ALFRED HITCHCOCK

Síri üzlet

HUNGALIBRI

Budapest

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alfred Hitchcock's Grave Business

Hungarian translation © Major István

Copyright © 1975 by H. S. D. Publication, Inc.

Tartalomjegyzék

Előszó

A gazdagok vagyona - Douglas Farr

Olyan átlagos - William Brittain

Négy és tizenkettő között - Jack Ritchie

Egy extra karóra - Frank Sisk

Ismerős győzelem - Elijah Ellis

Egyfős esküdtszék - Talmage Powell

Közös tényező - Richard Deming

Jobbra fordulni - James Holding

Egy hüvelykkel arrébb - Richard Hardwick

Mesterfogás - Helen Nielsen

Testvére Baxter - Theodore Matthieson

Gyilkos a sötétben - Robert Edmond Alter

Egy fontos gyilkosság - Robert Colby

Az aranyruhás lány - Jonathan Craig

Előszó

Mostanában, egyik repülőutamon beszélgetésbe elegyedtem a mellettem ülő fiatalemberrel. Ez a beszélgetés felvilágosító és egyben zavaró hatással volt rám. A társalgás azért kezdődött, mert a fiatalember arcán fura kifejezés ült. Úgy nézett ki, mint aki éppen beleharapott egy túlérett kagylóba. Azt gondoltam, talán rosszul van a repüléstől, és megkérdeztem, hívjam-e a stewardesst.

Nemmel válaszolt, és elmesélte, miért oly elkeseredett. Rövidesen leteszi a doktorátusát pszichológiából. Csak egy utolsó dolgozat állt még közte és a vágyva vágyott cím között. Míg a megfelelő témát kereste, amiről írhatna, felfedezte, hogy az amerikai alany már minden lehetséges oldalát kikutatták és megírták.

– A-tól, az Anekdotától, az O-n, az Orgazmuson keresztül Z-ig, a Zodiákus elutasításáig, ami azt jelenti, hogy az ember minden áldott nap elolvassa a napi horoszkópját, csak azért, hogy utána kijelentse, nem hisz benne, a világon mindent megvizsgáltak már – mondta nekem.

Mondanom sem kell, szkeptikusan fogadtam. Természetesen ismertem a Masters és Johnson tanulmányt, mely az O-ra koncentrált. És egyszer egy koktélpartin egy fiatal hölgy azt mondta nekem, hogy testbeszéddel fejeztem ki magam, mikor véletlenül nekiütköztem hátulról, épp mikor egy olivabogyót szopogatott a Martinijából (azt már sajnos nem közölte, hogy szerinte mit akartam mondani, és én pedig firtattam a témát). Volt valami halvány sejtelmem az emberi viselkedésekről, hiszen számos tanulmányt olvastam már eddig is. Az, hogy minden további lehetséges kutatás témája ki lenne merítve, úgy éreztem, nagyon valószínűtlen.

Mivel természetemnél fogva segítőkész vagyok, javasolni próbáltam pár lehetőséget. – Észrevettem – mondtam – hogy azok az amerikaiak, akik a körmüket rágják, általában a jobb kezük ujjait balról jobbra rágják, a bal kezük ujjait viszont jobbról balra rágják. Talán nem lesz elegendő anyag egy egész könyvre, de egy dolgozatra biztosan futja.

Megrázta a fejét. – Van erről egy egész könyv – közölte. – A tudatos és tudatalatti jelek, melyeket az amerikaiak leadnak – Hartley L. Grant, az Alaszkai Egyetem kiadásában. A folytatásban közölték a pubertás előtti jeleket is.

Kissé leforrázottan azt javasoltam, hogy talán érdemes lenne tanulmányoznia a tényt, miszerint az amerikai férfiak a bokájuknál teszik keresztbe a lábukat, míg a nők a térdüknél keresztezik a lábukat. Közölte velem, hogy ezt a témát teljesen kimerítette már az Amerikai lábak című tanulmány.

– Reménytelen – tette hozzá –, hívja a stewardesst, és legalább igyunk valamit együtt. Én fizetem.

Nem akartam ilyen könnyen feladni a harcot.

– Van egy furcsaságom – mondtam – amit néhány más embernél is megfigyeltem már. Mikor tüsszentek, akkor nem egyet vagy kettőt tüsszentek, mint bárki más, hanem mindig hármat. Ezt mindig érdekesnek találtam. Ha most meg akar interjúvolni esetleg erről, vagy ha később…

– Már ezt is megcsinálták – közölte velem. – A tüsszentés eredete, potenciálja és mintája. V. M. Porkni írása. A fejezetek a potenciálról különösen érdekesek. Porkni még azt is javasolja hogy a tüsszentést fel lehetne használni mint energiaforrást. De mielőtt valóra válthatta volna az ötletét, felfedezték a gőzgépet.

Közbeszóltam. – Az amerikaiak megvajazzák a pirítósukat, nem minden nemzet teszi ezt.

– A megvajazott pirítós rögeszméje – válaszolta, írta Alexandre Drybell. Tavaly jelent meg három folytatásban egy szamizdatban, a Stagnáló Kavicsban. Drybell véleménye az, hogy a megvajazott pirítós stimulálja az agressziós mirigyeket. Nem véletlen, állítja, hogy mikor Johnson elnök elrendelte Észak-Vietnam bombázását, reggelire vajas pirítóst evett.

– Megvan a témája! – rikkantottam. – Agressziós mirigyek!

– Maga viccel. Drybell nemcsak az agressziós mirigyeket hibáztatta, de ő találta fel őket. A felfedezését egy háromrészes tanulmányban publikálta, Miért élünk hangyabolyban címmel, ami ugyancsak a Stagnáló Kavicsban jelent meg.

Szerencsére én olyan ember vagyok, aki tud veszteni is. Csengettem a stewardessnek, és rendeltem két italt.

Szerencsére garantálni tudom, hogy az ebben a kötetben levő történeteket még sosem publikálták. Eredetiek, és műfajukban ezek a legjobbak.

Alfred Hitchcock

A gazdagok vagyona - Douglas Farr

Arthur Strand egyike volt azoknak az embereknek, akik igazolják azt a közmondást, miszerint a gyilkosok nem születnek, hanem az élet szerencsétlen körülményei teszik őket azzá.

Ilyen körülmény, mint Arthur Strand esetében is volt, az ellenállhatatlan vágy, hogy végrehajtson egy egyszerű gyilkosságot, mely koldusból azonnal milliomossá teszi.

Valóban koldusként kezdte. Egy tavaszi napon érkezett a városba, a New York-i Központi Vasúttársaság potyautasaként (természetesen nem személyvonaton, hanem a marhavagonban). Jóval az állomás előtt leugrott a vonatról, nem kívánván a vasúti személyzettel találkozni, s a nap hátralevő részében elszántan gyalogolt. Fáradtan, porosan, borotválatlanul érkezett a városba, alig volt pénze arra, hogy a városba érve megvacsorázzon, s szállást kapjon az egyik legolcsóbb hotelben, s megborotváltassa magát másnap reggel. Azon a reggelen felkereste Sidney-t.

Sidney és Arthur Strand unokatestvérek voltak. Már tíz éve nem látták egymást, a háború óta. Akkor jó haverok voltak, de szétváltak útjaik, mert mindketten más célokat követtek. Sidney keletre ment, és az eszét használta, míg Arthur sikeres életet képzelt magának a tágas nyugati prériken.

Nos, ezek a tágas nyugati prérik nem bizonyultak túl barátságosnak, és Arthur most, amikor tíz évvel később visszatért, azon törte a fejét, hogy vajon Sidney-nek több szerencséje volt-e.

Több volt neki. Sidney egy előkelő háztömbben lakott. Az utcai bejáratnál egy egyenruhás ajtónálló ránézett Arthur kopott ruhájára, és be sem akarta engedni. Végre, nagy nehezen egy telefonhívás tisztázta Arthur kilétét.

Felvitték a liften, s amint az elegáns, csillogó lift csendesen megállt a legfelső emeleten, az ajtók kitárultak, ott állt Sidney.

Unokatestvérére vetett egyetlen pillantása mindkettőjükben tisztázta a helyzetet. Arthur, poros Stetson-kalapjától kopott csizmájáig, sovány, kiéhezett testével maga volt a megtestesült kudarc és bukás. Sidney rózsás arca, tokája, hízott teste, selyemsála, melyet bársonyzakója felett viselt, s pocakja maga volt a siker szimbóluma. Keze, mellyel megragadta Arthur kemény, csontos, izmos kezét, fehér volt, puha, és manikűrözött.

– Arthur! Micsoda meglepetés!

– Hogy vagy, Sidney?

Arthur, unokatestvére ölelő karjával a vállán besétált egy olyan elbűvölő lakosztályba, amilyet még sosem látott.

Csizmái vastag, puha szőnyegbe süppedtek. Szeme káprázott a keleties pompától, ragyogó színektől. Érzékeit elbűvölte a puhán süppedő fotel, melybe Sidney gyengéden beletuszkolta.

– Arthur, jó ideje már, hogy nem láttuk egymást.

– Több mint tíz esztendeje.

– Hát hogy mennek a dolgok?

– Nem valami jól, Sidney. De úgy vélem, tőled nem kell ugyanezt kérdeznem. Elég, ha csak körülnézek, és máris látom, hogy neked aztán sikerült. Mi a titok nyitja?

– A sikeremé? Minden itt van bent, Arthur öcsém – Sidney megkopogtatta a homlokát kövér ujjával.

– Két dolog kell, öcskös. Ész és ösztön. Minden idők legnagyobb játékát játszom, és igazi szerencsesorozatot fogtam ki. A tőzsde az, Arthur öcsém, a tőzsde a titok, a tőzsde!

Arthur Strand egy pillanatra meghökkent. Ahonnan ő jött, ott a tőzsde szó semmit sem jelentett. De érezte, hogy Sidney-nek sokat jelent.

– Értesz valamit a tőzsdéhez, Arthur öcsém?

Arthur csak a fejét rázta.

– Csak papírok, fiam. Jobb, mint a készpénz. Amerikai részvények. Amerika felfutóban van, arany jövő vár ránk. Nekem a jövőben fekszenek a részvényeim, fiacskám. Csak annyit kell tudni, mit és mikor vásárolj, és mikor add el. És ÉN tudom… Valóságos kristály gömb van a fejemben.

Ismét megkocogtatta a homlokát.

– Mikor a cucc értéke lemegy, akkor eladom, ha felmegy, akkor megveszem. Érted?

Arthur bólintott, habár semmit sem értett az egészből. Csak annyit értett, hogy ő szegény, Sidney meg gazdag. Az első reakciója az volt, hogy ez valahogy szörnyen igazságtalan dolog.

Arthur nem költözött be unokatestvére lakosztályába. Nem bírták volna elviselni egymást, és az együttélés egyiküknek sem felelt volna meg. De Arthur a városban maradt, a legolcsóbb hotelban, amit csak talált, és teljesen Sidney pénzéből élt.

Ezen a módon egyébként Arthur különleges szerepkört töltött be, és kissé meg is kereste, amit kapott. Hetente egyszer-kétszer elment Sidney lakosztályába, és megvárta a megfelelő pillanatot. A megfelelő pillanat az volt, mikor Sidney-nek közönsége akadt, ügyvéd vagy üzletfél, esetleg ismerős. Mert Sidney azt szerette, ha a nemeslelkűségének és segítőkészségének tanúi vannak. Elővarázsolta a vastag köteg bankjegyet a zsebéből, és kivett belőle egy ötöst, tízest, vagy húszast, az alkalomtól és Arthur látogatásának gyakoriságától függően.

– Lefogytál, öcskös – mondta, vagy: Arthur öcsém, végy magadnak egy új öltönyt, mert kilyukadt a könyököd, vagy azt mondta: Cowboy, rendelj magadnak egy hajvágást, vagy egy hegedűt, mert az egyikre biztosan szükséged van.

Arthur kötelességtudóan a jelenlévőkkel nevetett, mindig, de mindig alázatos volt, mindig, de mindig hálás hangon beszélt, és miután Sidney közönsége kiélvezte a jelenetet, nagyon gyorsan lelépett, és visszatért a saját világába.

Lehet, hálásnak kellett volna lennie Sidney pénzéért. Mivel nem értett semmihez, nem volt semmi szakmája, amiből megélhetett volna, nem kapott munkát sem. Tehát senkije és semmije nem volt, csak Sidney.

De Sidney úgy irritálta őt, akár a selymet egy dörzspapír. Arthur büszkesége egyenlő volt a szegénységével. Nem akart könyörületet vagy segélyt. Szerette volna a dolgokat üzleti alapra helyezni.

Egy napon megemlítette a dolgot, mikor Sidney-t egyedül találta a lakosztályban, és nem volt közönség, aki előtt a köteg pénzből kegyesen odalökhetett volna valamit.

Sidney – kezdte. – Soha nem jutottam semmire Nyugaton, mert nem volt kezdőtőkém. De – s szeme felcsillant – megvan a tudásom, Sidney! Úgy értek a marhaneveléshez, mint te a tőzsdéhez. Nem könyöradományt kérek – partnerségre gondoltam! Legyünk üzlettársak! Úgy értem, vegyünk közösen egy ranchet. Te adod a pénzt az üzletbe, én adom a tudást, és én dolgozom. Hidd el, remekül menne.

Sidney egy vastag fekete szivart görgetett a nyelvén, aztán meggyújtotta. De nem kötelezte el magát.

– Nem nagy kiadás – folytatta Arthur. – Csak egy közepes ranchről lenne szó. Nem kerülne sokba.

– Mennyiről lenne szó? – kérdezte unottan Sidney.

– Nos, elegendő föld kellene, állatállomány is kell, némi felszerelés, talán húszezer elég lenne.

– Húszezer! – kiáltotta Sidney. – Ez rengeteg pénz!

– Neked ez nem sok, Sidney.

– Figyelj öcskös, ülj le, hadd magyarázzam el neked a dolgokat.

Leültek a jóltömött szófára.

– Hadd mondjam el neked, hogy is futtatom az üzletemet. Nem csak készpénzt használok. Marginra vásárolok, ami azt jelenti, hogy részben készpénzt, részben kölcsönt használok. Így többet tudok vásárolni. De nekem is sok pénzt kell letennem, érted? Nézd, ha befektetem a pénzt a ranchbe, akkor mit keresek ezzel?

Arthur jót akart mondani: – Nos, évente három-vagy négyezret tudok neked keresni, Sidney.

– Három-vagy négyezret? Az semmi. Ahogy én forgatom a pénzt Arthur, az a húszezer akár százezret is hoz nekem egy hónap alatt! Látod, hogy megy ez, öcskös? Minél többet fektetek be, annál többet keresek. Nem engedhetem meg magamnak, hogy lekössem a tőkémet egy olyan lassú és keserves üzletben, mint egy ranch.

Arthur látta már, hogy nem fogja megkapni a pénzt.

– De tudod mit öcskös? Adok valamit, amire érdemes lesz várnod. Nekünk nincs több rokonunk. A végrendeletemben mindent rádhagyok. Mikor meghalok, akkor fogod a pénzemet, és megveszed magadnak Montana államot. Talán Texast is.

Ez egyike volt Sidney kedvenc nagyjeleneteinek: olcsó és színpadias. Az ügyvédeket berendelték másnapra, és az egész dolgot legalizálták. Mindent írásban rögzítettek.

– Nos, Arthur öcsém, én most több, mint félmilliót érek. És még csak alig kezdtem el a szakmát!

Arthur hazavitte magával ezt a kijelentést, egy húszdollárossal együtt. És hosszú ideig forgatta magában a számot. Félmillió. A föld amire vágyott, holdanként tíz és tizenkét dollár közt volt. Ez azt jelentette, hogy negyven vagy akár ötvenezer holdnyi földet is megkaphat ezért a pénzért!

Arthur ezt jól el tudta képzelni. Látta magát, amint egy remek lovon száguld, kezével árnyékot tart szeme előtt, és ameddig csak a szem ellát, minden föld az övé.

De Sidney csak negyven éves volt, és nagyon egészséges.

Arthur Strand igazán nem gondolt arra, hogy megölje unokatestvérét, amíg az alkalmas eszköz meg nem jelent előtte, maga sugallván a dolgot.

Egy napon megjelent a lakosztályban, nem találta Sidney-t, és elhatározta, hogy megvárja.

Kiballagott a teraszra, nekidőlt a vaskorlátnak, hogy élvezze a napsugarat és az alant nyüzsgő város látképét.

Ez volt élete legijesztőbb pillanata. A vaskorlát engedett a súlya alatt, nem sokat, nem többet, mint egy hüvelyknyit. De ez elég volt ahhoz, hogy megrémissze, s majdnem elveszítette az egyensúlyát. Aztán, rájőve, hogy a tudatalattijában már szinte látta, amint lezuhan, megérezte a homlokán kiütköző izzadtságcseppeket – hideg cseppeket, a forró napsütés dacára.

