi iránt. - Annak pedig semmi jelentősége, hogy szabad ember-e, vagy sem, ugyanis nem az esetem. Egyébként is udvariatlan, felfuvalkodott élvhajhász és telhetetlen!
-	Telhetetlen? - tiltakozott Mackenzie.
-	Egyrészt elvárja, hogy békén hagyjam, másrészt viszont tetszene magának, ha azért némi érdeklődést mutatnék. Ez kétszeresen is 1 egyezgetné az önérzetét. Na, ezt nevezem én telhetetlenségnek! - fakadt ki Joanna, s az ujjával oldalba bökte a férfit.
-	Hagyja ezt! - tolta félre a lány kezét Mackenzie.
-	És ha már itt tartunk, szeretnék tisztázni még valamit - fűzte tovább a szót Joanna haragtól szikrázó szemmel. - Meglehetősen sértő az, amit a színésznőkről gondol... mintha mind könnyűvérű nőcske volna, aki egy-egy városban elszórakozik egy kicsit valamelyik helyi nagysággal, aztán továbbáll. Én nem vagyok ilyen, és egyetlen színésznőt sem ismerek, aki így viselkedne! Minden nőről ilyen rossz a véleménye, vagy csak engem tisztel meg vele?
Joanna most már komolyan dühös volt, nem állt szándékában azonban még egyszer hozzáérni a férfihoz. Ám az alighanem valami effélét gyanított, mert villámgyorsan megragadta a csuklóját. Ezután súlyos csend következett. Joanna csupán a motor halk zúgását, a saját szíve dobogását és a férfi lélegzését hallotta. Mackenzie ujjai átfogták a csuklóját, hüvelykujjával alig érezhetően végigsimította keze hátának finom, érzékeny bőrét. A lány ettől ugyanazt az izgalmat érezte, mint a férfi hangjának hallatán, s eltűnődött azon, vajon milyen lehet a csókja.
A férfi most felemelte a kezét, és közelebb húzta magához a „sofőrt". A lány azt kutatta emlékeiben, vajon Simon ébresztett-e benne valaha is effajta érzéseket. De bármilyen mély nyomokat hagytak is lelkében a vele kapcsolatos élményei, Mackenzie jelenlétében azok immár csupán halvány árnyakká szelídültek. Mindamellett elég volt, hogy Simon egyáltalán eszébe jutott; ettől máris kijózanodott.
-	Hogy hívják azt a nőt? - kérdezte.
Beletelt egy kis időbe, mire Mackenzie végre válaszolt.
-	Libbynek. - Ezt a nevet úgy ejtette ki, mint valami varázsigét. Közben elengedte Joanna kezét.
-	Libby. Ez az Elizabeth becézett formája? - tudakolta Joanna udvarias társalgási hangon. Mintha érdekelné!
-	Elisa a neve - válaszolta a férfi bágyadt mosollyal.
Joanna már azért is utálta magát, hogy a férfi, ha csak egy pillanatra is, vágyat ébresztett benne. Hiszen alig ismeri! És éppen egy ilyen Mackenzie-féle! Úgy érezte, megmenekült attól, hogy egy mély szakadékba zuhanjon. Köszönet érte Libbynek!
-	S mikor kérte meg Libby kezét? - kérdezte Joanna tudatosan hangsúlyozva a nő nevét. - És hogyan zajlott le a lánykérés? Letérdelt előtte, Mackenzie?
A férfi nevetett.
-	Nem volt semmiféle romantikus jelenet holdfénnyel és lágy zeneszóval. Egyszerűen lassanként mindkettőnk számára világossá vált, hogy jól összeillünk. - Mackenzie teljesen a gondolataiba merült. - Harminckét éves vagyok. Ideje megállapodnom, és családot alapítanom. Eleget vártam már.
Ugyan mire? - töprengett Joanna. Az igazira? Ezek szerint most már megtalálta. Libby személyében. A lány úgy érezte, mintha elveszített volna valamit, ami még nem is volt az övé. Hirtelen féltékeny lett egy nőre, akit nem is ismer és vágyódott valamire, amiről nem is tudta, hogy létezik-e egyáltalán. Valószínűleg a holdfény az oka, meg a füst és a kimerültség.
-	Azt hiszem, használ majd magának a házasság, Mackenzie. A család emberibbé teszi.
A férfi halkan felnevetett, és Joannára nézett.
-	És magával mi a helyzet? Nem szándékozik férjhez menni?
Joanna kinézett az ablakon. Égett szag terjengett a levegőben. Avassa be Mackenzie-t élete nagy csalódásába, a Simonnal történtekbe? Nem, ennek a fickónak ehhez semmi köze!
-	Szeretem a munkámat - mondta ehelyett. - Jól érzem magam az otthonomban, és nagyon is elégedett vagyok a nevemmel. Még sosem találkoztam olyan férfival, aki ne akarta volna, hogy ezek közül legalább az egyiket feladjam, ha nem mindjárt mind a hármat.
-	Nem lenne hajlandó áldozatot hozni a férje kedvéért?
-	Miért kellene áldozatot hoznom? - kérdezett vissza a lány.
-	Persze, ilyenek a bohémek.
-	Micsoda régimódi kifejezés! Manapság senki sem használja már.
-	Én régimódi ember vagyok.
Joanna vállat vont.
-	Én viszont modern nő. És mi a helyzet Libbyvel?
-	Libby remekül illik hozzám.
Mert jól kordában tartható, gondolta Joanna, de hangosan csak annyit mondott:
-	Szegény Libby!
Mackenzie önelégült nevetése elárulta, mennyire "biztos abban, hogy Libby boldognak érzi magát, amiért olyan férje lesz, mint ő. Végül azt ajánlotta, hogy átveszi a kormány t. Több ezer nyúl van még a környéken, mondta, és semmi kedve kockára tenni az életét azért, hogy a számtalan rágcsáló egyike megmeneküljön. Joanna annyira sajnálta a férfi leendő családját, hogy nem is tűnt fel neki a gúnyos hangnem, s így szívesen átengedte a kocsi vezetését.
A tűz helyszíne holdbéli tájhoz hasonlított, A szél vadul tépázta a megmaradt fák ágait, és felkavarta a sűrűn gomolygó füstöt. Mackenzie-nek jó félórára volt szüksége, hogy átvizsgálja az egész terű letet. Víztartállyal a hátán lépdelt a még mindig forró talajon, és szunnyadó zsarátnokok után kutatott.
Joanna fogott egy zseblámpát, és végigment a feketére égett földsáv szélén. Közben igyekezett nem is gondolni Mackenzie ama jóslatára, hogy másodpercenként segítségért fog kiáltozni. Meg kell hagyni, kísérteties élmény volt; és amikor végre megint megpillantotta a kocsiját, csak a büszkesége tartotta vissza attól, hogy rohanni ne kezdjen.
Mire Mackenzie újra felbukkant, már el is állt a szél.
-	Minden rendben? - érdeklődött Joanna.
A férfi bedobta a kocsiba a lámpáját meg a víztartályt, és lehúzta a kesztyűjét.
-	Találtam néhány zsarátnokot, amit el kellett oltani. Jó, hogy még egyszer kijöttem.
A visszaúton egy szót sem szóltak egymáshoz. Mindketten teljesen kimerültek, és már csak arra vágytak, hogy végre lefekhessenek és aludhassanak. Joanna később nem tudta volna megmondani, hogyan került Mackenzie irodájában a kanapéra. Fogalma sem volt, mikor vette le a cipőjét, és kapcsolta ki a melltartóját. Reggel, amikor felébredt, mégis cipő nélkül és majdnem pucéran feküdt egy nagydarab, szőrös férfi mellett, aki nem viselt nadrágot.
-	Szentséges ég, ez meg mi volt? - ült fel ijedten. Valami zaj keltette föl, de nem maradt ideje kideríteni, mi lehetett az. Pillanatnyilag egészen más aggasztotta. Kigombolódott blúzának egyik felén Mackenzie feküdt, és miközben kétségbeesetten igyekezett kiszabadítani a ruháját, a férfi is felébredt.
Mackenzie zavaros tekintettel meredt a lányra, megvakarta a fejét, és azt motyogta:
-	Mi az ördög? - Pillantása a forgószékre siklott, aztán vissza Joannára. Mint akit megbabonáztak, úgy bámulta a mellette fekvő majdnem meztelen női testet.
A lány hevesen rángatta a blúzát, a férfi pedig engedelmesen megemelkedett kissé, hogy kihúzhassa alóla. Joanna, anélkül hogy ránézett volna, hamar begombolkozott. Amikor a gallér beleakadt a hajába, Mackenzie odanyúlt, és lesimította.
Joanna ránézett, és újra érezte azt a különös varázslatot. Most olyan közel voltak egymáshoz, hogy tisztán látta a férfi arcának minden apró ráncát, minden borostáját. És a zöld szemét. Mackenzie nem mozdult. Könyökére támaszkodva feküdt, félmeztelenül, mint egy antik szobor. A másik keze, mintegy véletlenül, ott maradt Joanna nyakán. Ujjai finoman érintették a bőrét, és a lány minden idegszála megfeszült. Jól tudta, hogy van ellenszere a varázslatnak, ám a férfi ajkának látványa elfeledtette vele, mi is az.
Ekkor megint meghallotta a zörejt, ami felébresztette, s a következő pillanatban kitárult az ajtó. Egy asszony állt az ajtónyílásban kosánál a karján. Mintha tapintatról soha nem is hallott volna, leplezetlen kíváncsisággal bámult rájuk.
- Nahát, nahát, ez meg ki a csuda itt a főnökkel az ágyban?
Mackenzie elfojtott egy káromkodást, és feltápászkodott a kanapéról. Hátat fordítva az ajtóban álló nőnek, a nadrágja után nyúlt. Joanna közben szemügyre vehette a férfi erős, izmos combját... és az apró, virágmintás alsónadrágját. A férfi összeráncolta a homlokát, amikor észrevette a lány pillantását. Felkapta a cipőjét, és bevonult a fürdőszobába... Villámgyorsan és gyáván, állapította meg Joanna.
Mielőtt becsukódott volna mögötte az ajtó, hátra sem fordulva bemutatta egymásnak a két nőt.
Joanna Spencer... Joyce Clements.

3. FEJEZET
Voltak esték, amikor minden szinte magától ment. Tizenöt éves színházi gyakorlata során Joanna átélt már olykor effajta varázslatot. Ugyanaz a darab estéről estére mérsékelt sikert aratott, míg végül egyszer csak kipattant egy szikra a színpadon, s átterjedt a közönségre is.
Ez azonban nem ilyen este volt. A városháza nagyterme legfeljebb kétharmadig telt meg, ami nem is olyan rossz arány, ha meggondoljuk, milyen keményen küzdenek az emberek a megélhetésért ebben az aszályos időszakban. És milyen szerencsétlen módon vonult be Catastrophe-ba a Cipőfűző Színház. A közönség csak tessék-lássék követte figyelemmel a darabot, a színfalak mögött azonban az volt az egyöntetű vélemény, hogy rosszabbul is sikerülhetett volna. Csak Joanna nem értett egyet ezzel. Hamar felfedezte a nézők között Mackenzie-t, és szinte a bőrén érezte a férfiból áradó elutasítást, valahányszor csak kiállt a színpadra.
Amikor Mackenzie aznap reggel teljesen felöltözve kijött a fürdőszobából, már egyetlen pillantásra sem méltatta Joannát, Joyce Clements jelenléte pedig csak fokozta ingerültségét. Az asszony a házvezetőnője, és rendes reggelivel akarta meglepni a gazdáját az irodában. S most mintha kaján örömet szerzett volna neki, hogy rajtakapta egy növel az ágyban! Joanna elégedetten nyugtázta, hogy a férfi életében akad legalább egy asszony, aki nem fél tőle.
-	Olyan vagyok a kis kosarammal, mint Piroska - kajánkodott Joyce. - Csak azt nem tudom, ki lehet a gonosz farkas.
Az asszonyság úgy hatvanéves lehetett, arca az ausztráliai nap égető sugarai alatt cserzett bőrhöz vált hasonlatossá. A szeme és a szája körül a sok nevetéstől ezernyi apró ránc látszott.
-	Attól félek, félreérti a helyzetet - szólalt meg Joanna mereven. Máris maga elé képzelte, ahogy pillanatok alatt elterjed a városban a pletyka a könnyűvérű színésznőcskéről, aki már első este a főnök ágyába bújt. - A kocsiban aludtam, mert nem kaptunk szállást, s Mackenzie volt olyan kedves... - a férfi felé sandított, akt sötét ábrázattal éppen telefonált - és befogadott.
-	Nehogy megfázzon! - tette hozzá Joyce csúfondárosan.
-	Később még kimentünk az égetés helyére, mert feltámadt a szél, s mire
visszaértünk, annyira kimerültünk, hogy egyszerűen... - Joanna kezével a kanapé felé mutatott, aztán feladta. Néha semmi sem hihetetlenebb, mint az igazság.
Joyce élesen ránézett.
-	Kiment Mackenzie-vel az égetés helyére? Az éjszaka közepén? Az igazán nem vall a főnökre, hogy magával cipel egy nőt!
-	Nem ő cipelt magával - tiltakozott Joanna. - Én vittem ki őt a kocsimmal, mert az övé lerobbant.
-	Csak a szerencsémnek köszönhetem, hogy túléltem - mordult fel a háttérben Mackenzie.
A férfi rosszkedve kezdett lassan Joanna idegeire menni.
-	Akkor reménykedjünk, hogy tartós lesz a szerencséje - sziszegte a lány.
Joyce különös arcot vágott, és behatóan figyelte Joannát, az meg úgy érezte
magát, mintha éppen valamiféle próbán esne át. És alighanem kiállta a próbát, mert Joyce felnyitotta a kosara fedelét, és így szólt:
-	Kér egy kicsit Neil reggelijéből? Biztosan megéhezett ilyen hosszú és kimerítő éjszaka után.
Az utolsó szavakat egészen halkan mondta, Mackenzie mégis meghallotta, s miután ejtett néhány keresetlen szót a házvezetőnőkről, akik jobban tennék, ha a saját dolgukkal törődnének, és nem vonnának le elhamarkodott következtetéseket, dühösen kiviharzott az irodából.
Joyce elégedetten mosolygott, és kipakolta a kosarát. Joannának kissé kínos volt ez a túlzott vendégszeretet.
-	Azt hiszem, mondanom kell magának valamit, mielőtt másoktól tudja meg. Tegnap a szállodában nem valami hízelgőén nyilatkoztunk a képeiről.
-	Hallottam róla - felelte Joyce, s kitöltötte a teát a termoszból. - Mondhatom, elég nagy szemtelenség. De most meséljen inkább egy kicsit magáról! Sydneyből jött? Ott is született, ott nőtt fel?
Joanna megkönnyebbült, hogy Joyce ennyire félvállról veszi a festmények dolgát, s jóval többet mondott el magáról, mint amennyit szeretett volna.
Amikor Mackenzie könyékig olajosan visszajött, Joyce újra a kosarába rakott mindent. Úgy látszik, cseppet sem bánkódott rajta, hogy a férfi visszautasította a reggelit, amelyet kizárólag az ő kedvéért készített. Joanna is gyorsan összeszedte a holmiját. Jobb, ha eltűnik, mielőtt a titkárnő is betoppan, és még bonyolultabbá válik a helyzet.
Mackenzie kiment utána.
-	Mondja, maga mindig olyan, akár az istencsapás? - kérdezte, majd beletörölte a kezét egy ócska rongyba, és kivette a zseblámpákat meg a csizmáját Joanna
autójából. Az ő kocsija elég siralmas látványt nyújtott. A motorháztető fel volt nyitva, s a teljes vereség jeleként néhány szerszám hevert szanaszét a földön.
-	Feltételezem, hogy ez csupán költői kérdés — felelte Joanna hűvösen.
-	Mielőtt maga felbukkant, mindössze azon kellett tömöm a fejemet, hogy mit tehetnék az aszály és a bozóttűz ellen. - A férfi dühösen becsapta a kocsi ajtaját. - De megérdemlem. Minek is sajnáltam meg magát? Felajánlom a fürdőszobámat, és lám, mi lett belőle. - Tehetetlen mozdulattal a "bedöglött autóra mutatott, aztán Joyce-ra, aki sokatmondó mosollyal az arcán éppen egy ócska poros terepjáróval farolt ki a parkolóból.
-	Arról aztán végképp nem tehetek, Mackenzie, hogy a kocsija felmondta a szolgálatot - nézett Joanna csüggedten a férfim. - És ha a megállapodásunknak megfelelően szállást kapunk, vagy ha maga legalább komolyan megpróbált volna tenni valamit ez ügyben, akkor nem lettem volna itt, amikor Piroska betoppan a kosarával.
-	Hagynom kellett volna, hogy a kocsiban aludjon.
-	Nem kellett volna lehúznia a nadrágját.
-	Nem emlékszem, hogy lehúztam volna! - horkant fel Mackenzie, s közben haragosan megvillant a szeme.
-	Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy én húztam le? - Ez aztán tényleg mindennek a teteje! - Ha valakinek van oka sértődöttnek lenni, az én vagyok. Senki sem botránkozik meg túlságosan, ha egy férfit ágyban találnak egy nővel. Még akkor sem, ha az illető már majdnem házasember. Ha ilyesmi kiderül, nem kap ugyan dicséretet, de megbocsátják a félrelépését. Engem viszont azzal fognak vádolni, hogy elcsábítottam! Magát belevaló fickónak tartják majd a férfiak. Engem viszont... azt hiszem, nincs hiány jelzőkben, amelyekkel az olyan nőt illetik, aki rövid ismeretség után ágyba bújik egy férfival. Ha ma estig gondoskodik az elszállásolásunkról, valószínűleg nem kell többé találkoznunk, amíg le nem zajlanak az ünnepségek.
Mackenzie meghökkent. Szemlátomást gondolkodóba ejtette, amit Joanna az emberek álszent gondolkodásmódjáról és kétféle erkölcsi mércéjéről mondott.
-	Ez egy kisváros - csitította. - Gondolom, ad annyit a jó hírére, hogy... Számíthatok a hallgatására?
-	Ne féljen, senkinek sem árulom el, hogy a főnök virágmintás gatyát hord, és hangosan horkol!
-	Nem horkolok - tiltakozott a férfi.
-	Ráadásul beszél álmában - tette hozzá Joanna.
Az utolsó megjegyzésre Mackenzie már csak legyintett, az arca azonban elárulta, milyen kellemetlenül érinti, hogy álmában esetleg mondhatott valamit, amivel kiadta magát. A legfurcsább pedig az egészben az, hogy tegnap este bevallotta az irántam való vonzalmát, tűnődött a lány. Azóta biztosan átkozza is magát ezért, gondolta, s még most, a színpadon állva is érezte a harmadik sorból feléje áradó ellenségességet.
Mackenzie az asztalán heverő iratok között csakugyan talált egy szobafoglalást. Azt ugyan nem tartotta szükségesnek, hogy ezek után elnézést kérjen, de legalább rávette Colt, hogy két éjszakára költöztesse össze néhány szállóvendégét, s így szorítson helyet a társulatnak. Hogy azután mi lesz, az továbbra is rejtély maradt.
Az utolsó meghajláskor Joanna megkereste szemével Mackenzie-t. A karját keresztbe fonva mozdulatlanul ült a helyén, ahogy végig az egész darab alatt. Azt Joanna sajnos nem látta, hogy ki ül mellette, mert elvakították a színpadi fényszórók.
Az előadás után a jótékonysági egylet hölgyei teát és süteményt kínáltak körbe, a közönségnek pedig alkalma nyílt elbeszélgetni a színészekkel. Joanna hamarosan észrevette Mackenzie-t az ajtó mellett. A farmerek szokásos ünneplőjét viselte: szürke nadrágot, világoskék inget, sötétkék nyakkendőt, hanyagul a vállára vetve pedig tweedzakót. A változó divat láthatóan teljesen hidegen hagyta. Feltehetően harminc év múlva is ugyanígy fog öltözködni.
Amikor találkozott a pillantásuk, Joanna rájött, hogy a férfi már régen felfedezte. Körülnézett. Vajon a hölgyek közül melyik lehet Libby? Talán az a vászonkosztümöt viselő, csinos, harmincas évei elején járó no, aki segít a kiszolgálásban?
Joanna fogott egy csésze teát, és odament Mackenzie-hez. A férfi frissen volt borotválva, a haját simára kefélte, alig lehetett ráismerni. Valami divatosabb holmiban egész jól festene, töprengett a lány.
-	Sejtettem, hogy maga az - üdvözölte Joanna. - De attól féltem, hogy megint gyáván megfutamodik.
Ezen az estén Joanna magas sarkú cipőt viselt, így majdnem olyan magas volt, mint a férfi. Az előadás után rögtön átöltözött, farmernadrágot vett fel, és bő, laza esésű selyeminget. Az efféle bő szabású ruhákkal szerette elrejteni telt keblét, mely sokszor igencsak zavarta. Szűk pulóverben úgy érezte magát, mint valami szexbomba a hatvanas évekből.
Mindazonáltal korántsem volt biztos benne, hogy ezúttal is sikerült megfelelően eltakarnia, amit takargatni szeretett volna, mert Mackenzie tetőtől talpig végigmérte. Közben meg ráérősen szürcsölgette a teáját, és egyszerűen elengedte a füle mellett a reggeli megfutamodására vonatkozó célzást, Joanna rosszallását, amiért neki kellett magyarázkodnia Joyce előtt a félreérthető helyzet miatt.
-	Sejtette, hogy én vagyok az? - kérdezte végül a férfi.
-	Igen, a nézőtéren. Játék közben szinte éreztem, ahogy minden szavam falba ütközik, és a falról maga...
-	... én jutottam az eszébe - fejezte be Mackenzie a mondatot - Nem is tudtam, hogy a színpadon ilyen természetfölötti élményekben van része az embernek.
-	Nos, őszintén szólva láttam magát - vallotta be Joanna. - Olykor azonban tényleg átél az ember effélét. Néha pontosan érezzük, honnan árad felénk ellenérzés a közönség soraiból... és persze, az ellenkezőjét is.
-	És mi az ellenkezője?
-	Elég nehéz ezt megfogalmazni. Valamiféle kapcsolatnak nevezném - válaszolt tétován Joanna. - Olyasmi ez, ami hirtelen összeköti ezt itt - s a szívére tette a kezét - valakivel a nézőtéren.
A férfi hideg, becsmérlő tekintetétől egyszerre kényelmetlennek érezte a témát. Mélyen elpirult, és csak abban reménykedett, hogy a meglehetősen gyér világításban ezt senki sem veszi észre.
-	Ami a szállásukat illeti... - váltott hirtelen témát Mackenzie az üres csészéjébe bámulva, mintha a tealevelekből akarná kiolvasni a megoldást.
-	Csak nem sátorban kell majd aludnunk? - kérdezte a lány gyanakvóan.
-	Minden igényüket kielégítjük.
-	Hol kapunk szállást?
-	A Falkner's Place-en - mosolyodott el Mackenzie sokat sejtetően. - Egy farmon rendelkezésükre áll négy szoba, két fürdőszoba, s mindez reggelivel.
Joanna a homlokát ráncolta.	'
-	Egy farmon lakjunk'? A városon kívül? És hol próbáljunk?
-	Több melléképület is van ott. Például a hangár.
-	Végül is - emelte égnek a szemét Joanna - egy hangárban próbálni sem lehet rosszabb, mint bármi más, ami ezen a turnén történt velünk. Ha még egy darabig ilyen kegyes lesz hozzánk a sors, talán az aszálynak is sikerül véget vetnünk.
Mackenzie kérdőn nézett a lányra.
-	Hát nem volna nagyszerű, ha éppen akkor eredne et az évek óta várt eső, amikor az amfiteátrumban a záró előadást tartjuk? - tudakolta Joanna gúnyosan. Majd ösztönös mozdulattal a zsebébe nyúlt, elővette az arany öngyújtóját, és forgatni kezdte a kezében.
-	Az eső csak megszépítené az ünnepséget - felelte Mackenzie, miközben homlokát ráncolva a lány kezét figyelte.
-	Azt elhiszem! - nevetett Joanna. - De ha Catastrophe lakói netán örömittas táncot járnának is a zuhogó esőben, a társulatomnak aligha lenne ínyére, hogy csuromvizesen játsszon. Tudom, hogy a jelenlegi időjárás ismeretében kicsit ostobán hangzik, de van valami terve rossz idő esetére is?
-	Nem fog esni - ingatta a fejét Mackenzie. - És még ha esne, akkor sem ázik meg senki. Fedett hely az.
-	Fedett hely? Egy amfiteátrum? Azt hittem, szabadtéri színpad sziklába vájt ülőhelyekkel, legalábbis így mondta Roy Jackson, amikor telefonon beszéltem vele. Még egy rajzot is küldött. - Joanna gyanakvóan nézte a férfit.
-	Senki sem tudja már, miért nevezték el az itteniek amfiteátrumnak. - A férfi hosszú szünetet tartott. - Ez voltaképpen egy barlang, az én farmomon.
Joanna a döbbenettől szóhoz sem jutott. Óvatosan körülnézett, hogy nem hallotta-e őket valaki a társulat tagjai közül. Aztán közelebb hajolt Mackenzie-hez.
-	Barlang? - kérdezte nagyon halkan. - Egy barlang, amit amfiteátrumnak neveznek? Miért nincs szó erről a szerződésben?
-	Utána kellett volna néznie, ha ezt olyan fontosnak találja - intette le a férfi barátságtalanul.
-	Miért kellett volna bárminek is utánanéznem? - vágott vissza Joanna. - Minden teljesen egyértelműnek látszott. Ott, ahonnan én jövök, az emberek barlangnak hívják a barlangot. - Hevesén megragadta a férfi karját. - ígérje meg, hogy egyelőre egy szót sem szól erről a társaimnak! Először megnézem magamnak ezt a helyet, aztán kivárom a megfelelő pillanatot, hogy közöljem velük a dolgot. De nem garantálhatom, hogy nem fognak összecsomagolni és kereket oldani!
-	Heves vérű kis társulat.
-	Bezzeg a maga csapata! Hála a nagyszerű vezetői módszereinek az akkor is a főnök mellett maradna, ha pestisjárvány törne ki. Ezt egyszer már hallottam. - Joanna megint nem tudta eldönteni, kire legyen inkább dühös: Mackenzie-re a fennhéjázása miatt vagy önmagára, amiért fél, hogy esetleg kudarcot vall. 
Ekkor Mackenzie rosszallóan a lány kezére nézett, amellyel az még mindig a karját szorongatta, hirtelen arrébb húzódott, és rámosolygott valakire. Joanna megfordult, hogy lássa, ki lágyította el ennyire a férfi mindig hűvös tekintetét.
Fiatal nő közeledett feléjük, otthagyva ősz hajú kísérőjét. Barna haj keretezte rózsás arca arról árulkodott, hogy valóban nagyon fiatal még. Igen drága ruhát és értékes, régi arany ékszereket viselt. És csodálatosan hosszú, karcsú a lába. Amikor Mackenzie mellé lépett, a férfi átkarolta a derekát, és magához húzta.