Egy perccel később már újra visszanyerte egyensúlyát, rájött, hogy nem járt közel a lezuhanáshoz… csak megrémült. Amint lehajolt, hogy megvizsgálja a korlátot, látta, hogy egy csavar elrozsdásodott, de a korlát még egészben volt. Ezt ki kell javítani, habár akkor is kitartana, ha egy tucat ember dőlne is neki. Kitartana-e igazán? A gyilkosság néha nagyon könnyű lehet…

Arthur Strand nem volt lángész. Nem tudott volna kitervelni soha egy gyilkossági tervet, bármennyire is akarta volna. De azonnal látta a korlát nyújtotta lehetőségeket. Sidney kényelmes volt, és kövér a jólétből. Nem bírna szembeszállni Arthurral. Át lehetne lökni a korláton, és utána a korlátot egy kissé ki lehetne kozmetikázni, meghajlítani a csavart; aztán balesetnek tűnne.

Mint Sidney örököse, Arthur természetesen azonnal gyanúsított lenne. De, ha például kedden, bármelyik kedden, amikor a személyzet szabadnapos, a hátsó lépcsőn feljönne, nem használná a liftet, s egyedül találván Sidney-t, átlökné a korláton, anélkül, hogy bárki is tudna a látogatásáról. Nos, csak a megfelelő keddet kell kivárni.

Ami azt illeti, elkezdheti a várakozást akár másnap is. Leült egy pillanatra, a korlátot bámulva. A nap forró volt, és itt fent, tizenöt emelet magasban, a levegő tiszta és friss. Akárcsak kint, a messzi Nyugaton…

Kellemesen elmerengett magában. Képzeletben már nyeregben ült, és a lován vágtatott. Tüdeje megtelt a jó levegővel. Körülötte végtelen föld terült el, valósággal zöld tenger, negyven-vagy ötvenezer hold föld!

– Hé, cowboy!

Álmodozásából felriadva maga előtt látta Sidney-t.

Sidney, kövéren, gazdagon, mosolyogva és védtelenül… Kövér kezeit dörzsölgette, akárcsak egy Harpagon, aki az aranyának örül.

– Arthur, öcskös, őrült szerencsém van.

– Hogyhogy?

– Végre bejutottam az Egyesült Rézművekbe. Most kezdem csak szorítani a csavarokat! Tudod, miről beszélek?

Arthur megrázta a fejét.

– Ennek a vállalatnak jóformán az összes részvényét megszereztem. A réz ára felfele megy, és az Egyesült Rézművek új bányát tárt fel. A nagyfiúk egy része, akiknek a részét megvettem, most szeretne visszajönni. Így hát az árat fokozatosan felsrófolom. Minden nap csak egy kicsit, amíg érdekli őket a dolog. Aztán mikor elérem azt az árat, amiről úgy érzem, hogy ez a csúcs, akkor megszabadulok tőle, és aztán felőlem akár fel is fordulhatnak.

– Úgy érted, Sidney, hogy most épp sok pénzt keresel?

– Mint az őrült, öcskös. De nagyon trükkös dolog, érteni kell hozzá, s nem sok ember ért annyira hozzá, mint én. Minden percben észnél kell lenni.

– Úgy érted Sidney, hogy személyesen neked kell erre figyelned?

– Naná! Valóságos rablókkal harcolok ebben az ügyben! De ha minden sikerül, öcskös, akkor pár héten belül megduplázom a pénzemet.

– Úgy érted, hogy egy egész milliót fogsz akkor már érni?

– Fogadhatsz rá, öcskös!

Nyolcvan-vagy akár százezer hold föld!

Arthur Strand szerette a végtelen és tágas mezőket, s minél tágasabbak, annál inkább. Így hát ezen a kedden meg sem próbálta lelökni Sidney-t az erkélyről. Igazán megengedheti magának, hogy várjon egy kicsit. Úgy döntött, bármelyik kedd megfelel neki.

Amint a nyár telt, Sidney szerencséje egyenesen fantasztikus volt. A vagyona egyre nőtt, és ezzel együtt nőtt unokatestvérének a földbirtoka is.

Az Egyesült Réz pontosan úgy vált be, amint Sidney eltervezte. Amikor kiszállt, már milliomos volt.

De mielőtt a megfelelő kedd eljött volna, már nyakig benne volt a Zenit Cinkben. Sidney mindent belevert ebbe, amint elmagyarázta Arthurnak, nemcsak a sajátját, de kölcsönpénzeket is.

Volt egy tippje, és érzéseit követte. Három héten belül ismét megduplázta a pénzt. Kétmillió dollár! Kétszázezer hold föld!

Arthur álmai épp olyan nagyok voltak már, mint Sidney álmai. Nem is tudta elképzelni, mekkora lehet kétszázezer hold föld. Próbálta kiszámolni négyzetmérföldekben, de nem tudta. De tudta, hogy nagyon nagy terület lehet… tudta, hogy reggel lóra szállhat és lovagolhat egész nap, és még mindig a saját birtokán lovagol.

Július egyik keddjén meglátogatta Sidney-t, és egyedül találta. Sidney az íróasztalnál ült, és számolt, előtte papirosok.

– Pénzt keresel, Sidney?

– Minden nap pénzt keresek – felelte Sidney.

– Nem fáradsz bele soha? Hiszen már kétmillió dollárod van. Ez nem elég neked?

– Az ember soha nem kereshet eleget. Azt mondtad öcskös, egy ranchet szeretnél. Mekkorát akarsz?

– Nem is tudom, minél nagyobb, annál jobb.

– Na látod, öcskös. Minél nagyobb, annál jobb, én is mindig ezt mondom. Miért hagyjam abba akkor, mikor nyerésben vagyok? Ha valaha eljön a nap, mikor a szerencsesorozatom a vége felé jár, azonnal abbahagyom.

Ez már érthető volt Arthur számára is. Amíg Sidney pénzt keres, minek állítaná le? Miért ne várná ki, hogy keresse meg, amit csak bír, és amit csak elérhet. Miért ne várja ki, amíg az aranytojást tojó tyúk már nem tud többet tojni? Így Arthur ismét elhalasztotta a dolgot. Örököse volt egy vagyonnak, amit bármelyik kedden megkaphatott. De várt, mint egy zsugori, az ócska hoteljében, olcsó ruhákban, olcsó kajákon élve, míg a pénz csak gyűlt, egyre gyűlt, s a földbirtok egyre csak növekedett, növekedett…

Az MM Vasúttársaság, Páratlan Acélművek, Augusztus Részvénytársaság, egyesülések… társulások… részvény osztás… különleges osztalékok… A Horgony Vonal… Western… Telefon… Szeptember… Brókerek… osztalékok…

De ezen a kedden, késő októberben, minden egy fatális végzet felé tartott. Először is, Arthur Strand egy reggeli moziba ült be, a film egy western volt. A lovakat és lovasokat, a csordákat és kaktuszokat nézve Arthurnak honvágya támadt.

Magában félig eldöntve a kérdést, elment Sidney luxuslakosztályába, felsietett, anélkül, hogy bárki látta volna, és otthonában egyedül találta Sidney-t.

Minden megváltozott, hirtelen és váratlanul. És nem jóra fordultak a dolgok.

– Már megint pénzt kunyerálni jöttél? Mit gondolsz, pénzből vagyok én? – förmedt rá Sidney, amint belépett az ajtón a szegény rokon. Sidney félredobta a bársony dohányzóköntöst, a meleg délután ezt elfogadhatóvá is tette. De nem magyarázta meg az elkeseredett tekintetet, az aggodalmat a szemében, vagy az üres whiskys üveget és a teli hamutartót az asztalon.

– Mi baj van, Sidney? – kérdezte Arthur valódi aggodalommal.

– Nem tudom, nem tudom – rohangált fel-alá Sidney, egy kövér embertől váratlan fürgeséggel. – Nem tudom, talán elhagyott a szerencsém…

– Pénzt vesztesz? – Arthurnak hirtelen rémes víziója támadt, hogy százezernyi hold föld kicsúszik a kezéből.

– Nem egészen – felelte Sidney. – Annyi az egész… Nos, úgysem értenéd meg, Arthur.

Sidney megállt, és letörölte izzadó arcát egy zsebkendővel.

Arthur oly nyugodtan és természetesen mondta ki javaslatát, mintha nem tervezne semmi rosszat.

– Miért nem megyünk ki az erkélyre Sidney? Szükséged van egy kis friss levegőre.

Sidney hagyta magát félig kivezetni, félig kitámogatni a napfényre. Odamentek a korláthoz, és ott álltak, a várost bámulva.

– Magasan vagyunk – kommentálta a helyzetet.

– Aha…

– Én is magasan vagyok. Ebben a percben kb. tízmillió dollárt érek.

Egy millió hold föld!

– Úgy érzem, ennél több pénzt nem fogok már keresni.

Egy millió hold föld, az már elég.

– Fura érzésem van Arthur, mintha az életem a végére ért volna.

Tulajdonképpen segítek neki ezzel, gondolta Arthur. Boldogtalanul élne, ha tovább kellene ezt folytatnia. Ez az emberbaráti érzés erőt adott neki ahhoz, amit tennie kellett.

Sidney nem figyelt társára. El volt merülve saját elkeseredett gondolataiba. Arthur visszalépett egyet, várt, megsaccolta a távolságot és célpontját. Aztán előrevetette magát, kifordított tenyereit maga előtt tartva.

Az ütés Sidney vállát érte. A korlát először megtartotta a derekánál, egy pillanatra, aztán a fém meggörbült, akár a rugó. Sidney fejjel előre lezuhant, s eltűnt szem elől.

Arthur nem hallott semmit, még a várt sikolyt sem. Mivel semmit nem hallott, hosszan várt a becsapódás zajára, de azt sem hallotta. A zaj hiánya idegessé tette, a testnek már a járdára kellett volna zuhannia, de nem mert áthajolni a korláton, hogy lenézzen. Most már biztosan emberek gyűltek a test köré, és felfelé bámulnak, hogy honnan zuhanhatott le, s észrevehetik őt, ahogy lebámul. Ehelyett a korlátra koncentrált. Egy kicsit meggörbült. Ennyi pont elég. Nem kell jobban meggörbíteni, az gyanús lehetne. Hirtelen mehetnékje támadt, minél gyorsabban eltűnni az épületből! De a társalgón átmenve telefoncsöngés állította meg. Ez váratlan fejlemény volt, és ő nem tudott rögtönözni. Válaszoljon a telefonra vagy nem? Végül felvette a kagylót, de nem szólt bele, mert rájött, a hangja nem hasonlít Sidney hangjához.

– Halló, halló… Te vagy az, Sidney?

Arthur belemormogott valamit a kagylóba.

A félelemtől meg sem bírt mozdulni, hallgatott, mert rájött, hogy tévedést követett el.

– Sidney, a Trans Texas most újra zuhan. De ezúttal teljesen. Az American Alloy is zuhan vele együtt. Az egész piac zuhan, Sidney. Mit tegyek? Bírsz még többet befektetni? Meg kell mondanod, mit tegyek Sidney. Talán tudod a megoldást. Nagy szükségem van rád, Sidney, nagyon nagy!

Arthur pánikba esve leejtette a telefonkagylót, s az a zsinóron himbálódzva recsegett… A szavak a távolból is a füléhez értek: – Sidney, öregfiú, valamit tenni kell…

Arthur rohant. De emlékezett valamire. Nem szabad, hogy meglássák az épületben. Lerohant a hátsó lépcsőn, és kiszaladt a hátsó ajtón. Senki sem látta, mert mindenki a főbejáratnál bámészkodott a holttest körül.

Technikai szempontból nézve, Arthur Strandét soha nem büntették meg. Sidney halálát nem minősítették balesetnek, ahogy Arthur remélte, hanem öngyilkosságként könyvelték el. A másnapi újság mindent megmagyarázott Arthurnak, habár évekbe telt, míg végre felfogta a dolgot.

Pénzember, kiugrott a legfelső emeletről – mondta a kisebbik címlap Sidney Strand öngyilkosságáról.

A tőzsde összeomlott – mondták a főcímek, vastag betűvel szedve. A dátum természetesen szerda, 1929. október 30.

Kedd, 29-e nem volt szerencsés nap egy pénzember megölésére. Szükségtelen kimondani, hogy habár Arthurt soha nem büntették meg az elkövetet gyilkosságért, soha semmi haszna sem lett belőle.

Olyan átlagos - William Brittain

– Nem érdekel, mióta seriff maga, jobban kellett volna ellenőriznie a dolgot, több kérdést kellett volna feltennie! – Horace Cavanagh kapitány az Országúti Rendőrjárőr parancsnokságtól dühös pillantást vetett a járőrkocsiban mellette ülő emberre, majd gyors mozdulattal elfordította a kormánykereket, hogy kikerüljön egy tehenet, mely az út szélén legelészett.

Andy Bleekerman nem nagyon látszott megyei sheriffnek, az már biztos. Kopott ingén verejtékfoltok ütköztek ki hónaljban s a hátán és a nadrágja szélén fűszálak, szalmatörekdarabkák lógtak.

Hanyag, ez az – gondolta a kapitány a seriffre pillantva. Ez Bleekermanra illik. A Vogler-rablásnál is hanyagul járt el. Ideje annak, hogy az öreg megtanulja, hogy kell egy igazi rendőrnek ellátnia a munkát, s ha erre képtelen, akkor meneszteni kell; adjon helyet egy fiatalnak.

– Mi aggaszt, Horace – kérdezte Bleekerman rekedten. – Megvan a tettes, nem igaz?

– Mostantól Cavanagh kapitánynak szólít engem, érti? – jött a beképzelt válasz. – Igen, elkaptuk a fickót. Az egyik emberem észrevette a kocsit egy órával ezelőtt. A fickót bekísértük. Még mindig nála volt a háromszáz dollár. Még mindig nála volt az a bankjegy is, amit Heinrich Vogler említett, amit ragasztószalaggal erősített össze.

– Hát akkor meg mi a probléma? Én szereztem meg a rendszámot Voglertól, nem igaz? Én mondtam meg neked a ragasztott bankjegyet is, s a rablástól számított három órán belül elkapni a tettest, nem rossz eredmény, nem igaz?

– Igen, igen, de… – Cavanagh dühösen megrázta a fejét. – Nézd, Andy – mondta –, tegyük fel, hogy nem kaptuk el a kocsit. Vagy, mi lett volna, ha a pasi leteszi a kocsit valahol, és gyalog megy tovább? Akkor a gyanúsított leírása alapján kellett volna kiadnunk a körözést, igaz?

– Azt hiszem – válaszolta Bleekerman.

– Tehát miféle leírásunk is van erről a pasiról? – Cavanagh felvette az ülésen levő gépírásos papírlapot. – Magasság: átlagos – mormolta, a papírról felpillantva a kukoricaföldeken átvezető keskeny útra. – Súly: átlagos. Hajszín, átlagos. Különleges ismertetőjegye nincsen.

Cavanagh lekanyarodott az útszélre, lefékezett, s kikapcsolta a motort is. Az ülésen nehézkesen elfordította hat láb két hüvelyk magas és kétszáztizenhét font súlyú testét, s Bleekerman kezébe nyomta a papírlapot.

– Olvasd – parancsolta. – A te jelentésed.

– Horace… Cavanagh kapitány… Ugyanúgy adtam tovább a leírást a kocsi rendszámtáblájáról, amint azt a károsult Mr. Vogler elmondta nekem. Én a parancs szerint jártam el.

– Nézd, Andy – rázta meg a fejét kimerülten Cavanagh. – Már meséltem Durwaldról, akit elfogtunk. – Úgy csattant a hangja, akár a puskalövés. – Hat láb öt hüvelyk magas, kétszázhetven font, olyan pocakkal, mintha kosárlabdát rejtett volna az inge alá. Mikor az íróasztalom előtt állt, olyan volt, akár egy hegy. S mindennek tetejében olyan szakálla volt, ami a derékszíjáig leér. Andy, az egész világon legfeljebb egy tucat ilyen ember, ha van.

– Én csak azt írtam a jelentésemben, amit Vogler lediktált nekem – védekezett Bleekerman.

– Igen, és pontosan ezért megyünk vissza hozzá, amit már magadtól is meg kellett volna tenned. Valami nem stimmel itt. Egy ilyen nem mindennapi fickóról mint Durwald, miért mondta Vogler azt, hogy átlagos?

Bleekerman egy darabig csendben tűnődött a kérdésen, majd így szólt.

– Horace?

– Már megmondtam hogy hívjál… Igen, mi van?

– Ha szemrehányást akarsz tenni, hogy nem kérdeztem ki újra Voglert, abban igazad van. De nem macerálnám se Voglert, se a testvérét, Adolph-ot.

– A testvérét? Nem is tudtam, hogy van neki testvére.

– Igen, Heinrich és Adolph ikertestvérek. Gurley Hollow közelében laknak, de csak ők ketten. Együtt dolgoznak a farmjukon, és nem barátkoznak senkivel. Nem ismernek sok embert a farmon túl, s különösen nem ismerik a rendőrséget.

– De mégis kihívtak téged a lopás ügyében? Hogy megtaláld az ellopott pénzt.

– Igen. Öt éve nem láttam már őket. Nem nagyon szeretnek emberek közé járni. Maguknak való emberek. Képzeld, a postás már hét hónapja járt hozzájuk, mire egyiküket végre meglátta véletlenül. Akkor is csak messziről. Adolph a háztetőn ült, és új cserepeket tett fel.

– Na és? Mi köze ennek a hamis személyleíráshoz?

– Nos, igaz hogy Adolph és Heinrich fura emberek, de sokban hasonlítanak a többiekhez. Fizetik a számláikat, s csak a saját ügyeikkel törődnek; nem szoktak ahhoz, hogy a szavukat bárki is kétségbe vonja, ezt még a rendőrségtől sem tűrik el. Mikor a modern rendőrkocsikkal végigsuhantok az országutakon, tulajdonképpen ti vagytok azok, akik nem tudtok sokat az itt élő emberekről.

– Ha Voglerék remeték akarnak lenni, és a farmjukon akarnak elrohadni, az az ő dolguk – ugatta Cavanagh. De ha rablást jelentenek be, és hamis személyleírást adnak, az énrám tartozik. Különösen akkor, ha te nem tudod őket rendesen kikérdezni.

Bleekerman vállat vont. A ház már csak két mérföldre van innen. Vogleréké az egyetlen ház arrafelé.

Tíz perccel később a rendőrkocsi bezötykölődött a Vogler ház elé. Cavanagh azon tűnődött, hogy eltört-e a kocsi valamelyik rugója a gödrös úton, amíg ideértek.

– Ez vezet a pincébe, ahol a káposzta-tárolók vannak – mondta Bleekerman, amint kiszállt a kocsiból, és a kopottas faajtó felé intett, ami a felmagasló épületen vöröslött. – Adolph vagy Heinrich bent lesz, esetleg fenn vannak a szénapadláson.

A két ember bement az istállóba, az ajtót becsukva maguk után. A föld és a rohadó káposzta szaga megülte a levegőt. A fejük felett lépteket hallottak.

– Heinrich, te vagy az? – kérdezte Bleekerman.

– Ja, én vagyok az – hallatszott egy súlyos akcentusú válasz. – Mit akar újra, Mr. Bleekerman?

– Magammal hoztam Cavanagh kapitányt. Ő az Országúti Rendőrségtől van. Elfogta az embert, aki ellopta a pénzt magától. Beszélni szeretne önnel.

– Megvan a pénz? Nagyon jó. Most lovakat etetek, utána lent leszek. Maguk várni.

– Nem nagyvilági pasi, mi? – mondta halkan Cavanagh.

– Már mondtam, nem szoktak látogatókhoz.

– Na igen – mondta Cavanagh. Kezét szájához emelte.

– Mr. Vogler! – kiáltotta.

– Ja? – jött a hang felülről.

– Ön itt volt az istállóban és látta a betörőt, mikor az kijött az ön házából, beszállt a kocsiba és elhajtott. Igaz?

– Igen, láttam. Adolph nem volt itt, kaszált, mint most.

– Értem. Jól megnézte a betörőt?

– Natyon jól. Remek szemek nekem vannak Mr. Cavanagh kapitány. – A vasvillával forgatott széna hangja lehallatszott fentről.

– Azt hiszem, magyarázattal tartozik nekem –, folytatta Cavanagh.

– Magyarázat? Mit magyarázat?

– Nos, az ember, akit elfogtunk, aki ellopta a maguk pénzét, egy kissé szokatlannak tűnik nekem.

Lépéseket hallottak, amint az istálló vége felé közeledtek felettük.

– Mr. Vogler, az ember, akit elfogtunk, nagyon nagydarab. Nálam jóval magasabb, és én hat lábnál is magasabb vagyok. S ezenkívül iszonyúan kövér is.

Felettük a zsanérok nyikorogtak, amint az ajtó nyílt.

– Még valami – folytatta Cavanagh. – A tolvajnak óriási szakálla is van. Nem sok embernek van ilyen és ekkora szakálla manapság, Mr. Vogler, és ilyen körülmények közt szeretném tudni, hogyan nevezhette a gyanúsítottat…

Cavanagh hangja elnémult, amint szemügyre vette a férfit, aki lefelé jött a lépcsőn. Heinrich Vogler, leérve hozzájuk, feléjük fordult, és a rendőrök felé tartott, fejével az istálló tetőgerendáját súrolva.

A farmer lenézett Cavanagh kapitányra teljes hat láb nyolc hüvelyknyi magasságából. Hatalmas hasa megrázkódott, amint jól fésült, övig érő szakállából kirázta a szalmatöreket.

– Ja – mondta Vogler lassan. – Az ember olyan volt, amilyennek elmondtam Mr. Bleekermannak itt. Olyan átlagos…

Négy és tizenkettő között - Jack Ritchie

Ötven méterrel előttük a forgalmi lámpa sárgára váltott. Fred Martin lefékezett, pont mikor pirosra váltott.

Nagyon óvatosnak kellett lennie most már. Nem lehetett még egy kis kihágást sem elkövetni. Most semmiképpen sem.

Nem mintha Martin attól félt volna, hogy Beatrice holttestét megtalálnák a kocsi csomagtartójában. Tudta, hogy a legkisebb baleset esetén sem lenne senkinek sem oka ott kutatni.

Ha a rendőrség megjelenne a helyszínen, csak a baleset okát akarnák megállapítani, s a felelősséget kideríteni. Talán a vezetőket is ellenőriznék, hogy ittak-e esetleg.

És Martin színjózan volt. Legalábbis most az volt. Türelmesen várt a zöld lámpára, s aztán továbbhajtott. Nem, egy baleset miatt önmagában nem kellett aggódnia. De a rendszámot feljegyeznék, és erről szó sem lehet. Különösen nem az éjszakának ebben az órájában. Semmiképp sem.

A 25 mérföldes sebességhatárt nem lépte túl. Amint a Hetedik sugárúthoz ért, óvatosan a bal sávba kanyarodott, jelzett, és ráhajtott a 32-es országútra.

A forgalom gyér volt délután 7:30-kor, s a telő hold fénye bevilágította az utat. Valahányszor szembejött egy kocsi, Martin letompította a reflektorokat.

Tizenöt perc múlva megérkezik majd az útszéli kis tisztáshoz. Itt már minden készen várta. Vasárnap éjjel már megásta a sírt, s ez Beatrice-ra várt.

Eltűnése természetesen gyanút kelt majd a rendőrségben. Hiszen a gyanakvás a munkakörükhöz tartozik. De a végén levonják majd a konzekvenciát, hogy a felesége egyszerűen összepakolt és elhagyta őt.

Martin maga elé képzelte a beszélgetést a rendőrökkel. Reggel tíz óra körül kerül majd erre sor. Ez egy órával azután, hogy Martin kiszabadul a börtönből.

Kétségtelenül másnaposságtól szenved majd, és sok feketét iszik, hogy magához térjen a kábaságból.

– Mikor hazajöttem – mondja majd – észrevettem, hogy a feleségem nem aludt az ágyában.

Az őrmester majd meghányja-veti ezt az agyában, s így szól: – Nem lehetséges-e, hogy megágyazott, és elment vásárolni vagy valami ilyesmi?

Martin majd habozik. – Nos, ami azt illeti, Beatrice mindig sokáig alszik reggelenként. Délig is, vagy akár egyig!

Az őrmester majd gondol valamit Beatriceről. Esetleg dühös lesz, hogy Martin olyan korán értesítette őket. – Azonnal szólt a rendőrségnek?

– Vagy öt perccel azután, hogy feltűnt, hogy nincs otthon. Először azt hittem, talán a nővérénél aludt, mert néha ezt tette. De a nővére azt mondta, hogy most nem aludt nála.

– Mást is felhívott?

– Nem. Beatrice-nak nem sok barátja van. Valójában egyet sem ismerek. Arra is gondoltam, hogy felhívom a kórházakat, de olyan sok van a telefonkönyvben, hogy úgy gondoltam, sokkal jobb, ha a rendőrségnek telefonálok. Ők gyorsabban utána tudnak nézni, nem történt-e valami baleset.

Az őrmester majd ismét a noteszába néz majd.

– Ön körülbelül reggel 9:30-kor ért haza. Mindig éjjel dolgozik?

– Nem, általában délután négytől éjfélig dolgozom. Martin habozni fog, majd kiböki az igazat: – Egy órával ezelőtt szabadultam a börtönből.

Az őrmester majd felvonja a szemöldökét.

Martin megmagyarázza: Miután kijöttem a gyárból, kicsivel éjfél után, megálltam egy kocsmánál.

Az őrmester majd megkérdi: … és?

– Attól félek, kicsit túl sokat ittam, és elindulásom után nekimentem néhány álló autónak. – Martin majd megjátssza a méltatlankodót. – Soha életemben nem volt balesetem eddig. Még csak parkolási vétségem sem volt. De mikor a rendőrök kijöttek, börtönbe vittek. Ma reggel kilenckor engedtek ki. Az őrmester hangja majd száraz lesz és kimért.

– Ebben a városban mi bezárjuk a részeg vezetőket éjszakára. Reggelre kijózanodnak.

Ezt Martin jól tudta, hisz erre alapozta tervét. De megfelelőképp restellni fogja magát.

Az őrmester majd engedélyt kér, hogy megvizsgálhassa a hálószobát. Észreveszi majd a két külön ágyat, és bekukkant majd a félig üres szekrényekbe is.

Martin majd eltátja a száját. – Majd' minden ruhája eltűnt!

És majd együtt felfedezik, hogy a két jó bőrönd szintén eltűnt. Az őrmester majd megkérdezi – Mit viselt a felesége, mikor utoljára látta?

Martin majd visszagondol. – Attól tartok, nem tudok sokat segíteni ebben. Még mindig hálóköntösben volt, mikor délután háromkor munkába mentem.

– Volt-e… ööö… önök közt házastársi civódás?

Martin boldog lesz, ha erre felelhet. Ez majd megadja az eltűnésre az indokot. De úgy kell tűnjön, csak habozva és kelletlenül felel majd erre. – Néhányszor volt. De úgy vélem, ilyesmi mindenkivel megesik, amíg… – Itt majd elhallgat, mintha elfogná a kétség.

– Amíg?

– Nos, vagy hat hónapja volt egy ellenőri állás a gyárban. Mindketten azt hittük, hogy én kapom majd meg a beosztást, hiszen megvan a szükséges szolgálati időm ehhez… Attól tartok, mindketten túlságosan is számítottunk rá. Jó kis fizetésemelés lett volna nekem.

– Csalódott volt a felesége?

– Attól tartok, igen.

– Magát hibáztatta vagy a gyárat?

Martin erre nem mond majd semmit, de az őrmester majd könnyedén levonja a konzekvenciát ebből is.

Martin emlékezett a saját sötét csalódására abból az időből, mikor ez történt. A személyzetisnek bűntudta volt, mert félrevonta Martint, hogy megmagyarázza, miért nem őt választották.

Az ellenőri álláshoz agresszívabb ember kellett, olyan, aki tud parancsolni és tud dönteni. Martin kiváló munkaerő volt, de… A személyzeti főnök kényszeredetten nevetett. – Te nem vagy erre megfelelő Martin. Valósággal eltűnsz. Senki sem tudja, hogy létezel.

Remélte, hogy Martin megérti a döntést, és nem veszi rossznéven. Martin most lelassított, és bekanyarodott a mellékútra. Még egy fél mérföldet vezetett, és leparkolt a fenyőfák alatt. Elég nehéz volt Beatrice holttestét kiszedni a csomagtartóból, és száz lábnyit cipelni a nyitott sírig. Visszament a kocsihoz az ásóért és a két bőröndért.

Beatrice-nak könnyű halála volt. Nem érdemelte meg, gondolta sötéten Martin, de nem akart felesleges bonyodalmakat. Egyenként gyűjtötte össze az altatópirulákat Beatrice gyógyszeres üvegéből, amit a kis szekrényben tartott. Elég soká tartott, amíg elegendő gyűlt össze, de biztos akart lenni abban, hogy a munkát tökéletesen végzi el.

Ma reggel feloldotta mindet a brandys üvegben, amit Beatrice a jégszekrényben tartott. Délután háromnegyed három felé járt már az idő, mikor poharába töltötte, és egy kis szódát adott hozzá. Mindig ebben az időpontban kezdett inni.

Martin a konyhában volt, szendvicsét készítette, és csomagolta be a táskájába, s alig bírta visszafojtani örömét, mikor Beatrice az első kortyot lenyelte.

Fél órával később, mikor munkába indult, Beatrice már újratöltötte a poharat.

Martin visszaültette a bokrokat, és gondosan ledöngölte a földet körülöttük. A holdfénynél alaposan szemügyre vette a munkája eredményét, és semmi hibát nem talált benne.

Beatrice és a két bőrönd örökre eltűntek.

Gondosan és alaposan letisztogatta az ásót, és visszasétált az autóhoz. Elfordította a slusszkulcsot, és a motor zajtalanul beindult.

Már tíz éve voltak házasok, és minden év egy örökkévalóság volt az állandó piszkálásokkal és zsörtölődésekkel.

De Martin mindig kötelességének érezte, hogy kitartson a házasságában, és nem volt hajlandó elismerni, hogy a dolgok soha nem fognak jobbra fordulni.

Soha nem is említette a válást, amíg az ellenőri állás nem jött be. Mikor nem kapta meg, Beatrice gyűlölködőbb lett, mint valaha.

Ami Martint illeti, ez a házasságuk végét jelentette. De a válás említése mindig makacs fényeket gyújtott Beatrice szemében. Talán rájött arra, hogy soha nem találna még egy férfit, aki elviselné a lustaságát, a piszkos nyelvét és az alkoholizmusát.

A jelzőtáblánál Martin megállt, majd ismét ráfordult a 32-es országútra.

Az őrmester kétségtelenül alapos ember lesz. Mikor rájön, hogy Beatrice nincs egyik kórházban sem, majd kényes kérdéseket fog feltenni.

– Mr. Martin, volt biztosítása az ön feleségének?

Martin majd a fejét rázza erre. – Nem, a feleségem nem hitt az ilyesmiben. De nekem van saját életbiztosításom, tizenötezer dollárra.

Az őrmester majd leírja. Nincs biztosítása.

– Azt mondta, hogy éjfélig dolgozott?

– Igen – mondja majd Martin. – De általában eljövök már hazulról negyed négykor. A gyárig az út csak félóra, de nem akarok elkésni, s nem akarom, hogy kizárjanak a kocsiparkolóból.

Az őrmester erről majd többet akar tudni. – Lezárják a parkolót?

– Igen, a vállalati autóparkolót. Két négyzetmérföld területű, és egy nyolc láb magas kerítés veszi körül. Tudja, néhány évvel ezelőtt pár kocsit elloptak a parkolóból, amíg az emberek dolgoztak, így hát a vállalat bekerítette az egész területet. A kapukat lezárják tizenöt perccel azután, hogy a műszak alkalmazottjai leparkoltak.

– És ha valaki elkésik a gyárból?

– Akkor pechje van, keresnie kell egy parkolási lehetőséget a közelben.

– Az ön autója a parkolóban volt négytől éjfélig?

– Természetesen, hisz dolgoztam.

Az őrmester igyekszik majd természetes lenni: – A parkoló emberei emlékeznek majd arra, hogy maga bent parkolt és nem valahol kint az utcán?

Martin majd gondolkodik a válaszon. – Mindig a déli bejáraton jövök be, ez Joe Byrnes kapuja. Igen, azt hiszem, emlékezni fog rám. Elég jól ismer engem.

És Joe Byrnes emlékezni fog. Mikor megállsz a kapunál és visszafizetsz öt dollárt, amit kölcsön kértél, az az ember emlékezni fog.

– Tegyük fel, esetleg a műszak lejárta előtt el kell távoznia a gyárból. Például beteg lett, és haza kell mennie. Hogy jutna ki?

– A kapuhoz kell menni, és szólni kell az őrnek. Igazolod magad, és az őr ellenőrzi a nevet és a kocsi rendszámát. Aztán kienged. – Martin majd nevet egyet. – Ez azért van, hogy elkerüljék azt, hogy valaki bemásszon a kerítésen, és ellopjon egy kocsit. Ellenőrzik, hogy az ő kocsija-e.

– Mindig van őr a kapunál?

– Igen – bólint majd Martin.

De ez persze nem igaz. Joe Byrnesnek ott kellett volna lennie, de Martin tudta, hogy miután a kapukat lezárták, Joe mindig átsétált Ed Parker északi kapujához, hogy jobban teljen az idő.

Joe úgy vélte, ha valaki a műszak lejárta előtt el akar menni, az az északi kaput fogja használni. Kényelmesebb, és közelebb van a gyárépülethez.

De Joe soha nem ismerné be, hogy nem volt a saját kapujánál egész éjjel. És Ed Parker sem fog szólni egy szót sem, mert tudja, hogy Joe-t kirúgnák, ha ez kiderülne.

Mikor Martin munkába jött ma délután, a déli kapunál parkolt. Hétkor kilógott a gyárépületből, megnézte, hogy Joe és Ed az északi kapunál vannak-e, s visszament a kocsijához.

Csendesen kinyitotta a déli kaput, áttolta a kocsit rajta, majd visszazárta maga után.

Az őrmester esetleg megkérdezi majd, hogy a kapuőrökön kívül van valakinek kulcsa a kapukhoz?

– Sajnos, nem tudom.

– Nincsenek kulcsmásolatok?