-	Nem jössz, Neil? - kérdezte a lány. - Apának holnap korán ki kell mennie a lovakhoz, én pedig átrepülök Broken Hillbe, mert vásárolnom kell egyet-mást.
-	Mindjárt, kiscicám. Mondd meg Johnnak, hogy elintézek még néhány dolgot, aztán mehetünk! - Mackenzie közben Joannára pillantott, mintha emlékeztetni akarná, hogy biztosította a hallgatásáról. - Libby, hadd mutassam be neked Joanna Spencert! Ö a Cipőfűző Színház vezetője.'
Libby úgy mérte végig Joannát, ahogy egyébként valószínűleg az apja lovait szokta.
-	Ja persze, tudom már. Magának is volt egy kis szerepe a darabban. A színpadon sokkal fiatalabbnak látszott. A társulat vezetője. Mit jelent ez tulajdonképpen? Maga rendezi a darabokat?
-	Néha igen. Különben pedig enyém a színház... jobban mondva a banké meg néhány pénzemberé - válaszolta Joanna. A kicsike keresetlen modora egy pillanatra zavarba hozta. Hány éves lehet? Húsz, huszonegy? Mackenzie pedig harminckettő. Kiscicám! De mit érdekli őt, hogy Mackenzie az ilyen csitriket kedveli? - Tizenkét éves korom óta mindig volt valami közöm a színházhoz - folytatta Joanna és amikor örököltem némi pénzt a nagyanyámtól, rábeszéltem néhány barátomat, hogy alakítsuk át színházzá az egyik régi cipőgyárat.
-	Na, de... valaki csak intézi az üzleti ügyeit? - ámult el Libby.
-	Igen, én. Ha pedig turnézom, van a színházban egy helyettesem.
-	A helyettese is színész vagy valami ilyesféle?
-	Nevezhetjük színésznek vagy ilyesfélének is - felelte Joanna szárazon. Ez a Libby kezd az idegeire menni! - Amy táncol és játszik is, de a smink és a kellékek világában van igazán otthon.
-	Akkor így ketten mindenhez értenek ~ állapította meg Libby kissé becsmérlőén.
-	Egy színésznek sok mindenhez kell értenie, ha érvényesülni akar. A mi szakmánkban igen nagy a munkanélküliség - zárta le a témát Joanna. - De most meséljen valamit maga is! Például mi dolga az édesapjának a lovakkal?
-	Ó, kedvtelésből versenylovakat tenyészt - hangzott a kurta magyarázat, mintha Libby úgy gondolná, a további részletek úgyis meghaladják egy városi ember értelmi szintjét. - Ha van kedve, átjöhet egyszer hozzánk, amíg Neilnél lakik. A birtokaink szomszédosak egymással,
Mackenzie tehát a szomszéd birtokos lányát veszi el!
-	Nem Mackenzie-nél fogunk lakni, hanem a Falkner's Place-en. Az messze van?
Libby felnevetett, és a fejét csóválta ekkora tudatlanság hallatán.
-	A Falkner's Place Neil farmja, nem tudta?
-	Tessék? - Joanna elképedve bámult Mackenzie-re.
-	De hát ezt itt mindenki tudja! - jelentette ki Libby. Aztán hamarosan otthagyta őket.
Vele együtt egy csapásra Mackenzie arcáról is eltűnt a barátságos kifejezés.
-	Nem valami jó ötlet, hogy a maga fáraóján lakjunk - tért vissza eredeti témájukra a lány. - Csakugyan nem talált más megoldást?
-	Mégis mit gondol? - válaszolt kérdéssel Mackenzie.
Joanna lebiggyesztette a száját. Persze hogy a főnök minden lehetőséget végiggondolt, mielőtt meghívta őket magához.
-	Nos, mindenesetre nagyon köszönöm, hogy vendégül lát minket, Mackenzie. Van azonban egy gond. Többször is be kell jönnöm a városba, hogy próbáljak a gyerekekkel meg a többiekkel az ünnepségekre. És nem tölthetem azzal a fél napomat, hogy ide-oda autózzak.
-	Nekem is minden nap lesz dolgom a városban. Egyébként repülni fogunk.
-	Repülni? - ismételte Joanna hüledezve.
-	És nem ártana, ha figyelmeztetné az embereit a tűzveszélyre. Legyenek rendkívül óvatosak az eldobott csikkekkel és... - Mackenzie a lány kezében tartott öngyújtóra pillantott - a nyílt lánggal. Van ugyan a farmon elegendő vizem, de aszály idején be kell tartanunk bizonyos szabályokat. És ez a vendégeimre is vonatkozik. Ezenkívül van néhány része a birtoknak, ahová tilos belépni. Ezért szóljanak, mielőtt kirándulni óhajtanak, világos?
Joanna dühösen villantotta Mackenzie-re a szemét.
-	Köszönöm a részletes eligazítást!
A férfi habozni látszott, s Joanna már azt hitte, most kezet ráznak, hogy megpecsételjék a vendéglátó és vendég közötti egyezséget. Ám Mackenzie végül csak bólintott, és Libby után sietett.
Joanna kissé tanácstalanul nézte a távolodó alakot. Tűz, víz és Mackenzie... jó lesz vigyázni!

4. FEJEZET
A levegőből szemlélve Falkner's Place sajátságos képet mutatott; az idők folyamán láthatóan újabb és újabb részeket ragasztottak az eredeti házhoz. De ugyanakkor zárt egységet is alkottak a kiugró tetőzet alatt megbúvó épületek, mintegy védőbástyát alkotva az ellenséges külvilággal szemben.
-	Úgy néz ki, mintha valami katasztrófa után túlélők egy csoportja kuporogna egymáshoz bújva a vadonban - jegyezte meg Joanna. - Gondolom, az első telepeseknek, akik a mérsékelt angliai éghajlathoz voltak szokva, szörnyű lehetett itt élni.
Szeme sarkából gyors pillantást vetett a botkormánynál ülő Mackenzie felé.
-	Alighanem - hangzott a szűkszavú válasz.
Az olajfák szürkészöld lombját vadul tépázta a légörvény, melyet a helikopter lapátjai kavartak. Joanna hunyorogva nézte a hangár bádogtetejét, amelyről vakítóan visszatükröződtek a nap sugarai. Óriási betűkkel a FALKNER név állt rajta.
-	Élt itt valamilyen Falkner nevű birtokos? - kérdezte Joanna. Mikrofonnal felszerelt fejhallgató volt mindkettőjük fején, különben nem tudtak volna beszélni egymással az iszonyú zajtól.
-	A Falknerek úttörők voltak errefelé. 1840 körül elsőként telepedtek le itt. Jövő héten az ünnepségek idejére megnyitom a nagyközönség előtt az eredeti lakóházat és az istállót - közölte Mackenzie. - Gertrude Falkner volt a család utolsó sarja. A fivérei elestek a háborúban, ő pedig sohasem ment férjhez. Egyedül vezette a farmot nyolcvanéves koráig. Az unokatestvére fiára hagyott mindent, nyilván abban a hiszemben, hogy az kegyeletből megőrzi a birtok nevét. Az örökösnek azonban első dolga volt, hogy eltüntesse a kapu fölött díszlő feliratot, és ízléstelen bronztáblát tegyen a helyére. Winstonnak hívták az illetőt, ezért Winston Meadowsnak keresztelte át a farmot, és intézőre bízta a vezetését. Ő maga oly- kor-olykor iderepült a barátaival, és fergeteges mulatságokat csapott velük. Ám hamarosan ezt is megunta, s ráadásul a gyapjú ára is egyre zuhant. Hogy továbbra is valami haszna legyen az örökségből, apránként kezdte eladogatni a földet. Valaha ez volt a környék legnagyobb birtoka, de nemsokára elveszítette ezt a rangot. A farm maradékát végül én vettem meg tőle.
És jóvátette az érzéketlen örökös bűneit, gondolta Joanna. Hiszen újra Gertrude
Falkner neve áll a bejárat fölött, és az ö nevét festették az új hangár tetejére is. Egészen más szemmel látta ezek után Mackenzie-t. Nem sok férfit ismert, aki ne a saját nevét akarta volna látni a háza kapuján.
A helikopter nemsokára leszállt Catastrophe-ban. Az ünnepség helyszínén egy ovális, füves térség közepén már felállították a tribünt. Körülötte pedig javában folytak az előkészületek. Lovas kocsik és feldíszített ökrös szekerek jöttek-mentek, német és kínai telepesek leszármazottai őseik népviseletébe öltözve készítették elő a bódéikat, a gyerekek pedig színes papírbokrétákkal parádéztak.
Mackenzie csípőre tett kézzel tekintett végig ezen az összevisszaságon.
-	És maga úgy gondolja, hogy a rendelkezésére álló rövid idő alatt rendet tud itt teremteni, és minden készen lesz az ünnepségre?
-	Végül is ezért fizetnek - vágta rá Joanna magabiztosan.
- Nem szokatlan munka ez egy színésznő és színigazgató számára?
-	Nehéz idők járnak, Mackenzie. Egy színigazgatónak is sokoldalúnak kell lennie. Amióta az egyik barátnőm kedvéért megrendeztem egyszer egy nagyobb ünnepséget, egyre gyakrabban kérnek fel ilyesmire. Én szeretem ezt a munkát, és jól meg is fizetnek érte. Bizonyos értelemben ez is színház.
Mackenzie kétkedő pillantást vetett a lányra.
-	Ha maga mondja. Na jó, délután fél ötkor magáért jövök - közölte, és elment.
Joanna egy órával később éppen az előadások pontos menetét beszélte meg a fellépő csoportokkal, amikor felberregett a helikopter motorja. Mackenzie elhagyta a várost. „Magáért jövök!" - mondta, és Joanna hátán enyhe borzongás futott végig, valahányszor erre gondolt. Amíg ő a városban felügyelt az előkészületekre, a többiek a farmon Shakespeare-je leneteket próbáltak az ünnepségsorozat záró előadásához. Annak az angol és amerikai színészekből álló társulatnak az emléke előtt kívántak tisztelegni ezzel, amely száz évvel ezelőtt kalandos körülmények között járta be az új földrészt. És Joanna remélte, hogy elődeihez hasonlóan az ő társulata sem retten vissza a reá váró nehézségektől.
A Falkner's Place-en töltött második estén Joyce Clements pocsék vacsorájának az elfogyasztása után - a rágós marhahússal és a szétfőtt krumplival a házvezetőnő bizonyára bosszút akart állni, amiért becsmérelték a festményeit - Joanna azonnal visszavonult; alig várta már, hogy lepihenhessen, de amikor végre ágyba került, képtelen volt elaludni. Az éjszaka közepén felkelt, magára kapott egy farmert meg egy inget, fogott egy zseblámpát, és kilépett a házból.
A levegő kellemesen meleg volt, a csillagok olyan fényesen ragyogtak, hogy nem is kellett a zseblámpa. Lassan keresztülsétált az udvaron, s a régi istállóhoz
ért. Lovak, széna és bőrből készült lószerszám jellegzetes szaga csapta meg az orrát, amikor bekukkantott. Hirtelen összerezzent a kísérteties zajoktól, amelyek odabent fogadták. Fel akarta kattintani a zseblámpáját, de az izgalmában kicsúszott a kezéből.
-	A fenébe! - mormolta maga elé. Térdre ereszkedett, és tapogatózni kezdett a szalmában, de hiába. Aztán eszébe jutott, hogy nála van a kabalája. Elővette a zsebéből az öngyújtót, és éppen előrehajolt, hogy az apró láng fényénél megkeresse a lámpát, amikor váratlanul zseblámpa fénye vakította el.
-	Nem tud aludni, Joanna?
-	Mackenzie! - sóhajtott tél a lány mellére szorítva a kezét. - Nagyon megijesztett.
-	Nem olyan könnyű magát megijeszteni! - válaszolta a férfi szárazon, és körbefuttatta lámpája fényét a lovakon.
Joanna szíve egyre hevesebben dobogott. Harc vagy menekülés? Melyiket válassza?
-	Elvesztettem az elemlámpámat - próbált magyarázkodni, amikor a fény az öngyújtójára esett. - Elgurult valamerre. Majd holnap megkeresem. 
Mackenzie kivette kezéből az öngyújtót, és amikor észrevette rajta a bevésett szöveget, félhangosan kibetűzte:
-	Joannának, aki lángra lobbantotta a szívemet: Simon. - Fürkésző pillantást vetett a lányra. - És vajon Simon is lángra lobbantotta Joanna szívét?
-	Egy időre igen - mormolta Joanna, miután hiába próbálta visszaszerezni az öngyújtót.
Mackenzie a tenyerén méregette.
-	A fiatalembernek igencsak lángolhatott a szíve, ha ilyen drága ajándékra szánta rá magát.
-	Figyelemre méltó, ugye? - húzta el a száját Joanna. - Simon ajándékai mindig ilyenek voltak.
-	Nem valami lelkes válasz. Mi kivetnivalót talál ebben?
-	Már egy hónapja nem dohányoztam, amikor ezt kaptam.
Most Mackenzie húzta el a száját.
-	Nem valami figyelmes férfiú.
-	Mindig nagyon elfoglalt és roppant becsvágyó volt - mondta Joanna kimérten. - Csak magával törődött.
-	És megbocsátotta neki a szórakozottságát?
-	Hát persze. Hiszen ajándékot adott nekem... méghozzá igen drága ajándékot, ahogy maga is mondta. Kötekedésnek hatott volna, ha figyelmeztetem rá,
hogy a szívén kívül mást már nem lobbantok lángra. S mivel már nem dohányzom, ez a kabalám.
Mackenzie halkan elnevette magát.
-	Hát nem a jó szándék a fontos?
-	Azt hiszem, ezt is olyasvalaki találta ki mentségül, aki nem akarta megerőltetni az agyát.
Mackenzie többször egymás után felkattintotta az öngyújtót. Valahányszor fellobbant az apró láng, Joanna láthatta a szemét, arany barnára sült bőrét. A haja olyan zilált volt, mintha éppen most bújt volna ki az ágyból. Joanna tudta, hogy egy óriási méretű franciaágyban alszik fehér lepedők között. Joyce az első napon végigvitte a házon, és a főnök hálószobáját is megmutatta.
-	Soha nem visel pizsamát, még télen sem - jegyezte meg a házvezetőnő hamiskás mosollyal. - De hát maga is jól tudja, hogy nem szereti, ha bármi rajta van az ágyban.
Joyce baráti csúfolódása újra Joanna eszébe juttatta a reggelt, amikor szinte Mackenzie karjában ébredt. Gyakran eltűnődött azóta rajta, vajon mi történt volna, ha a házvezetőnő nem toppan be még idejében. Most is ez jutott az eszébe, amikor megint felvillant az öngyújtó lángja.
-	Miért nevezi a kabalájának? - szakította ki Mackenzie hangja a gondolataiból.
-	Mert örök figyelmeztetésül szolgál, hogy soha többé ne adjam fel önmagamat. Visszakaphatnám végre? - E pillanatban Joannának valóban szüksége lett volna a kabalájára. Bár Mackenzie gyakorlatilag házasembernek tekinthető, döbbenten tapasztalta, hogy ez nem is riasztja el annyira.
-	Hogyne!
Mackenzie közelebb lépve odanyújtotta az öngyújtót, de az hangos koppanással a földre esett, mielőtt Joanna átvehette volna. Mindketten négykézlábra ereszkedtek, és keresgélni kezdtek.
-	Holnap majd megkerül - jelentette ki végül a férfi. Azzal felállt, és a karjánál fogva felhúzta Joannát is. - A lámpával együtt - tette még hozzá.
-	Tessék? - kérdezte zavartan Joanna. A férfi közelsége teljesen elbizonytalanította. - Ja, persze, a zseblámpa.
Az elemlámpát Joanna másnap reggel megtalálta, az öngyújtó azonban nem került elő. A kabala elvesztése bántotta. Nem volt ugyan babonás, mégis hiányzott neki, hogy érezze a fém sima felületét, valahányszor a nadrágja zsebébe nyúl.
Amikor kilépett az istállóból, éppen arra jött a motorján Steve. Csikorogva fékezett, és hatalmas porfelhőt kavarva megállt mellette.
-	Üdv, Joanna! - Elismerő pillantással végigmérte. - Jöjjön, teszünk egy kört!
Steve csodáló tekintete és kedves mosolya különösképpen jólesett most a lánynak, miután Mackenzie az imént a konyhában éppen csak hűvösen odaköszönt neki.
-	Másfél óra múlva találkozom a bátyjával - jegyezte meg Joanna habozva. - Megmutatja nekem az amfiteátrumot.
-	Addigra bőven visszaérünk - nyugtatta meg a fiatalember. - Na, szálljon már föl!
Joanna elnevette magát, és felült mögéje. Ragyogóan sütött a nap, a csodálatosan kék ég kupolaként boralt föléjük, és ő egy jóképű legény társaságában motorozott. Egyszerre fiatalnak, szabadnak és kicsit őrültnek érezte magát. A szél belekapott a hajába, amint a nyílt terepen száguldottak.
Steve szinte megállás nélkül beszélt, féktelen volt, és jókedvű. Amikor kőrútjuk végén feltűnt a távolban a hangár, Joanna az órájára pillantva megrémült, mert tíz percet késett.
A hangárban a társai próbáltak egy krétával felrajzolt négyszögben. A helikopter kínt állt a szabadban Mackenzie ütött-kopott kisteherautója mellett. Ugyanaz a poros, meghatározhatatlan színű kocsi volt ez, amelyet Joanna az iroda előtt látott. A motorház teteje most is nyitva volt, és a következő pillanatban a férfi is előbukkant olajos kezét egy rongyba törölgetve. Steve félkört írt le a motorral, majd megállt a kocsi mellett.
Mackenzie arcizma idegesen rándult meg, amikor megpillantotta Joannát, akinek haja zilált volt a széltől, sortja egészen felcsúszott formás combján, karjával szorosan fogta Steve derekát.
-	Már negyedórája várok magára - fogadta rosszallóan a lányt, miközben lecsapta a motorház tetejét. Utána az öccséhez fordult. - Neked tudtom szerint dolgoznod kellene!
-	Csak megfurikáztattam egy kicsit a vendégünket - vont vállat Steve.
-	Miss Spencerön nincs bukósisak. A vendégszereteted sokba kerülhet még neked, ha a hölgynek valami baja esik. - S mielőtt Joanna tiltakozhatott volna, a főnök dühösen hozzátette: - Különben sem vendégfogadó ez, amit vezetünk, hanem farm!
-	Mi semmit sem vezetünk - ellenkezett Steve dacosan. - Te vezetsz. Én csak cseléd vagyok.
Joanna leszállt a motorról.
-	Nincs több sétamotorozás, Steve! - parancsolt az öccsére Neil. - Most pedig lódulj dolgozni!
Steve szégyentől lángoló arccal még egyszer rámosolygott Joannára, majd elviharzott.
-	Menjünk! - szólalt meg Mackenzie, miután valamennyire elült a por, melyet a motorkerékpár felkavart. Amikor Joanna beszállt az autóba, a férfi egy gyűrött kalapot dobott az ölébe. - Ezt vegye föl, ha kiszállunk, különben még napszúrást kap!
Aztán beletaposott a gázpedálba, mintha ő sem szeretné lejjebb adni, mint az öccse. A kisteherautó kilőtt az udvarról. Az utat szemmel láthatóan csak nemrég építették ki, talán éppen az amfiteátrum látogatói számára. Valószínűleg ez is olyan feladat volt, amely Mackenzie-re hárult. Joanna már bánta, hogy megváratta. Ha nem ilyen faragatlan tuskó, rég elnézést kért volna tőle.
Ameddig a szem ellátott, elszáradt fű borított mindent. Csak itt-ott tűnt fel egy-egy magányos eukaliptuszfa vagy kiemelkedő csupasz szikla. A nap magasan állt, és ma is kíméletlenül perzselte a vidéket. Valahonnan a távolból varjúkárogás hallatszott. Joanna végtelenül kicsinek érezte magát ebben az óriási ürességben.
Mackenzie leállította a kocsit a semmi közepén, és intett Joannának, hogy szálljon ki.
-	Hol az a barlang? - kérdezte a lány.
A férfi többször is idegesen a tenyeréhez ütögette a zseblámpáját, majd válasz helyett ráförmedt:
-	Hagyja békén az öcsémet!
-	Tessék? - bámult rá Joanna elképedve.
-	Éppen elég felelőtlen. Igazán fölösleges még hergelni is.
-	Nem én beszéltem rá Steve-et a motorozásra! - tiltakozott Joanna. - Ő akart elvinni.
-	Ha megint el akarja vinni valahova, utasítsa vissza! - hangzott Mackenzie kimért válasza.
Joanna most már dühbe gurult.
-	Értem! Tehát Steve is tabu számomra! Tudja az öccse, hogy beleavatkozik a magánéletébe?
-	Csak vigyázok rá. Éppen elégszer bajba keveredett már, nem akarom, hogy olyasvalaki, mint maga, még jobban elrontsa.
-	Olyasvalaki, mint én? - ismételte Joanna tagoltan, mintha ezek a szavak valami idegen nyelven hangzottak volna el, - Maga szerint milyen egy olyan nő, mint én?
-	Maga felnőtt asszony, tapasztalt és dörzsölt. Steve viszont félig gyerek még... túl fiatal magához.
-	A fiatal menyasszonya is tudja, milyen előítélettel viseltetik a korkülönbség iránt? - érdeklődött Joanna fanyar mosollyal.
-	Csak vigyázok Steve-re - ismételte meg Mackenzie, s látszott rajta, hogy forr a dühtől. - Ez pedig nem mindig könnyű. Néha napokra eltűnik, és soha nem mondja meg, merre csavarog- Már csak az hiányzik, hogy maga is heccelje! Maga túlságosan... - Mackenzie elhallgatott, és tetőtől talpig végigmérte a lányt, de ágy látszik, nem jutott eszébe a megfelelő jelző. - Steve nagyon könnyen "befolyásolható. Figyelmeztetem, ne játszadozzon vele!
-	Még hogy én játszadozom vele?! Az ég szerelmére.
-	Magának van már egy hódolója, aki elárasztja virággal. Miért nem elégszik meg ennyivel?
Joanna arca lángba borult.
-	Törődjön inkább a saját dolgával, Mackenzie! Steve nem gyerek már. Mivel maga lát vendégül, kész vagyok tartani magam a házirendhez. De hogy maga akarja megszabni, kivel barátkozhatok és kivel nem, az már túlzás!
-	Barátság?! - csattant fel a férfi dühösen. - Amikor az imént megérkezett az öcsémmel, maga, édesem, úgy nézett ki, mintha a szénában hempergett volna vele.
A lány szeme most már szikrákat szórt.
-	A szénában csak nagyon jó barátokkal szoktam hemperegni!
-	Lehet, hogy túl könnyen barátkozik. Hiszen, nálam is elég hevesen próbálkozott. ,Magának zöld a szeme!" - utánozta a férfi Joanna hangját.
- Ezt nevezi heves próbálkozásnak? Mackenzie, maga túl hosszú ideje él itt az isten háta mögött.
-	Ha nincs ott a múltkor az előadáson a menyasszonyom is, valószínűleg a szállodai szobájában kötök ki, pedig még rózsaszín szegfűt sem vittem!
Szavai úgy érték Joannát, mint valami pofon, s ő visszaütött. Tenyere hangosan csattant Mackenzie arcán. A férfi feje kissé félrebillent, a kalapja lerepült. A lány megdöbbent, nem szokott így viselkedni.
Mackenzie óvatosan végigtapogatta az állát, s közben le nem vette szemét a lányról. Furcsamód bensőséges volt az egész helyzet, mintha a vad szenvedély megnyilatkozása lett volna ez az érintés, nem pedig a haragé. Joanna végighúzta a nyelvét kiszáradt ajkán, a férfi pedig követte tekintetével a mozdulatát.
-	Én... eddig sosem feledkeztem így meg magamról - nyögte ki végül mentegetőzésképpen Joanna. - Még egy színikritikussal szemben sem.
Megkönnyebbülve hallotta, hogy Mackenzie felnevet. A férfi egyik kezéből a másikba dobálta az elemlámpát, s közben figyelmesen kémlelte a látóhatárt; aztán a nyitott kocsiablakon benyúlt a messzelátójáért, és a szeméhez emelte.
Joanna is erősen ugyanabba az irányba nézett, hátha meglátja, mi az, ami ennyire izgalomba hozta a férfit.
-	Egy felhő - szólalt meg végül Mackenzie, majd átadta a lánynak a távcsövet.
-	Ó! Gondolja, hogy esőfelhő? Én semmit sem látok.
Mackenzie megfogta a vállát, és kicsit elfordította. A férfi kezének érintése kellemes volt, és meleg, Joanna mozdulni sem mert. Még a lélegzetét is visszafojtotta. Ahogy a mutatott irányba nézett, végre felfedezte a felhőt. Nagyon apró volt, és nem látszott túlzottan ígéretesnek.
-	Talán jön még több is - jegyezte meg végül nem nagy lelkesedéssel, és visszaadta a távcsövet.
Mackenzie felvette a földről a kalapját, és gondosan leporolta.
-	Minden évben kissé ingerültek vagyunk valamennyien, míg meg nem jön a várva várt eső. Ilyenkor több a részeg ember a városban, és több baleset történik a farmokon, mint máskor. S most három éve nem volt már kiadós eső errefelé.
Joanna feltételezte, hogy a férfi így próbál mentegetőzni lehetetlen viselkedése miatt, mert ódzkodik attól, hogy annak rendje-módja szerint bocsánatot kérjen. A saját heves kitörésére azonban nem talált ilyen egyszerű magyarázatot.
Mackenzie feltette a kalapját. Még egy utolsó pillantást vetett a látóhatárra, aztán újra Joannához fordult.
-	Mindenesetre hálás lennék - mondta békülékeny hangon ha nem zaklatná föl az öcsémet. Steve könnyen befolyásolható, és maga.,, igen nagy hatással van az emberre.
Az eddig használt jelzőkhöz képest Joanna ezt már komoly előrelépésnek érezte, bár nem értette, miért érdekli egyáltalán, hogy mit gondol róla ez a férfi. Egy hónap múlva már a nevére sem fog emlékezni.
-	Megnyugtathatom, hogy nem áll szándékomban elcsábítani az öccsét - közölte hűvösen, s közben haragudott is magára, amiért egyáltalán: nekiáll magyarázkodni. - És nem hiszem, hogy Steve elveszítené miattam a fejét. Csak örül, hogy talált valakit, akivel elbeszélgethet, akinek kiöntheti a szívét.
-	Kiöntheti a szívét? - kérdezte Mackenzie mogorván, s közben csak úgy villámlott a szeme. - Az ördögbe is, miért nem nekem önti ki a szívét? - Ujjával a mellére bökött. - Én mindig mellette voltam... mindig!
Hirtelen elhallgatott, megfordult és elindult. Joanna elképedve nézett utána, ahogy minden lépésnél apró porfelhőt ver fel a lábával, és egy letört ággal a földet verdesi. Néhány méter után aztán a férfi félig hátrafordult, és a válla fölött odaszólt a lánynak:
-	Na mi lesz? Jön már végre?
Joanna elindult utána, de sehogy sem bírt szabadulni az eddig ismeretlen Mackenzie képétől, ahogy ujjával a mellét bökdösi, és zöld szemét elfátyolozza a táj dalom.
-	Steve elmesélte, hogy hétéves volt, amikor meghaltak a szüleik; - kezdte Joanna óvatosan. - Maga akkor...
-	Tizenhét voltam - vágott közbe a férfi. A száraz ággal továbbra is szabályos időközönként le-lesújtott a földre. Egy kis gyík rémülten menekült egy szikla alá.
-	S éppen akkor kezdte meg a tanulmányait Sydneyben.
-	Az öcskös ezek szerint beavatta családunk történetébe - jegyezte meg Mackenzie gúnyosan.
-	Ez már csak így van, amikor az ember a szénában hempereg valakivel - vonta meg a vállát Joanna.
A férfi meghökkent, aztán hirtelen elnevette magát.
-	Ja persze, igaza van.
-	Maga tehát félbehagyta a tanulmányait, átvette a farmot, és gondoskodott az öccséről. Nem volt senki, aki segíthetett volna?
-	Nekem egyedül kellett elboldogulnom a gazdasággal - mondta Mackenzie határozottan. - És Steve-vel is.
-	Kemény dolog lehetett, hogy hirtelen egy kisfiú gondja is a nyakába szakadt.
Mackenzie megállt egy másodpercre, és megcsóválta a fejét.
-	Soha nem éreztem nyűgnek az öcsémet. Én...
-	Tudom, szereti őt. Steve szerencsés, hogy ilyen bátyja van.
A lány szavai mintha zavarba hozták volna Mackenzie-t.
-	Menjünk! - vetette oda nyersen. - Nem érek rá egész nap!
Joanna engedelmesen követte a férfit, aztán egyszer csak, mintha megigézték volna, megtorpant egy kő előtt. Izgatottan fordította meg a lábával. Mackenzie hátrapillantott, és türelmetlenül rászólt:
-	Csak nem aranyat talált?
-	Cinóber! Nézze csak meg! - A lány palányi színes foltra mutatott egy kavics szürkésbarna felületén. - Ma piros napom van, ezért tűnt fel azonnal.
A férfi a homlokát ráncolva fürkészte Joanna arcát, mint aki attól fél, hogy kísérője máris napszúrást kapott.
-	Piros napja van?
-	Igen. Általában olyan magától értetődőnek vesszük a szép dolgokat. Ezért szokásommá vált, hogy reggel, rögtön ébredés után választok magamnak egy színt, és egész nap ezt keresem. Mindig valami különlegeset találok ki, például türkizkéket egy szürke, esős napon Sydneyben vagy zöldet az aszály sújtotta vidéken, ahol már évek óta nem esett az eső. Például akkor, amikor felkerestem a bozótégetésnél, zöld napom volt. - Joanna felnézett, egyenesen Mackenzie zöld szemébe. Talán most már megérti, hogy ő nem kikezdeni akart vele, amikor megemlítette a szeme színét.
Mackenzie-nek láthatóan nem nagyon tetszett, hogy a szeme színét Joanna egy sorba állítja egy kavicson látható cinóberpiros foltocskával. A kiszáradt vidéken körös-körül a piros összes árnyalatát föl lehetett fedezni, a fakó rózsaszíntől a vörösesbarnáig.
-	Idekint igazán nem nehéz pirosat találni - állapította meg.
-	Való igaz, ma könnyű dolgom van - vallotta be a lány, és elgondolkodva forgatta kezében a követ, mielőtt zsebre vágta.
-	El akarja tenni?
-	Gyűjtöm az ilyesmit.
A férfi lenézett a földre, ahol rengeteg hasonló ködarab hevert, és látszott rajta, hogy mulat a dolgon.
-	Most, hogy már jobb a kedve, nem hagyhatná abba a csapkodást azzal az ággal? - kérdezte Joanna, mert a felvert portól köhögnie kellett.
-	Ennek semmi köze a rossz hangulatomhoz. Csak a kígyókat riasztóm el.
Joanna megrémült.
-	Kígyókat? - tudakolta rekedten. Hirtelen tudatára ébredt, hogy meztelen a lába a szandálban.
Mackenzie-t szórakoztatta látható félelme.
-	Talán jobb lenne, ha a mait zöld napnak nyilvánítaná.
-	Miért?
-	A kígyók miatt. Ugyanis zöldek. - Mackenzie szeme megvillant. Úgy látszik, az már tetszene neki, ha valami veszélyessel kerülne azonos elbírálás alá!

5. FEJEZET
A barlang tulajdonképpen nem is a fold alatt helyezkedett el, hanem egy sziklafal oldalában. Sok millió év során vájta ki egy folyó, amely aztán lassan kis patakká sorvadt, és aszályos időkben manapság már szinte teljesen ki is szárad.
-	A múlt században Gertnide Falkner nagyszülei padsorokat vágattak a sziklába, s így jött létre az amfiteátrum - magyarázta Mackenzie, miközben átbújtak egy boltív alatt. Beléptek a porondra, s Joanna még a lélegzetét is visszatartotta, annyira lenyűgözte a hatalmas sziklakupola. — Később az apja a villanyt is bevezette - mutatott a férfi a falon körbefutó vájatokra, amelyekbe az elektromos kábeleket fektették. A vájatok egyszerűen keresztülszelték az ausztrál bennszülöttek barna és fekete sziklarajzait. - Meglehetősen érzéketlen nép a miénk - jegyezte meg szárazon Mackenzie. Aztán megnyomott egy gombot, mire kigyúltak a fények. - Egy itt élő törzs hajdan szent helyként tisztelte a barlangot, s e törzs két leszármazottja most tagja annak a bizottságnak, amely eldönti, mikor és mire használható az amfiteátrum. S mi megkaptuk az engedélyt, hogy a centenáriumi ünnepségekhez igénybe vegyük, meglehetősen fonák helyzet, ugyebár, ha jobban belegondolunk.
-	Ez a színház... lenyűgöző - szólalt meg Joanna fojtott hangon. - Nem is gondoltam volna, hogy ilyen gyönyörű! - Lelkesedésében égnek emelte mindkét karját. Aztán szemével Mackenzie-t kereste, és hamarosan fel is fedezte a háta mögött a sziklafalnak dőlve. A férfi jókedvűen nézte.
-	Jó pár évvel ezelőtt akadt néhány vállalkozó szellemű ember, aki szerette volna Catastrophe-ot vonzóvá tenni a turizmus számára. A próbálkozás azonban kellő tapasztalatok híján kudarcba fulladt - magyarázta Mackenzie. Aztán minden átmenet nélkül témát váltott, és részletesen elmondta, hogyan működik a világítás.
Joanna szemügyre vette a „színpadot", amely kis, kör alakú térség volt a félkörben elhelyezett padsorok középpontjában. Egyetlen hang sem hallatszott, bármilyen erősen toppantott is a lábával.
-	Denevérürülék - tájékoztatta Mackenzie mosolyogva.
Joanna rémülten kapta fel a fejét.
-	Denevérek?
-	Az aszály előtt költőhelynek használták a barlangot. Most már csak elvétve látni egy-egy példányt. Az a réteg, amelyen áll, évtizedek alatt képződött.
-	Jól nézünk ki! - csóválta a fejét Joanna. - A társulatom nincs különösebben oda a denevérekért. - De titokban azt remélte, hogy a lélegzetelállítóan szép környezet a denevérek dacára is megtetszik majd a társainak. Gondolatban végigment néhány tervezett jeleneten, és elképzelte, hogyan hat majd ezen a természet alkotta színpadon. Végül felmászott a legfelső padsorba, és leült. - Megkérhetem, hogy álljon oda a színpadra, és mondjon valamit? - kiáltott le a férfinak. - Szeretném hallani, milyen az akusztika.
Mackenzie csípőre tett kézzel állt odalent a félhomályban, és hunyorogva nézett fel a lányra.
-	Mit mondjak?
Joannának éppenséggel eszébe jutottak olyan szavak, mondatok, amelyeket szívesen hallana a férfi kellemes, mély hangján ezen a titokzatos helyen. Aztán hamar elhessegette ezeket a gondolatokat.
-	Nem is tudom. Talán vegyünk valami közömbös témát! Mit szólna az időjáráshoz?
Mackenzie sötét pillantást vetett Joannára. Aztán a színpad közepére lépett, és úgy állt ott mereven, némán, mint a türelmetlenség szobra.
-	Túleshetnénk rajta végre?
-	Gondolja, hogy esni fog? - kérdezte Joanna tüntetően hanyag társalgási hangnemben.
A férfi megvető morgolódását a legutolsó sarokban is kitűnően lehetett hallani.
-	Én szeretem az esőt - folytatta Joanna, s közben arrébb ment. - Amikor kicsi voltam, az esős napokat kedveltem a legjobban. Felvettem a gumicsizmámat, és boldogan tapicskoltam bele a legmélyebb pocsolyákba. Maga is szerette az esőt gyerekkorában, Mackenzie?
. - Kilencéves voltam, amikor életemben először láttam esőt - felelte a férfi rövid hallgatás után.
-	Kilencéves? - képedt el Joanna.
-	Lehet, hogy láttam esőt egészen kicsi koromban is, de arra nem emlékszem. Csak azt tudom, hogy ötéves koromtól folyton azt lestem, mikor fog már esni, ám ha hullott is néha pár csepp, én mindig éppen akkor aludtam. - Mackenzie rövid szünetekkel szakította meg a mondatait, és ez furcsa feszültséget kölcsönzött a mondandójának. - Ha reggel arra ébredtem, hogy pocsolyákkal van tele az udvar, tudtam, hogy megint elmulasztottam az esőt.
Joanna leült az egyik padra, és tenyerébe támasztotta az állát.
-	Tehát már akkoriban is pusztított errefelé a szárazság?
-	Ó, igen. - A férfi levette a kalapját, két ujja közé csippentette a karimáját, a kezét pedig csípőre tette. Jellegzetes mozdulata ez a férfiaknak ezen a vidéken. - És amikor hétéves voltam, egyszer árvíz öntötte el a vidéket. Napokon keresztül víz alatt állt az egész város.
De ha átélt egy árvizet, akkor esőt is kellett látnia!
-	A nagy esőzések alatt éppen Broken Hillben feküdtem kórházban, mert kivették a vakbelemet - mosolyodott el a férfi. - Mire hazajöttem, már elállt az eső, de víz borított el mindent. Senki sem értette, miért vagyok emiatt olyan dühös.
Joanna nem emlékezett rá, mikor látott életében először esőt. Ez is azok közé a dolgok közé tartozik, amelyek egyszerűen vannak, mint a napfény, a hideg vagy a meleg, és az ember nem figyel rájuk. A kisfiú Mackenzie története meghatotta. A padsorok között újra lemászott a színpadra.
-	Mindenki azt mondta, legyek türelemmel. Próbálták elmesélni nekem, milyen az eső, és filmeken láttam is. Azt hittem, tudom már, milyen lehet... - Mackenzie elhallgatott egy másodpercre, és megvárta, amíg Joanna leér mellé. - Azzal vigasztaltam magam, hogy nem is olyan fontos az egész.
-	És... - nógatta Joanna a férfit. - Amikor végre mégis része lehetett benne?
-	Kirohantam a házból, meztelenre vetkőztem, és énekelve ugráltam az esőben.
-	Neil Mackenzie, amint elengedi magát! De szívesen láttam volna! - nevetett Joanna. - És akkor legalább zuhogott... úgy istenigazából?
-	Igazi felhőszakadás volt - zárta le a témát Mackenzie.
Az első felhőt továbbiak is követték, és szép lassan gyülekeztek a látóhatáron. A helybéliek egykedvű nyugalommal szemlélték őket. A lemenő nap sugaraiban csodálatos színekben izzottak, este pedig szürke mintát rajzoltak a mélykék égboltra. Másnap reggelre aztán eltűntek.
De jöttek helyettük újabbak. Délután, mialatt Joyce a képein dolgozott, Bernie szórt egy csipetnyit ebből is, abból is a tűzhelyen rotyogó lábosba.
-	Némi fűszerrel és egy kevéske kitűnő vörösborral feljavítottam a pompás vacsorát, Joyce! - fogadta a házvezetőnőt, amikor az olaj festéktől maszatosan belépett a konyhába.
Az asszony indulatba jött.
-	Nocsak, a műértőnk megint belekotnyeleskedik más dolgába! Jobb lesz, ha a vörösborát a búcsúelőadásra tartogatja, szüksége lehet egy-két pohárra, amikor feltűnnek majd a denevérek! - E vészterhes fenyegetés után kiviharzott a konyhából, és heves ajtócsapkodás közepette elhagyta a házat.
Joanna halkan káromkodott, mialatt Joyce beszállt a terepjárójába, és elhajtott.
-	Miféle denevérekről beszélt ez? - csodálkozott el Bernie.
Joanna pedig kénytelen volt elmondani a többieknek mindent a barlangról. Természetesen inkább az egyedülálló akusztikáját emelte ki, meg az ott kínálkozó lehetőségeket.
-	Az ilyen akusztikáért szívesen meghalna bármelyik színész - jegyezte meg végül.
-	Én aztán nem - közölte Bernie.
-	Szó sem lehet róla, hogy a föld alatt játsszunk! - jelentette ki Reg határozottan. - Sajnálom.
-	Ez nem szerepel a szerződésünkben - szólalt meg utolsónak Alison is.
Mivel Joyce szemel láthatóan sztrájkba lépett, a három színész úgy döntött, hogy a városban vacsorázik. Joannát nem hívták magukkal, így aztán egyedül maradt a házban. Évek óta nem érezte magát ilyen levertnek. Felhívta a színtársulat ügyvédjét, hogy megtudakolja, vajon a barlang említésének elmulasztása feljogosítja-e őket a szerződés felbontására. Ám az igenlő válasz sem javított a hangulatán.
-	A fenébe! - káromkodott halkan. Előre tudta, mit mond majd Mackenzie. Milyen szép is lett volna, ha betudja bizonyítani neki, hogy mellette is kitartanak az emberei! Mi tagadás, szerette volna kivívni a férfi elismerését, megbecsülését. A kudarcnak mindig van valami kesernyés utóíze. - A fenébe! - kiáltotta újra.
A zsebébe nyúlt, hogy megtapogassa a kabaláját, de aztán eszébe jutott, hogy elvesztette. Ezek után nagyon közel állt hozzá, hogy sírva fakadjon. Itt már csak egyvalami segíthet: birtokba veszi az elhagyatott konyhát, és süt egy csokoládétortát.
A konyhában való sürgés-forgás és a sütőből áradó pompás illat hamarosan megnyugtatta felborzolt idegeit, újra bizakodóan nézett a jövő elé, és még ahhoz is kedvet kapott, hogy egy kalácsot süssön. Hangulatának javulásához az is hozzájárult, hogy Bernie aranytartalékai között talált még egy üveg jobbfajta vörösbort.
Az udvaron ugatni kezdtek a kutyák, jelezve, hogy jött valaki. Biztosan Steve, gondolta Joanna, de egy darabig senki sem mutatkozott.
Vidáman dudorászva éppen utoljára gyúrta át a kalács tésztáját, amikor hallotta, hogy valaki belép. Hevesebben kezdett dobogni a szíve, amikor észrevette, hogy Mackenzie az. Egyenesen a zuhany alól jött, a haja nedvesen csillogott, kigombolt inge alól mellének göndörödő szőrzete kandikált elő. Enyhe arcszeszillat lengte körül. Micsoda férfi, állapította meg magában Joanna, ki tudja hányadszor már.
-	Hol vannak a vendégeink, Joyce? Mi lesz vacsorára... csodálatos illatot érzek - kiáltotta Mackenzie.
De nem Joyce állt a hatalmas konyhaasztalnál, liánéin Joanna, mezítláb, kedvenc zöld sortjában és bő ingben, melyen óriási lila betűkkel a Cipőfílc felirat díszelgett. Tésztát dagasztott, és halkan dúdolt rnaga elé, arca jobb télén kicsi fehér lisztfolt éktelenkedett. Nevetve a férfi felé emelte a poharát.
-	Jó estét, Mackenzie!
A férfi elámulva figyelte, ahogy a lány három egyenlő részre osztja a tésztát, mindegyik darabot rúd alakúra sodorja, aztán összefonja.
-	Fonott kalács! - állapította meg elismerően. Pillantása a lány copfjára siklott; az is lisztes lett kissé, amikor Joanna megfogta, hogy hirtelen mozdulattal a válla fölött hátradobja. Ez a mozdulat már többször lenyűgözte a férfit. - Joanna Spencer kalácsot süt? - kérdezte hitetlenkedve, s amint körülnézett, felfedezte a tortát is. - Csak nem csokoládétorta?
-	Az bizony. Mindig csokoládétortát sütök, ha rossz a kedvem. - Joanna tágra nyílt, ártatlan szemmel nézett a férfira. - Szent ég, csak nem tiltott terület a konyha is?
Mackenzie elengedte a füle mellett az epés célzást.
-	És miért rossz a kedve?
-	Nem is tudom - vonta meg a vállát Joanna. Tekintetét a világért sem vette volna le az előtte pihenő kalácsról. - Talán a hőség, a legyek, a por... Ráadásul Wayne Sweet is újra felbukkant ma reggel egy hatalmas csokor rózsaszín szegfűvel. Pedig már kezdtem remélni, hogy feladta végre. - Majd ismét nagy szemeket meresztett a férfira.
Nem ez a valódi ok, gondolta Neil. Nem először érzett sürgető vágyat, hogy kiderítse, miért olyan szomorú néha a lány, máskor meg miért mosolyog folyton, mintha majd szétvetné a boldogság. Lehet, hogy egyszerűen csak színészkedik? Ez már nemigen fog kiderülni, hiszen hamarosan elmegy innen, és talán sosem látja többé.
-	Gondolom, szeretné tudni, hová lett Joyce — szólalt meg újra Joanna.
Mackenzie bűntudatos képet vágott. Amikor a hosszú, kimerítő nap után Joannát pillantotta meg a konyhájában, úgy érezte magát, mint egy fülig szerelmes kamasz, pedig neki sem ideje, sem lehetősége nem volt soha, hogy az legyen.
-	Joyce... szóval... ő bement a városba - folytatta a lány. - Nem tudom, mikor jön vissza, ezért úgy határoztam, hogy elkészítem a vacsorát. - Fogott egy kenő- tollat, valami meghatározhatatlan folyadékba mártotta, és megkente vele a fonott tésztát. Közben a fejét oldalra billentette, mint egy kisgyerek, aki az első rajzát veszi szemügyre.
-	És hol vannak a többiek? - kérdezte Mackenzie. Csak most tűnt fel neki igazán a gyanús csend. Mintha egyedül volna Joannával a házban, bár ez szinte lehetetlen.
-	Steve-et egész délután nem láttam. Joyce, mint említettem, a városba ment, a társaim pedig úgy döntöttek, hogy ma este körülnéznek Catastrophe éttermeiben. - Joanna lesöpörte kezéről a lisztet, majd a tenyerét beletörölte a sortjába. Ezután olyan magabiztosan lökte be a kalácsot a sütőbe, mintha egész életében ezt csinálta volna.
-	Joanna Spencer, az üzletasszony egészen új oldaláról mutatkozik be - nyugtázta Neil.
-	Enni egy üzletasszonynak is kell. - Joanna kitöltött még egy pohár bort, és odanyújtotta a férfinak. - Kitűnő szakácsnő vagyok, ne aggódjon!
Mackenzie enyhe félmosolyra húzta el a száját. Egészen más izgatta most, mint az, hogy jót fog-e enni. Például ezek a lábak. Ez a kerek, nőies csípő, a telt keblek, melyek minden mozdulatra lágyan ringanak az ing alatt. Ivott egy korty bort, s közben Joannát nézte, aki éppen megfordult, hogy kivegye a tányérokat a szekrényből. Milyen karcsú a nyaka, és milyen gyönyörű a vastag, szőke haj- fonata, amelyből rakoncátlan kis tincsek bújnak elő! Vajon meddig marad még? Összeszorított szájjal számolta a napokat.
Legalább Steve jöhetne végre, gondolta dühösen. Joanna most visszafordult a szekrénytől, és vidáman rámosolygott. Mi az ördögtől ilyen rózsás a kedve? A férfi megnézte, mennyi bor maradt az üvegben.
-	Úgy látom, ma vörös napja van - jegyezte meg, mire Joanna hangosan felkacagott.
Tényleg kacagott, s a vidámsága ragályosnak bizonyult, így hamarosan a férfi is vele nevetett.
Joanna felemelte a poharát, Mackenzie is a sajátját, és koccintottak. Ittak egy kortyot, aztán megint nevetni kezdtek. Neil érezte, hogy egyre veszélyesebbé válik a helyzet. Legjobb lesz, ha sürgősen visszavonul a dolgozószobájába, - és magára zárja az ajtót, amíg a többiek meg nem jönnek!
De finom süteményillat terjengett a levegőben, és itt volt Joanna. A lány szürke szeme boldogan ragyogott, és Mackenzie képtelen volt elmenni.
Mivel senki sem jött haza, kettesben láttak neki a vacsorának a hatalmas konyhaasztal egyik végén. Mackenzie feltett egy lemezt a nappaliban, és nyitva hagyta az ajtót, hogy áthallatsszon a zene. Egy pohár bor után kezdett felengedni, és mesélt egy kicsit az öccséről.
-	Kamaszként kissé vad volt - kezdte. - Kétes alakokkal barátkozott, és sok mindenbe belekeveredett. - Elhúzta a száját. - Itt vidéken nehezebben tűrik az emberek az ilyesmit, mint egy nagyvárosban. Nem legyintenek egyszerűen, mondván, hogy majdcsak kinövi. Ezért a2tán eladtam a farmot, amit a szüleink hagytak ránk. Ki akartam szakítani abból a környezetből, ahol mindenki, mint fiatal bűnözőt kezelte már. - Elhallgatott, és megvajazott még egy szelet frissen sült kalácsot. - Ez egyszerűen fenséges!
-	Ennyire azért nem kellene meglepődnie! - incselkedett Joanna. - Hiszen mondtam, hogy jó szakácsnő vagyok.
-	Nem gondoltam volna, hogy érdekli a főzés és a házimunka azok után, amit a házasságról mondott.
-	Azt gondolja talán, Mackenzie, hogy a nők csak azért tanulnak meg főzni, hogy a férjük kedvében járjanak?
-	Mi másért? - ugratta a lányt Neil.
-	Férfigőg!
Mackenzie elnevette magát.
Lehet, hogy férfigőg munkál benne, és nagy zsarnok, de legalább van humorérzéke, és dicséretes, ahogy mindig kiáll az öccse mellett. Libby rosszabbul is járhatott volna, gondolta Joanna, mire beléhasított a féltékenység. Ugyanakkor ettől hirtelen ki is józanodott; róla már majdnem megfeledkezett.
Gyorsan mesélni kezdett a színházról, a szüleiről, akik Melbourne-ben élnek, és a legjobb barátnőjéről, Amy Winterburnről, akit tíz éve ismert meg, amikor egy ikerpárt játszottak egy zenés darabban.
-	Persze, csak felületes hasonlóságról volt szó - szögezte le Joanna. - Legfeljebb az alakunk, a magasságunk, a hajszínünk egyezett. De amikor jobban megismertük egymást, rájöttünk, hogy annyira egyformán gondolkozunk, mintha csakugyan nővérek lennénk. Ennek mindketten megörültünk, mert Amy ugyanúgy egyke, mint én. Néha nagyon magányos az ember testvérek nélkül.
Mackenzie pillantása a semmibe révedt, mintha teljesen a gondolataiba merült volna.
-	Igen, ezt el tudom képzelni - szólalt meg végül.
Később zenéről és könyvekről beszélgettek, s kiderült, hogy Mackenzie-nek a repülés a legkedvesebb időtöltése, Joannának pedig a séta a tengerparton.
-	A Bondi Beachen lakom - mondta a lány -, közvetlenül a tengerparton. - Kellemes, ártatlan beszédtémák, gondolta, és későbbre halasztotta, hogy szóljon a társulattal kapcsolatban esetleg majd felmerülő gondokról. Azt azonban elmesélte, hogy Bernie belekontárkodott Joyce konyhaművészetébe, mire az asszony fogta magát és faképnél hagyta őket.
Mackenzie először a homlokát ráncolta, ám aztán felülkerekedett benne a humorérzék.
-	Egyikőjüknek sem fogom elárulni, hogy a bot határozottan jót tett az étel ízének!
Amikor megcsörrent a telefon, Mackenzie először rá sem hederített, ám kis idő múlva mégsem hagyta nyugodni a kötelességtudat.
-	Félretehetne nekem egy szelet csokoládétortát - szólt oda Joannának, mielőtt átment a dolgozószobájába.
Neil Mackenzie, az ember ment ki a konyhából, s hamarosan Mackenzie, a főnök tért vissza. A lány azonnal látta, hogy vége a kellemes estének.
-	Mindenütt ekkora kalamajkát csinál? - kérdezte a férfi. Beszéd közben alig mozgott az ajka, s ennek megfelelően az arca is merev volt.
Joanna ijedten nézett rá. Ez nem ugyanaz az ember, akivel az előbb még olyan jókat nevettek.
-	Ez csupán költői kérdés? - válaszolt kérdéssel a kérdésre. Felállt, hogy legalább ne kelljen felnéznie a férfira.
-	Hol az ördögben lehet Joyce? Huszonöt éve ismerem, de még sohasem csinált ilyet. És mindez csak azért történt, mert az a nagyképű ínyenc nem bírt magával!
Ez a vád teljesen váratlanul érte Joannát. Végtére is Mackenzie az imént még jól szórakozott az egészen. Most már semmit sem értett.
-	John Crawford telefonált, Libby apja - közölte Mackenzie a haragtól szikiázó szemmel. És mielőtt Joanna rájöhetett volna, mi köze lehet ennek Joyce-hoz, a férfi már folytatta is: - Hát képtelen volt lakatot tenni a szájára? Az egész városban szét kellett kürtölnie, hogy az én irodámban töltötte az éjszakát? Ezek után persze aligha fog bízni berniem az öreg, és éppen most, amikor a legjobban. - Nem fejezte be a mondatot. - Libby magánkívül van, és holnap az első géppel Sydneybe repül. Most kénytelen leszek átmenni hozzá, és magyarázkodni, miért is engedtem be magát az éjszaka közepén az irodámba, és hogyan kerültünk együtt a kanapéra.
-	A szavamat adtam akkor - felelte Joanna fagyos arccal. - És én mindig megtartom, amit ígérek. Senkinek sem említettem a dolgot. Miért is tettem volna?