Martin vállat von. – Lehetséges, talán tartanak párat valahol.

Joe Byrnes elég gondatlan volt. Martin már eléggé kiismerte őt, épp elégszer állt le vele dumálni, hogy ezt tudja róla. Mikor Martin rájött, milyen egyszerű kulcsmásolathoz jutni, Beatrice elintézésének egész tervét erre építette.

A másolat már három hónapja nála volt, s eddig Joe-nak nem hiányzott. Nyilván észre sem vette. Mindennek dacára, Martin majd visszalopja a másolatot a helyére, arra az esetre, ha valaki utánanézne a dolognak.

Martin megállt a forgalmi lámpánál, és jobbra fordult. Észrevette a sötét szedánt, amint utána fordult.

Az őrmester még több kérdést tesz majd fel.

– Nem vitte ki a kocsiját tegnap este a parkolóból?

– Nem uram. Dolgoztam.

– Mi a rendszáma?

– C25-388.

– És mi a beosztása a gyárban?

– Alkatrész-figyelő.

Az őrmester majd nem fogja tudni mi az.

– Tudja az én munkám abból áll, hogy a futószalagon ne fogyjon ki az alkatrész. Például, ha egy csavar vagy alkatrész fogytán van, akkor azonnal elrohanok az alkatrészraktárba, és hozatok a tartalékból.

– Akkor maga a gyárépületben állandóan mozog? Több ember is tudja igazolni, hogy délután négytől éjfélig bent volt a munkahelyén?

– Természetesen. Tucatszámra.

Ez volt a gyenge pont, de ezen nem tud segíteni. Senki sem lehet egyszerre két helyen, de Martin mindent megtett. Igyekezett, hogy a lehető legtöbb ember lássa őt hét óra előtt, és még többen lássák kilenc után.

Számított a segítségre, amit a gyárban uralkodó zűrzavar és állandó mozgás jelentett, s biztos volt abban, hogy számos ember „emlékszik” majd arra, hogy látták őt hét és kilenc között. Vagy legalábbis nem lesznek abban biztosak, hogy nem látták.

– Ön az egyetlen alkatrész-figyelő az egész gyárban?

– Nem. Van még vagy tíz rajtam kívül. Mindnyájan Mr. Hansen irodájából dolgozunk a földszinten.

– Hiányozna ön valakinek, ha pár órára eltűnne?

– Remélem. – nevet majd erre Martin.

De nem hiányozna. Martin ebben biztos volt. Van tucatnyi alkatrész-figyelő, akik ki-be rohangálnak az irodájában; Hansennak egyáltalán nem tűnne fel, hogy Martin eltűnt két jó órára.

Valójában csak másfél órára tűnik el, hiszen ebben a két órában a félórás ebédidő is benne van.

Martin a visszapillantó tükörbe nézett amint délre kanyarodott a húszason. A szürke szedán még mindig mögötte volt.

Martin kicsit megijedt.

– Miután a munkából elment, meddig maradt a kocsmában? – kérdezi majd az őrmester.

– Egy jó órát.

– Mi a kocsma neve?

– Peter sörbár. Vagy fél mérföldnyire van a gyártól.

Peter emlékezni fog, és megerősíti a történteket. Mióta Martin kitervelte, hogy megszabadul Beatrice-től, minden este megállt egy italra a kocsmában műszak után, s Peter már jól ismerte őt.

Az őrmesternek még egy dolgot ki kell majd derítenie.

– Úgy ítéli, maga volt az utolsó ember aki még élve látta a feleségét?

– A vegytisztítós is nálunk járt. Hozott néhány cuccot, és elvitt pár dolgot a tisztítóba. Három óra körül történt.

A vegytisztítós minden hétfőn három körül jött. De Martin megizzadt, amíg az ember meg nem érkezett.

És ez lesz az egész.

Ezután az őrmester majd összerakja magának a dolgokat. A vegytisztítós látta Beatrice-t három óra körül. Martin elment dolgozni negyed négykor, hogy négyre a parkolóba érjen. A kocsiját bezárták a parkolóba éjfélig. Aztán egy órát töltött Peter sörözőjében. Egy órakor, vagy pár perccel utána balesete volt, és börtönbe vitték. Kilenckor elengedték, egyenest hazajött, és öt vagy tíz percen belül kihívta a rendőrséget.

Nem. Ha megölte volna a feleségét, akkor nem lett volna ideje eltüntetni a holttestét. Hacsak nincs a hulla a házban valahol és talán ott van.

Martin mosolygott.

Talán még házkutatást is tartanak majd.

Greenfieldet elérve Martin jelzett, és jobbra kanyarodott. A szürke szedán vagy ötven láb távolságról követte. Martin kezdte kényelmetlenül érezni magát. Rendőrautó lenne? De miért követné őt? Lepillantott a sebességmutatóra. Határon belül volt jócskán. Biztonságosan. Mikor megállt a lámpánál, ismét a tükörbe nézett. Nem. Nem rendőrautó volt, annyit meg tudott állapítani.

De detektív még lehet, gondolta riadtan Martin. Valami baj van a kocsimmal? Átmentem volna a piroson?

Dühösen megrázta a fejét. Az nem lehet. Megállítottak volna amikor történt.

Vállán át hátrapillantott. Ez nem lehet detektív. Kicsi emberke volt. Még innen is látott ennyit Martin. A rendőrség nem alkalmaz kistermetű embereket.

Mikor a lámpa váltott, Martin elindult. A következő saroknál ismét kanyarodott, s a szedán követte.

Martin izzadni kezdett. Ez talán valami rabló lesz. Talán arra vár, hogy egy útkereszteződésnél Martin megálljon, s akkor kirabolja. Talán azt hitte, hogy Martin hazafelé tart, s követi, hogy a garázsajtónál majd megtámadja.

Martin visszakanyarodott a jól megvilágított Greenfield Avenue-ra. A tükörre pillantott, és megkönnyebbülten felsóhajtott: a szedán már nem volt látható.

Biztos valami véletlen lehetett. A kocsi egyáltalán nem is követte őt. A gyári parkolónál Martin csendesen kinyitotta a kaput a sötétségben. Leparkolta a kocsiját, és visszasétált a gyárépülethez. Joe Byrnes és Ed Parker kártyáztak. Senki sem vette észre amint Martin visszatért a gyárba. És Hanson is elfoglalt volt a telefonnal, mint mindig.

Átadott Martinnak egy papírt. – Ezt azonnal csináld meg!

Martin senkinek sem hiányzott.

– Rendben – mondta Hansonnak.

A kisember leparkolta sötét szedánját, és besétált a hatemeletes épületbe. Beszállt a liftbe, felment a negyedikre, és az irodai írógéphez sietett.

Leírt egy számsort rajta, melyet a zsebében lévő noteszból másolt ki, és átvitte a szerkesztőhöz.

A szerkesztő felnézett. – Bárcsak én csinálhatnám, amit te.

– Azt csak hiszed. Fél éjjel autókat követni nem szórakozás.

A szerkesztő végignézte a listát. – Nos, melyik a szerencsés nyertes? Melyik kapja majd az ötven dolláros díjat?

A kisember rámutatott a listára. – Ez az. Nem sokkal ezelőtt követtem vagy három mérföldön át. A legkisebb hibát sem követte el.

A szerkesztő megnyalta a száját. – Mivel most tartjuk a Jó Autóvezető Hetet, az újság címlapjára tesszük a rendszámtábláját. Derítsd ki, kié a C25-388-as kocsi. Készíts vele interjút és fotót. Ezt is felhasználjuk majd.

Egy extra karóra - Frank Sisk

Ezen a reggelen Bolton félórát késett az irodából, s az óráját hibáztatta érte.

– Mindig késik, hacsak nem a megfelelő módon húzod fel – mondta Rinehartnak.

– Ne nekem mond – mondta Rinehart. – Mondd a kapitánynak. Szeret ilyeneket hallani.

– Bejött már?

– Fogadhatsz az egydolláros órádba, hogy bent van. Már átadott nekem egy listát lopott autókról, ami olyan hosszú, mint a lábad.

– Észrevette, hogy hiányzom? – kérdezte idegesen Bolton.

– Hogy másképpen mondjam, nem vette észre a jelenlétedet.

– Mondott valamit?

– Nem szólt semmit erről, de mivel olvasok a gondolataiban, vettem az üzenetet.

– Igen?

– Nemsokára megint a kék egyenruhát hordhatod, a nagy fényes gombokkal, és végezheted a harmadik műszakot a lúdtalpasok sugárútján.

– A fenébe is, ez csak a második eset, hogy elkéstem hat hét alatt – mondta Bolton.

– Figyelj öcskös, egy igazi detektív az egész karrierje alatt csak egyszer késhet el. Egy próbadetektív, mint te, soha.

– Akkor azt hiszem, jobb, ha veszek magamnak egy új órát.

– Én is azt hiszem. – Rinehart kiemelte a kosárból a sárga telefax összefoglalót az éjjel történt bűnügyekről, és gyorsan átnézte.

– Ha már órákról van szó – mondta egy perccel később, soha ne vásárolj egyet sem egy kis fickótól, akit Dominic L. Pianónak hívnak.

– Ez mit jelent, őrmester?

– Azt jelenti, hogy Mr. Piano ebben a pillanatban járja a várost valahol kilenc remek karórával, s próbálja őket eladni féláron. Mindegyik lopott.

– Dominic L. Piano – vigyorgott Bolton – Ilyen név, tiszta vicc.

– Olvasd el a tizennégyes paragrafust – mondta Rinehart.

Bolton kézbe vette a telefax lapot, és elolvasta a tizennégyest: Lopás a Guthrie Poole 378 Lincoln Avenue alatti üzletből. Behatolás a hátsó pinceablakon. A riasztóberendezést üvegvágóval és földeléssel hatástalanították. Panaszos A. E. Poole kereskedő azt állítja, hogy a lopást éjfélkor fedezte fel, mikor visszatért az üzletbe az ottfelejtett olvasószemüvegéért, amit záráskor, 9-kor felejtett ott. Kilenc svájci karóra (kereskedelmi értéke 2733 dollár) eltűnt. A tárlóban a karórák mellett sokkal értékesebb gyémántok is voltak, de azokat nem vitte el a behatoló.

A márkanevek és sorozatszámok feljegyezve a rendőrjárőr, F. Josephson harmadosztályú rendőr által.

A sárga lapot visszaadva Rinehartnak, Bolton azt mondta.

– Igen, de mi köze ehhez Pianónak?

– Mindig elfelejtem, milyen zöldfülű is vagy öcsi – mondta Rinehart.

– Bárcsak elfelejtenéd végre.

– Piano kézjegye mindenütt ott maradt, aki ismeri őt, az mind tudja.

– Avass be engem is.

– Ahogy haladunk a nyomozásban, meg is teszem majd – mondta Rinehart, egy ócska kalapot téve fel.

Néhány perccel később, egy jelöletlen rendőrautóban, Boltonnal a kormánynál, Rinehart elkezdte az ismertetést Dominic L. Pianóról.

– Az első jele annak, hogy ezt Dominic csinálta, a betörés időpontja. Általában éjfél előtt, rendszerint este tíz és tizenegy közt, ez Dominic időpontja. Ő úgy véli, hogy az utcák ezután már túl csendesek. A rendőrjárőr már egy háztömbnyi távolságról is meghallja az elejtett szerszám zaját, vagy megláthatja a lámpafényt. Tíz óra előtt pedig mindig megvan a veszélye annak, hogy valami lelkiismeretes marha bent maradt túlórázni, a hátsó szobában az íróasztali lámpa fényénél.

– A másik áruló jel a behatolás módja. A pincei hátsó ablakon mászik be, különösen akkor, ha az ablak kicsi. Dominic nagyon kistermetű ember, és a kisméretű ablakokat általában nem kapcsolják rá a riasztóberendezésre, hiszen legfeljebb csak egy macska férne be ezeken a nyílásokon. A macska, és persze, Dominic. Ha esetleg az ablak mégis rá lenne kapcsolva a riasztóberendezésre, akkor sincs baj, hiszen Dominicnak kitűnő szerszámai vannak, amiket remekül kezel.

– Nos, tegyük fel, bent van az üzletben, és minden a rendelkezésére áll. Most mihez kezd?

– Na mihez? – kérdezte Bolton költőien.

– Nos, soha nem uralkodott el rajta a kapzsiság, öcskös. Válogatós, nagyon válogatós. Ő csak svájci órákat akar, s azokból is csak a legjobbakat. Mondhatni, ő az ország legnagyobb, bár hivatalosan nem elismert szakértője a legjobb svájci óráknak. Ő ezeket az abszolút pontosság utolérhetetlen remekműveinek tartja.

– Igazán?

– Várj, amíg találkozol vele. Egyszer azt mondta nekem, hogy az egyetlen óra, amit igazán érdemes tartani, az az, aminek a mozgását még sztetoszkóppal is alig lehetne meghallani. Soha nem nyúl a drágakövekhez. Soha semmi mást nem lop, csak svájci órákat. A piac túlságosan is zárt. A gyémántokkal foglalkozó orgazda maximum 25%-át fizeti a lopott gyémánt értékének, a vevők meg nem mernek gyémántot venni, mert nem értenek hozzá. Ezenkívül, a csillogó gyémántok figyelmet keltenek, aki hordja, az szóbeszéd tárgya lesz, beszélnek róla az emberek, s nyomozás lehet a vége a dolognak. Dominic L. Piano tudja mindezt, s ezért specializálta magát órákra.

Az óra szükséges és mindennapi tárgy, nők, férfiak egyaránt hordják, és ha ez egy jobb óra, márkás óra, a sznobok fülének jól hangzó márkanévvel, s féláron megvehető, a piac máris sokkal szélesebb; öcskös, ezt ne feledd! Még a biliárdteremben játszó, vagy kuglizó csavargók is tudják, mit ér egy Movado, vagy egy Eterna. Így hát Dominicnak nincs problémája azzal, hogy eladja a lopott készletet, méghozzá gyorsan, és eléggé nyíltan.

– Ügyes embernek tűnik – mondta Bolton elismerően.

– Ez olyan, mintha azt mondanád, hogy a vízszerelő is ügyes ember, mert tudja, hogy töröljön le egy csövet – mondta Rinehart elítélően.

– Érted te, hogyan gondolom, Rino.

– Azt hiszem, értem, hogy gondolod öcskös, de nézd meg a nyilvántartást. Dominic L. Piano olyan okos, hogy az eltelt tizenkét évből nyolcat börtönben töltött el. Ha a mi kis szakértőnk csak egyszer törődne saját magával annyit, mint az órákkal, akkor tudná, hogy kifut az időből, és sokkal többet késik, mint a te egydolláros ócska órád, öcskös. Hidd ezt el nekem.

Bolton elgondolkodva nézte Rinehartot, de nem szólt semmit.

– Itt állj meg – szólt Rinehart egy perccel később.

Bolton lekanyarodott egy kis, sárgatéglás ház mellett a járdához. Egy öregember és egy fiatal fiú ültek a betonlépcsőkön, mely az előtérbe vezetett. A bejárati ajtón levő üvegtáblán mocskos kéznyomok látszottak a napfényben.

– Itt lakik ez a Piano? – kérdezte Bolton, amint kiszálltak a kocsiból.

– Mióta nem a börtönőrrel lakik egy fedél alatt, igen. Rinehart a postarekeszeken levő neveket nézegette.

– Megvan a fiú. Tizenhármas lakás.

– Szerencsés szám.

– Lehet, hogy nem az.

A belső ajtó nem volt zárva. A detektívek lesétáltak a központi folyosón, beszívták a padlóviasz és a fertőtlenítővel viaskodó káposzta szagát, és meg találták Piano ajtaját a folyosó legeslegvégén, a hátsó kijárat mellett.

Rinehart gyengéden megkocogtatta az ajtót.

Nem volt válasz. Masszív öklével ismét rácsapott, de az eredmény ugyanaz volt.

– Mélyen alszik – mondta Bolton, s elővette zsebéből a kiadós méretű kulcskarikát.

– Ezt tedd el öcskös – mondta Rinehart. – Nincs letartóztatási parancsunk.

– De ez a fickó egy bűnöző, nem igaz?

– Alkotmányos jogokkal, akárcsak a többi bűnöző.

– Te vagy a főnök.

– Menj, keresd meg a takarítót, és mondd meg neki, hogy hozza az univerzális kulcsát magával. Mondd neki azt, hogy a tűzoltóktól jöttünk, és ellenőrzést végzünk.

– Ez legális?

– Többé-kevésbé az.

Húsz perccel később, miután a kétszobás lakást módszeresen átkutatták, Pearsons, a részeges takarító tompán bámuló szemei előtt a detektívek kijelentették, hogy a lakás megfelel a tűzvédelmi előírásoknak, és eljöttek.

A kocsihoz visszatérve, Rinehart azt mondta: – Hajts a Cooley bárhoz, a hetedik utcán. Ez Piano kedvenc helye.

– Reggel is iszik talán?

– Ő sosem iszik. Csak kávézik. De Cooley vendégei olyan órákat hordanak, amiket remek áron kaptak meg.

– Be tudjuk ezt bizonyítani?