; - Az egyetlen, aki tudott még az esetről, az Joyce, ő azonban gyanún felül áll. Igaz ugyan, hogy ki nem állhatja Libbyt, és nagyon örülne, ha meghiúsulna a házasságunk, de sosem merne bármit is tenni ellenem.
-	Hát ez remek! Joyce tehát fél, hogy kiteszi a szűrét, ha beszél? Hogy hatvanévesen egyik napról a másikra az utcán találhatja magát? Persze, így is biztosítható az emberek hűsége, főnök!
Mackenzie úgy bámult a lányra, mintha nyomban meg akarná fojtani.
-	Maga mindig mindent jobban tud, ugye? Joycenak nem volt semmi baja, amíg maga be nem állított ide a színészeivel... És nekem. sem.
-	Nos, akkor jól figyeljen, mert máris itt a kővetkező baj! - Joanna egyre jobban belelovalta magát. - A társulat nem hajlandó fel lépni egy barlangban. Ha nem talál valami más megoldást, már el is felejtheti a záró előadást.
-	Ez esetben semmi okot nem látok rá, hogy továbbra is itt maradjanak.
Joanna elsápadt.
-	Meg sem próbál tárgyalni velem? Hiszen végül is a maguk bizottsága követte el a hibát. A szerződés szerint...
-	Tudom, mi áll a szerződésben! - szakította félbe Mackenzie nyersen. - De maga túl sok bajt kever, maga és a társulata. Legjobb, ha eltűnnek innen... Minél hamarább, annál jobb!
-	Akkor holnap reggel indulunk is - közölte Joanna fagyos hangon. A többiek visszamehetnek Sydneybe, neki azonban a városban kell még maradnia, hogy levezesse a megnyitóünnepséget. Fogalma sem volt, hol fog lakni addig, de inkább alszik a puszta földön, mintsem hogy továbbra is Mackenzie házában maradjon!
-	Jól van.
-	Gondolom, nem lesz itt reggel, hogy elbúcsúzzon tőlünk. Ezért most köszönök el. Kezet is adnék, de attól tartok, úgysem fogadná el. - Majd a lány epés hangon hozzátette: - Vagy talán inkább megcsókolna búcsúzóul?
A levegő szinte remegett a feszültségtől. Mackenzie szeme furcsán megcsillant, s ettől Joannának végigfutott a hátán a hideg. Hogy mondhatott ekkora ostobaságot?!
-	Miért is ne? - vágta rá a férfi.
Joanna hátrébb lépett, de a falnak ütközött. Mackenzie eléje állt, és két kezét a feje mellett a falnak támasztotta. Aztán annyira közel hajolt hozzá, hogy Joanna az arcán érezte a leheletét. Végtelenül hosszúnak tűnő pillanat volt ez. A lány azt hitte már, örökké így fog itt állni; érezte a férfi testének közelségét, a száját bámulta, s közben azon tűnődött, milyen érzés lesz, amikor megérinti.
Végül a férfi megcsókolta. Tulajdonképpen épp csak egy másodpercre szorította a száját Joanna ajkára. Nyilván a borjaira a billogot is több érzéssel süti rá! A lány úgy érezte, mindjárt hisztérikus kacagásban tör ki. Ha ez minden, nem lesz nehéz elfelejtenie ezt a férfit.
De szusszanásnyi idő után Mackenzie ismét megcsókolta. Ezúttal egészen gyengéd volt az érintése. Joanna ajkai megremegtek és enyhén szétnyíltak. Érezte, ahogy a férfi a nyelvével lassan és finoman végigkutatja a száját, majd kissé visszahúzódva ajkával végigpásztázza az arcát, olyan finoman, hogy alig ér hozzá a bőréhez.
Joanna megborzongott, mintha áram futott volna végig a testén. A férfi zöld szeme elhomályosult, orrcimpái kitágultak. Két kezét a lány csípőjére tette, és magához húzta, s Joanna a lélegzetét visszatartva teljes odaadással élvezte, ahogy a férfi kemény izmai az ő puha testéhez simulnak.
Hirtelen zaj hallatszott, és Joanna megdermedt. Joyce állt az ajtóban, és villámló szemmel nézte őket. Aztán a konyhaasztalon fekvő csokoládétortára siklott a tekintete.
-	Amint látom, már a desszertnél tartanak - szólalt meg gúnyosan. - Akkor nem is zavarok tovább.
Ahogy megjelent, ugyanolyan gyorsan el is tűnt, hangosan becsapva maga mögött az ajtót. Joanna majd a föld alá süllyedt szégyenében. Maga is megdöbbent, milyen erővel lobbant föl benne az imént a vágy. És pont Mackenzie iránt! Itt a konyhában! Ha Joyce nem toppan be megint az utolsó pillanatban, lehet, hogy...
Mackenzie fojtott hangon káromkodott, és szinte sértő módon törölte meg keze fejével a száját. Joanna úgy érezte, mintha hirtelen nyakon öntötték volna egy vödör vízzel. Még soha nem alázták meg ennyire.
-	Joyce nem fog fecsegni - mondta Joanna élesen. - Nem kell aggódnia!
Mackenzie csípőre tette a kezét.
-	Isten vele, Joanna! - A hangja barátságtalannak és nyersnek hatott. - Ez volt rövid ismeretségünk legkellemesebb pillanata.

6. FEJEZET
Másnap hajnalban hagyták el a farmot. Joanna este megvárta a többieket, és röviden közölte velük, hogy el kell utazniuk. Korántsem ujjongtak örömükben, ahogy elvárta volna, inkább kissé csalódottnak látszottak. Joanna pedig a kudarc keserű utóízét érezte a szájában. Az volt a benyomása, hogy ittlétük alatt hibát hibára halmozott. Majdnem egész éjszaka hánykolódott az ágyában, Mackenzie-re gondolt, és furcsa hiányérzet kínozta, mintha nem fejezett volna be valami fontosat.
A hőség máris szinte kibírhatatlan volt, száraz szél kavarta föl a port. Szél, szárazság, meleg... ideális feltételek egy bozóttűzhöz: az ilyen napokon egyetlen szikra is elegendő.
Joanna már messziről észrevette a füstöt.
-	Alighanem valamelyik farmer éget a tűz ellen védősávot - szólt oda Bernie-nek, aki mellette ült a furgonban. És nyilván Mackenzie felügyel a tűzre, tette hozzá gondolatban, hiszen már jóval az ő indulásuk előtt elhagyta a házat. Mégis nyugtalankodott, mert kinek jutna eszébe ilyen szélben égetni. Az út szélére kormányozta a kocsit, és intett Regnek meg Alisonnek a másik kocsiban, hogy ők is álljanak félre. - Vagy netán bozóttűz?! - aggályoskodott. - Menjünk fel oda a domb tetejére, onnan belátni a környéket!
-	De hát minek? - ellenkezett Reg. - Ha tényleg bozóttűz. a helybéliek majd eloltják.
Joanna azonban úgy érezte, jobb, ha utánanéz a dolognak. A dombtetőre érve világosan ki tudták venni a füstoszlopot, de sehol egyetlen farm sem látszott a közelben.
-	Szólnunk kellene Mac... valakinek.
Bejelentést tettek az önkéntes tűzoltóknál. A szolgálatban lévő férfi nyomban riasztotta az embereket. Joanna és a többiek kissé tanácstalanul álldogáltak az épület előtt.
-	Elboldogulsz majd? - kérdezte Alison. - Úgy értem, egyedül kell majd megtenned a hosszú utat visszafelé, ha itt befejezted a munkát.
-	Nem lesz semmi baj. Hamarosan találkozunk Sydneyben. Vigyázzatok magatokra! - felelte Joanna. Majd tétovázva hozzáfűzte: - Sajnálom, hogy nem úgy alakultak a dolgok, ahogy reméltük. - Néhány perc múlva már a távolodó kocsi után integetett.
A próba a stadionban merő kínszenvedés volt. Mindenki idegeskedett, semmi sem ment úgy, ahogy kellene. A hőmérséklet negyven fok fölé emelkedett, és az ég piszkos narancssárga színűvé vált, amikor a gomolygó füst elérte a várost. Dél körül Joanna éppen a virágfüzéreket tartó gyerekekkel próbált, amikor egy helikopter szállt le a stadion mellett.
Mackenzie kiszállt, röviden eligazította a köréje gyülekező férfiakat, majd odament Joannához. Folyt róla a víz, arcát vastag porréteg lepte. A szeme alig látszott, annyira összehúzta a maró füst miatt.
-	Hallom, maga jelentette be a tüzet - vetette oda morcosan, de a gondolatai láthatóan egészen másutt jártak már. - Derék dolog, ám sajnos, nincs időm, hogy még egyszer érzékeny búcsút vegyek magától - közölte gúnyosan.
Joanna arca a hőség miatt már amúgy is kipirult, most azonban lángvörös lett a haragtól.
-	Undok egy fráter maga, Mackenzie!
-	Hol vannak a társai?
-	Útban Sydney felé.
-	És itt hagyták magát egyedül? Nem sokat teketóriáztak! - mondta a férfi megvetően. - Jobban tette volna, ha velük megy. Ha továbbra is úgy terjed a tűz, mint eddig, nem lesz itt semmiféle megnyitó, sőt ünnepség sem.
. - Ennyire komoly a dolog? - lepődött meg Joanna.
Mackenzie bólintott.
-	Alacsony a páratartalom, a hőmérséklet meg egyre emelkedik... a tűz rohamosan harapódzik. Később átküldők valakit a szállodába, és megüzenem, hogy érdemes-e itt maradnia, vagy okosabb, ha minél hamarabb távozik. - Azzal rántott egyet a kalapja karimáján, és Joanna nem tudta, hogy ezt köszönésnek szánta-e, vagy csak bántotta szemét a nap. Mindenesetre ez volt az egyetlen akár búcsúnak is vehető mozdulat, mielőtt a férfi sarkon fordult és faképnél hagyta.
Joanna, míg a szálloda előcsarnokában várakozott, a helyi rádióadó helyzetjelentéseit hallgatta, amelyek nem sok jóval kecsegtettek. Mackenzie-től nem jött ugyan üzenet, ám visszaérkeztek a társulat tagjai.
-	Hallottuk a rádióban, milyen pocsék a helyzet - mondta Reg. - Úgy látszik, az egész környék lángokban áll. Ezért inkább visszafordultunk, hogy megnézzük, mi van veled.
-	A rádióban azt is mondták, hogy sürgős szükség lenne önkéntesekre és járművekre - fűzte hozzá Bernie. - Ne jelentkezzünk mi is, főnökasszony?
Joanna csodálkozva meredt a férfira.
-	Csak ha tényleg akartok. Nem kell megtennetek. Nincs benne...
-	... a szerződésben. A változatosság kedvéért most éppen emberbaráti hangulatban vagyunk - jelentette ki Bernie, és Alisonnel együtt elindultak a városházára, hogy megkérdezzék, hol van szükség segítségre. Joanna és Reg pedig a tűzoltókat kereste föl, hogy felajánlja a furgont meg a színház fény- és hangszóróit. Eleinte nem vették igazán komolyan az ajánlkozásukat, de aztán kiderült, hogy nincs elég járművük, amellyel ételt és italt szállíthatnának ki a tűzzel birkózó embereknek.
Alkonyatkor Joanna és Reg víztartállyal meg oxigénmaszkkal felszerelkezve útnak indult. A furgon csomagtere teáskannákkal és szendvicsekkel volt telerakva. Még egy hordágyat is vittek magukkal.
A színházi furgon - amelynek oldalára ez az egyszeriben kétértelművé vált mondat volt rápingálva: Catastrophe, jövünk! - először derültséget keltett.
-	Ajjaj, rosszul állhat a szénánk, ha már a színészeket küldik ránk — sóhajtott az egyik férfi tettetett kétségbeeséssel.
Amikor azonban sötétedés után az embereket szétküldték, hogy kutassák fel a szórványos tűzgócokat, igencsak megörültek a Cipőfűző Színház autójának, melynek tetejére négy hatalmas fényszóró volt felszerelve.
Miután a színészek már többször is visszatértek a városba, hogy újabb élelmiszert vegyenek föl, és pihent önkénteseket vigyenek a kimerült emberek felváltására, már egyenesen őket kérték.
-	A színészeket küldjétek! - kérte valaki rádiótelefonon. - Úgy hallom, rendes munkát végeznek.
-	Kár, hogy nem hallottad ezt, Mackenzie - sziszegte Joanna a fogai között, miközben a furgon megint az egyik gödrös földúton bukdácsolt egy újabb helyszín felé.
És pont Mackenzie volt az első, akit a lány a következő ellenőrző pontnál megpillantott. A férfi mogorván figyelte, ahogy leállítja a kocsit, és bekapcsolja a fényszórókat. Ennek a fickónak aztán nehéz a kedvére tenni! - dühöngött magában Joanna. Nem tetszett neki, hogy a színészek olyan sietve hagyták el a várost, de úgy látszik, az sincs az ínyére, hogy most visszajöttek.
Mackenzie éppen elfordult, lehúzta szája elől a maszkot, és tölcsért formált a kezéből, hogy odakiáltson valamit az embereinek. Joanna egy mikrofonnal a kezében eléje állt.
-	Hátha ezzel könnyebben boldogul!
A férfi arca nem lett barátságosabb, de elfogadta az ajánlatot. Megköszörülte a
torkát, és néhány nevet mondott a mikrofonba. Két férfi és egy nő botorkált elő a gomolygó füstből.
-	Szentséges ég, már azt hittem, ütött az utolsó órám, amikor meghallottam, hogy a nevemet szólítják - prüszkölt az egyik férfi. Letörölte arcáról a kormot és a verítéket.
Az asszony szétnyitotta a kabátját, és egy parányi oposszumot vett elő alóla.
-	Az anyja elpusztult a tűzben. Biztonságba kellene helyezni.
Reg az oltalmába vette az apró erszényes állatot^ Joanna pedig körbejárt a mentődobozzal, hogy ellássa a kisebb sérüléseket. A szeme sarkából Mackenzie-t figyelte, amint a térkép fölé hajolva utasításokat osztogat. Amikor a férfi újra kiegyenesedett, látta rajta, hogy fájdalmasan összerándul. Egy bögre kávéval meg a mentőládával odament hozzá.
-	Csupán a büszkesége tartja vissza, hogy a segítségemet kérje, Mackenzie, vagy nem bízik a képességeimben? - kérdezte csúfondárosan. - Ne aggódjon, még bizonyítványom is van róla, hogy elvégeztem az elsősegély-tanfolyamot!
Mackenzie átvette a lánytól a kávét, és hátát a kocsijának támasztotta.
-	Miért fontos egy színigazgatónak, hogy értsen az elsősegélynyújtáshoz? - érdeklődött, nagyot kortyolva a kávéjából.
-	Jó ötletnek tartottam. Nem mindig akad orvos a közelben, amikor szükség van rá. Hol fáj?
A férfi a bordáira mutatott. Aztán lehúzta kezeslábasa cipzárját, és ügyesen egyik kezéből a másikba csúsztatva a bögrét, kibújt belőle. Verítéktől csillogó bőre a reflektorok fényében úgy ragyogott, akár a bronz. Mellén koromfoltok látszottak, mindkét karja tele volt horzsolással.
-	Nem azt mondta, hogy a színészei elutaztak? - kérdezte a férfi.
-	El is utaztak, de visszajöttek, amikor meghallották a rádióban, mekkora baj van itt.
Mackenzie halványan elmosolyodott, és elismerő mozdulattal emelte meg a bögréjét, Joanna pedig közben óvatosan végigtapogatta a bordáit.
-	Nem hiszem, hogy eltört valamije. Ez így nem fáj? - tudakolta a férfi oldalát nyomogatva.
-	Kimondottan kellemes - vigyorgott Mackenzie.
-	De talán mégsem rövid ismeretségünk legkellemesebb pillanata - csipkelődött Joanna, fertőtlenítőt öntve a sebekre.
-	Azt hiszem, tartozom egy bocsánatkéréssel - sziszegte összerándulva a férfi. - Nem kellett volna olyanokat mondanom tegnap.
-	Na, ez is valami. - Mackenzie őszintesége Joanna arcába kergette a vért.
-	Ráadásul nagyon is jólesett, hogy megcsókolhattam. - A férfi hátrahajtotta a fejét, és kiitta a kávéját, mielőtt folytatta: - És az is, ahogy maga megcsókolt. Mindig ilyen hozzáértőén csinálja?
Hozzáértőén?
-	Mit ért azon, hogy mindig? Nem is tudom, mióta nem csókoltam meg senkit. Már legalább egy hete!
Mackenzie szemének villanása önmagáért beszélt, de hát mi van velem? - gondolta Joanna kétségbeesve. Előbb azért vagyok dühös, mert túlságosan könnyen, kaphatónak tart, a következő pillanatban meg mindent megleszek, hogy megerősítsem ebben a hitében! Égő arccal bontott ki egy sebtapaszt és nem éppen a leggyengédebben ráragasztotta a sebre.
-	Hogy boldogult Libby-vel? - kérdezte aztán nyersen. - Meg tudta győzni a menyasszonyát és a jövendőbeli apósát, hogy sikeresen ellenállt a könnyűvérű színésznőcske csábításának?
Libby neve úgy hatott, mint valami varázsige. A férfi arcáról azonnal eltűnt a mosoly, és bűntudat költözött a szemébe. Mackenzie is csak férfi, aki szívesen megkóstolja a tiltott gyümölcsöt, tűnődött el Joanna.
Amikor a férfi észrevette, hogy Joanna figyeli, kifejezéstelenné vált a tekintete, aztán felhúzta az arcára a védőmaszkot.
-	Maga és Reg... Maradjanak még egy óra hosszat, aztán menjenek vissza a városba, és tartsanak pihenőt! - adta ki az utasítást.
-	Bírjuk még tovább is - tiltakozott Joanna.
-	Ez nem udvarias ajánlat, Joanna. Ez parancs!
Az éles hangnemtől Joanna összerezzent, de katonásan szalutált, és azt mondta:
-	Értettem, főnök!
Mackenzie meglepett pillantást vetett rá.
-	Mióta hív főnöknek?
-	És maga mióta tesz nekem udvarias ajánlatokat?
A férfi felnevetett. Aztán fejébe nyomta a sisakját, és ment a dolgára.
Hamarosan el kellett hagyniuk a terepet, mert félő volt, hogy a tűz bekeríti őket. Mackenzie ordítva osztogatta utasításait, és mindenki szó nélkül engedelmeskedett - Joannát is beleértve. Egy óra múlva a színház furgonja megint a város felé tartott, akét színészen kívül egy teljesen elcsigázott önkéntessel és egy oposszum- kölyökkel.
Másnap reggel még mindig lehetett találni kisebb, elszórt tüzgócokat, de délelőttre, úgy tűnt, sikerült megfékezni a tüzet. Akkor jött a jó hír, amikor Joanna éppen egy sebesült tűzoltót segített be a kocsiba, ahonnan egy ijedt kengurukölyök kandikált ki, melyet a sérült anyaállat erszényéből mentett ki valaki.
-	Neil azt mondja, hogy ha nem fordul meg újra a szél, túl vagyunk a nehezén - jelentette Reg.
-	Mackenzie itt van? - kapta fel a fejét Joanna. Körülkémlelt, és megpróbálta megkeresni a szemével a férfit a sűrűn gomolygó füstben. Egyszer mintha látta volna is széles vállát felbukkanni a távolban, de nem volt biztos benne.
-	Hol az a kis dög? - szólt ki Reg a kocsiból. - Meglépett.
-	Mindjárt elkapom - felelte Joanna. Még éppen látta, ahogy a kengurukölyök eltűnik a legközelebbi bokorban. - Addig pakolj el mindent!
-	Hé, főnökasszony! Talán nem kellene... - kiáltott utána Reg, ám Joanna már rohant is.
-	Gyere, kicsikém. - szólongatta az állatot, s nem merte levenni a szemét arról a pontról, ahol eltűnni látta. - Na, gyere már! - kúszott utána óvatosan, nehogy elijessze. Amikor már elég közel ért hozzá, rávetette magát, és szorosan fogta.
-	Joanna! - kiáltotta valaki a nevét a háta mögött. - Merre van?
-	Itt vagyok! - kiabált vissza a lány. Az ijedt kis állat veszettül kapálódzott a kezei között, és Joannának a füsttől annyira könnyezett a szeme, hogy alig látott, de tudta, hogy Mackenzie az, aki utána jött. Sisakkal a fején, maszkkal az arcán és víztartállyal a hátán inkább valami mesebeli szörnynek látszott.
-	Mi a fenét csinál itt? Teljesen elment az esze?
-	Gondolom, ez megint csak afféle költői kérdés - válaszolta prüszkölve a lány.
Mackenzie megragadta a karját, és maga után ráncigálta.
-	Megfordult a szél! - üvöltötte, hogy túlharsogja a tűz egyre hangosabbá váló sistergését, pattogását. - El kell tűnnünk innét, mielőtt...
Joanna elszörnyedve látta, hogy körülöttük fáklyaként égnek a fák. A lángok valósággal körülölelték őket. A hőség egyre elviselhetetlenebbé vált. Érezte, ahogy perzseli bőrét a tűz. Páni félelem fogta el. Mackenzie a saját védősisakját nyomta a fejébe, s a hátán cipelt tartály vizével átitatta a ruháját.
-	Amarra látszik a legkeskenyebbnek a tűz gyűrűje! - ordította a lány fülébe, és kezével mutatta az irányt. A felcsapó lángok mögött homályosan ki lehetett venni a tűzoltók imbolygó alakját a feketére perzselődött földön. - Ott áttörhetünk, Joanna, de el kell engednie a kengurut.
A lány egy pillanatra lehunyta a szemét. Átrohanni a tűzön? Természetes ösztöne berzenkedett ez ellen, még ha nincs is más választása.
-	Képtelen vagyok rá - nyögte ki végül.
-	A mindenségit, szedje össze magát! - csattant fel a férfi.
-	Félreértett... a kengurut vagyok képtelen elengedni. - Azzal Joanna elfordult kissé, és szorosan magához ölelte a kis állatot, nehogy Mackenzie elvehesse tőle. - Elgázoltam egyet, és ezért...
Mackenzie égnek emelte a szemét, de úgy látszik, elfogadhatónak találta a. magyarázatot.
-	Én sem akarom, hogy itt süljön meg! — kiáltotta. - De adja ide, majd én kiviszem! - Átvette az állatkát, és a kezeslábasába dugta. - Rajta, fusson, és ne lélegezzen útközben! Amint átjutott a lángokon, vesse magát a földre és guruljon tovább. Odaát az emberek mindjárt lelocsolnak majd bennünket. Felkészült?
-	Mackenzie... - Joanna kétségbeesett pillantást vetett rá, és azt kívánta, báj- csak valami fontosat tudna most mondani. — Mit énekelt akkor az esőben?
A férfiból furcsa hang tört elő, ami félig nevetés lehetett, félig káromkodás. Aztán magához rántotta a lányt, lehúzta mindkettőjük arcáról a maszkot, és szenvedélyesen megcsókolta Joannát.
-	Most! - kiáltotta aztán, és mindketten belerohantak a tűzbe.

7. FEJEZET
A csillagokat sűrű füst takarta. Joanna a Falkner's Place teraszán üldögélt, és az eget kémlelte. A tüzet mindenütt eloltották. Az önkéntesek hazamentek, néhányan közülük most próbálják kimenteni leégett házukból, ami még megmaradt. A Falkner's Place komolyabb baj nélkül megúszta. Néhány legelő kissé megperzselődött ugyan, az egyik pajta leégett, de nagyobb kár nem esett.
Éjfél is elmúlt, és Joanna kivételével az egész ház az igazak álmát aludta. Ó maga is ágyban volt már, de felriadt, amikor azt álmodta, hogy ismét bekeríti a tűz. Az alkarján az égési seb is fájni kezdett. Csak homályos emlékképei maradtak arról, ahogy Mackenzie-vel a lángok közé rohant, aztán a földre vetette magát, és gurult tovább, a mentőosztag meg permetezte rá a vizet.
Enyhe sokkot kapott, állapította meg a kis helyi kórház orvosa, de némi füst- mérgezéstől és az alkarján lévő égési sebtől eltekintve voltaképpen nem történt baja. Catastrophe külterületén leégett néhány ház, és kisebb kár keletkezett a vásárcsarnokban is, amikor a szél még izzó zsarátnokokat hordott a falépcső alá... Bernie és Joyce a városháza nagytermében szükségkonyhát rendezett be az evakuált gyerekek számára. És a történtek után valamennyien magától értetődőnek érezték, hogy visszamenjenek Mackenzie farmjára, ahonnan nemrég olyan rossz érzéssel távoztak.
Joanna hirtelen zajt hallott a házból. Bement, hogy körülnézzen. Mackenzie dolgozószobájából világosság szűrődött ki. A férfi háttal állt az ajtónak az egyik könyvespolcnak dőlve, és elmélyülten bámult valamit, amit a kezében tartott. Joanna megragadta az alkalmat, hogy zavartalanul nézegetheti. Mosolyogva futtatta végig pillantását a trikó alatt erőteljesen kidomborodó hátizmokon, s hirtelen ráébredt arra, hogy különös gyengédséget érez a férfi iránt.
Mackenzie egyszer csak megérezte a jelenlétét. Kihúzta magát, és megfordult. Elismerően mérte végig a lányt fehér selyem köntösében, amely nemhogy eltakarta, de inkább kiemelte nőies domborulatait. Joanna meglepődött, milyen fesztelenül viselkedik a férfi, noha nem valószínű, hogy számított a megjelenésére. Hirtelen forró hullámok öntötték el a testét.
-	Nem tudtam aludni - szólalt meg fátyolos hangon.
-	Én sem. - Mackenzie továbbra is a lányra szegezte a tekintetét. Végül ellépett a könyvespolctól, és elindult Joanna felé. Amikor az íróasztalhoz: ért, bedobott valamit az egyik kihúzott fiókba, és menet közben a térdével betolta, ám a fiók csak félig csukódott be. - Egy italt?
Meg sem várva a választ, kinyitotta a bárszekrényt és whiskyt töltött két pohárba.
-	Hogy vannak az égési sebei? - kérdezte, amikor átnyújtotta Joannának az: egyik poharat.
-	Égnek. És a magáéi?
-	Dettó. A hajam is megpörkölődött kissé — felelte Mackenzie elhúzva a száját.
-	Még nem is köszöntem meg, amit érteni tett - folytatta Joanna. - Nagyon sajnálom, hogy olyan könnyelműen viselkedtem.
-	Felesleges mentegetőznie. És köszönetet sem várok. Csak a munkámat végeztem - válaszolt Mackenzie, és nagyot kortyolt a whiskyből.
-	Akkor azt kell megköszönnöm, hogy olyan jól végezte a munkáját. Nem lett volna valami kellemes érzés, ha elevenen kell megégnem.
Mackenzie felnevetett, és ujjaival a hajába túrt. Kissé idegesnek látszik, állapította meg Joanna. Talán most tör ki rajta az elmúlt órák rengeteg feszültsége. Hiszen rögtön azután, hogy kitörtek a tűzgyűrűből, a férfi minden erejét megfeszítve újra nekilátott a tűzoltásnak.
Most az íróasztala szélén ült, Joanna pedig a könyvespolcnak támaszkodott. Véletlenül az asztalon fekvő térképre tévedt a pillantása. Ez ugyanaz volt, amit nemrégen az irodában is látott. A térkép mellett piros filctoll hevert.
Ahogy jobban megnézte a lány, apró, piros pöttyöt fedezett fel közvetlenül Catastrophe neve mellett.
-	Ez meg mit jelent? - érdeklődött, de még ki sem mondta ezt, már tudta a választ. Hát persze, a tűz helyét jelölte be Mackenzie a térképen. Ezután szinte magától kínálkozott a feltételezés, hogy a többi piros jelölés is olyan helyeket mutat, ahol tűz ütött ki. - A bozóttüzek helyét rajzolta be, ugye? Ilyen sok volt errefelé? - lepődött meg a lány. - S ezeken a helyeken mindenütt jártunk a turnénk során! - állapította meg ismételten.
Mackenzie elvette az asztalról a térképet, és megfordítva a falnak támasztotta.
Joanna dermedten bámulta a térkép hátlapját. És most Catastrophe-ban is fellángolt a tűz! Pillantása Mackenzie arcára siklott. Eszébe jutott, milyen átható tekintettel mérte végig, amikor valami olyat talált mondani, hogy nem igazán sikerült tűzbe hozniuk ezeket a városokat. Persze, csupán arra célzott ezzel, hogy a közönség mérsékelt lelkesedéssel fogadta az előadásaikat.
-	Csak nem hiszi...? - szólalt meg Joanna, aztán hangosan felnevetett. - Hát persze hogy nem! Tudom, hogy fölöttébb felelőtlen népségnek tart minket, de nem gondolhatja komolyan, hogy mi hánytuk el mindazokat az égő csikkeket, amelyek a tüzeket okozták. Nem lenne ez egy kicsit sok a véletlenből? Egyébként kiderítették már, hogyan keletkeztek ezek a tüzek?
-	Majdnem biztos, hogy szándékos gyújtogatás történt mindenütt.
Joanna visszafojtotta a lélegzetét.
-	Szándékos gyújtogatás? - Megrettent. Már a figyelmetlenség is súlyos vád. A gyújtogatás azonban egészen más. - De hát ez... ez egyszerűen nevetséges! - tört ki belőle. - Hiszen ez egy színtársulat.
-	Ahol csak felléptek, lángba borult a környék.
-	De csak innen. - Joanna megfordította a térképet, és ujjával arra a városra bökött, ahol az első tűz volt bejelölve. - Ha köztünk van a gyújtogató, miért várt annyi ideig?
-	Ott kezdődik az aszály sújtotta terület - vonta meg a vállát Mackenzie. - Kiszáradt, kopár vidék, forróság. Ideális helyszín a tűzhöz. A körülmények megnehezítik a gyújtogatás tényének bizonyítását. Az ilyesmi ellenállhatatlanul vonzza a piromániásokat.
-	Mégis melyikünk lehetne a gyújtogató? Bernie? Ö csak a főzéshez gyújt tüzet. Alison? Egyetlen apró lángocskával játszik, s azzal a cigarettáját gyújtja meg. Ő talán még okozhatna is tüzet véletlenül, de nem mindjárt négyet! És Reg? Reg az állatok bolondja. Ő szóba sem jöhet.
Mackenzie még mindig átható tekintettel nézte a lányt. Joanna egy pillanatra lehunyta a szemét. Minden vér kiszaladt az arcából,
-	Én? - kérdezte végül hitetlenkedve, Már a gondolatától is felháborodott, hogy egyáltalán eszébe juthat ilyesmi a férfinak. - Engem gyanúsít?
-	Maga örökké magánál tart egy öngyújtót - állapította meg Mackenzie. Úgy beszélt, mint egy bíró, aki a terhelő bizonyítékok dacára megpróbál elfogulatlan maradni. - Ragaszkodott hozzá, hogy azon az éjszakán kijöjjön velem az égetéshez, s gyakran játszadozott az öngyújtóval.
-	Szentséges ég, ezek mind a hajuknál fogva előrángatott érvek!
-	Amikor az istállóban magára találtam, akkor is éppen nyílt lángot tartott a szalma fölé. Állítólag a zseblámpáját kereste. De semmiféle lámpa nem került elő soha.
Joanna elképedve meredt Mackenzie-re. Eszébe jutott, milyen komor arccal vette ki a kezéből az öngyújtót.
-	Azt akarja ezzel mondani, hogy nem is volt zseblámpám? Pedig volt! És másnap reggel meg is találtam - fakadt ki Joanna. Nyugtalanul járkált fel s alá a dolgozószobában. Ez a vádaskodás úgy érte, mintha arcul csapták volna. - Úgy hiszi, éppen fel akartam gyújtani az istállót, amikor Idejött'? Egy istállót, amely tele van lovakkal? - A tehetetlen dühtől könnyek szöktek a, szemébe. — Miféle szörnyetegnek tart engem, Mackenzie? - Öklével a férfi mellkasa felé csapott.
Mackenzie kitért az ütés elől, elkapta a csuklóját, és megszorította,
-	De hát nem is vádoltam - csitította. - Csak arra utaltam, hogy a tények bizonyos következtetéseket sugallnak.
-	Hát akkor rosszak a következtetései! — dühöngött Joanna. — Én hívtam fel a figyelmét akkor éjszaka arra, hogy a piros jelölések a turnénk útját követik. Miért tettem volna, ha ez terhelő rám nézve?
-	Maga színésznő - jegyezte meg a férfi összehúzott szemmel. - Mindenütt szándékos gyújtogatás történt, Joanna, Ez minden, amit tudunk. Nekem van egy elképzelésem, amely nem hagy nyugodni. Vizsgálat indul, és jelentést kell majd lennem a bizottság előtt. Tulajdonképpen csatolnom kellene ezt a térképet az összes információval együtt.
-	Ez annyit jelent, hogy ki fognak hallgatni a rendőrségen? - rökönyödött meg Joanna.
-	Egyáltalán nem figyel arra, amit mondok? - rivallt ró Mackenzie. - Szóba sem hoztam volna az egészet, ha maga nem kémkedik utánam az éjszaka közepén. Senkinek sem beszéltem erről. Egyelőre csak mi ketten láttuk ezt a rohadt térképet.
Joanna olyan közel lépett a férfihoz, hogy az arcuk majdnem Összeért.
-	És azt ajánlom, Mackenzie, maradjon is így! Ha csorbát ejt a hírnevemen vagy a színházén, beperelem hitelrontásért!
-	Hogy van az, hogy maguk a szórakoztatóiparban mindjárt az ügyvédjükkel kezdenek fenyegetőzni?
Egyértelmű gúny csendült ki a férfi hangjából. Hirtelen lazított a szorításán, és ujja hegyével végigsimított a lány karján. A sértő szavak után az lett volna a természetes, ha Joannát hidegen hagyja az érintése. De nem így történt, azonnal bizseregni kezdett a bőre. Hosszú percek teltek el, és ők ketten mozdulatlanul álltak egymással szemben. Joanna meglátta a férfi szemében a fellobbanó vágyat.
-	Én... - kezdte egészen halkan, s kétségbeesetten próbált visszaemlékezni rá, mit is kérdezett a férfi.
-	Csak költői kérdés volt - suttogta Mackenzie.
Valahonnan a házból az öreg fa pattogása hallatszott. A kinti csendet csupán néha törte meg az olajfák leveleinek halk zizzenése. Most azonban még ez a halk zaj is elhalt, és Joanna csupán a szíve dobogását hallotta. A levegőben még mindig a tűz után megmaradt égett szag terjengett és Mackenzie férfias illata.
-	Még szerencse, hogy a haja nem pörkölődött meg - szólalt meg egyszerre
Mackenzie, és csodáló pillantással simított végig a lány szőke haján. - Sokszor eltűnődtem rajta, vajon milyen lehet a tapintása.
-	Én meg, mikor először láttam, azon töprengtem, vajon nem kopasz-e a védősisak alatt - vallotta be a lány. - És nem ernyedtek-e már kissé az izmai. - Aztán Mackenzie vállára tette a kezét, és lassan végigfuttatta az ujjait erőteljes, kemény karján.
A férfi tekintete felragyogott. Magához szorította a lányt, úgyhogy az minden porcikájával érezte a testét. Semmi sem volt ernyedt rajta. Ellenkezőleg.
-	O, Mackenzie! - súgta a lány kábultan.
-	Nem szólítanál végre Neilnek? - tudakolta a férfi mosolyogva, miközben a lány mellére csúsztatta a kezét.
-	Neil... Neil... - sóhajtotta Joanna. Minden szónál elcsuklott kissé a hangja, mert a férfi közben gyengéden cirógatta a mellbimbóját.
Amikor a férfi lágyan lecsúsztatta a válláról a fürdőköntöst, Joanna már egész testében remegett a vágytól. A köpeny lehullott a földre, s ő ott állt meztelenül, parányi fekete bugyiban, két karját védekezően összefonva a melle előtt.
-	Gyönyörű vagy, Joanna! - lehelte férfi, és megcsókolta a nyakát. Amíg a férfi lehúzta nadrágján a cipzárt, Joanna megkerülte az íróasztalt, hogy elfordítsa a lámpát.
-	Szemembe világít a fény - mentegetőzött.
Érezte, ahogy Mackenzie pillantása követi minden mozdulatát. Gyakran zavarta kissé talán túlságosan telt keble, de most örömmel látta, milyen hatással van a látvány a férfira. Amikor elfordította a lámpát, a fény reflektorként világította meg Mackenzie testét. Olyan volt a bőre, akár a bronz, duzzadó izmai élesen kirajzolódtak. Joanna, amint az asztal körül forgolódott, beleütközött a félig nyitott asztalfiókba. Oda sem figyelve már éppen be akarta csukni, amikor valami megcsillant benne. Csodálkozva kijjebb húzta, és az öngyújtóját pillantotta meg.
-	Nocsak, a kabalám! - nevetett föl boldogan, és kivette. Ám a következő másodpercben már el is komorodott. - Mióta van nálad? - kérdezte kissé zavartan. - Hiába kerestem az istállóban.
-	Az egyik emberem találta meg aznap reggel, amikor elmentél. A bozóttűz miatt valahogy meg is feledkeztem róla.
-	Ma azonban eszedbe jutott - jegyezte meg Joanna. Rájött, hogy a férfi ezt csúsztatta olyan gyorsan a fiókba, amikor ő belépett a szobába. - Ez lett volna - emelte fel kissé remegő kézzel az öngyújtót -, ez lett volna az első számú terhelő bizonyíték?
Joanna felkapta a földről a hálóköntöst, és hátat fordított a férfinak. Az arca lángolt a szégyentől. Hogy feledkezhetett meg magáról ennyire? Olyan lehetett az előbb, amikor rengő keblekkel végigsétált a szobán, mint a hatvanas évek filmcsillagainak valami olcsó utánzata De annyi haszna azért ennek is volt, hogy megtalálta az öngyújtóját, s ez újra eszébe juttatta, milyen szörnyű dologgal gyanúsítja őt a férfi,
-	Úgy látom, vége a jó hangulatnak - hallotta hirtelen Mackenzie lángját.
A férfi gúnyolódó hangnemén felbőszülve, Joanna ismét feléje fordult.
-	Igazán nem szeretném, ha holnap reggel undorodnod kellene magadtól - mondta epés hangon. - Jó éjt, Mackenzie!
-	Jó éjt, Joanna!
-	A főnök a többiekkel együtt éppen indulni készül, hogy felmérjék a kórokat - fogadta Joyce Joannát, amikor másnap reggel előkászálódott a szobájából. - Hiszen tudja, hogy van ez ilyenkor: pótolni kell a kitört ablaküvegeket, ponyvával le kell takarni a megrongálódott tetőket, meg ilyesmi. Sose lehet tudni, mikor ered el az eső.
Catastrophe-ban a viharfelhők nem hoztak esőt, ötven mérföldnyire távolabb azonban öklömnyi jégdarabok ütöttek lyukat a tetőkbe, és verték el a baromfit.
-	Egyébként a konyhában talál teát, kávét, zsemlét, ha reggelizni óhajt!
A konyhában ott állt Mackenzie. s éppen Libby csimpaszkodott a nyakába.
-	Hála istennek, semmi bajod, Neil! - mondta éppen, amikor Joanna belépett, és közben mindkét karjával átölelte a férfit. - Annyira aggódtam. Azonnal vissza akartam jönni Sydneyből, de nem kaptam korábban helyet a repülőre. Segíthettem volna apának. Annyi dolga volt szegénynek, és olyan beteg.
-	Kemény napok voltak. Azt hiszem, kiscicám, mindannyian kissé elszontyolodtunk - felelte Mackenzie magához szorítva Libbyt. A feje fölött Joannára pillantott. Szemlátomást igen kínosnak érezte, hogy éppen az a nő a tanúja e bensőséges jelenetnek, akivel előző éjjel majdnem az ágyban kötött ki.
Joannának minden önuralmát össze kellett szednie, nehogy azonnal sarkon forduljon.
-	Beszélhetnék veled egy percre, Joanna? Az ünnepség sajnos elmarad, volna azonban még néhány dolog, amit meg kellene beszélnünk.
A férfi szavai hallatán Joanna összerándult, de azért követte őt a dolgozószobába.
-	Nem hinném, hogy lenne még bármi fontos megbeszélnivalónk, Mackenzie - mondta kimérten.
-	Ami a tegnap estét illeti... - kezdte a férfi, de nem fejezte be a mondatot. Az ablakhoz lépett, és csak bámult kifelé. - Vannak dolgok, amiket én... - Látszott rajta, hogy kínosan érzi magát. - Mikor utazol el? - tette föl a kérdést váratlanul.
A lány elsápadt. Alig várja tehát, hogy megszabaduljon tőlem! Tegnap még kívánt, ma már csak útban vagyok neki... Joanna, hogy uralkodjon a hangján, mélyeket lélegzett, ahogy a beszédórákon tanulta.
-	Át kell vizsgálnunk a kocsikat, főként a furgont. Megfelel, ha holnap reggeli után indulunk, vagy az neked túl késő?
-	Joanna... Szeretném elmondani...
-	Semmit sem kell mondanod, Mackenzie. Ne csináljunk nagy ügyet az egészből! Megtörténik néha az ilyesmi, amikor pattanásig feszülnek az ember idegei.
-	Valóban?
Joanna legyintett. Mennyi mindenre jó a színiiskola! Pontosan tudta, milyen szerepet kell most alakítania. A független, szabad nőét,, aki mindig azt teszi, amihez kedve van, aztán odébbáll. Semmi kötöttség, semmi elkötelezettség. Amilyennek Mackenzie kezdettől fogva tartotta. Gyűlölte ezt a szerepet, de így legalább megmenthet valamit a büszkeségéből.
-	Rendkívül izgalmas napok voltak, és hogy kissé elvesztettük a fejünket az csak még izgalmasabbá tette. Mi rossz van ebben?
-	Amire te azt mondod, hogy kissé elvesztettük a fejünket, az könnyen eltarthatott volna hajnalig is, ha nem találod meg a talizmánodat - jegyezte meg a férfi.
-	Semmit sem bántam meg - hazudta Joanna -, sem azt, hogy elkezdtük, sem azt, hogy még idejében befejeztük.
-	Akkor jó. - Mackenzie a kalapja után nyúlt, és a fejébe nyomta. Kiengedte maga előtt a lányt, és hatalmas csattanással bevágta a dolgozószoba ajtaját.
Bernie és a többiek kíváncsian néztek Mackenzie után, amikor további sűrű ajtócsapkodás közepette elhagyta a házat.
-	Ha csipkedjük magunkat egy kicsit, talán még ma indulhatunk - vélte Reg.
Senkinek sem volt ellenvetése. Együttes erővel láttak neki a kocsik átvizsgálásának. Joanna összecsomagolta a holmiját. Örült, hogy végre elutazhat, de kicsit szomorú is volt.
Éppen a tükör előtt állt, és a haját fonta be, amikor nyílt az ajtó. Már gyorsabban kezdett verni a szíve, de aztán látta, hogy Libby az. A fiatal nő fölényesen mosolygott. Elegáns kosztümöt viselt, és olasz cipőt. Az ujjain számtalan gyűrű csillogott, a csuklóján minden mozdulatára féltucatnyi arany karkötő csörrent meg. Körbesétált a szobában, mintha azt vizsgálná, épségben maradt-e minden Joanna ittléte alatt.
-	Feleségül fog venni, ezt jó, ha tudja - szólalt meg végül Joanna tükörképére pillantva. - Nem szeretném, ha abban a tévhitben utazna el, hogy esetleg majd megváltoztatja a véleményét.
-	Mackenzíe-ről beszél? - Joannának nem kis erőfeszítésébe került, hogy udvarias maradjon.
-- Hallottam, hogy Neil lefeküdt magával az irodájában.
Joanna hirtelen nem is tudta, hogy nevessen-e, vagy fölháborodjon.
-	Kitől hallotta ezt az ostobaságot?
-	Joyce mesélte az egyik barátnőmnek, aki aztán alig várta, hogy elmondhassa nekem - felelte Libby, és elfintorította az orrát.
Ejnye, ejnye, kuncogott magában Joanna. Joyce tehát tényleg igyekezett meghiúsítani Mackenzie házasságát...
-	Semmi sem történt közöttünk - közölte a hívatlan vendéggel. - Csak megosztottuk a kanapét, ez minden.
-	Ó, engem ez csöppet sem zavar! Hivatalosan még el sem jegyeztük egymást, és nem baj, ha előtte még egyszer kitombolja magát. - Libby közelebb ment Joannához. - Neil és maga között van valami. Ezt kezdettől fogva éreztem. Nem mintha meglepne. Hiszen korban maga inkább illik hozzá, és önállóan vezeti a vállalkozását. Neil nagyra becsüli az ügyes embereket.
Joanna most hallotta először, hogy Mackenzie öt megbecsüli és ügyesnek tartja.
-	Ráadásul nagyon szép... legalábbis bizonyos értelemben.
Na, ezzel a bókkal mihez kezdjek? - gondolta Joanna. De hangosan csak annyit mondott:
-	Maga sem éppen madárijesztő.
Libby megnézte magát a tükörben.
-	Ó, én nagyon is jól tudom, mi szól mellettem. Tudom, mit jelent egy farmon gazdálkodni. Megtanultam, hogyan kell egy efféle háztartást vezetni, és megértem a Neilhez hasonló férfiakat. Nagyon sok közös vonása van az apámmal.
Joanna azon tűnődött, vajon örülne-e Mackenzie annak, hogy a jövendőbeli apósához hasonlítják.
-	Én vagyok a tökéletes feleség egy olyan férfi számára, mint Neil - folytatta Libby. - Engem erre neveltek. Még ha akarnék, akkor sem tehetnék mást.
Mintha egy icipici elégedetlenség csendült volna ki Libby hangjából, ezért Joanna kíváncsian rákérdezett:
-	Miért, talán mást szeretne csinálni?
-	Mackenzie feleségeként tökéletesen elégedett leszek - válaszolta Libby töprengve. - Ez is éppolyan feladat, mint egy színházat vezetni... talán még nehezebb is. - Rövid szünet után kissé kelletlenül tette hozzá: - Egyelőre persze kissé elhanyagoltnak érzem magam, mert Neil nem akar velem lefeküdni.
Joannának nagyon össze kellett szednie magát, hogy ne látsszon rajta a megdöbbenés.
-	Azt hiszem, apu valamiféle egyezséget kötött vele - fűzte tovább a szót Libby fesztelen társalgási hangnemben. - Az apák már csak ilyenek. Azt akarja, hogy szüzén menjek férjhez, és mivel Neil mindig jó barátságban volt a papával... - A beletörődés jeleként megvonta a vállát.
Joanna csodálkozva nézett Libbyre.
-	Csak nem azt akarja mondani, az apja utasította Mackenzie-t, hogy ne...?
-	Nyilván nem utasította kifejezetten. Inkább afféle hallgatólagos megállapodás lehet ez kettőjük között. Neil mindig azt mondja, hogy még túl fiatal vagyok, és legalább addig várjunk, amíg el nem jegyeztük egymást. Szerintem ez szörnyű, és korántsem vagyok olyan ártatlan, ahogy azt mindenki hiszi, Neil pedig nagyon vonzó férfi.
Joanna féltékenységet érzett, és Libby talán éppen ezt akarta elérni.
-	Úgy gondoltam, jobb, ha beszélek erről magával - szólalt még ismét Libby nehogy hiú ábrándokban ringatózzon Neilt illetően.
-	Nem teszem! - vágta rá Joanna élesen.
-	Tudnia kell ugyanis, hogy Neil kissé régimódi gondolkodású. A papa mindig azt mondja, hogy Neil egy tiszteletre méltó ember egy tisztességtelen korban. Még ha megváltoznának is az érzelmei, akkor sem szegné meg soha az ígéretét. És ő nekem ígérte magát!
Joanna dühösen összekapkodta a ruháit, amelyekből még mindig csak úgy áradt a füstszag, és a táskájába gyömöszölte őket. Alighanem ez a megérdemelt büntetése azért, amiért az elmúlt éjjel majdnem elgyengült. Merő kínszenvedés volt végighallgatnia, ahogy ez a lány Mackenzie-ről mint a jövendőbelijéről áradozik.
-	Ez esetben viszont alaposan meg kell győződnie róla, hogy valóban ő-e az igazi, mielőtt hozzámenne - mondta Joanna szárazon. - Egy olyan férfi, aki sosem másítja meg az ígéretét, a nőjét sem engedi el egykönnyen, ha az menni akar. - De azonnal meg is bánta, hogy Libby ellen fordította a saját szavait. Ezért szenvtelen arccal gyorsan hozzáfűzte: - Remélem, nagyon boldog lesz mellette.
Joyce készített néhány szendvicset az útra.
-	Csokoládétortát nem csináltam - mondta rezzenéstelen arccal Joannának. - Egy ideig azt reméltem, hogy maga és a főnök egymásra találnak. Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy olyasvalaki mellett akarja leélni az életét, aki a „kis- cicám" megszólításra hallgat!
Joanna kissé megdöbbent Joyce őszinteségén, ám az asszony máris folytatta.
-	Kellemesen csalódtam magukban - vallotta be. - Nagyon rendesen viselkedtek. Jutalmat érdemelnének, vagy azt, hogy átnyújtsák maguknak a város kulcsát - jegyezte meg kacsintva.
Catastrophe kulcsa! Joanna felnevetett. Még akkor i s ezen mosolygott, amikor furgonjával kihajtott a Falkner's Place kapuján. A városban nem láttak egy lelket sem, elhaladtak Col Mundy szállodája és a koromtól fekete vásárcsarnok mellett. Utolsóként Joanna egy élénkzöld zászlócskát látott a visszapillantó tükörbeli. Úgy látszik, ez a mai egy zöld nap.

8. FEJEZET
Végre itthon! Joanna mélyen beszívta a sós tengeri levegőt, amelybe kipufogógáz és sok más környezetszennyező anyag bűze vegyült. Úgy érezte, mintha hosszú betegségből gyógyult volna fel. A forgalom fülsiketítő dübörgése, a dudálás, a fékek csikorgása, jól ismert hangok, amelyek hol felerősödnek, hol elhalkulnak, de sohasem némulnak el egészen. Joanna kiszellőztette a házat, aztán elment bevásárolni.
Megkezdődött a szokásos harca egy parkolóhelyért, majd az áruházban egy bevásárlókocsiért. Este kiült az erkélyre egy pohár itallal, és megcsodálta a naplementét. Minden alkalommal más és más volt ez a színorgia, amikor a vörösen izzó, óriási tűzlabda lebukott a tengerbe. Itthon vagyok, gondolta, mert végső soron szerette ezt a hangos, csúf összevisszaságot, amelyet az ember teremtett.
És mégis úgy érezte, hogy semmi sem ugyanolyan, mint régen. Csöndben üldögélt az esti szürkületben, és ráébredt, hogy amire a szíve vágyik, az immár egy másfajta táj: széles, csöndes vidék a határtalan kék ég alatt... egy olyan világ, ahol szinte megállt az idő, ahol az emberek megtanultak türelmesen várni, mert tudják, hogy úgysem gyorsíthatják fel a termés érését, a bárányok növekedését, az esőfelhők vonulását. Joanna mozdulatlanul ült az erkélyen, amire azelőtt sohasem volt képes, és csak nézte, ahogy lassan leereszkedik az éjszaka. Mély nyomokat hagyott benne a vidéki táj. Mackenzie földje... Mackenzie.
Teltek-múltak a napok. Joanna belevetette magát a munkába. Először is meglátogatta Amyt a boltjában, és megnézte a legújabb színházi festékeket.
-	A megtévesztésig valódinak tűnő sérüléseket lehet készíteni velük - lelkendezett Amy. Az arcán már ott éktelenkedett egy látszólag hevesen vérző nyílt seb, a kezén pedig egy alig behegedt vágás. Ezzel győzte meg a vevőit. - Mit szólnál egy zúzott sebhez vagy esetleg egy elgennyesedett horzsoláshoz? - kérdezte tréfálkozva. De amikor figyelmesebben szemügyre vette a barátnőjét, inkább mást ajánlott. - Gyere, főzök egy kávét! És mesélj róla.
-	Tudtam, hogy érdekelni fog - nevette el magát Joanna. - Valódi férfiszépség: sötét göndör haj, selymes szempillák és ragyogó, tengerkék szem.
A tengerkék szem hallatán Amy csak legyintett.
-	Nem rá gondoltam. A bátyja, a főnök érdekel.
Joanna elhúzta a száját, és látszólag elmélyülten kezdett lapozgatni egy színházi újságban.
-	Rá vagy kíváncsi? Ismered ezt a típust. Duzzadó izmok, hivalkodó férfiasság. Nem nagy szám. Családjukban az öcskös örökölte a kedvezőbb külső jegyeket.
-	Szóval semmi különös? - hitetlenkedett Amy, s közben az asztalra tette a kávéscsészéket.
-	Hát... - Joanna eltűnődött azon a zöld szemen, azon a hangon, amelytől mindannyiszor libabőrös lett a háta, azon az erős karon, melynek néha oly hihetetlenül könnyednek bizonyult az érintése... - Bizonyos értelemben megmentette az életemet - bökte ki végül.
Amy meglepetésében kilöttyintett egy keveset a kávéjából.
-	Erről egy szóval sem teszel említést a képeslapjaidon! - vetette szemére a barátnőjének.
-	Hát ez nem olyasmi, amiről az ember csak úgy levelezőlapon tájékoztatja a barátait - nevetett Joanna. - Elég furcsán hangzana az efféle szöveg: Egyébként nemrég bekerített minket a bozóttűz, és a főnökkel keresztül kellett ugranunk a lángokon. Hamarosan találkozunk. Szerető barátnőd...