– Csak valami másért tudjuk őket elkapni. Aztán, ha sikerül, nyomon tudjuk követni az órát, vissza a forrásig, a sorozatszáma alapján – feltéve, ha az órásnak megvolt erről a nyilvántartása.

– Remek. Aztán mi jön?

– Nos, akkor a fickó, akinél a lopott óra van, azt mondja majd, hogy a szemetes kukában találta.

– Nem köpik be Pianót?

– Sosem hallottak róla. – Rinehart viselkedése hirtelen megváltozott. – Hé, öcskös, az a zöld kocsi felénk jön. Az a zöld sportkocsi.

– Igen?

– Olvasd a rendszámát!

– QX 2653 – olvasta Bolton engedelmesen.

– Kövesd! – parancsolta Rinehart, megviselt noteszát elővéve.

Bolton sivító gumikkal fordult. – Piano helyett autós üldözés. Te aztán gyorsan változol!

Rinehart az olvashatatlan hieroglifákat tanulmányozta a noteszában: – QX 2653, igaz?

– Stimmel – mondta Bolton.

– Ez Piano kocsija!

– Honnan tudod?

– A rendszámnyilvántartásból tudtam meg ma reggel, amint olvastam a rendőrségi jelentést a betörésről. Dominicnak mindig gyengéje volt a legújabb típusú sportkocsi.

Bolton őszinte elismeréssel mondta. – Ez már döfi, Rino.

– Nekem van ébresztőórám otthon, és időben járok dolgozni – mondta egyszerűen Rinehart.

– Ajjaj.

– Taposs bele, öcskös. Szeretném tudni, ki vezeti a kocsit.

– Nem Piano?

– Nem Piano.

Bolton több gázt adott. A sportkocsi vezetője nyilván figyelte a visszapillantó tükröt, mert azonnal felgyorsított, és a két jármű pillanatokon belül hatvan mérföldes sebességgel száguldott a Charles utcán.

– Ez a fickó hivatásos – mondta Rinehart. – Tudja, hogy nem egyszerű autósok vagyunk, akik csak száguldani akarunk egyet.

– Piros lámpát fog kapni a következő útkereszteződésnél – mondta Bolton, előrepillantva.

– Majd átszalad rajta – mondta Rinehart, és igaza lett.

A lámpa alatt átszáguldva, a kocsinak éles kanyarral ki kellett kerülnie egy teherautót, mely gyanútlanul haladt a kereszteződésben, s közben elvesztette uralmát a száguldó jármű felett, nekiszaladt a lámpaoszlopnak, s nagyot csattanva leállt. A vezető kiugrott a járműből, és elszaladt. Már el is tűnt, mire Rinehart, fegyverét elővéve, kikászálódott, és odaért.

Rinehart vezette vissza a sportkocsit a rendőrkapitányság épületéhez, s zsebkendőjét a kormánykerékre borítva, vigyázott, hogy le ne törölje a lehetséges ujjlenyomatokat. Bolton követte őt a garázsba.

– Kutasd át a csomagtartót, öcskös – mondta Rinehart. – Semmit sem találtam a kesztyűtartóban.

A tartalék kerék alatt, egy bőrzacskóban felfedezett egy halom svájci órát. – Még ilyet – ámuldozott Bolton – ez telitalálat volt, őrmester.

Rinehart előbukkant a felemelt motorháztető alól, ahol a motorszámot próbálta azonosítani egy nagyító segítségével.

– Szerencsés napunk van – mondta, az olajat törölgetve ujjairól. – Ha nem tévedek, ez lopott kocsi.

Elővette a zsebéből a listát, és mosolyogva belenézett.

– Egy hónappal ezelőtt ez a kocsi fekete volt, mikor a tulajdonosa bejelentette, hogy ellopták.

– És a motorszám azonos? – kérdezte Bolton.

– A savszakértő fiúk majd eldöntik. A számokat lereszelték, de aki csinálta, hanyag munkát végzett, és az utolsó két szám jól kivehető. Kilences és nulla, ami egybeesik egy ellopott fekete sportkocsi motorszámának utolsó két számával. Az év és a modell is ugyanaz.

Az irodában az emeletre felbaktatva, Rinehart és Bolton egy kis emberrel találkoztak, szépen kiöltözve, amint éppen panaszt tett az ügyeletes tisztnél. Azt állította, hogy a zöld sportkocsiját egy bárral szemben hagyta, a hetedik utcában, épp csak öt percre távozott el, s mikor visszatért, a kocsi már nem volt ott.

– Na de ilyet, ez D. L. Piano személyesen – mondta Rinehart, szeretettel megpaskolva a kis emberke hátát.

Piano aggódva rámosolygott Rinehartra. – Jó reggelt, őrmester. Már jó ideje nem találkoztunk, igaz?

– Vagy két éve – mondta Rinehart. – Négy hónappal korábban szabadultál, jó magaviseletedért.

Piano felnevetett. – Magának jó humora van, őrmester, mindig mondtam.

– Kösz, Dominic. És boldogan mondhatom, jó hírem van a számodra. Hármat találgathatsz.

– Attól tartok, nem vagyok találgatós hangulatban – mondta a kis ember gyászosan. – Pocsék hangulatban vagyok.

– Akkor hadd találjam ki én – mondta Rinehart. Valaki pont most lopta el a kocsidat.

Piano szeme kitágult a döbbenettől. – Maga aztán tele van meglepetésekkel!

– És van még egy meglepetésem a részedre,

Dominic. Mi máris megtaláltuk az ellopott holmidat.

– Hát ez hihetetlen. És még be sem fejeztem a jelentés kitöltését.

– S még valamit, Dominic, de várj egy percet. Azt hiszem, még nem ismered Bolton detektívet? – kérdezte Rinehart.

– Nem volt szerencsém.

– Nos, Dominic, biztos nem nagy örömmel látod, mi van a detektív kezében…

Dominic meglátta a zsákocskát, és leesett az álla. – Nahát – ez volt minden, amit ki tudott nyögni, s szeme elborult.

Rinehart rábízta Boltonra, hogy befejezze az ügyet, akár egy professzor, mikor vizsgáztatja növendékét, és a detektív tűrhetően vizsgázott.

Pianót kihallgatva, Bolton nem azonnal hozta szóba a svájci órákat. A zsákocskát az asztalra helyezte, kettejük közé. Ez jó technikának bizonyult.

– Ami az autót illeti – kezdte. – Tudta, hogy lopott jármű?

– De hát pont ezért jöttem ide, hogy bejelentsem, hogy ellopták – mondta Piano.

– Talán egy kicsit túl gyorsan haladok, Mr. Piano. Tudta, hogy a kocsit ellopták az eredeti tulajdonostól?

A kis embert mintha letaglózták volna.

– Autókereskedésben vette a járművet?

– Nem, egy magánszemélytől vettem.

– Természetesen van erről adásvételi szerződése?

– Természetesen, hisz enélkül nem lehetne a kocsit hivatalosan bejegyezni.

– És mit fizetett a kocsiért, Mr. Piano?

– Elég, ha annyit mondok, előnyös üzlet volt.

– Előnyös vagy nem, mibe került?

– Ezerötszáz dollár. Készpénzben.

Bolton kimerülten megrázta a fejét, Rinehartot utánozva, és azt mondta.

– Nem volt önnek gyanús, hogy egy négyezer dollár értékű, mondhatni vadonatúj sportkocsit mindössze ezerötszázért megkap?

– Hát igen, most hogy mondja…

Egy órán belül Dominic L. Piano, cserében néhány bizonytalan és halvány ígéretért, nevezetesen, hogy az óralopást nem veszik majd olyan szigorúan, információt adott egy autótolvaj szindikátusról.

– Majd én nyilvántartásba veszem, öcskös – mondta Rinehart. – Ülj le, és írd meg a jelentésünket, amíg még a fejedben van.

Néhány perccel később Rinehart a kihallgató szoba melletti helyiségben volt, és a tükörnek álcázott megfigyelő nyíláson át nézte asszisztensét. Bolton kivette az órákat a zsákocskából, és sorba állította őket az asztalon. Megszámolta őket. Aztán újra számolta őket.

Tíz – mondta magában Rinehart. Igen öcskös, tíz darab van. Nem kilenc, mint a jelentésben. Így teszteli a kapitány a próbadetektíveket.

Bolton kiválasztott egy órát, a csuklójához tartotta, ahhoz az órához, ami mindig késik, hacsak nem a megfelelő módon húzod fel.

Ne hagyj cserben öcskös, imádkozott Rinehart. Azt hiszem, remek zsaru lesz belőled.

Bolton visszatette az órát a zsákocskába, és fejét rázva belerakta a többit is. Rinehart belépett az ajtón.

– Tudod, Rino – mondta Bolton, itt van egy extra óra. Összesen tíz darab van, nem kilenc, mint ahogy a jelentésben áll. Valaki eltolta a jelentést.

– Még ilyet – mondta Rinehart. – Mondjuk meg a kapitánynak.

Ismerős győzelem - Elijah Ellis

– Attól tartok, ön hazudik, Mr. Hastings – mondta gyengéden a rendőrhadnagy, oly gyengéden, hogy először fel sem fogtam a szavak jelentőségét. Aztán megértettem.

Előredőltem a székben, és próbáltam a szemébe nézni. Nagydarab, fáradt ember volt, ironikus mosollyal és karikás szemekkel. Korombeli volt, úgy negyvenes.

– Kérem, figyeljen rám – mondtam, és próbáltam sértődött hangon beszélni.

– Maga figyeljen rám – mordult rám a hadnagy. – Be tudjuk bizonyítani egy csomó állításáról, hogy hazugság, és ez az egész történetét elintézi arról, hogy mi is történt a feleségével ma délután. Elszúrta a dolgot, Hastings.

A lábamnál lévő szőnyeg barna és szürke mintázatát tanulmányoztam elmerülten. Nem volt segítség. Újra átéltem a vereség számomra már oly ismerős érzését, de folytattam a harcot.

– Igazat mondtam magának.

Sem Corsi őrmester, sem Snyder hadnagy nem válaszolt erre. Lakásom nappalijában ültünk mindhárman. Majdnem éjfél volt, és fáradt voltam, nagyon fáradt – de nem a nyilvánvaló ok miatt. Eddig nem jutott eszembe, hogy vádat emelhetnek ellenem a feleségem meggyilkolása címén.

Most Corsi őrmester szólalt meg, először azóta, hogy jó negyedórával ezelőtt a detektívek megérkeztek.

– Miért nem mondja el, mi is történt valójában? Megkönnyebbülne a lelke. Utána sokkal jobban érzi majd magát.

Megráztam a fejemet.

– Na jó. Menjünk végig az egészen elölről – mondta Snyder hadnagy. – Ma öt után ért haza, a felesége nem volt itthon. Maga állítólag észrevette, hogy a konyha hátsó bejárati ajtaja nyitva van, s kilépett a hátsó erkélyre. Meglátta, hogy a felesége a lépcső aljánál fekszik. Maga lerohant, és már holtan találta. Nyilván a zuhanás következtében halálozott el. Igaz?

Megdörzsöltem az arcomat. – Már elmondtam mindezt, mikor először jöttek ide. Elmondtam újra és újra, és mégis újra megkérdezik…

– Igaz? – kérdezte ismét a hadnagy.

– Igaz – kiáltottam.

– Nem igaz, mert látták magát, amint bejön az épületbe négy óra harminckor, nem ötkor.

– Nos, lehet, hogy tévedek az időpontot illetően…

– Aha. Félórát, vagy akár negyvenöt percet is. A lépcső alján találta a feleségét. Azt hitte, hogy lezuhant, igaz?

– Újabb tévedés – mondta Corsi őrmester. – Igen, lezuhant, de nem halt meg.

– Honnan… – kiáltottam fel.

– Honnan tudjuk? – folyatta Snyder hadnagy. – Az orvosszakértőtől. A maga feleségét megfojtották, Mr. Hastings. Délután három óra tájban, jó két órával azelőtt, hogy maga állítólag megtalálta őt.

Nagy verejtékcseppek peregtek le az arcomon. Erre nem gondoltam. Olyan pánikban voltam akkor, hogy semmire sem gondoltam, csak arra, hogy Marie holttestét kivihessem a szobából, és balesetnek tüntessem fel a dolgot.

Hát igen, ezt elszúrtam.

– És azt se mondja kérem, hogy a zuhanás után fojtották meg, lent a lépcső lábánál, ahol maga rátalált. Mr. és Mrs. Brown, akik maguk alatt laknak, öt előtt pár perccel jöttek haza, s mondhatni bele kellett volna botoljanak a holttestbe, de nyomát nem látták. Ehhez mit szól, Hastings?

– Nem tudom, mit mondjak – kétségbeesetten törtem a fejem valami elfogadható magyarázaton, de az agyam mintha megbénult volna.

– Még mindig azt állítja, hogy igazat mondott?

– Igen! IGEN!

– Legyen úgy, ahogy kívánja. – A két detektív felkelt. Snyder hadnagy azt mondta: – Mr. Hastings, le van tartóztatva a felesége, Marie Hastings meggyilkolásáért. Joga van ügyvédet fogadni, és jogában áll megtagadni a válaszadást.

Folytatta a mondókáját, de nem hallottam belőle semmit. Talán hihetetlenül hangzik, de eddig a pillanatig eszembe sem jutott, hogy engem gyanúsíthatnak a gyilkossággal.

Kábultan hagytam, hogy a két detektív kivezessen a lakásból, megvártam, amíg Corsi lekapcsolta a villanyokat, és bezárta a bejárati ajtót, aztán kimentünk a kocsijukhoz.

A kapitányságra vezető út alatt Corsi, aki mellettem ült a hátsó ülésen, barátságosan megkérdezte: – Miért ölte meg? Hirtelen felindulás valami miatt? Hé, én megértem ezt, hisz a feleségemmel úgy veszekszünk, akár a macska meg a kutya.

Őszinte elképedéssel néztem rá. – Nem öltem meg. Őt szerettem a legjobban a világon. Még elképzelni sem tudom, hogy bántanám őt! Szerettem őt!

Ez igaz volt, és emiatt az igazság miatt nem tudtam beismerni a kisebbik igazat, még saját magamnak sem.

A kapitányságon a kihallgatás újra kezdődött, de csak azután, hogy a jogaimat ismertették velem, és aláírattak velem nyilatkozatokat, olyan hosszú magyarázatokkal, hogy más körülmények közt akár humorosnak is találtam volna a dolgot.

Kitartottam a történetem mellett, azzal a módosítással, hogy hazaérkezésem időpontját illetően tévedhettem.

Pár alkalommal észrevettem, hogy Corsi őrmester homlokát ráncolva rám bámul, mintha sikertelenül próbálna megérteni engem. Végül, hajnali négykor az adminisztrációval végezve bekerültem a börtönbe, betettek egy cellába, és magamra hagytak.

Olyan fáradt voltam, hogy nem bírtam lábon maradni, de alvásról szó sem lehetett. A vaságy szélén ültem, és egyik cigarettát a másik után szívtam, és (habár nem szívesen) újra átgondoltam a délután történteket. Fejemben újra összeállítottam mindent, lépésről lépésre.

A nap legnagyobb részében a városon kívül voltam, üzleti úton, s mikor visszatértem, egyenesen hazamentem, anélkül, hogy az irodámba visszamentem volna.

Egy reklámcégnek dolgoztam, mely számos kisebb üzletembert képviselt. A napom, mint általában, elég vacak volt, s elég depressziós hangulatban voltam, mikor kinyitottam a lakásom ajtaját, s beléptem.

Az első, amit megláttam, az a feleségem, Marie volt. A nappali padlóján feküdt, elnyúlva a szófa mellett. Arccal lefelé feküdt, s haja eltakarta. Először azt hittem, elaludt.

Letérdeltem melléje, s láttam, hogy csak fehérnemű van rajta, a vékony rózsaszín holmi, amit a nászutunk óta nem is láttam rajta, jó másfél esztendeje már.

– Marie? – kérdeztem bambán. – Mi történt?

Aztán megláttam az arcát, a fehér torkán levő foltokat.

Megfogtam a csuklóját, de nem éreztem a pulzusát, halott volt, már kihűlt.

Egy darabig csak térdeltem mellette, az arcát bámulva; még halálában is szép maradt.

Végre magamhoz tértem annyira, hogy körülnézzek a lakásban. Egy felborult szék az oldalán feküdt, de ez volt az egyetlen látható jele a küzdelemnek. Két üres pohár volt az asztalon, s egy hamutartó néhány csikkel. Nem az enyémek voltak, s Marie nem dohányzott. Lassan felálltam, és a hálószobánkhoz mentem. Mikor reggel elmentem, az ágyunk szépen be volt vetve, de most nem.

– Nem – suttogtam magamnak. – Nem – ráztam a fejem.

Sok mindent nem akartam meglátni, és nem akartam tudomásul venni, s ezek most mind eszembe jutottak. Marie kitérő válaszai sokszor, a félrenézései, hogy nem akart vagy nem tudott a szemembe nézni, ahogy viselkedett, mikor üzleti utakra mentem, mintha alig várná, hogy végre elmenjek, de nem hittem, mert nem bírtam elhinni, hogy egy másik férfiról lehet szó. Hogy a feleségemnek szeretője van.

Soha semmi nem sikerült nekem az életben, nyomorúságos kis bukások, iskolában, az üzleti életben, és most megbuktam mint férfi is.

Ha beismerem magamnak, hogy még a feleségem sem tudom megtartani magam mellett, akkor mi marad nekem? Semmi, abszolút semmi.

Az ágyhoz mentem, sietve megágyaztam, kisimítottam a ráncokat a lepedőn. Aztán, még mindig tudatos gondolkodás vagy terv nélkül visszatértem a szobába. Felállítottam a széket, kiürítettem a hamutálcát, kimostam a két poharat, és visszatettem őket a konyhába. Átnéztem a lakást, de mást nem találtam. Már csak Marie volt hátra.

Újra letérdeltem a holttest mellé.

– Az én hibám volt. Sajnálom. Nagyon szerettelek, sajnálom, hogy ez nem volt elég.

Utoljára vettem a karjaimba. Kivittem a hátsó erkélyre. Sehol nem láttam senkit, becsuktam a szemem, és elengedtem ernyedt testét.

Visszamentem a lakásba, és tárcsáztam. – Baleset történt – mondtam. – Egy szörnyű baleset.

Ez öt óra tizenötkor történt. Igazán sejtelmem sem volt arról, hogy már negyvenöt perce a lakásban tartózkodom.

Megjöttek a rendőrök, Snyder hadnagy vezetésével. Először kedvesek voltak, és sajnáltak. Úgy tűnt, elhitték a történetet, hogy Marie valahogy elvesztette az egyensúlyát az erkélyen, és lezuhant. Este hétkor mentek el.

Még mindig nem vagyok biztos abban, mikor jött vissza Snyder hadnagy és Corsi őrmester. Csak arra emlékszem, hogy fel s alá járok az üres lakásban, hogy újra és újra odamenjek és megnézzem a szépen bevetett ágyat.

Nem tudom, talán megpróbáltam magamat meggyőzni, hogy amit a rendőrségnek mondtam, az igaz volt. Talán, ha már nem volt nyoma annak, hogy Marie egy férfival szórakozott, akkor nem is történt semmi.

Őrült voltam? Ki tudja, hacsak nem volt az én helyemben, a soha véget nem érő kudarcokkal?

Különös módon, nem éreztem semmi gyűlöletet a férfi iránt, aki szeretkezett a feleségemmel, s aztán meggyilkolta. Fogalmam sem volt, ki lehetett az. Talán valaki Marie régi ismerősei közül, vagy esetleg valaki, akit én is ismertem mint jóbarátot.

Nem tudtam, és nem is akartam tudni.

Most, a kis elzárt cellámban, a városi börtönben megsodortam az utolsó cigarettámat, majd lefeküdtem a priccsemre aludni.

Egy órával később értem jöttek. Újrakezdődött a kihallgatás. Először próbáltam válaszolni, de aztán csak ültem ott, a koszos, cigarettától bűzlő szobában, a börtönépület második emeletén, és magam elé bámultam.

Végül Snyder hadnagy megadóan felemelte a kezét, s azt mondta: – Hastings, szálljon magába. Maga vagy meggyilkolta a feleségét, vagy tudja, hogy ki követte el a tettet, de fedezi a gyilkost. Így vagy úgy, de maga bűnös!

– Igen – dünnyögtem, saját magam is meglepve – Igen, IGEN, bűnös vagyok. Most már hagyjanak békén.

Az ezt követő csöndben megláttam Corsi őrmester arcát. Úgy nézett rám, mint tegnap. Elgondolkozva, elégedetlenül, de nem zavart.

Élveztem a megkönnyebbülés hullámát, ami hirtelen elöntötte egész testemet. Bűnös voltam, abban, hogy egy sikertelen, meglehetősen nevetséges ember vagyok, akiből még az imádott felesége is bolondot csinált, s ez nekem rosszabb volt mint az, hogy gyilkosnak tartanak.

Végül visszavezettek a cellámba. Órák hosszat békén hagytak. Ebédidőben rájöttem, hogy éhes vagyok, habár csak valami visszataszító vackot nyomott a kezembe a börtönőr, alumínium csajkában, egy plasztik kanállal.

Miután ettem, elszürcsöltem egy kávét egy alumíniumbögréből, és elszívtam egy cigarettát. Majdnem jól éreztem már magam. Nem tudnám megmagyarázni. Itt vagyok, gyilkossággal vádolva, valószínűleg életfogytiglanra ítélnek egy bűntettért, amit el sem követtem, s amit képtelen lennék valaha is elkövetni.

Az életem tönkrement. A rokonaim és pár barátom utálni fog. Ezrek és milliók, akik soha nem láttak vagy hallottak rólam, utálni és gyűlölni fognak, s elátkoznak mint gyilkost, de legalább soha senki nem fog kinevetni.

Az igazi gyilkos? Úgy gondoltam, annak épp elég gondja van, túl sok ahhoz, hogy kinevessen, hisz saját bőrét menti.

Igen, valójában nagyon jól éreztem magamat.

Aztán, úgy estefelé, Corsi őrmester jelent meg a cellám ajtajában. Egyedül volt. – Valamit szeretnék megkérdezni magától – mondta.

Szemügyre vettem vékony, olajbarna arcát. – Mit kíván tudni?

– Azt mondta nekünk, hogy kb. délután 2:30-kor jött haza. A feleségével összevesztek a pénzen, bundát akart venni stb. Végül maga feldühödött, torkon ragadta, és megfojtotta. Mikor rájött, hogy meghalt…

– Pánikba estem – mondtam. – Kiszaladtam, kocsiba vágtam magam, céltalanul vezettem a városban, s próbáltam valami megoldást találni.

– Aha. Úgy döntött, hogy balesetnek tünteti fel a dolgot. Ez jobb ötlet, mintha elmenekülne. Ez volt a lényege, igaz?

Bólintottam, erre egyszerűen elment. Meghökkenve álltam az ajtóban, a hideg rácsokat markolva. Nem voltam biztos abban, hogy kedvelem Corsi őrmestert.

Valójában előző napon kettő harminckor még mindig a város külső kerületében voltam. Az utolsó üzleti megbeszélésem kettő körül ért véget, és a következő órát egy bárban töltöttem, pár ital társaságában, s senkinek sincs oka, hogy emlékezzen rám.

Vállat vonva lefeküdtem a priccsemre, és vártam a börtönőrre, hogy hozza a vacsorámat. Marie-ra gondoltam.

Olyan szép volt, olyan gyönyörű szép. Nehéz volt elhinni, hogy soha többé nem fogom látni, soha többé nem fogom a karjaimban tartani és magamhoz szorítani, és mégis…

Hirtelen felültem a priccsemen.

Szerettem őt, és mégsem sajnáltam, hogy meghalt. Most már az enyém volt mindörökre. Teljesen csak az enyém. Valahogy sokkal közelebb volt hozzám, most, mint bármikor ezelőtt…

Lassan visszafeküdtem, cigarettát vettem elő, és rágyújtottam. Becsuktam a szemem, és magam előtt láttam Marie-t, amint gyengéden rám mosolyog. Most felém tartott, kinyújtott karral, szeme hívogat…

– Kedvesem – suttogtam úgy szeretlek.

Az éjszaka elmúlt, és a következő nap és a következő éjszaka is. Senki sem zavart, csupán a börtönőr, az élelemmel. Kezdtem rájönni, hogy a börtön nem is egy rossz hely.

Nem kellett semmiben sem döntenem, nem voltak üzleti problémák, és nem kellett találkozókra sem sietnem. Semmi tennivalóm nem volt, azt tehettem, amit csak akartam, hát akkor mit izgassam magam?

Sosem voltam katona, de akik leszolgálták katonaidejüket, megpróbálták megmagyarázni a fegyelem paradox előnyeit. Minden olyan egyszerű, mikor soha nem kell gondolkodnod semmin sem, csak végrehajtani a parancsokat.

Most kezdtem megérteni őket. Úgy éreztem, szinte várom, hogy megkezdjem börtönbüntetésemet.

Azok után, hogy Marie az emlékeimben, szinte a fejemben élt, mit tartogathat nekem a kinti világ? Semmit.

Börtönbeli harmadik napom délelőttjének közepe táján, két rendőrtiszt, akiket nem ismertem, értem jött. Kérdéseimre csak a fejüket rázták, de nem tűntek barátságtalannak. Egyikük rám mosolygott, amint a börtönből kijőve áthaladtunk a napsugártól ragyogó pázsiton a kapitányság épülete felé tartva.

Bevittek egy emberekkel teli irodába. Snyder hadnagy előlépett, vigyorogva: – Nem is tudom, mit kellene magával tennem – mondta. – Tulajdonképpen be kéne húzzak magának egy jót, de…

Körülnéztem, de nem értettem semmit.

Corsi őrmester a falnál támaszkodott, ironikusan vigyorgott rám.

– Corsi őrmesternek kell megköszönnie, hogy megmentette magát – mondta Snyder. – Valami oknál fogva nem hitte el magának a beismerő vallomást.

– Én nem… – hebegtem.

– Emlékszik arra, mikor behoztuk magát? – mondta Corsi. – Elmondta nekem, mennyire szereti a feleségét, és sosem tudtam elhinni, hogy ez hazugság lett volna. Mindegy, miket állított ezután.

Még mindig nem értettem semmit.

Snyder azt mondta: – Corsi a saját szabad idejében nyomozott tovább, hogy ellenőrizze a maga történetét, Hastings. Perryville-ben megtalálta a bárt, ahol maga iszogatott abban az időpontban, mikor a feleségét megölték. Ezután már könnyű volt…

Volt egy üres szék mellettem. Odamentem, leültem, és kezembe temettem az arcomat.

– Mikor már biztosan tudtuk, hogy maga ártatlan, már csak rutin volt az egész. – mondta Corsi csendesen. – A felesége ellenőrzése, a barátai, ismerősei átfésülése során jóformán azonnal rábukkantunk valakire: Thomas Derrickre. Ismeri őt?

Szó nélkül megráztam a fejemet.

– Aha. Nos, a felesége ismerte. Derrick jóformán azonnal megtört, amikor kihallgattuk. Viszonyt folytatott a maga feleségével, de szakítani akart vele. A maga a felesége erre nem volt hajlandó. Megvadult, és megölte.

A csoportban valaki megjegyezte: – Sosem fogom megérteni, miért vallotta be a gyilkosságot a férj.

Ránéztem Snyder hadnagyra: – Most bekerül a sajtóba minden Marie-ról és erről a Derrickről.

– Hát persze. De maga ártatlan, Mr. Hastings. Ön szabad.

A padlót néztem, és újra a régi vereségérzet fogott el. Már megint nem sikerült. Felálltam és odasétáltam Corsi őrmesterhez.

– Köszönöm szépen, őrmester – mondtam. – Nagyon szépen köszönöm.

Azon tűnődtem, hogy látja-e a gyűlöletet a szememben.

Egyfős esküdtszék - Talmage Powell

Azonnal tudtam, hogy a kerületi ügyész azt akarta, hogy Mrs. Clevenger bekerüljön az esküdtbíróságba.

Úgy téve, mintha hallgatná az ügyvédem kérdéseit, amelyeket egy esküdt jelölt férfihez intézett, a kerületi ügyész Mrs. Clevengert bámulta a szeme sarkából.

Száraz volt a torkom, remegett a gyomrom, én voltam a vádlott, s az életem a tét. A gyilkosságot ebben az államban kivégzéssel büntették, és nem használtak semmi olyan tiszta és irgalmas büntetést, mint pl. egy gázkamra. Itt egy utolsó sétára kísértek, amelynek végén majd beleültetnek a székbe, ami vezetékeivel a halált jelenti.

Szép tavaszi nap volt. A tárgyalóterem ablakai nyitva voltak, s érezni lehetett a tavaszi szellőt. Csendesen és nyugodtan beszélgetve, az ügyvédek másfél napot töltöttek az esküdtbíróság tagjainak kiválasztásával. A kövér és kopasz bíró álmosnak tűnt, mintha pisztrángos patakokról álmodozna.

Az egész ügy mostanáig kedélyes, mondhatni fesztelen volt. Azon tűnődtem, figyelembe véve a hatást, amit ez a másfél nap a bensőmre gyakorolt, hogy képes leszek-e végig ülni az egész tárgyalást anélkül, hogy sikoltoznék vagy megpróbálnék kiugrani az ablakon, hogy megszökjek.

Hogy a figyelmemet eltereljem saját magamról, elfordítottam a fejem, hogy megnézzem magamnak Mrs. Clevengert.

Jócskán középkorú volt már, fűzőjének páncélja betonbunkereket juttatott az eszembe. Ruhája, ékszerei és a nerc, amit a széke karfájára terített, nagy dohányt jelzett. Széles és közönséges arcára néztem, melyet még a legdrágább kozmetikusok sem tudtak szebbé varázsolni. Nem is kellett ismerni őt, elég volt ránézni, s tudtad, ez a nő gazdag, arrogáns, önző és könyörtelen. Elég nyilvánvaló volt, hogy semmi sem fontos Mrs. Clevenger számára, csak Mrs. Clevenger. Amint felém nézett, tekintete hideg és megvető volt.

Kétség sem fért hozzá, olyan ember, aki mindig eléri amit akar, tekintet nélkül a következményekre.

Nekem nem tetszett ahogy rámnézett, de a kerületi ügyésznek annál inkább. Az a fajta ember volt, aki hatással van az olyan nőkre, akik már túlléptek egy bizonyos életkoron. Magas, kisportolt ember volt, durva arccal, tüskefrizurával. Már kiszemelte magának Mrs. Clevengert az esküdtszék legfontosabb tagjának. Ha megnyeri őt magának, akkor az egész esküdtbíróságot megnyeri.

Az én ügyvédem befejezte a férfijelölt kihallgatását, és a bíróhoz fordult. – Nekünk elfogadható a jelölt, bíró úr – mondta. A bíró elfojtott egy ásítást, bólintott, és közölte a jelölttel, elmehet.

Mrs. Clevenger volt a következő jelölt. Már előre szorongtam, mi lesz.

Az ügyvédem előrement a pulpitushoz. A neve Cyril Abbott volt, s neve tökéletesen megfelelt külsejének. Langaléta alak, sovány arc, orra akár egy nagy kérdőjel, melyet gondatlanul, legörbült szája és keskeny szeme közé bedöftek. Kissé őszülő s gondozatlan haj tette teljessé a képet. De ha alaposan a szemébe néztél, akkor észrevehetted a kemény öreg rókát, a számtalan ügyvédi küzdelem tapasztalatával és bölcsességével.

Amint a papírokat lapozgatta, Cyril Abbott megszólalt.

– Hogy érzi magát, Taylor?

– Nem valami jól – válaszoltam.

– Nyugi. Eddig minden rendben megy.

– Attól félek, hogy Mrs. Clevenger is az esküdtek közé kerül – mondtam.

Ettől jobban tartottam, mint a szemtanútól.

A tanú egyike volt azoknak az előre nem látható véletleneknek. A gyilkosság teljesen rutinmunka volt, csak egy meló, habár egy kissé eltért a szokásos megbízásaimtól.

Ez volt az egyetlen eset, amikor a Szindikátuson kívüli munkát végeztem el. Jó néhány éve már, hogy a Szindikátusnak dolgozom. Úgy érzem, már szinte „garantált” nekem ez a munkakör. Soha nem kapott el a törvény. A hivatásosakat sosem kapják el. Adnak egy megbízást, repülővel elvisznek egy sosem látott városba. A célpontot megmutatják. Kiválasztunk egy megfelelő helyet és időpontot. Végrehajtjuk a dolgot, és azonnal elvisznek a városból.

A Len Doty-féle munka elég egyszerűnek nézett ki. Egy sovány, görnyedt szélhámos, aki nemrég lakott a városban, egy negyedosztályú hotelben.

Figyeltem a mozgását két napon át. Sovány, ideges ember, aki mindig a fejét törte. Nagyon aggódónak tűnt, mint aki fél valamitől. Én voltam az a valami, de ő ezt még nem tudta.

Megkíséreltem olyan érzelemmentesen intézni a melót, mint mikor a Szindikátusnak dolgozom, de itt magam végeztem a tervezést, és nem volt meg a szervezettel együtt járó biztonságérzetem sem.

A második nap végére tudtam, hogy fogom a munkám végrehajtani. Egyre növekvő idegesség gyötört. Nem szerettem egyedül lenni. Vissza akartam menni a nagyvárosba, inni a haverokkal vagy sétálni egy nővel, aki odavan értem.

Észben tartottam a tizenötezret – ennyit ért Doty holtan – mindig erre gondoltam. Mi az, ami nem sikerülhet? Ugyanaz volt a meló mint máskor, semmi sem köt engem Dotyhoz. Meghal, és én eltűnök. Az eset előbb-utóbb a helyi rendőrség megoldatlan esetek aktáit fogja szaporítani. Lehetséges, hogy nincsenek tökéletes bűntények, de megoldatlan bűntények jócskán akadnak, s ez megnyugtató volt.

Eldöntöttem az időt és helyet. Mindkét éjjel, későn, Doty elsétált a bolhás, ócska szállóból egy ócska kis gyorsétkezdébe, valamit kajálni, mielőtt hazament volna lefeküdni.