-	Keresztül ugrottatok a lángokon?
Joanna nagy vonalakban beszámolt a történtekről. Mesélt a tűzről, a nagy kavarodásról meg az elszökött pici kengururól.
-	Te egy kenguru után szaladtál? - ismételte Amy ámulva.
-	Tudom, hogy könnyelműség volt — ismerte el Joanna. - De előzőleg elütöttem egyet az úton. És ezt így szerettem volna jóvátenni.
-	Na persze... - Amy fejcsóválva vette tudomásul az indoklást.
-	Mackenzie utánam jött, a következő pillanatban pedig körbezárt bennünket a tüz. Elevenen megéghettünk volna. - Joanna szórakozottan maga elé meredt. Azóta is gyakran álmodott a szörnyű tűzről, de álmában soha nem jött oda Mackenzie, hogy megmentse. - Kíváncsi volnék, kinőtt-e már azóta a haja...
-	Belekapott a hajába a tűz?
-	Nekem adta a védősisakját, és rám locsolta az összes vizet a hátán cipelt tartályból. Aztán végig azon az oldalamon maradt, amerről a szél fújt, hogy megvédjen a legrosszabbtól. - Ezekre a részletekre Joanna is csak később emlékezett. - És még a kis kengurut is ő hozta ki a kezeslábasába dugva.
-	Mi a keresztneve?
.- Neil. - Joanna nyelt egyet arra az egyetlen alkalomra gondolva, amikor így szólította. Mindenki csak főnöknek hívja. Persze, rajtam kívül.
-	Valami azt súgja nekem...
-	A felesége viszont alighanem így fogja szólítani. Hacsak nem „apuci" lesz neki. - Ez igazán gonosz kis megjegyzés volt, Joanna el is pirult, ahogy kimondta. - Hamarosan házasodik.
Eltelt egy hónap. A forró novembert még forróbb december követte. A vastag, piros kabátba öltöztetett télapókról folyt a víz az áruházakban; a mesterséges hóval díszített kirakatokban fürdőruhákat és búvárfelszerelést kínáltak. Karácsony a déli féltekén. Joanna az ünnepekre Melbourne-be repült a szüleihez. Ott legalább valamivel hűvösebb volt, így nem hatott annyira groteszknek a mesterséges hó.
Amikor visszatért Sydneybe, kifestette a hálószobáját. Nyugaton eleredt az eső, és véget vetett az aszálynak. Most aztán van miért ünnepelniük Catastrophe lakóinak. Vajon Mackenzie gondol még néha rá? Nyilván már a nevére sem emlékszik. Joanna azonban élete végéig nem fogja elfelejteni az övét. Hogy is lehetne elfelejteni egy férfit, aki nem tartja fontosnak, hogy a saját nevét írassa a kapuja fölé?
Újév napján Joanna olvasta az újságban Elisa Jane Crawford és Neil Bryce Mackenzie eljegyzésének a hírét. És ugyanezen a napon, amikor éppen a legnagyobb munkában volt a színházban, felbukkant Steve Mackenzie.
Joannának a szívverése is elakadt egy másodpercre, amikor megpillantotta. Észre sem vette, hogy elnéz a fiú feje mellett, amíg Steve szárazon meg nem jegyezte:
-	Egyedül vagyok. Kiváló bátyám nem jött velem.
A lány bűntudattal gondolt arra, vajon szegény Steve hányszor szorulhatott már a bátyja árnyékába.
-	Nem tudna szerezni valami munkát nekem, Joanna? - kérdezte Steve. - Csak átmenetileg, amíg egyenesbe nem jutok. Ezúttal végleg leléptem.
-	Van valami köze ennek az eljegyzéshez?
-	Bizonyos értelemben igen - vonta meg a vállát Steve. - Ha Neil megházasodik, még többet ugráltat majd. Végső ideje, hogy a saját lábamra álljak.
Joanna, vonakodva bár, de felvette a fiút a színházhoz.
-	De jegyezd meg, hogy a kávéfőzés az egyetlen dolog, amit csinálhatsz, míg be nem lépsz a szakszervezetbe! - figyelmeztette közvetlenebb hangnemre váltva. Nem rossz előjel vajon, hogy Catastrophe egy darabkája így befészkelte magát az életébe?	.
Három hónappal később már inkább örült ennek, mert Steve jól beilleszkedett a színház életébe, könnyen kezelhető, kellemes társnak bizonyult. Amikor pedig nem talált magának megfelelő lakást, Joanna kiadta neki a kis garzonlakást háza alagsorában.
Április első hetében különös dolog történt Egy hideg, szelesedén megszólal a csengő. Joanna azt hitte, hogy Steve az. De: helyette egy fiatal nőt pillantott meg az ajtóban hatalmas bőrönddel a kezében.
-	Libby? - Ösztönösen elnézett a lány feje mellett. Aztán a szája elé kapta a kezét, és elfojtott egy mosolyt. Elég valószínűtlen, hogy férj é s feleség toppanjon be hozzá a nászútján.
-	Nem mehetnék be? - szólalt meg Libby. Még csak nem is hasonlított arra az elkényeztetett, pökhendi fiatal lányra, aki Joanna emlékezetében élt. Most remegett a hangja, a szeme gyanúsan csillogott.
Joanna félreállt, és Libby az óriási bőröndöt maga után vonszolva belépett, közben meg egyfolytában fecsegett:
-	Annyira siettem, hogy otthon felejtettem a hitelkártyáimat, hitelkártya nélkül pedig nem ember az ember. Apa több szállodában is szívesen látott vendég ugyan, de már biztosan riasztott mindenkit.
-	Riasztott mindenkit? - Joanna egyre kínosabban érezte magát.
-	Gondolom, meglepi, hogy éppen magához jövök, hiszen maga és Neil... - Libby sokat sejtető mozdulatot tett a kezével, és Joanna arca lángba borult. — De az a helyzet, hogy... egyszerűen el kellett jönnöm egy kis időre, hogy gondolkozzak. Csak egy hétre van szükségem. Igazán nem kívánok sokat, ugye?
-	De hát úgy tudom, jövő héten lenne az esküvőjük! - képedt el Joanna.
-	Hát éppen ez az - fakadt ki Libby.
Röviddel az esküvő előtt tehát összeroppant a menyasszony! Joanna bosszúsan nyugtázta, hogy hirtelen hevesebben kezd verni a szíve. A menyecske természetesen újra megnyugszik majd. A legtöbb nő megzavarodik kissé az esküvője előtt, de ritka az olyan, aki el is áll a házasságtól.
Joanna idegesen fel s alá kezdett járkálni. Miért éppen hozzá jött Mackenzie jövendőbelije? Hiszen ez képtelenség! Nem tudta, sírjon-e vagy nevessen.
-	Nem maradhatnék itt egy éjszakára, amíg valami olcsó szállást találok? - Libby zavarában az előtte álló fotel huzatát tépkedte, s eközben hatalmas gyémántgyűrű csillant meg bal keze ujján. - Vannak ugyan barátaim Sydneyben, de ők nem mernének szembeszegülni a papával vagy Neillel. - Mélyet sóhajtva Joanna szemébe nézett. - Maga az egyetlen, aki nem tart tőlük.
Furcsa egy bók, gondolta Joanna. Lelki szemeivel látta magát, amint kivont karddal, valkűrként védelmezi Libby személyiségi jogait a dühödten rárontó Mackenzie-vel szemben. Megcsóválta a fejét. Semmiképpen nem óhajtotta viszontlátni a férfit. Elutasítóan mérte végig a lányt.
-	Tudom, hogy nem kedvel engem - szólalt meg újra Libby. - De azt hiszem, maga az a fajta ember, aki nem csak azokon segít, akiket szeret.
-	Valóban? - lepődött meg Joanna. - Valkűr és Teréz anya egy személyben'? - S amikor látta, hogy Libby elmosolyodik, ez megtörte ellenállását. Ez a fiatal Jány kétségbe van esve, mégis igyekszik bátran viselkedni. S akár kedveli őt, akár nem, csak nem kergetheti ki az éjszakába. - Remélem, hagyott otthon valami üzenetet, nehogy aggódjanak magáért- jegyezte meg végül barátságosabb hangon.
Látta, hogy Libby szeme könnybe lábad. Odanyújtott neki egy csomag papír zsebkendőt, aztán tapintatosan elvonult kávét főzni. Nagyon remélte, hogy Steve nem állít be, amíg ő meg nem szabadul Libbytől. Nem szerette volna, hogy Catastrophe e két képviselője összefusson. Felhívta Amyt, és megkérdezte, nem fogadná-e be a lányt néhány éjszakára.
-	A hét végére mindenképpen eltűnik, hiszen vissza kell mennie Catastrophe-ba az esküvőjére.
A vonal másik vége jó ideig néma maradt.
-	A főnök menyasszonya? Joanna, eszednél vagy? Hiszen az öccsét már ott rejtegeted a pincédben!
-	Amy, ne nyafogj annyit! Megteszed nekem ezt a szívességet? Nagyon hálás lennék.
A barátnője végül ráállt. Ám Joannában még azután is maradt valami rossz érzés, amikor Libby elhagyta a házat, és nem kellett már attól tartani, hogy a lány véletlenül jövendőbeli sógora karjaiba rohan. Hónapokkal azelőtt eldöntötte, hogy igyekszik elfelejteni mindent, ami Catastrophe-ban történt, úgy látszik azonban, a városka kinyújtja utána hosszú csápjait.
Eltelt három nap, és sem az eltűnt menyasszonyáért, sem a lányáért nem jelentkezett senki. Alighanem Joanna Spencer az utolsó, akinél bárkinek is eszébe jutna keresni őt. Sőt valószínűleg egyáltalán nem is jut már eszébe senkinek a színész- nőcske, mindenki elfelejtette.
Joanna tévedett. Egyvalaki mégsem feledkezett meg róla, s ez egy csapásra világossá vált, amikor beállított hozzá bizonyos Wilson felügyelő.
-	A helyi rendőrség kérte az együttműködésünket a sorozatos tüzesetek kiderítéséhez - kezdte a felügyelő.
Joannának arcára fagyott a mosoly. Dermedten méregette a férfit.
-	Tűzesetek?
-	Remélem, hogy segítségünkre lesz a vizsgálat során.
Nem ezt mondják minden gyanúsítottnak? Joanna arcából kiszaladt a vér.
-	Ha vetne egy pillantást ezekre itt... - A felügyelő néhány fényképet tett Joanna elé az asztalra; szemlátomást amatőr felvételek voltak, amelyeket különböző gépekkel készítettek a turné különböző állomásain.
-	Ez itt a társulatunk, amint a helyi előkelőség társaságában teázik előadás után - állapította meg Joanna az egyik képre mutatva. - De mi köze ennek a tűzhöz?
A férfi semmitmondóan mosolygott, majd egymás után rábökött néhányra a képeken látható személyek közül. Joanna pedig, amennyire tudta, megnevezne őket.
-	Ez Bernie és Alison a társulatból. Ez: megint Alison azt hiszem, a polgármesterrel. Ez pedig Wayne Sweet, az egyik kissé örült rajongónk. Ezen a felvételen nem is lehet felismerni, mert eltakarja az arcát a virágcsokor. Rózsaszín szegfűvel kedveskedett minden alkalommal - fűzte hozzá Joanna. - De talán többel segíthetnék, ha tudnám, mit keres.
-	Ön kapta a virágot, Miss Spencer? - kérdezte a felügyelő barátságosan, és összeszedte a képeket.
-	Sajnos, én.
Halvány mosoly suhant át a felügyelő ajkán, aztán újabb felvételeket terített ki Joanna elé.
-	Azt hittem, a hölgyek Örülnek, ha virágot kapnak... a színésznők meg egyenesen elvárják.
Joanna elhúzta a száját. Micsoda pimaszság, hogy különbséget tesz a „hölgyek" és a „színésznők" között!
-	Nos, mindenesetre ez a hölgy nem örült a virágoknak, felügyelő úr. Wayne Sweet ugyanis szerényen kezdte egy kis csokor ibolyával, de később már szinte belefulladtam az óriási szegfűbokrétákba. - Joanna egy másik fényképre mutatott. - Ez Reg. Ez is ő. De most már árulja el végre, miről van szó! Miért faggat itt engem?
Természetesen nagyon is jól tudta a választ. Kettejük között marad a dolog, ígérte Mackenzie. Joanna arca lángba borult, szinte el sem tudta hinni, hogy a férfi mégis a rendőrséghez rohant az ostoba gyanújával.
-	Ugye Mackenzie beszélt magának rólam? - kérdezte Joanna merev arccal. - Megmutatta a helyes kis térképét a piros jelölésekkel, melyekre az őrült elméletét alapozza.
A felügyelő kitérően válaszolt, Joanna azonban tudta, hogy rátapintott az igazságra. A látogató hamarosan elbúcsúzott, Joanna pedig elgondolkozva nézett utána, majd hangos csattanással bevágta az ajtót.
Mackenzie, te aljas gazember! Csak kerülj a szemem elé! - dohogott magában. És már tudta is, miket fog majd a képébe vágni.
S erre hamarosan alkalma is nyílt. Késő este történt, egy dél-amerikai együttes második előadása után. A színfalak mögött még javában folyt az élet. Joanna magasan a színpad fölött állt Steve-vel egy keskeny állványon, hogy megnézze az egyik tönkrement reflektort. Kevés volt a hely, ezért könyökével a fiú vállára támaszkodott, hogy jobban lásson.
-	Na jó. Szereld le, és cseréld ki! - mondta éppen Joanna, amikor lépteket hallott alulról.
Mackenzie állt a színpad közepén csípőre tett kézzel, és felfelé bámult.
-	Lejöttök, vagy nekem kell fölmásznom? - érdeklődött gorombán. Az üres színházteremben csak úgy visszhangoztak a szavai.
-	Dolgunk van, Mackenzie! - kiáltott le Joanna. Elégtételnek érezte, hogy megvárakoztathatja. - Foglalj helyet!
A férfi mintha meg sem hallotta volna, amit a lány mondott, összefonta mellén a karját, és egyre türelmetlenebbnek látszott.
-	Értesíthettél volna, hogy hol vagy - mordult az öccsére, amikor mindketten végre lekászálódtak. Majd futó pillantást vetve Joannára, hozzáfűzte: - Gondolom, itt nem szenvedsz hiányt semmiben.
Joanna dühösen villantotta rá a szemét.
-	Csak nem azért jöttél, Neil, hogy megkérj, legyek a tanúd az esküvődön? - tudakolta Steve gúnyosan. Önkéntelenül ugyanolyan tartást vett fel, mint a bátyja.
Mackenzie összevonta a szemöldökét.
-	Azt sem tudtam, hogy itt vagy - felelte mogorván. - Azért jöttem, hogy...
Hirtelen elakadt, mintha nem jutna eszébe a lány neve.
-	Joanna. Már elfelejtetted? Joanna Spencer. Csak nem fedeztél föl újra néhány csinos kis tüzet? - A lány enyhén remegő hangját a színpadi akusztika felerősítette.
-	Nála dolgozol, vagy csak szórakoztatod? - fordult Mackenzie ismét az öccséhez.
-	Joanna felvett a színházhoz. És százszor jobb főnök, mint te, Neil. Tanulhatnál tőle.
-	Ami nyilván azt jelenti, hogy hagy téged azt csinálni, amit akarsz - vágott vissza Mackenzie. - Mindig szeretted, ha kényeztetnek. És a te külsőddel könnyen találsz olyan nőt, aki ezt szívesen megteszi.
Ez a kétszeres sértés megdöbbentette Joannát. Steve is elsápadt.
-	Nem vagy kíváncsi rá, hogy miért jobb főnök nálad? - fakadt ki hevesen. - Azért, mert kikéri a véleményemet, és engedi, hogy olykor önálló döntéseket hozzak. Nem rángat ide-oda, mint valami bábut. Lehet vele beszélni. Veled viszont soha nem lehetett!
A bátyja összerezzent.
-	Úgy látszik, Miss Spencer igen nagy hatással van rád. És ha szabad kérdeznem, meddig terjed ez a hatás?
Steve szeme dühtől szikrázott.
-	A házában lakom, ha netán erre vagy kíváncsi.
Joanna döntőbíróként lépett a két testvér közé.
-	Ebből elég!- kiáltotta.
Hangja túlharsogva a porszívók bugását az utolsó sorig is elhallatszott. A takarítónők kíváncsian kapták föl a fejüket. Joanna. mérgesen pillantott az egyik; férfiról a másikra.
-	Ez itt az én színházam. Ha mindenáron be akarjátok bizonyítani egymásnak, milyen kemény fickók vagytok, menjetek ki az utcára, ott tőlem akár össze is verekedhettek! - Aztán még dühösebben Mackenzie-hez fordult. - Noha semmi közöd hozzá, milyen kapcsolatban állok az öcséddel, mégis elárulom: a főnöke vagyok, meg a főbérlője, és nagyon remélem, a barátja is.
Amikor meghallotta, hogy Steve felnevet a háta mögött, hirtelen megpördült.
-	Mi olyan nevetséges ezen? Azt hittem, van benned annyi jóérzés, hogy legalább tudatod az egyetlen testvéreddel, hol vagy. Talán kissé furcsa módon mutatja ki olykor, de véletlenül tudom, mennyire fontos vagy neki.
-	Semmi szükség rá, hogy a védelmedbe vegyél! — csattant föl Mackenzie.
-	Valóban? Mert, ugyebár, tökéletesen rendezettek a kapcsolataid? Az öcséd tudni sem akar rólad, a menyasszonyod elszökik tőled. - Joanna hirtelen az ajkába harapott, bosszantotta, hogy így elszólta magát.
Mackenzie megragadta Joanna karját, és magához rántotta.
-	Találkoztál vele? - Átható pillantással fürkészte Joannát. - Álmomban sem jutott volna eszembe, hogy éppen nálad keressem. Hol bujkál?
-	Jó helyen van, semmi baja. Azt mondta, szüksége van néhány napra, hogy elgondolkozzon.
-	Elgondolkozzon? Min?
-	Jövő héten feleségül akarod venni, és ennyire nem ismered? - sziszegte Joanna.
-	Mondd meg, hol van!
-	Megkért rá, hogy ne áruljam el. - Aztán a lány engesztelően hozzátette: - Csak egy kis idő kell neki.
-	Semmi szükség rá, hogy sajnálkozz rajtam - förmedt rá a férfi.
-	Sajnálkozzak? - Joanna kiszabadította csuklóját a szorításból, és hangosan felnevetett. - Ha valakit sajnálok, akkor Libby az. Egy vaskezű apa mellől egyenesen egy vaskezű férj mellé kerül. És csupán egyetlen hetet kívánt magának! Amennyire rajtam múlik, meg is kapja.
-	Meg fogom találni! – fenyegetőzött Mackenzie. - Az apja nem nyugszik, amíg haza nem viheti. Nincs a legjobb bőrben az öreg.
-	Libby megírta neki, hogy szüksége van egy kis egyedüllétre.
-	Ha szeretné az apját, nem hagyná, hogy annyit aggódjon miatta.
-	És ha az apja szeretné őt, megértené és tiszteletben tartaná a kívánságát. - És ez rád is vonatkozik, gondolta Joanna. Az arca azonban közömbös maradt. Mackenzie ökölbe szorított kézzel járkálni kezdett fel s alá a színpadon.
-	De hát miért? - kiáltotta az égnek emelve a szemét. - Most mit csináljak? - A tehetetlen düh szólt belőle, amikor egyszer csak rátámadt Joannára. - Minden rendben volt, amíg te be nem állítottál a csepűrágóiddal a városba. Attól fogva egyszeriben minden a feje tetejére állt. S most valamennyi szökevény nálad talál menedéket!
-	Az persze fel sem merül benned, hogy esetleg te csináltál rosszul valamit - jegyezte meg epésen a lány, és a Mackenzie-re jellemző módon ő is csípőre tette a kezét. - Akkor csak boszorkányság lehet a dologban. Megátkoztalak benneteket.
-	Lassan már csakugyan azt hihetné az ember.
-	Te úgyis bármire képesnek tartasz. Először erkölcstelen nőszemély voltam, aki veszélyt jelent a kisöcsédre nézve, aztán pletykafészek lettem, aki hírbe hoz a menyasszonyod előtt, és végül még gyújtogató is. Remélem, van egy jó ügyvéded!
-	Szeretném, ha nem neveznél mindig a kisöccsének - vetette közbe Steve.
De sem Joanna, sem Mackenzie nem figyelt rá.
-	Ha a gyanúsítgatásaid miatt bármi módon csorba esik a nevemen vagy a színház hírnevén - folytatta Joanna -, esküszöm, csakugyan beperellek, Mackenzie!
-	Reszketek a félelemtőt, Lady Macbeth - csúfolódott a férfi.
A háttérben Reg valamilyen bútordarabot tologatott. A színpad fölött megnyikordultak a csigák, és egy sötétkékre festett díszlet ereszkedett le a magasból. Olyan volt, akár a forró novemberi égbolt Catastrophe fölött.
-	Hé, főnök! - kiáltotta Reg.
• Joanna és Mackenzie puszta megszokásból egyszerre szólt vissza:
-	Igen?
-	Ez nekem szól - közölte Joanna nem kis elégtétellel a hangjában, majd a színfalak mögé sietett.
Mackenzie iránti haragja már elpárolgott, és tudta, hogy végső soron csak saját magának okoz fájdalmat vele. A viszontlátás inkább szomorúvá tette, mint dühössé.

9. FEJEZET
Másnap reggel Joanna első dolga volt, hogy fel hívja Amyt.
-	Végül is a barátnőm vagy. Nem szeretném, ha figyelmeztetés nélkül találnád szemben magad Mackenzie-vel. Hogy van Libby?
-	Segít nekem a boltban - válaszolta Amy. - Ha kíváncsi vagy a véleményemre, nem hiszem, hogy férjhez megy hozzá. 
-	Dehogynem, hozzá fog menni! - ellenkezett Joanna. - Bár pillanatnyilag el sem tudnék képzelni nagyobb elégtételt, mint hogy lássam, ahogy az a fickó az oltár előtt hoppon marad.
-	Hogy mondhatsz ilyet arról az emberről, aki megmentette az életedet?!
Joannát elfogta a lelkiismeret-furdalás, az életéért valóban örök hálával tartozik
Neilnek. Ez járt az eszében később is, amikor kiment a kertbe, hogy meglocsolja a virágokat. A ház előtt ütött-kopott kocsi állt, a portól és a rászáradt sártól alig látszott az eredeti színe. Joanna rámeredt az ismerős járgányra. Az első lökhárítója kissé behorpadt, az egyik lámpája be volt törve.
Dobogó szívvel nézett körül, vajon hol lehet a gazdája. Mackenzie keresztbe font karral az alsó lakás ajtajának dőlt, és őt figyelte. Joanna elzárta a vizet. Kissé zavarta, hogy nincs rendesebben felöltözve. Hosszú pamutszoknya volt rajta, és kedvenc, ócska pulóvere, amely alaposan kinyúlt már, és túlságosan mély nyakkivágása miatt minduntalan lecsúszott a válláról. Most is a helyére kellett rángatnia, amint kinyitotta a kertkaput Mackenzie-nek.
A férfi nagyon sápadtnak látszott, borostás volt, és sötét karikák éktelenkedtek a szeme alatt.
-	Szörnyen nézel ki - üdvözölte Joanna.
-	Te viszont annál nagyszerűbben. - A férfi elismerő pillantása csak megerősítette a bókot.
-	Steve már elment. - Joanna igyekezett elfojtani az ellenérzéseit. - Felesleges is bekopognod hozzá.
-	Steve-nek külön ajtaja van? - csodálkozott a férfi.
-	Külön ajtaja, külön ágya, külön élete - felelte Joanna kurtán. - Teljesen különálló lakrész az övé. Az előző bérlő éppen kiköltözött, amikor lakást keresett. Ezért... - Hirtelen vállat vont, és haragudott magára, hogy ennyit magyarázkodik.

-	És melyik a te ajtód?
-	Azt várod, hogy behívjalak? - Bár az idő meglehetősen hűvös volt, Joannának egyszerre melege lett.
-	Reméltem, hogy megteszed. Szeretnék tőled egy szívességet kérni.
-	Mi volna az? - Joanna megdermedt. Bizonyára arra akarja rávenni, hogy szegje meg a Libbynek tett ígéretét.
-	Mást is megkérhetnék rá...
-	...de úgy gondoltad, én úgyis tartozom neked ennyivel - fejezte be a mondatot Joanna. Néhány nap azért így is jutott Libbynek, gondolta.
-	Jó. - Mackenzie nagyot nyújtózott. - És merre van?
-	Mi?
-	Hát a fürdőszoba.
Eltartott néhány pillanatig, amíg Joanna felfogta, hogy csupán erről van szó, s megkönnyebbülve felnevetett.
-	Ez volna az a nagy szívesség? Használni szeretnéd a fürdőszobámat?
-	Mondtam neked, amikor kivittelek a tűzből, hogy csak a munkámat végeztem - mosolyodott el Mackenzie. - Amikor viszont megengedtem, hogy lezuhanyozz nálam, áldozatot hoztam, és az ilyesmit már illik viszonozni.
-	Áldozatot hoztál? Nem is használtam el olyan sok vizet - tiltakozott Joanna.
-	A lelki békémet áldoztam fel - mondta a férfi komolyan. Azzal odament a kocsijához, hogy kivegye a táskáját, s Joanna észrevette, hogy azért ügyetlenkedik a bal kezével, mert a másik véres zsebkendőbe van csavarva.
-	Te megsebesültél!
-	Csak egy kis baleset. Tegnap éjjel nekimentem a parkban a kerítésnek.
-	Libby jobban örülne, ha kötés és tapasz nélkül látná viszont a vőlegényét - mormolta Joanna maga elé.
Mackenzie azonban meghallotta a szavait.
-	Libby annak örülne a legjobban, ha egyáltalán nem volna vőlegénye.
Joanna meghökkent.
-	Hogyhogy?
-	Meggondolta magát. Kiadta az utamat - jelentette ki Mackenzie bánatos képpel.
Joanna szíve gyorsabban kezdett dobogni. Felsietett a lépcsőn, és kinyitotta Mackenzie előtt az ajtót.
-	Igazán sajnálom - szólalt meg végül magára erőltetett önuralommal. - Mindenkinek szörnyű lehet, ha így az utolsó pillanatban le kell mondani egy esküvőt. Libby apjának is, Joyce-nak is.
-	Joyce pezsgőt fog bontani, ha megtudja - dörmögte Mackenzie. - Amióta
rajtakapott minket az irodámban a kanapén, nem tett lakatot a szájára, nyíltan. Libby ellen beszélt.
-	Egek! De most már legalább tudod, hogy nem nekem járt el a szám... - Joanna hirtelen elnémult. Csak most jött rá, hogy ezek szerint Mackenzie beszélt a lánnyal. - Megtaláltad Libbyt?