Az utca hosszú volt és sötét, egy sikátorral, ami összekötötte az utcát a vele párhuzamosan futó utcával. Mindig bölcs dolog olyan sikátort választani, ami mindkét végén nyitott.

A párhuzamos utca egyfajta nyomornegyed-főutca volt, ópiumházakkal, filléres boltokkal. Röviden, olyan utca, amiben egy férfi azonnal eltűnhet szem elől. Tudtam, a Szindikátus fejeseinek van egy szabálya, amit sosem szegnek meg: Legyen egyszerű. Így hát egyszerű tervet dolgoztam ki. Az volt a tervem, lelövöm Dotyt egy hangtompítós pisztollyal a sikátorban, odalépek a szeméttárolóhoz, bedobom a fegyvert, mely lereszelt azonosítási számával tisztának számít, továbbsétálok a forgalmas utcán, elvegyülök a tömegben, majd felszállok a belvárosba tartó buszra. Ott visszatérek majd a jónevű szállodába, ahol már bejelentkeztem, persze álnéven, majd taxiba vágom magam, kiszáguldok a reptérre, és visszatérek a nagyvárosba tizenötezerrel gazdagabban.

Doty a várt időpontban jött ki a hotelből. A sikátorban várakozva hallottam a lépteit, amint a sötét utcában közelgett.

Mikor mellém ért, rászóltam: – Doty.

Megállt.

– Gyere ide – mondtam. – Beszélni akarok veled. – Megmutattam neki a fegyvert.

Remegni kezdett. Kétségbeesetten körülnézett.

Vagy húsz lábnyira betereltem őt a sikátorba. Az életéért könyörgött.

A fegyverdörrenés csak annyi volt, mint egy kipukkadt léggömb zaja. Doty térde összecsuklott, és holtan rogyott össze.

Ebben a percben a szemtanú sikoltozni kezdett, hosszan és hangosan, ahogy csak egy göndör szőke tud, olcsó ruhában, és olcsó szépítőszerekkel kifestve. A tanú és udvarlója pont a sikátort választották ki arra, hogy megrövidítsék útjukat a vidámparkból a nő lakásához.

Az udvarlónak ez nem kellett. Azonnal eltűnt. A nő közvetlen a sarkában rohant, de egy pillanatra meglátta az arcomat.

Még két ballon durrant a sikátorban, de a sötétben nehéz volt a célzás. Eltévesztettem. Ezután még egy Szindikátus-szabályt megszegtem. Pánikba estem, egyenesen kirohantam a sikátorból, jóformán a rendőrjárőr karjaiba, aki hallotta a sikoltozást, és felénk tartott, hogy megnézze, mi történt.

A zsaru nem volt célpont. Nagy volt és gyors, és fel volt fegyverezve.

Eldobtam a pisztolyomat, és magasra tartottam mindkét kezem, amennyire csak tudtam.

A Szindikátus természetesen soha nem hallott rólam. De szerencsére volt elég dohányom, hogy felbéreljem Cyril Abbottot. Az első nap bejött a börtönbe megkérdezni, hogy mennyit fizettek nekem a melóért. Volt elég eszem, hogy azt mondjam, tízezret. Elvette az egész tízest, és azt mondta, ne aggódjak. Ez olyan volt, mintha azt mondta volna, ne vegyek lélegzetet. Talán egy olyan ravasz ügyvéd, mint Abbott, kétséget tud támasztani a szőke nő vallomása körül. Ami azt illeti, a sikátorban elég sötét volt. Az utcai lámpa fénye csak rövid időre világította meg az arcomat. Minden nagyon gyorsan történt.

A nagy kérdés – nekem – csak az, hogy ez a hölgy, Mrs. Clevenger bekerül-e az esküdtbíróság tagjai közé, vagy nem. A kerületi ügyész a kisfiús, barátságos barna szemeivel kedvesen ránézett: – A nevét kérem.

– Mrs. Clarissa Butterworth Clevenger.

– Ön amerikai állampolgár?

– Természetesen.

– Van önnek erkölcsi vagy vallásos meggyőződése a halálbüntetés ellen, ami diszkvalifikálná önt, és nem ülhetne az esküdtbíróság tagjai között?

– Egyáltalán semmi sem, fiatalember.

A zsebkendőmért nyúltam, és letöröltem az arcomat. Átgondoltam gyorsan, amit hallottam Mrs. Clarissa Butterworth Clevengerről.

Már húsz éve él itt, annak idején a város egyik vezető személyiségével ismerkedett meg, mikor Floridában vakációzott, és ennek a találkozásnak a vége házasság lett. Abbott említette nekem, hogy annak idején a nő gyönyörű volt, de az idő és a belső tulajdonságai mára már kiütköztek rajta. A férje tizenöt évvel idősebb nála, s már három esztendeje, hogy hosszú betegség után egy magánkórházban elhunyt.

A kerületi ügyész behízelgően mosolygott, mellyel jelezte, hogy nem szívesen próbálja ki rutinját egy ilyen tiszteletre méltó hölgyön. – Mrs. Clevenger, már kialakult a véleménye erről az ügyről?

– Nem.

– Ismeri a vádlottat, Max Taylort?

– Aligha – nézett rám megvetően a hölgy.

– Természetesen. De ez mind csak formaság, Mrs. Clevenger.

– Teljes mértékben megértem. Csak folytassa, fiatalember.

– Nem szükséges ezt folytatnunk – mondta a kerületi ügyész.

A bíróhoz fordult: – Bíró úr, az esküdtjelöltet elfogadhatónak találjuk.

A bíró bólintott: – A védelem kérdéseket intézhet a jelölthöz. Cyril Abbott néhány lépést tett az emelvény felé. Meggörnyedt jámbor vidéki fickóként megvakarta a szürke bajuszát.

– Bíró úr, úgy vélem, a kerületi ügyész már megkérdezte a fontos és jelentős dolgokat. Nem látok okot a jelölt visszautasítására. A védelem is elfogadja a jelöltet.

Abbott görnyedt hátát bámultam. Hátradőltem a székemben, és nagyot sóhajtva kiengedtem a visszafojtott levegőt a tüdőmből.

Amint Abbott felém fordult biztos vagyok abban, hogy alig bírta visszatartani magát, hogy rám kacsintson. Egy másodpercig szinte sajnáltam, hogy hazudtam neki, s nem adtam át a teljes tizenötezret.

Nem tudom, hogy Mrs. Clevenger miből élt, mielőtt férjhez ment, mikor leutazott a napfényes Floridába. Azt sem tudom, hogy Len Doty mit tudott róla, mikor megjelent, hogy megzsarolja. Elég sokat, hisz megérte neki, hogy valóságos vagyont költsön arra, hogy megszerezzen egy megbízható nevet – az én nevemet – és megszervezze, hogy megszabaduljon Dotytól.

Sosem fogom megismerni a történetnek ezt a részét, és nem is érdekelt. Csak azt tudtam, hogy mi az az egyetlen dolog, amit most tehet, ha nem akarja, hogy mindent elmondjak.

Előre tudtam, milyen remek lesz majd, a városba visszatérve elmesélni a fiúknak, hogy ment a tárgyalás, melyben az ügyfelem volt az esküdt.

Közös tényező - Richard Deming

(Kisregény)

Az épület egyike volt azoknak a kis hoteleknek, melyek a Kingshighwayt szegélyezik a Chase Hoteltől északra. Egy kb. húszéves fiatalember ácsorgott a pult mögött. Jelvényemet felmutatva közöltem: – Sod Harris őrmester, gyilkossági csoport. Maga hívott minket?

– Nem uram. Az épület gondnoka, Mr. Thorn hívta. A másik rendőr mondta neki, hogy a saját lakásában várjon, amíg ön megérkezik. Szóljak neki?

– Nem – mondtam – először felmegyek körülnézni.

A harmadik emeleti hallból nyílt a 313-as szoba, s a lakások felének nyitva volt az ajtaja, a lakók vagy az ajtóban állva, vagy a hallban ácsorogva a 313-as irányába leskelődtek.

Egy fiatal, egyenruhás zsaru állt az ajtó előtt.

Mielőtt elővettem volna a jelvényemet, a zsaru megszólalt:

– Jónapot, Harris őrmester.

– Ismerem magát? – kérdeztem.

– Carl Budd a nevem, maga tartott nekünk előadást a Rendőrakadémián a Bizonyíték megőrzése gyilkossági esetekben címmel.

Mivel az előadás, amiről beszélt, mindössze egy hónappal ezelőtt volt, a zsaru nyilván most fejezte be az Akadémiát, és most újonc-idejét tölti. Intettem neki, hogy lépjen félre, kinyitottam az ajtót és bementem a lakásba. Budd is bejött, becsukta az ajtót, és nekidőlt.

Ezt a fajta lakást agglegénylakásnak hívtuk. Volt benne egy nagy szoba, ami egyfajta társalgó-ebédlő kombinációként szolgált nappal, és hálószobaként szolgált éjszakára, mikor a szekrényből kigurítottad az összecsukható tábori ágyat.

A válaszfal mögött volt a mosdó, a szekrény, hűtőszekrény, de nem volt elég nagy ahhoz, hogy konyhának nevezhetnénk. A fürdőszoba a helység végéből nyílt.

Pillanatnyilag az összecsukható tábori ágy használatban volt. Egy negyvenesnek kinéző nő feküdt rajta. Elég telt alakja volt, s a nem megfelelő helyeken már valósággal lötyögött. Nehéz lett volna megmondani, hogy szép volt-e az arca, mert formátlanná vált, megdagadt attól a zongorahúrtól, amit oly szorosan hurkoltak a torkára, hogy mélyen belevágódott a húsba. Egy rózsaszín hálóing maradványai voltak rajta, amit nyakától az aljáig végigtéptek rajta.

Lehajoltam, hogy megvizsgáljam a húrt. Vékony, rugalmas zongorahúr volt, amit hurokká formáltak, csúszókötéssel az áldozat jobb füle mögött. A csúszókötés mögött jó másfél lábnyi huzal látszott, jól összecsavarva, mintha egy kézre csavarták volna rá a jobb fogás érdekében. Mivel egy ilyen vékony huzal belevágott volna a gyilkos kezébe, vér viszont nem volt látható a huzal végén, nyilvánvaló volt, hogy a tettes valamiféle vastag kesztyűt viselt.

Carl Budd megszólalt: – Ezért hívják ezt garrot-huzalnak. A második világháborúban a kommandósok használtak ilyet az ellenséges őrszemek elnémítására.

– Tudom – válaszoltam. – Lehet, nem hiszi el, hogy én ilyen öreg vagyok, de részt vettem a második világháborúban.

Tamáskodva nézett rám, arckifejezése arról árulkodott, hogy inkább első, semmint második világháborús veteránnak tart.

Körülnéztem kicsit, de semmi olyat nem találtam, amit nyomravezetőnek nevezhetnék.

Aztán Buddhoz fordultam. – Rajta. Halljam.

– A nő neve Mrs. Ethel Aarons, és a ház gondnoka szerint már hat hónapja lakik itt, egyedül. Vagy özvegy, vagy elvált. Fodrászként dolgozott a Dove Fodrász Szalonban. Pénteken nem ment be dolgozni, a főnök felhívta telefonon, de nem válaszolt. Ma, mikor megint nem jelent meg a munkahelyén, a főnöke újra felhívta. Mikor most sem kapott választ, eljött ide. A gondnokot megkérte, nyissa ki a lakást, és ezt találták.

Eltűnődtem. Ez azt jelenti, hogy a gyilkosság valószínűleg csütörtökön éjjel történt, és a holttest állapota is ezt látszott igazolni. Órámra nézve láttam hogy már három harminc van.

– Mikor fedezték fel a holttestet?

– Nos, a gondnok háromkor telefonált. A társammal három óra tízkor értünk ide. Ő kint van a kocsiban, hallgatja a rádiós hívásokat.

– A gondnok a lakásában vár rám, de hol van a fodrászszalon tulajdonosa, akiről az előbb beszélt?

– Ő is a gondnoknál. Rosszul lett, és Mr. Thorn felkínált neki egy korty brandyt.

Buddot az ajtónál hagytam őrnek, és lementem. A fiatal portás elkalauzolt az épület gondnoki irodájához. Everett Thorn magas, vékony, hatvan év körüli férfi, aki vagy özvegy vagy elvált lehetett, mert nem volt jele annak, hogy nő élne vele az egyszobás lakásban. A szalon tulajdonosnője festett hajú szőkeség volt, úgy ötvenöt év körüli lehetett, Marie Baumgartner-nak hívták.

A társaság kedvéért brandyvel kevert kávét iszogattak. Thorn kínálására elfogadtam egy kávét, brandy nélkül.

– Igazából nem tudok sokat Mrs. Aaronsról, mondta az épület gondnoka. – Mindig pontosan fizetett, soha nem okozott gondot, és kellemes embernek tűnt. De alig ismertük egymást.

– Van-e a társalgóban állandó ügyelet? – kérdeztem.

Fejét rázta. – Csak éjfélig van ügyeletünk. Éjfél után üres a hall, és bárki nyugodtan bejöhet.

– Ki volt szolgálatban csütörtökön éjjel?

– Roy Johnson, az a fiú, aki most is itt van. Délután kettőtől dolgozik éjfélig, minden nap, kivéve vasárnapot – mondta a gondnok.

Marie Baumgartnerhoz fordultam. – Jól ismerte Mrs. Aaronst?

A brandy, amit iszogatott, valószínűleg nem az első lehetett már, mert koncentrálnia kellett ahhoz, hogy szomorúságot erőltessen az arcára. – Oh, hogyne. Évek óta jó barátok voltunk. Mióta tíz évvel ezelőtt megnyitottam a szalonomat, nálam dolgozik, és már azelőtt is jóban voltunk.

– Beszéljen róla.

– Nos, rendkívül kedves teremtés volt, vidám és teli életkedvvel. A partykon ő volt a társaság lelke. Szeretett szerepelni, tudja. Mindig ő volt az, aki felállt az asztal tetejére, eljárta a kánkánt, vagy énekelni kezdett, amit aztán mindenki követett. Ismeri ezt a típust.

– Aha – mondtam. – A party lelke. Milyen volt akkor, ha éppen nem partyra járt?

– Oh, akkor is vidám és bolondos teremtés volt, mindig viccelődött. Csak a férfiakkal nem volt soha szerencséje. Háromszor is férjhez ment pedig.

– Igazán? Tudja a férjek nevét?

Mikor azt mondta, igen, elővettem a noteszem.

– Oké, mondja.

Elmondta, hogy az első férj neve Julius Berger volt. Ethel Aarons már tíz évvel ezelőtt elvált tőle; kb. öt évvel ezelőtt halt meg. A második férj neve Henry Jacobson. Négy évvel ezelőtt váltak el, és a pasas most valahol Kaliforniában él.

Marie nem tudta, pontosan hol. Az utolsó férj neve Lyle Aarons. Hat hónapja váltak el, Ethel ekkor költözött ide, és a férfi még mindig abban a lakásban él, ahol együtt laktak házas korukban. Marie úgy emlékezett, valahol Maryland-ben él a férfi de nem tudta pontosan, hol.

Azt is elmondta, hogy Ethel jelenlegi fiúja egy teherautósofőr, Earl Buke, de Marie róla sem tudta, hol lakik. Amennyire Marie tudta, Ethel-nek nem voltak ellenségei.

Megköszöntem Everett Thornnak a kávét, és visszamentem a recepcióhoz.

– Maga Roy Johnson? – kérdeztem a fiatal srácot.

– Igen uram.

– Csütörtök éjjel is maga volt szolgálatban? Látta Mrs. Aaronst aznap éjjel?

Bólintott. – Munkából jött haza öt tizenötkor, és ismét elment hazulról kb. öt harminckor. Vacsorázni mehetett, mert hét körül jött újra haza, és aztán már nem jött le.

– Belépett még az épületbe valaki ez után az időpont után?

Már majdnem megrázta a fejét, aztán elgondolkodott. – Nos, egy fiú jött egy távirattal. Körülbelül kilenckor.

– Kihez jött?

– Nem tudom – mondta, vállat vonva. – Egy távirattal a kezében jött, beszállt a liftbe, és felment. Nem figyeltem, melyik emeletre ment. Nem volt fent tovább öt percnél.

– Ez kinti vonal? – kérdeztem a pulton levő telefonra mutatva.

– Nem tudok városi vonalat adni rajta – felelte, a kapcsolótáblához fordulva. – melyik számot akarja?

– A United Telegraphot.

Mikor megmondtam a jelentkező központnak, ki vagyok, és mit akarok, várnom kellett, amíg megnézik a csütörtöki nyilvántartást. Aztán megtudtam, hogy egy táviratot küldtek Mrs. Aaronsnak erre a címre. Egy helyi nyilvános telefonfülkéből jött a hívás, és az ügyfél a Lester Mason nevet adta meg, 5328 South Grace Street-i címmel.

Miután leírtam a nevet és a címet a noteszomba, megkérdeztem: – Mi volt az üzenet?

– Egy szokásos születésnapi üdvözlet volt: Boldog születésnapot egy kedves jóbarátnak. Legyen még száz ilyen napod. Aláírás: Les.