Mackenzie levetette a kabátját.
-	Ma reggel. Eszembe jutott, hogy megemlítetted egyszer a barátnőd, valamilyen Amy Winter... nevét. A telefonkönyvben találtam egy Amy Winterburnt, és a neve alatt az állt: színházi kellékek. Innentől már nem volt nehéz dolgom. A barátnőd boltjában rá is akadtam Libbyre hatalmas kék folt volt a szeme alatt és egy nyílt seb a karján.
Joanna akaratlanul is felnevetett.
-	Amy produkálja a legszebb sebeket a városban.
Mackenzie ferde kis félmosolyra húzta a száját, és Joanna el tudta képzelni, mennyire megdöbbenhetett, amíg rá nem jött, hogy Libby sérülései nem valódiak.
-	Ez az Amy igen figyelemreméltó egyéniség. Minden barátnőd ennyire izgalmas?
A lány újra elnevette magát. Amy biztos nyíltan megmondta a véleményét Mackenzie-nek.
-	Amy meg én olyanok vagyunk, mint a testvérek. - S hirtelen eszébe jutott, hogy Simon ki nem állhatta a. barátnőjét. - Hogyhogy emlékeztél Amy nevére? - csodálkozott. - Biztos vagyok benne, hogy legfeljebb egyszer említettem meg futólag.
-	Meglep?
-	Nem különösebben. - Ez persze nem volt igaz, mert ahhoz, hogy Mackenzie emlékezzen egy mellékesen megemlített névre, Joanna minden szavára oda kellett figyelnie. Márpedig a férfiakra általában nem ez a jellemző. Simon elég meggyőzően tett úgy, mintha mindig figyelne rá, míg aztán egyik reggel Joannát ki nem józanította az, hogy öngyújtót kapott tőle ajándékba, holott már jó ideje nem dohányzott.
Miután Mackenzie lezuhanyozott, a lány bement hozzá a fürdőszobába.
-	Ülj le a kád szélére, hogy bekössem a sebedet! - A seb mélyebb volt, mint gondolta, és Joanna azt fontolgatta, nem kellene-e inkább összevarrni. - Ez csípni fog - figyelmeztette a férfit, amikor nekifogott a seb megtisztításának. Aztán pólyát tett rá, és leragasztotta.
-	Tulajdonképpen nem is akartam bemenni tegnap este a színházba - mondta
Mackenzie. - Tudtam, mennyire átlátszó kifogás arra, hogy viszontlássalak, ha éppen nálad érdeklődöm Libby után.
Joanna nem felelt. A férfi azt mondta, átlátszó kifogás arra, hogy viszontláthassa. A gondolattól, hogy Mackenzie látni akarta, egyszerre hevesebben kezdett dobogni a szíve.
-	Vacsorázz velem ma este, Joanna! - szólalt meg Mackenzie hirtelen témát váltva.
-	Vigasztaljam a hoppon maradt vőlegényt? - hárította el a meghívást metsző hangon a lány.
Mackenzie meghökkenve nézett rá.
-	Te is tudod, hogy nem erről van szó.
-	Csak azt tudom, hogy jobb, ha távol tartom magam az olyan férfiaktól, akik úgy gondolják, hogy a nő csereszabatos jószág.
-	Tessék? - képedt el a férfi. - Te mint csereszabatos jószág?!
-	Talán nem ártana valamivel több erkölcsi tartás, Mackenzie! - duzzogott Joanna, miközben összeszedegette a férfi ledobált ruhadarabjait. - Legalább annyi jóérzés lehetne benned, hogy úgy tégy, mintha bántana, hogy kiadták az utadat, s nem vetnéd bele magad fejvesztve máris egy újabb kalandba.
-	Vacsorázni hívtalak! Nem azt mondtam, hogy bújjunk ágyba - tiltakozott Mackenzie. - Legalábbis nem azonnal.
Csúfondárosan vigyorgott, Joanna pedig mélyen elpirult. Aztán zavartan odanyújtotta a férfinak a ruháit. Amikor Mackenzie elvette őket, az egyik ruhadarab ott maradt a lány karján. Egy alsónadrág apró virágmintával.
-	Tényleg őszintén kedvelem Libbyt, de jó ideje tisztában vagyok már vele, hogy nem illünk össze igazán - kezdte Mackenzie fakó hangon. - Tavaly november óta. - Kis szünetet tartott, hogy nagyobb súlyt adjon a szavainak. - De nem szeghettem meg csak úgy az ígéretemet. Egy cseppet sem lepett meg, hogy Libby meggondolta magát. Talán nem így kellett volna véget érnie a kapcsolatunknak, de tulajdonképpen nagyon megkönnyebbültem - vallotta be végül.
-	Meg sem fordult a fejedben, hogy Öt hosszú hónap után talán már nem is érdekelsz? - kérdezte Joanna élesen, majd gyorsan elfordult, és szorgalmasan rendezgetni kezdte a tárgyakat a mosdó feletti polcon. Fogkrém, fogkefe, szappan... A tükörben látta, ahogy Neil a háta mögé lép, majd hátulról a két karja közé fogja, s érezte a testéből áradó meleget. - Mackenzie - mondta elgyengülve -, ne csináld ezt!
-	Mit ne csináljak? - Neil még közelebb hajolt a lányhoz, és csillogó szemmel nézte a tükörben.
-	Azt, amire most készülsz - suttogta Joanna.
-	Ja, ezt? - A férfi, tekintetét továbbra is Joanna. tükörképére szegezve, megcsókolta a meztelen vállát, amelyről már megint lecsúszott a pulóver, s a lány akaratlanul is lehunyta a szemét. - Vagy talán ezt? - súgta a fülébe.
Joanna érezte, ahogy a derekára teszi a kezét, és lassan fölfelé csúsztatja. Még éppen időben kapott védekezően a melle elé, ám Mackenzie nem hagyta magát eltántorítani: a lány kezével együtt fogta meg a csábító domborulatokat.
Joanna még sohasem élt át ehhez fogható gyönyört. Hátulról érezte a férfi majdnem meztelen testét, s közben a tükörben figyelhette, ahogy a keze becserkészi idomait, ahogy simogató ujjaival gyengéden cirógatni kezdi a mellbimbóit, aztán finom csókot lehel a bőrére, mielőtt visszahúzza vállára a pulóvert.
-	Nagyon is sokszor jutott eszembe, hogy ennyi idő vitán talán nem érdekellek már - szólalt meg a férfi, s közben figyelte Joanna arcát a tükörben. - De miután most láttalak... és te is láthattad magad... - tette hozzá halkan, és pillantása á pulóvert majdnem átbökő mellbimbókra tévedt.
Joanna lángba borult arccal tolta el magától a férfit, és kirohant a fürdőszobából. Hamar átöltözött, aztán a nappaliba ment, ahol Mackenzie már várt rá - még mindig félmeztelenül, egyetlen törülközőbe csavarva. Az egyik polc előtt állt, kezében a cinóberfoltos kővel, amelyet a lány az ő földjén talált.
-	Mondtad ugyan, hogy gyűjtesz egyet-mást, de nem hittem volna, hogy ennyire megszállott vagy. - Azzal végignézett a polcokon. Agyagszobrok, edények, a tenger mélyéről való kövületek... volt itt minden. - Valamennyi őselem képviselve van: a fold, a víz - egy koromfeketére égett virágtermésre mutatott - és a tűz. Külön kis világot rendeztél be magadnak, Joanna?
-	Ez a hobbim - felelte a lány. - Felszedek mindent, ami megtetszik.
-	Kiselejtezel néha valamit a sok vacak közül?
Joanna végigtekintett a telerakott polcokon. Még a gondolat is rémülettel töltötte el, hogy bármit kidobjon innen.
-	Miért kellene kiselejteznem bármit is?
-	Hátha egy szép napon már nem férsz el itt.
-	Akkor nagyobb házba költözöm.
-	Az összegyűjtött kavicsaidért meg kövületeidért képes lennél feladni az otthonodat, de egy férfi kedvéért nem? - gúnyolódott Neil. Joanna jól tudta, mire céloz. Egyszer azt mondta neki, hogy egy férfi kedvéért sohasem adná tol a nevét, a hivatását vagy az otthonát.
-	Talán megtenném, ha találnék olyan férfit, aki többet tudna nyújtani, mint a kövületeim - dünnyögte Joanna.
-	Ezek voltaképpen mit nyújtanak neked?
-	Hát nem is tudom - legyintett a lány. - Beszélhetek hozzájuk, anélkül hogy folyton félbeszakítanának. Nem mondják, hogy csodálatosan nézek ki, amikor valójában romokban heverek, és komolyan vesznek. Cserébe pedig csak le kell porolnom őket néha. Nem kell zoknit mosnom és bonyolult ételeket főznöm, hogy jókedvűek legyenek. Nem akarják tudni, hol voltam, és azt sem mondják soha: „ha igazán szeretnél, itthon maradnál". - Érezte, hogy már megint túl sokat árult el magáról. - Főzzek egy teát? - kérdezte, hogy ne kelljen mélyebben belemerülnie a témába.
Mackenzie követte a konyhába.
-	Úgy tűnik, még embereket is gyűjtesz - jegyezte meg, miközben figyelte, ahogy Joanna leönti a teát.
-	Ostobaságokat beszélsz!
-	Miért? Az a hódolód városról városra követett. Aztán jött Steve... Libby... és most itt vagyok én is.
-	De csak azért, mert a többieket keresed.
-	Biztos vagy ebben? - A férfi elvette a csészét, melyet Joanna nyújtott feléje. - Hát mégsem olvasol ki mindent a tealevelekből?
Joanna elhúzta a száját.
-	Néha zacskós teát használok.
Hirtelen megcsörrent a telefon. Az egyik színházi ügynök volt, s Joanna hosszan tárgyalt vele valami szerződésbeli problémáról, miközben megitta a teáját. Amikor letette a kagylót, már csak Mackenzie üres csészéje várta a nappaliban.
A hálószobában talált rá a férfira... az ágyában elszundított. Egyik karját a párna alá dugta, a másikkal pedig a csomóba gyűrt ruháit szorította magához. Legjobb lenne, ha felkeltené, és megmondaná neki, hogy itt nem maradhat.
Joanna óvatosan megkocogtatta a vállát, a férfi azonban meg sem moccant, látszott, hogy kimerültségében nagyon mély álomba zuhant. Ilyen körülmények között Joanna megengedett magának némi gyengédséget. Ujjai hegyével finoman újra megérintette a vállát, aztán lágyan végigsimogatta a hátát. A férfi motyogott valamit, és megfordult. Eközben az egyik lábát oldalra dobta, és a törülköző szétnyílt rajta. Joanna pánikszerűen elmenekült. A kukucskálásnak is vannak határai.
Joanna gépiesen csinálta végig a napot. Nyílván jól végezte a munkáját, mert senki sem panaszkodott. Steve is gondolataiba mélyedve tette a dolgát. Az előző estével kapcsolatban csupán egyetlen megjegyzést tett.
-	Még sohasem hallottam, hogy Neil azt kérdezte volna: „Most mit csináljak?"
-	Amikor még csak hétéves voltál, nyilván fontosnak tartotta, hogy mindig keménynek, magabiztosnak lásd, és észre sem vette, hogy közben te is felnőttél.
-	Lehet - pillantott Steve elgondolkodva Joannára. - Mindig természetesnek éreztem, hogy Neil mindennel és mindenkivel megbirkózik. Kíváncsi leírnék, hogy Libby miért hagyta ott.
Joanna erről nem akart beszélni. Inkább egy tervrajzot tolt a fiú elé, és azt mondta:
-	Bizonyítsd be, hogy nemcsak jóképű fickó vagy, hanem érted is a dolgodat! Nézd át, kérlek, a lámpákat a villanyszerelővel. Nem szeretném, ha valami gond lenne ma este.
Magában azonban ő is eltűnődött rajta, vajon miért bontotta fel Libby az eljegyzést. Felhívta Amyt, de így sem lett okosabb.
-	Erről nem beszélt-válaszolta Amy.—Amikor eljött érte az apja, megköszönt mindent, összecsomagolt, és elment. Azt mondta, felkeres téged, mielőtt elhagyja a várost.
Libby valóban meg is jelent a színházban fél órával az esti előadás előtt. A lehető legrosszabb időpontot választotta, mert Joanna ilyenkor általában azt se tudta, hol áll a feje. Mégis felülkerekedett benne a kíváncsiság. Gyorsan kiosztotta a legsürgősebb feladatokat, majd az irodájába vezette Libbyt. A folyó són megakadt a szeme egy hatalmas csokor szegfűn, de aztán megkönnyebbülve látta, hogy az egyik táncosnő öltözőjébe viszik. Már csak a kéretlen rajongója hiányozna neki!
Hellyel kínálta Libbyt, ám a lány megrázta a fejét. Halvány rózsaszínű farmert és csíkos pulóvert viselt, most még fiatalabbnak és törékenyebbnek látszott, mint máskor.
-	Felbontottam az eljegyzésemet Neillel - jelentette be Libby.
-	Ó! - Joanna igyekezett meglepettnek látszani. Nem tudta, mi lenne most helyénvalóbb: együttérzést vagy megkönnyebbülést mutatni.
-	A papa már régóta nincs jól, és megtudtam, hogy gyógyíthatatlan beteg. Rákja van.
Joanna együttérzése ezúttal tényleg valódi volt.
-	Libby... borzasztóan sajnálom.
A lány szeme gyanúsan csillogni kezdett, de tartotta magát, és visszanyelte a könnyeit. Aztán határozottan felszegte az állát, és újra megszólalt:
-	Nem mondta el nekem, mert... mert én örökké csak az ő kicsi lánya voltam. - Fel-alá járkált az irodában, és a falakon lógó fényképeket nézegette. - Mindig meg akart kímélni az élet kellemetlenségeitől. Akárcsak Neil. Ő tudta, hogy az orvosok szerint apámnak legfeljebb egy éve van hátra. A papa neki elmondta, nekem viszont nem. - Libby most az íróasztalon álló szobrot vette szemügyre, melyet Joanna egyszer egy hálás színpadi szerzőtől kapott ajándékba. - Ha úgy alakul minden, ahogy a papa eltervezte, akkor szépen révbe jutok Neillel, mielőtt bármit is megtudok az ő betegségéről.
Nem csoda, hogy Mackenzie lekötelezettnek érzi magát, villant át Joanna agyán, talán nem is annyira Libby, mint inkább Öreg barátja miatt, aki tudja, hogy meg fog halni, és előtte mindenképpen egy megbízható férfi oldalán szeretné látni imádott leányát.
-	Azt hiszem, mindenekelőtt a papa kedvében akartam járni - dünnyögte Libby. - Tudtam, hogy előbb-utóbb férjhez kell mennem, és Catastrophe-ban meg a környéken nem valami nagy a választék. Neil a legjobb parti arrafelé és a legjobb külsejű férfi. Kivéve talán Steve-et. De neki még fel kell nőnie kicsit, akkor azonban igazi kincs lesz. - Libby elismerően csettintett, s Joanna elnevette magát.
-	És mihez kezd most?
-	A papa el akar utazni Skóciába, ősei földjére... egy kis nosztalgiázásra. Visz- szafelé azonban nem foglalt repülőjegyet. Nem akarta, hogy végignézzem a haldoklását. - Libby kisimította haját az arcából. - Apu azt szeretné, ha mindig úgy emlékeznék rá, mint ereje teljében lévő emberre. Azt hiszi, nem bírnám elviselni, ha gyengének látnám. A férfiak néha olyan ostobák! - Kicsit megremegett a hangja. - Ezt mind végig kellett gondolnom, ezért szöktem el. Most pedig szeretném megköszönni a segítségét. Amy csodálatos nő. Ó, papa... ugye emlékszel Joanna Spencerre?
Kalapját a kezében forgatva Libby apja jelent meg Joanna irodájának ajtajában. Udvariasan köszönt, de hűvösen és kimérten viselkedett. Talán az a bizonyos éjszaka jutott az eszébe, amelyet Joanna Mackenzie kanapéján töltött... Az idős férfi közelebb jött, és átölelte a lánya vállát.
-	Hallottam a betegségéről - szólalt meg Joanna. - Nagyon sajnálom.
A férfi elhárító mozdulatot tett a kezével.
-	Akkor nyilván azt is elmesélte magának a lányom, hogy miért bontotta fel az eljegyzését. Azt az őrültséget vette a fejébe, hogy elkísér Skóciába, és a gondomat viseli. - Szeretettel magához szorította Libbyt. - De én azért még mindig reménykedem benne, hogy ő és Neil végül egymásra találtak. Neil egészen különleges ember.
Összevont szemöldökkel méregette Joannát. Alighanem figyelmeztetni óhajtotta, hogy Mackenzie továbbra sem szabad. Aztán belekarolt a lányába, és határozott mozdulattal az ajtóhoz vezette.
-	Csak tudnám, hol lehet most - tette hozzá. - Szerettem volna beszélni vele, mielőtt hazautazunk.
Joanna lesütötte a szemét. Mit szólnának vajon, ha megtudnák, hogy ezt az egészen különleges embert utoljára a saját ágyában látta félmeztelenül
John Crawford kezet fogott Joannával, és kitessékelte maga előtt a lányát az ajtón. A folyosó másik végén hatalmas szegfűcsokor tűnt fel. Libby közben visszafordult.
-	Talán nem kellene elmondanom, de amióta maga elment, Neil nem csókolt meg többé - sziszegte oda Joannának. - Legalábbis rendesen nem. Legfeljebb az arcomat meg a homlokomat. - Aztán még jobban felszegte a fejéi - Tudom, hogy könnyelműnek tart, de higgye el, hogy boldoggá tettem volna Neilt a feleségeként.
Joanna elkínzottan mosolygott.
-	Viszontlátásra! - mondta aztán szárazon. - írjon egy lapot Skóciából!
„Nem csókolt meg többé..." Folyton ezek a szavak jártak a fejében amíg a színpad mögött egy halom rózsaszín szegfűbe nem botlott. A csokor mögül egy boldogan ragyogó arc bukkant elő,
-	Üdv, Joanna! - köszöntötte Wayne Sweet.

10. FEJEZET
Wayne az egész előadás alatt nem tágított Joanna mellől. Egyszerűen nem óhajtotta tudomásul venni az eleinte még udvarias elutasítást. Megkérdezte Joannától, hogy eljutott-e hozzá a házassági ajánlata.
-	Jegyben járok már valakivel - próbálta lerázni a lány, bár bosszankodott, hogy ilyen ostoba kifogáshoz kell folyamodnia.
A férfi kissé elbizonytalanodott.
-	Azzal a nagydarab fickóval? - kérdezte. - Catastrophe tűzoltóinak a főnőkével?
-	Hát ezt meg honnan veszi? - képedt el Joanna.
-	Láttam ma reggel a lakásánál. De hátha meggondolja még magát - erőszakoskodott tovább Wayne.
-	Nem fogom meggondolni magam! - felelte Joanna határozottan. - Számomra ő az egyetlen férfi, aki szóba jöhet.
Az előadás végére Wayne eltűnt, Joanna pedig kicsit később megtalálta a virágcsokrot egy szemétkosárba gyömöszölve. Hirtelen eszébe jutottak a saját szavai, amelyekkel végül távozásra bírta a férfit: „Számomra ő az egyetlen férfi, aki szóba jöhet." Hogy mondhatott ilyet?!
Megjöttek a takarítónők, aztán munkájuk végeztével el is mentek. Rég távoztak már a társulat tagjai, a műszakiak, velük együtt Steve is. Csak Joanna maradt a színházban, szívesen dolgozott ilyenkor. Élvezte a csendet és nyugalmat, amikor nem szól a telefon, és senki sem tör rá bejelentés nélkül. Ezúttal azonban mindez csak kifogás volt. Mackenzie nyilván rég nem fekszik már az ágyában, de azért csak nem mert hazamenni. „Számomra ő az egyetlen férfi, aki szóba jöhet." Sehogy sem hagyta nyugodni ez a mondat.
Már éjfél is elmúlt, amikor hirtelen füstszagot érzett. Először azt hitte, hogy a „zöld szobából" jön, a színház egyetlen olyan helyiségéből, ahol megengedte a dohányzást. Amikor azonban kilépett a folyosóra, hogy körülnézzen, ott már olyan sűrűn gomolygott füst, hogy alig lehetett látni. Leemelte a falról az egyik tűzoltó készüléket. Csak azt nem értette, vajon miért nem riasztott a tűzjelző.
Úgy látta, a raktárból jön a füst, ahol a kosztümöket és a díszleteket tartják, csupa gyúlékony anyag. Belökte az ajtót, és egy lépéssel beljebb merészkedett.

Első ránézésre nem is tűnt olyan fenyegetőnek a helyzet. Amikor a tűzoltó készülék csövét éppen egy halom füstölgő ruha felé irányította, hirtelen szétpattant egy üveg, és a kifolyó hígító azonnal belobbant. A lángok most már hihetetlen gyorsasággal terjedtek, és egyre hátrébb szorították Joannát. Ösztönösen felsikoltott.
Hirtelen lépteket hallott. Valaki szaladt lefelé a lépcsőn, és a következő pillanatban a szeme előtt ismerős alak bontakozott ki az egyre sűrűbben kavargó füstből. Joanna elképedve meredt a férfira.
-	Tűz van! - kiáltotta, bár ez elég nyilvánvaló volt.
-	Hát akkor oltsuk el! - vágta rá Mackenzie.
Mire megérkeztek a tűzoltók, ők ketten már majdnem el is oltották a tüzet. Most száraz torokkal és vörös szemmel üldögéltek a színház hátsó bejárata előtt a friss levegőn.
-	Hogy kerülsz ide? - tudakolta Joanna. - Amikor utoljára láttalak, mélyen aludtál.
-	Az ágyadban - mosolyodott el a férfi a kellemes emléktől. - Éreztem rajta az illatodat.
Joanna megcsóválta a fejét.
-	Mi keresnivalód volt az éjszaka közepén a színházban? - makacskodott tovább.
-	Meglestem az előadás után. Épphogy kicsúszott a kezem közül - mondta Mackenzie bőszen.
-	Ki csúszott ki a kezed közül?
-	A gyújtogató.
Joanna megrökönyödve nézett a férfira.
-	Mit beszélsz?
-	Gyújtogatás volt, Joanna. A tűz még mindig követ téged.
Wayne volt a gyújtogató. Joanna még napok múlva is képtelen volt napirendre térni a történtek fölött.
-	Valahogy felelősnek érzem magam a tüzekért - panaszkodott Amynek, amikor együtt ebédeltek az ő lakásán. - Mindez nem következik be, ha nem keltem fel Wayne érdeklődését.
A rendőrség még aznap éjjel elkapta a férfit, és Joanna találkozott vele az őr- szobán, ahol Mackenzie-vel együtt tanúvallomást kellett tennie.
-	Ó, Joanna - köszöntötte Wayne Sweet sírós hangon -, annyira szeretem. Soha nem tettem volna ilyet, ha csak egy kicsit is kedvesebb hozzám.
A viszonzatlan szerelem szemlátomást annyira letörte a fiatalembert, hogy még a rendőrök is szinte megsajnálták. Rosszalló pillantásokat vetettek Joannára, mintha miatta vált volna Wayne bűnözővé. Pedig az összetört szívű Wayne Sweet alig néhány órával korábban hideg számítással kikapcsolta a tűzjelző berendezést, majd felgyújtotta a színházat, s így nem sok hiányzott hozzá, hogy az porig égjen, és Joanna is halálát lelje a lángokban.
-	De hát mit tehetek én róla? - fakadt ki a lány. - Legyek kedves minden levakarhatatlan alakhoz, nehogy gyújtogatással álljon bosszút?!
Mackenzie akkor megfogta a kezét.
-	Te nem tehetsz semmiről - nyugtatta meg. - Olyan, mint egy elkényeztetett gyerek, aki nem bírja elviselni, ha nem kap meg valamit.
Joanna elhúzta a jobbját.
-	Azelőtt bezzeg nem így beszéltél! Szegény kis Wayne pártját fogtad, amikor elmondtam, hogy tolakodó viselkedésével az idegeimre megy. Az volt a véleményed, hogy csapdába csalom a férfiakat, és amerre csak járok, mindenütt felfordulást okozok. Igaz, hogy te tüzet oltasz, nem pedig gyújtogatsz, mint Wayne, de különben egyformák vagytok!
Mackenzie rémülten bámult rá, de nem szólt többé semmit.
-	Elüldöztem - panaszkodott most Joanna a barátnőjének. - Valószínűleg hallani sem akar már rólam.
- Wayne Sweet? - kérdezte Amy értetlenül.
-	Dehogy, Mackenzie. Egyszerűen eltűnt. Steve sem látta. Még csak meg sem tudtam köszönni neki, amit értem tett. A színházba jött, hogy megvédjen. - Joanna nem volt hozzászokva, hogy vigyázzanak rá.
Mackenzie - így mondta el a rendőrségen - látott egy kocsit Joanna háza előtt várakozni. Egy férfi ült benne, a hátsó ülésen pedig hatalmas csokor rózsaszín szegfű hevert. Tudta, hogy Wayne is a gyanúsítottak között szerepel, de még sohasem látta. A virágról gondolta, hogy ő lehet az, és észrevétlenül a nyomába szegődött.
-	Te szereted őt - állapította meg Amy, és bort töltött a poharakba. - Már akkor sejtettem, amikor az első képeslapodat olvastam.
-	De hát alig írtam róla valamit - ráncolta a homlokát Joanna. - Ráadásul valóságos szörnyetegnek neveztem.
-	Ez volt az első, csalhatatlan jel - somolygott Amy. - Egyébként Neilnél is többről van szó, mint puszta rokonszenvről. Amikor bent volt nálam a boltban, összerezzent, valahányszor Libby kiejtette a nevedet.
-	Jaj, képzelődsz! - nevetett Joanna bizonytalanul.
-	És most mit akarsz csinálni?
Joanna körülnézett a lakásában. Az volt az érzése, hogy az utóbbi négy évben összegyűjtött kincsek közül valami hiányzik.
-	Nem adhatom fel még egyszer önmagamat, Amy. Talán elfelejteted már, hogy volt az Simonnal? Nagyon jól értett hozzá, hogy mindig úgy rendezze a dolgokat, ahogy neki a legmegfelelőbb. Én nem is számítottam. És hidd el, Mackenzie-hez képest Simon csak tehetségtelen kezdő volt. Mackenzie mindig és mindenhol a főnök. Elvárja, hogy az emberek azt tegyék, amit ő kíván.
-	Itt van ez a csodálatos férfi, aki eljátssza operaház fantomját, hogy megvédjen, te pedig kiadod az útját, mert félsz; hogy mellette esetleg háttérbe szorulsz? Szentséges ég, Joanna, hiszen nem vagy már tapasztalatlan kislány, mint akkor! Azóta megtanultad, hogyan kell megvédened magad. Öntudatos, független nő vagy, és te is elvárod, hogy az emberek megtegyék, amit kívánsz. Mondd meg őszintén, hagytad valaha is, hogy Mackenzie parancsolgasson neked?
Joanna elnevette magát.
-	Nem.
-	Na látod!
-	De hova vezetne ez? Nem bírnám elviselni, ha tönkremenne a házasságom. - A lány nagyot nyelt. - Még egyszer nem.
-	El akarsz menekülni? - csóválta a fejét Amy. - Egyszerűen vágj bele, és várd ki, mi lesz belőle!
Később, amikor már menni készült, Amy még egyszer visszafordult az ajtóból.
-	Őrült vagy, ha elszalasztod.
Egy hűvös május eleji napon - a felhők alacsonyan vonultak, és friss szellő fújdogált - Joanna a türkiz mellett döntött. Egy árnyalatnyit felfedezett belőle a kikötő felborzolt, zöldeskék vizében, aztán egy fakó szivárványban s végül a nedvesen csillogó utca olajfoltjaiban. Ezen az estén nem volt élőadás a színházban, így már délután négykor eljött az irodájából.
Valami a part félé húzta. Útközben egy szer egy ismerősnek tűnő ütött-kopott kocsit látott, de hát az utóbbi időben mindenütt ilyen autókat vélt felfedezni.
A Bondi Beach fövenye tele volt lábnyomokkal. Akármilyen ítéletidő volt is, ezen a partszakaszon az ember mindig találkozhatott a hullámlovaglás őrültjeivel, edzett futókkal és magányos sétálókkal. Joanna már majdnem leért a vízhez, amikor valami arra késztette, hogy hátranézzen. Fent a sétányon, a kis pavilon mellett ott állt Mackenzie.
A következő pillanatban már gyors léptekkel jött is le a lépcsőn, és csak akkor lassított kissé, amikor közelebb ért. Farmernadrágot viselt, és vastag pulóvert. Ezúttal frissen volt borotválva, de a haját összekócolta a szél. Dühösnek és elszántnak látszott, noha tekintetét eltakarta a napszemüvege.
-	Honnan tudtad, hogy itt vagyok? - kérdezte Joanna, s közben átvillant az agyán, milyen semmiségekről is képes beszélni az ember, amikor valószínűleg a boldogsága forog kockán.
-	A színház előtt megvártalak, aztán követtelek - mormolta Mackenzie barátságtalanul.
-	Még meg sem köszöntem, amit a múltkor értem tettél - folytatta Joanna.
A férfi csak legyintett.
-	Akkor éjjel a rendőrségen mondtál egyet-mást, ami elgondolkoztatott. Igazad volt. - Ez úgy hangzott, mintha begyakorolta volna a mondatokat, hogy minél hamarabb túlessen az egészen. - Mindig szilárd és megbízható embernek tartottam magam, aki felnőtt módjára viselkedik. Amikor viszont feltűntél az életemben, lassacskán olyan lettem, mint egy megkergült kamasz. Hamarosan már ki nem állhattam saját magamat.
A hideg szél átfújt Joanna ruháján, amint hallgatta a férfit. Néhány esőcsepp hullott a parti homokra.
-	Olyan voltam, mint akit megbabonáztak - vallotta be Mackenzie. - Igyekeztem magyarázatot találni erre.
-	És arra a megállapításra jutottál, hogy én vagyok az oka mindennek -. vágott a szavába Joanna. - Egy titokzatos erőkkel bíró elvetemült nő, aki bűnös és becstelen gondolatokat ébresztett benned. Szegény Wayne is annyira mellőzöttnek érezte magát a viselkedésem miatt, hogy lángba kellett borítania fél Új-Dél-Walest. A fenébe, Mackenzie! Valamikor sokkal kevesebbért is máglyára küldtek asszonyokat.
Mackenzie elkomorodott.
-	Gondolkoztam azon, amit mondtál, és úgy látom, tényleg van némi hasonlóság Wayne közt és köztem - ismerte el zavartan. - Bocsánatot kérek, ha ez még egyáltalán számít valamit.
Joannának még a lélegzete is elakadt. Hát persze hogy számít! Látta, milyen nehezére esett Mackenzie-nek kimondania ezeket a szavakat. Simon folyton bocsánatot kért, de hogy csak egyszer is őszintén megbánjon valamit, az meg sem fordult a fejében.
-	És ha már Wayne meg a tűz került szóba - fűzte tovább a mondandóját Mackenzie ugyanazon a begyakoroltnak tűnő hangon -, tudnod kell, hogy sohasem gyanúsítottalak komolyan a gyújtogatással. Ez csupán, mint egyik olyan lehetőség merült fel, amelyet mérlegre kell tennem, mert ez is a munkámhoz tartozik, és mert nem akartam, hogy bárki is elfogultsággal gyanúsíthasson.
-	Jól van - bólintott Joanna hűvösen. - Akkor ezt tisztáztuk.
-	Nézd - fogott bele újra Mackenzie -, nem olyan, régen ismerjük egymást. és nem mondhatjuk, hogy az első pillanattól kezdve odavoltunk a másikért.
-	Hát ez már igaz! - nézett rá Joanna tűnődve.
Mackenzie összeszorította a száját.
-	De azt nem tagadhatod, hogy valami azért kialakult közöttünk.
-	Ez kérdés vagy kijelentés? - Joanna már kiabált, hogy túlharsogja a szél süvítését.
-	Miért nem ismered be? Te olyan őszintének és becsületesnek tartod magad, Joanna, pedig nem is vagy az. A szememre hánytad, hogy nem vagyok őszinte, és igazad volt, de te sem vagy teljesen nyílt. — Mackenzie megragadta a lány karját. - Mihelyt szabad lettem, kifogásokat kerestél, hogy visszakozz, bezzeg Catastrophe-ban, amikor úgy tudtad, hogy köt az ígéretem, egyre csak ingerkedtél velem.
Joanna arcát elöntötte a vér. Dühödten arcul akarta csapni a férfit, ám az könnyedén kitért az ütés elől.
-	Érzékeny pontra tapintottam? - kérdezte.
-	Nagyon jól tudod! - csattant fel Joanna. - Pimaszul eltúlzod a dolgokat, mert beképzelt alak vagy. Sokszor gondosan kerültelek, pedig de szívesen... — Sietve elharapta a mondatot. - Sokkal jobban éreztem magam, amikor biztos kezekben tudtalak, és csakugyan menekültem előled, amikor szabad lettél. Bizonyosra vettem, hogy egy olyan férfival, mint te, sohasem boldogulnék. Látod, beismerem. De ez a múlt hónapban volt. - Bár úgy érezte, mintha már egy év is eltelt volna azóta.
-	És... most?
-	Most - mondta Joanna fátyolos hangon -, most már úgy gondolom, hogy talán mégis boldogulnék egy olyan férfival, mint te. - Még ha ez nehezebbnek ígérkezik is, mint belerohanni a lángokba, gondolta. - Csakhogy ez képtelenség. Én egy színházat vezetek, te pedig állatokat tenyésztesz. Te több száz mérföldre laksz innét nyugatra, én pedig itt - mutatott a város fényei felé.
Mackenzie töprengve hallgatott. Joanna megborzongott a hideg széltől, és reszketve dörzsölgette a karját.
-	Megszólalsz még valaha, Mackenzie? - tudakolta csípősen. Remélte, hogy nem csinált bolondot magából.
A férfi levette a kabátját, és odanyújtotta Joannának. Ettől a lány még bosszúsabb lett. Most, miután már nyilatkozott, nem udvariaskodást vár Mackenzie-től. hanem választ!
-	Nem kell, köszönöm! — utasította vissza gorombán.
Neil még mindig maga elé tartotta a kabátot. A napszemüvegében visszatükröződött a homokos patt és a tenger. Joanna dühösen kapta le a férfi orráról a szemüveget.
-	Ha már nem beszélsz velem, hadd lássam legalább a szemeden, mit gondolsz!
És meglátta,
-	Mackenzie... - suttogta Joanna. A férfi a vállára terítette a kabátot, és magához húzta. Egyre szorosabban ölelte. Közben a szél cibálta a ruhájukat, és összeborzolta a hajukat, a tenger hullámai a lábuknál a partot nyaldosták. Az esőcseppek apró krátereket vájtak a homokba.
-	Amikor először láttam esőt életemben, majdnem tíz percen keresztül képtelen voltam megszólalni - mondta végül a férfi. - Úgy látszik, a csodálatos dolgoktól hirtelen megnémulok,
-	Ó, Mackenzie, úgy szeretlek! - sóhajtott fel Joanna. Egyszerre sírt és nevetett.
A férfi gyengéden csókolgatta.
-	Szeretlek, Joanna - vallotta be. - igyekeztem elhitetni magammal, hogy pusztán testi vonzalom az, ami összefűz bennünket. Ha borzasztóan vágyunk valamire, és azt gondoljuk, hogy már sohasem kapjuk meg, megpróbáljuk azt leértékelni, vagy elhitetjük magunkkal, hogy nagyon jól megvagyunk nélküle is. - Tűnődve nézte a tengert. - Én tényleg kedvelem Libbyt. De valahogy soha nem hagyott nyugodni az a tudat, hogy éreznem kellene valamit, amit nála egyszerűen nem éreztem. - Kinyújtotta a karjál, és felfogta a tenyerébe az esőcseppeket. - Az emberek próbálják leírni, milyen a szerelem, de hogy valójában milyen, azt csak akkor tudjuk meg, amikor magunk is átéljük.
Közben egyre jobban zuhogott az eső, de ők ketten nem törődtek vele. Szorosan összeölelkezve álltak a parton, és az arcukon boldog mosoly ragyogott. A mosolyból nevetés lett, hangos, szilaj nevetés, amelyet nem tudtak többé abbahagyni. Mackenzie kitárta a karját, és elkezdett körbe forogni. A2tán egyszerűen eldőlt a hátára, és kinyitotta a száját, hogy megízlelje az esőt. Joanna lefeküdt a férfi mellé, és lecsókolta az esőcseppeket az ajkáról.
Mackenzie az oldalára fordult, és Joanna fölé hajolva megszólalt:
-	Fogalmam sincs, hol aludjak ma éjjel.
-	Micsoda balszerencse! Alhatnál talán Steve-nél.
-	Neki csak egy ágya van.
-	És mi lenne, ha a kocsiban aludnál?
-	Ott túl hideg van.
Joanna úgy tett, mintha erősen töprengene.
-	Esetleg beengedhetlek a színházba.
-	Még elgondolni is szörnyű! - húzta el a száját a férfi. – Sokkal jobb ötletem van. Mivel úgy véled, hogy most már elboldogulsz velem, menjünk hozzád és próbáljuk ki!
. - Azt hiszem, nem marad más választásom - felelte Joanna elakadó lélegzettel. - De semmi őrült játék a tükör előtt!
-	Ó, drágám! - villant meg a férfi zöld szeme. - Az igazán nem volt őrültség.
-	Izgalmas játék - dünnyögte Mackenzie nem sokkal később remi pedig őrültség.
Átázott, homokkal teli ruhájuk a fürdőszoba kövén hevert egy kupacban. Erős sugárban folyt rájuk a zuhanyrózsából a forró víz. Mackenzie a lány mellét simogatta. és néha lehajolt, hogy az ajkával is gyengéden becézgesse az izgalomtól duzzadó mellbimbókat.
Aztán letérdelt kedvese elé, lemosta combjáról a habot, és kezével újabb felfedezőútra indult. Joanna hátrahajolt, torkából hangos sóhaj tört elő az eddig soha nem tapasztalt gyönyörtől. A forró víz közben szakadatlanul folyt meztelen testükre, s végül Joanna térdelt a férfi elé, és Mackenzie volt az, aki kéjesen sóhajtott. Mintha még azt is suttogta volna a lánynak, hogy mégiscsak boszorkány.
Joanna átszellemült mosollyal nézte, ahogy Mackenzie nekiesik a nagy halom szendvicsnek, amelyet készített neki.
-	Most nagyon... - kezdte a férfi.
-	Nagyon mi? - vágott a szavába Joanna. 
-	Elégedettnek látszol. - Mackenzie-ről mindenesetre lerítt, hogy igencsak elégedett.
-	Színésznő vagyok - figyelmeztette Joanna. - Lehet, hogy csak megjátszom magam.
 Neil kihívóan nézett rá.
-	Egyszer majd kiderül ez is. - Mosolygott maga elé, és eltüntetett egy újabb sajtos szendvicset. - Maradi gondolkodású férfi vagyok. Hozzám jössz feleségül? - tette fel hirtelen a kérdést.
Joanna megdermedt. Olyan hosszú ideig hallgatott, hogy Mackenzie elvesztette a türelmét.
-	A mindenségit, Joanna, ez most nem holmi költői kérdés! Tudom, hogy szebb szavakkal is megkérhettelek volna, de azért válaszolhatnál.
-	Én modem gondolkodású nő vagyok. Fenntartásaim vannak a házassággal kapcsolatban - komorodott el Joanna. - Figyelmeztettelek erre.
A férfi vonásai is megkeményedtek.
-	Valóban figyelmeztettél. De meddig terjednek a fenntartásaid?
-	Nem akarok férjhez menni.
-	Hát ez meglehetősen komoly szempont - dőlt hátra Mackenzie a széken, összefonva mellén a karját. - De akkor hogyan képzelted el a kapcsolatunkat a jövőben? Hosszúra nyúlt viszony? Találkozás a hétvégeken, és ha megoldható, egy-egy közös nyaralás? Néha egy rövid átruccanás a szeretődhöz? És ha étteremben vacsorázunk, mindenki fizeti, amit fogyasztott?
-	Mégis mit vártái? - csattant fel Joanna. - Azt hitted, új menyasszonyt szerzel a régi helyett, és ha egy kicsit igyekszel a lánykéréssel, talán még a fekete szmokingodat sem kell újra kivasaltatni?
Mackenzie összeszorította a száját.
-	Itt a nagyvárosban talán divat ez, én azonban nem nyitott kapcsolatra vágyom. Harminckét éves vagyok, és szeretnék családot alapítani. Tulajdonképpen mi a kifogásod a házasság ellen azonkívül, hogy kispolgári csökevény és kissé unalmas egy művészembernek?
Család, gondolta Joanna, és maga elé képzelte Mackenzie-t, amint gyerekekkel kergetőzik a pázsiton. Valahol belül vágyott erre, a másik énje azonban, a megbántott és gyanakvó énje rögtön ellenszegült.
-	Előbb talán meg kellett volna bizonyosodnod róla, hogy lehet-e egyáltalán gyerekem - mondta dühösen. - Túlságosan sok mindent akarsz, én viszont csak magamat nyújthatom!
Mackenzie megdöbbenve pillantott rá.
-	Nem lehet gyereked?
- Azt nem mondtam! - Joanna elvörösödött. - De ha ez annyira fontos neked, mindenekelőtt ezt kellett volna tisztáznod. Elmondtam az aggályaimat.
-	Csakugyan elmondtad, hogy sohasem adnád föl a nevedet, a munkádat, az otthonodat egy férfi kedvéért. Én viszont abban reménykedtem, hogy egy férfiért, akit szeretsz, hajlandó lennél engedményeket tenni. És te azt mondtad, hogy szeretsz. Nem tudtam, hogy a szerelmet feltételekhez kötöd.
-	Te talán nem ezt teszed? - vágott vissza Joanna haragtól szikrázó szemmel. - Te nem várod el, hogy megfeleljek az elképzeléseidnek? Nem, soha többé nem teszek engedményeket! - Joanna a fiókos szekrényhez lépett, és elővett valamit a legalsó fiókból. Kibontotta a csomagot: bekeretezett fénykép volt benne. A mellére szorította a képet, aztán nagyot sóhajtott, és odadobta Mackenzie-nek. - Ez a kifogásom a házasság ellen.
Mackenzie elkapta a képet, de előre sejtette, hogy nem sok öröme lesz benne. Esküvői kép volt. Joanna talpig fehérben, hosszú fátyollal. Egy nagyon fiatal Joanna, akinek a boldogságtól sugárzó arcát rakoncátlan szőke fürtök keretezték.
Mellette szürke szmokingot viselő férfi állt; jóképű fickó, diadalmas, birtokló mosollyal az arcán. Mögöttük egy templom látszott.
-	Soha nem említetted, hogy férjnél voltál — rökönyödött meg Neil. - Ez Simon?
Joanna zavartan bólintott.
-	Úgy beszéltél róla, mintha csak együtt éltetek volna.
-	Együtt éltünk - mondta Joanna éles hangon, de előbb összeházasodtunk. Régimódian, rengeteg megalkuvással. Én engedtem... majdnem mindenben, de ez sem volt elég. Két évig voltunk házasok. Soha többé nem akarom olyan nyomoraltul érezni magam. - Aztán még halkan hozzátette: - Sajnálom.
Mackenzie legszívesebben a falhoz vágta volna az átkozott fényképet. De Joanna sápadt arcát látva inkább óvatosan az asztalra fektette.
-	Talán jobb lesz, ha elmegyek - jegyezte meg tétován.
A férfinak két teljes órára volt szüksége, hogy egy kávézóban végiggondoljon mindent. Szereti Joannát. Mit csináljon most? Visszament.
Joannának, amikor ajtót nyitott, a torkában dobogott a szíve.
-	Szabad vagy egy-egy hosszú hétvégére és alkalomadtán közös nyaralásra? - kérdezte a férfi szárazon.
Joanna a karjába vetette magát, és olyan szorosan ölelte át, mintha soha többé nem akarná elengedni. Rosszabbat is el tudok képzelni, mint egy életen át tartó viszonyt Joannával, gondolta Mackenzie.
Teltek-múltak a hónapok. Júniusban Mackenzie Sydneyben töltött egy hetet. Augusztusban Joanna kivett néhány nap szabadságot', és Catastrophe-ba repült. Aztán megint a férfi töltött egy hosszú hétvégét Sydneyben. Joanna élete megváltozott. Mackenzie jött és ment, de ha nem volt mellette, üresnek érezte az életét. Hosszú sétákat tettek együtt, koncertekre, kiállításokra jártak, és szerelmeskedtek Joanna ágyában. Catastrophe-ban pedig csodálatos helyekre kirándultak, ahol a bogarak zümmögésén és a madarak csivitelésén kívül más nem is hallatszott. Megnéztek egy-két rodeót, és sétarepüléseket tettek a vidék fölött, melynek meg- perzselődött sebeit kezdte lassan benőni az újra kizöldellő fű.
Az volt a terv, hogy novemberben egyesztendős késéssel mégis megünneplik a százéves évfordulót, ha szerényebb körülmények között is. Joanna társulatát hívták meg, hogy lépjen fel az amfiteátrumban tartandó záróünnepségen. Joanna legnagyobb meglepetésére Bernie, Alison és Reg azonnal ráállt.
-	Jól meggondoltátok? Az előadást egy barlangban tartjuk - figyelmeztette őket Joanna.
-	Semmi gond, ha a denevéreket távol tartod a színpadtól - felelte Bernie.
Mackenzie, valahányszor a színházban járt, ott segített, ahol éppen szükség volt rá; díszleteket tologatott, kávét főzött. Joanna pedig Catastrophe-ban sokat megtudott a marhatenyésztésről és a horgászatról. Mackenzie elrakta a mezőgazdasági szaklapjait, hogy helyet csináljon Joanna kéziratainak. Joanna pedig nagytakarítást rendezett, és kidobott néhány darabot a gyűjteményéből, hogy elférjenek a polcon a férfi könyvei. Egy fiókot is kiürített a kazettái számára.
-	Képtelenség - dörmögött Mackenzie. - A kazettáim fele otthon van, a másik fele pedig itt. EJ kell jönnöm Sydneybe, ha meg akarom hallgatni a kedvenc számomat.
A távolság egyre terhesebb lett mindkettőjüknek. Két otthonuk is volt, de egyik sem az igazi. És rosszulesett az örökös búcsúzkodás, csomagolás. Mind hosszabbak lettek a találkozásaik közötti időszakok.
Eljött a szeptember. Joanna lemondott egy Catastrophe-ban tölthető hétvégéről, mert túlságosan kimerült volt az utazáshoz, Mackenzie sem tudott éppen elszabadulni. Amikor a társulat megérkezett végre a kisvárosba, már hét hete nem látták egymást,
Catastrophe is olyan volt, mint a többi kisváros, amelyen keresztülhajtottak. A leégett házakat újra felépítették, a csarnokot is rendbe hozták. A főutca félé megint kifeszítették a színes zászlócskákat. Col Mundy szállodájában pedig még mindig ugyanaz a néhány műpálma árválkodott.
-	Hát megúsztuk valahogy- mormolta Col.
-	Mind bolondok maguk! - csóválta a fejét Bernie. - Rég el kellett volna tűnniük innen. Semmi garancia rá, hogy efféle elemi csapás nem következik be újra.
Col kajánul vigyorgott.
-	Arra sincs garancia, hogy ezúttal lesz szobájuk. Mégis megpróbálkoztak megint, nemde?
Semmire sincs garancia az életben, gondolta Joanna, amint a szálloda előtt Mackenzie-re várt. Végre megpillantott a távolban egy ütött-kopott kocsit. Nyomban hevesebben kezdett dobogni a szíve. Az autó iszonyatos iramban jött végig a főutcán, majd csikorgó kerekekkel lefékezett a szálló előtt. Nagydarab férfi ugrott ki belőle, fejébe nyomta a kalapját, és a szemközti kerek virágágyáshoz ment. Körülnézett, aztán előrehajolt, és a rózsabokrok gyanúsan megrezzentek. Amikor felegyenesedett és elindult a szálloda felé, egy szál fehér rózsát tartott a kezében.
Joanna akaratlanul is elnevette magát, de ugyanakkor könnyek szöktek a szemébe. Lopva letörölte őket a keze fejével, és előlépett az árnyékból. Mackenzie megtorpant, és a fehér rózsa enyhén remegett a kezében.
-	Mielőtt bármit is mondanál - kezdte a férfi - közlöm veled, hogy ezt nem bírom így tovább. Döntöttem.
-	Várj, várj! — szakította félbe Joanna. - Megkeresett egy ügynök. és szeretné hosszabb időre kibérelni a színházat. Így legalább hat hónapra szabad lennék és van már néhány ötletem, hogyan lehetne színházat csinálni egy barlangban. Egy alternatív színházat. Veled.
Én meg beiratkoztam a sydneyi egyetemre, folytatni akarom a tanulmányaimat, így Steve is lehetőséget kap rá, hogy egyedül vezesse néhány évig a farmot. Én meg veled. - Csak most jutott el igazán a férfi tudatáig, mit is mond ott Joanna. - ... veled élhetnék.
Tanácstalanul nézték egymást. Mackenzie végül odanyújtotta a rózsát, ugyanazzal a mozdulattal, mint annak idején a tengerparton a kabátját, és ahogy akkor, most sem tudott megszólalni. A hallgatása azonban sokkal többet mondott bármennyi szép szónál.
-	Láttam, ahogy leszedted. Szép kis polgármester! — nevetett Joanna. A rózsa csodálatos illatot árasztott.
Mackenzie kézen fogta, és a kocsihoz vezette a lányt.
-	Nagyon sokáig tart, míg kiérünk hozzád - jegyezte meg sajnálkozva Joanna.
Neil kisfiús mosolyra húzta a száját.
-	Szabadnapot adtam a titkárnőmnek. - Alig egy-két perc múlva már az irodához éltek. Mackenzie halkan káromkodott, amikor az ajtó előtt meglátta Joyce kocsiját.
Itt vannak a szerelmesek! - kiáltotta boldogan az asszony, és megölelte Joannát. - Csak elhoztam az ajándékokat a társulatnak.
-	 Miféle ajándékokat? - lepődött meg Joanna.
-	A tűzoltásnál nyújtott önzetlen segítségükért - közölte Joyce. - Mindenki kap egyet. - Azzal négy festményre mutatott, egyik ocsmányabb volt, mint a másik. Joyce hamiskásan mosolygott, és Joanna megértette a finom gúnyt.
-	Joyce! - szólt rá az asszonyra Mackenzie, és az ajtó felé tuszkolta. - Most sok a dolgunk,
-	Akkor holnap megint Piroskát játszom, és hozok egy nagy kosár finomságot reggelire! - jelentette ki a házvezetőnő ragyogó arccal, és kacsintva húzta be maga mögött az ajtót.
Mackenzie hátával az ajtónak dőlt. Gyanúsan csillogott a szeme, amikor megszólalt.
-	Hiányoztál.
-	Te is nekem.
-	És mikor költözünk össze? Nekem mindegy, hogy hozzád vagy hozzám.
-	Kezdjük a farmon! - döntött Joanna. - Ott szerettünk egymásba, ott szerelnék élni.

Mackenzie kihúzta magát, és mélyen Joanna szemébe nézett.
-	Azt mondtad, sem a nevedet, sem a munkádat, sem az otthonodat nem adod fel egy férfi kedvéért.
-	Mégsem olyan fontosak ezek nekem, mint hittem. Te sokkal többet jelentesz számomra.
-	Egy színházigazgatóba szerettem bele, és eszemben sincs azt kívánni, hogy add föl a hivatásodat - mondta Mackenzie határozottan. - Akkor már csak a neved maradna.
-	Azt mindenesetre megtartom - mosolyodott el Joanna. - Mi, művészemberek szeretjük megtartani a nevünket, amikor házasodunk.
-	Házasságról beszélsz? - képedt el a férfi. - Azt mondtad, soha többé nem akarsz férjhez menni.
-	Az régen volt.
Mackenzie arca ragyogott a boldogságtól.
-	De ne kívánd, hogy még egyszer megkéljem a kezed, nem kockáztatom meg, hogy ismét kikosarazz!
-	És ezt egy olyan férfitól kell hallanom, aki a lángok közé rohant velem.
-	Szeretlek, Joanna Spencer. Feleségül jössz hozzám?
-	Igen! Igen! - ujjongott Joanna, és megcsókolta Mackenzie-t.
-	Remélem, tudod, hogy teljesen mindegy, hogyan döntesz. Itt mindig Mrs. Mackenzie leszel.
-	Sydneyben pedig lesznek jó néhányan, akik Mr. Spencernek szólítanak majd téged.
-	Nem fogok belehalni.
-	És mi a helyzet a gyerekekkel?
A férfi arca elkomorult.
-	Én szeretnék gyerekeket, de ha te nem akarsz.
-	Dehogynem akarok! - szabadkozott Joanna hevesen. - Csak azt nem tisztáztuk, melyikünk névét fogják viselni.
Mackenzie megkönnyebbülten nevetett föl, nagyon boldognak és elégedettnek látszott.
-	Ezek szerint akad még egy s más, amiben meg kell alkudnunk. - Zöld szeme villant egyet, és lassan elkezdte kibontani Joanna copfját. - És én általában megkapom, amit akarok.
-	Én is - nevetett a lány. Mindkét karjával átölelte a férfi nyakát, mélyen a szemébe nézett, és felsóhajtott. - Micsoda gyönyörű nap! - Vitathatatlanul zöld nap.