– Köszönöm – mondtam.

Mikor visszamentem a lakásba, ott találtam Art Wardot is a laborból, a felszerelésével együtt. Elmondtam neki pontosan, mit is akarok. Megmondtam, hogy ujjlenyomatokat is keressen és amit elkészült, tovább akarok kutatni. Aztán magára hagytam, és elkezdtem kikérdezni a szomszédokat. A harmadik emeleten senki sem látott vagy hallott semmi szokatlant csütörtök este, habár a nő, aki a folyosó végén lakott, látta Ethelt este hét körül, mikor vacsora után hazajött, és bement a lakásába. Senki sem emlékezett a kézbesítőfiúra. Megkérdeztem a 313-as lakás felett és alatt lakókat is, de egyik lakó sem látott vagy hallott semmit. Mikor visszaérkeztem az áldozat lakásába, Art Ward épp befejezte a munkáját.

– Három fotót készítettem különböző szögekből. Nincsenek tiszta ujjlenyomatok az áldozatén kívül. Nincs nyoma erőszakos behatolásnak a lakásba, de a zár csak egy egyszerű kis rugós zár, s egy plasztikkártyával is könnyedén nyitható, hacsak a benti retesz nem volt rátolva az ajtóra.

– Nem volt – mondtam. – A gondnok a sperhaknival jutott be.

– Ez nem zárja ki, hogy valami ismerős látogatta meg. Kinyitotta a reteszt egy ismerősnek, s mikor a gyilkos távozott, akkor csak bezárta maga után a rugózáras ajtót.

– Csak bizonyítékokat kell keresni, nem elméleteket felállítani – mondtam. – Talán állásra van szüksége a gyilkossági csoportnál?

– Soha – felelte, undorodó arckifejezéssel. Összegyűjtötte a felszerelését, és elment.

Carl Budd dugta be a fejét az ajtón. – Valami fickók jöttek, hogy a holttestet bevigyék a hullaházba.

– Oké, mondja meg nekik, hogy jöjjenek és vigyék!

– A törvényszéki orvos még nem vizsgálta meg a holttestet.

Ránéztem. Nyilvánvalóan a Rendőrakadémián tartott előadásom során néhány dolgot kifelejtettem. – Gondolja, hogy a törvényszéki orvos minden gyilkosság helyszínére elrohan, akárcsak a filmekben?

– Nos – megvakarta a fejét s elhallgatott.

– Az orvosnak van két asszisztense – mondtam – úgy végzik a munkájukat, hogy ki sem jönnek a boncolóteremből, ahol modern berendezésekkel ellátott szobájukban dolgoznak. Minek jönnének ide ki, mikor minden felszerelésük ott van?

– Nem kell, hogy a doktor halottnak nyilvánítsa? – kérdezte bizonytalanul.

Meg tudtam volna magyarázni, hogy általában magándoktor van jelen a gyilkossági helyszínelésnél, mert általában őket hamarabb kihívják, mint minket. Ugyancsak meg tudtam volna magyarázni, hogy abban az esetben, ha nem hívtak magánorvost, akkor a legközelebbi elérhető orvost hívjuk ki, ha akárcsak a legkisebb kétség fennáll, hogy az áldozat meghalt. De nyomozni voltam itt, nem hosszú előadást tartani.

– Majd a hullaházban nyilvánítják halottá – mondtam. – Tekintve, hogy az áldozat vagy hatvan órát töltött egy zongorahuzallal a nyaka körül, nem gondolnám, hogy előzetes orvosi véleményre lenne szükségem ahhoz, hogy halottnak tartsam.

Kénytelen-kelletlen Budd megengedte a halottszállítóknak, hogy elvigyék a holttestet. Miután elmentek, alaposan átkutattam a lakást. Az egyetlen fontos dolog, amit találtam, egy notesz volt, Ethel volt férjeinek és jelenlegi udvarlójának a neveivel és címeivel. Julius Berger neve ki volt húzva, s aláírták, halott. A második férj Henry Jacobson neve után egy Burbank, kaliforniai cím volt beírva. Lester Mason nem szerepelt a noteszben. A lakásban nem volt nyoma születésnapi táviratnak.

Felhívtam a kapitányságot, és kértem, bocsássanak ki körözést a harmadik férj, Lyle Aarons, az udvarló Earl Burke, és a táviratot küldő Lester Mason ellen. Egy táviratot is bediktáltam a burbanki rendőrségnek címezve, a második férj, Henry Jacobson után érdeklődve.

Most már majdnem öt óra volt, mikor lejár a szolgálatom. De egy gyilkossági ügyet nem lehet csak úgy félbehagyni, mikor megszólal a műszak végét jelző sziréna.

Felhívtam feleségemet, Maggie-t, hogy megmondjam, nem érek haza vacsorára. Aztán megmondtam Buddnak, hogy zárja és pecsételje le a lakást, s utána elmehet.

A belváros felé tartva bekaptam a vacsorámat, és hat harmincra már beérkeztem az irodámba. Sam Wiggens tartotta az éjszakai ügyeletet. Ugyancsak ott találtam két egyenruhás zsarut, akik behozták Lyle Aaronst és Earl Burke-öt.

– Van valami újság Lester Masonról? – kérdeztem Samet.

– Igen – válaszolta. A megadott cím nem is létezik, és Lester Mason neve nem szerepel a telefonkönyvben sem.

Elképedtem, aztán odaszóltam az egyik zsarunak: – Szaladj át a távíróhivatalba, derítsd ki, ki kézbesítette a táviratot és hozd be.

Bólintott, és kisétált.

Lyle Aarons magas, sovány ember volt, úgy negyvenöt körül, aki saját állítása szerint egy sörfőzdében könyvelőként dolgozott. Csütörtök este a vállalat bankettet tartott, és be tudott számolni az idejéről, este héttől egész másnap reggelig, mikor munkába ment. A vállalati party éjjel egyig tartott, ezután egy barátjához ment, akinél az éjszakát töltötte, ahelyett, hogy hazament volna. Felhívtam a barátját, aki igazolta az alibijét.

Aarons azt állította, hogy az áldozattól való elválása után is jóbarátok maradtak. Elmondta, hogy exfelesége mindig is túlságosan partykedvelő volt, s ő pedig mindig is túlságosan otthonülőnek bizonyult neki. Kölcsönös megegyezéssel elváltak. Soha sem hallott Lester Masonról.

Elengedtem, azzal, hogy álljon a rendelkezésünkre. Earl Burke tagbaszakadt negyvenes volt. Neki is bombabiztos alibije volt. Egy teherautót vezetett, és csütörtök éjjel Indianapolisban volt. Ami azt illeti, csak ma délben érkezett vissza a városba. Megadta nekem a vállalati diszpécser telefonszámát, felhívtam, és igazolta Burke alibijét.

Burke azt mondta, hogy utoljára szerda este látta Ethel Aaronst, mikor randevújuk volt. Csütörtök reggel indult el Indianapolisba, pénteken továbbhajtott Daytonba, Ohióba, aztán visszafordult és hazajött. Azt állította, hogy az áldozat és ő a legjobb viszonyban voltak.

– Nem voltunk eljegyezve – mondta –, csak együtt jártunk szórakozni. De remekül megvoltunk.

Ő sem hallott Lester Masonról. Ugyanazzal bocsátottam el, mint Lyle Aaronst.

Míg a távirat-kézbesítőre vártam, elkezdtem felhívni a telefonkönyvben szereplő összes Masonokat. Egy egész oldal volt belőlük.

Valahányszor valaki felvette a telefont, megkérdeztem: – Lester Mason ott lakik?

Már túl voltam a lista felén, s eddig csak egy Lester Masont találtam, egy hatéves kisfiút, mikor a zsaru visszaért a táviratkihordóval.

Sovány, izgága, vékony arcú fickó volt, úgy huszonöt éves, Peter Hendrix névre hallgatott. Azt mondta, emlékszik, hogy csütörtök este kivitte a táviratot Mrs. Ethel Aaronsnak.

– Egyedül volt? – kérdeztem.

– Nem láttam senki mást. Nem mentem be, de az ajtó nyitva volt, és beláttam. Persze valaki elbújhatott volna az ajtó mögé, vagy akár a fürdőszobában.

– Hogy reagált a táviratra?

Vállat vont. …Nem előttem nyitotta fel. Borravalót adott, és becsukta az ajtót.

– Hogy volt öltözve?

Egy darabig gondolkozott mielőtt válaszolt: – Hálóköntösben volt, azt hiszem. Tudja, olyan frottír. Úgy nézett ki, mint aki lefekvéshez készülődik. A haja már be volt csavarva.

– Hogyhogy a táviratot kézbesítették, s nem csak megtelefonálták neki?

– Köszöntő táviratokat mindig kikézbesítünk, mert ezek olyanok mint egy üdvözlőlap. Nem ugyanaz telefonon keresztül.

– Oké – mondtam. – Azt hiszem, ennyi elég. A munkájától vontuk el ugye?

– Aha, kilencig dolgozom. – A faliórára nézett. – De most már lejárt az időm.

Pillantását követve a falra néztem, láttam, hogy már fél tíz. Az éjjel elkapott dilisek és gyanúsítottak szokásos felsorakoztatása már elkezdődött s tudtam, nemsokára hozzák be őket az őrszobára a szokásos kihallgatásokra, de az éjjeli műszak ezt még el tudja intézni.

Leadtam a szolgálatot, és felajánlottam Peter Hendrixnek, hogy hazaviszem. Mondta, hogy a kocsija a Távíróhivatal előtt parkol, így hát odavittem.

Vasárnap szabadnapos voltam, de reggel bementem a kapitányságra, megszokásból. Burbankből jött egy távirat, hogy Henry Jacobsont megtalálták, és kiderítették, hogy hetek óta nem hagyta el a várost.

Huszonhat gyanúsítottat fogtak el és hallgattak ki ez ügyben, majd elengedték őket.

Még nem jött meg a hivatalos jelentés sem a halottkémtől, sem a laborból, így elhagytam az irodámat.

Hétfőn reggel megkaptam a jelentéseket mindkettőtől.

A jelentés szerint a halál oka fojtogatás, az időpont valahol éjfél és hajnali négy közt lehetett. A körömvizsgálatok negatívok, nem találtak nyomot, ami azt jelenti, hogy a gyilkost nem karmolta meg, ami nem lepett meg, a zongorahúr pozíciója miatt, hiszen hátulról támadta meg áldozatát. Az áldozatot halála után szexuálisan molesztálták. Az egyetlen új információ a laborjelentésben a huzal méretéről és típusáról szólt.

Közönséges típus volt, amit bármelyik üzletben lehetett kapni. A hátralevő Masonöket is ellenőriztem a telefonkönyvben, de nem találtam meg azt, aki az üdvözlő táviratot küldte.

A hét végéig már száztizenhat ismert szexuális bűntett-elkövetőt előállítottunk, és ellenőriztünk. Egy lépéssel sem voltunk közelebb a megoldáshoz, mint mikor belekezdtünk.

Szombaton a második áldozatot is megtaláltuk. Ezúttal egy huszonkét éves titkárnő volt, aki egy háromszobás lakásban élt a Bates sugárúton, a déli oldalon. A neve, mint megtudtuk, Leona Bacon.

Akárcsak az első áldozat, ő sem ment be dolgozni pénteken, és nem válaszolt a telefonra sem, mikor a főnöke felhívta. Nem dolgozott szombaton, de a barátnőjével megbeszélte előzőleg, hogy együtt elmennek vásárolni. Mikor a barátnő telefonált, de nem kapott választ, aggódni kezdett, mert tudta, hogy pénteken nem ment be dolgozni. Egy szomszédnak szólt. Mivel a lakás az első emeleten volt, a szomszéd felfedezett egy nyitott ablakot. Bemászott, hogy nyomozzon.

Leona Bacont ugyanúgy fojtották meg, mint Ethel Aaronst, s halála után őt is szexuálisan molesztálták. Nem volt nyoma az erőszakos behatolásnak, de ez nem jelentette azt, hogy az áldozat engedte be a tettest.

A lakás bejárati ajtajának ugyanolyan típusú rugós zárja volt, mint Ethel Aarons lakásának. Akár álkulccsal, akár egy plasztik kártyával könnyedén ki lehetett nyitni.

Ez esetben nem voltak volt férjek vagy udvarlók, akiket le kellett ellenőrizni. Leonának jegyese volt, egy Vietnamban szolgáló katona, és ezért nem foglalkozott senki mással. Árva lány volt, nem voltak rokonai sem. Társadalmi élete csak abból állt, hogy az egyházi kórusban énekelt, és templomba járt. Ismerősei úgy írták le, mint szégyenlős, csöndes teremtést, aki minden estéjét otthon töltötte, és a világon semmiféle ellensége nem volt.

A jelentés azt közölte, hogy a halál időpontja éjfél és hajnali négy közt volt.

Az újságok szenzációsan tálalták a tényt, hogy a két gyilkosság pontosan egy hetes eltéréssel, szinte percnyi pontossággal történt.

Újból lefogtuk a perverz alakokat, de újra eredmény nélkül. A következő pénteken reggel újabb áldozatot találtak. A neve Anita Cabral, és egy kis padlásszobában élt egy kocsma felett, az Olive utcában, ami nem éppen a legjobb környék a városban. A háztulajdonos találta meg, aki éppen azért jött, hogy kilakoltassa, mert nem fizette ki a lakbérét. Anita harmincnyolc éves volt.

Ami a nyomokat illeti, ugyanaz a történet, szinte szóról szóra, az egyetlen különbség az volt, hogy mivel a holttestet ezúttal korábban fedezték fel, a törvényszéki orvos jobban meg tudta határozni a halál beálltának időpontját. Becslése szerint hajnali egy és három óra közt állt be a halál. Ettől eltekintve, nem tudtunk többet mint az előző két gyilkosságnál.

Itt sem volt jele az erőszakos betörésnek. Az utcai ajtó, ahonnan fel lehetett menni a lépcsőkön át a szobába, sosem volt zárva, tehát bárki bármikor eljuthatott a szoba ajtajáig, teljesen észrevétlenül. Az ajtó ez esetben is csak rugós zárral volt felszerelve.

A harmadik gyilkosság után, a csütörtök esti fojtogató volt már minden lap címoldalán, még akkor is, ha csak röviden újra összefoglalták az eseményeket.

Az újságok felhívták a magányos nők figyelmét arra, hogy reteszeljék be az ajtajukat csütörtök éjjel, és ne engedjenek be senkit, akit nem ismernek.

Összegyűjtöttem és leírtam rengeteg adatot mindhárom áldozatról. Újra és újra átolvastam őket, míg a szemem már vörös volt a fáradtságtól, hogy találjak valami közös tényezőt a három áldozatnál.

Ez a hadnagy javaslatának eredménye volt, aki azt mondta: – Harris, keresse a közös tényezőt. Az ilyen őrülteknél mindig van egy módszer, ami szerint kiszemelik maguknak az áldozatot, ami logikusnak tűnik a gyilkos szemszögéből. Soha nem véletlenül csap le. Keresse a közös tényezőt.

– Például micsodát? – érdeklődtem.

– Nos, a Hasfelmetsző Jack esetében minden áldozat prostituált volt. A bostoni fojtogatónál az áldozatok egy része kapcsolatban állt a helyi kórházzal, akár mint ápoló, akár mint beteg és akár mint önkéntes segítő.

– Mindkét eset megoldatlan – mondtam keserűen – marha vidám vagyok.

– Ne legyen defetista – förmedt rám a hadnagy. – Találja meg a közös tényezőt, és akkor már nyomon tudja követni a tettest. Talán ugyanolyan színű női szem tetszik neki, vagy a ruhájuk fazonja. Kell legyen valami közös tényező.

Az ezt követő csütörtökön, indulás előtt még mindig a közös tényező után kutattam, abban a tudatban, hogy ha nem sikerül felfedezne, esetleg újabb gyilkosság történik ma éjjel. A hadnagy az íróasztalomhoz lépett. – Van valami?

– Igen – mondtam. – A közös tényező az hogy mindnyájan egyedül élő nők, soha életemben nem találkoztam még ennyire különböző típusú nőkkel. Akarja meghallgatni az eddigieket?

– Rajta!

– Fizikai megjelenés: Ethel Aarons dundi és rendetlen, Leona Bacon akár egy fotomodell, Anita Cabral vékony és csontos. Ethel barna, Leona szőkésbarna, Anita szőke. Szemek: barna, szürke és kék. Életrajzi adatok: Ethel Jacksonban, Mississippi államban született. Iskolai végzettsége? Két év középiskola és egy fodrásztanfolyam. Leona St. Louisban született, két év főiskola, és titkárnői kurzus. Anita Cabral múltjáról nem sokat tudtunk megtalálni, de akik ismerték, elmondták nekünk: keletről jött, és még az általános iskolát sem végezte el, hisz jóformán írástudatlan volt. Személyiségek: Ethel partykra járt, mulatós típus volt, Leona csendes kisegér, aki csak templomba járt. Anita ribanc volt és alkoholista. Folytassam?

– Nem, hacsak nem tud ennél jobb eredményt felmutatni – így a hadnagy.

Három aktát nyitottam a három áldozatnak, és tűnődve nézegettem őket. A nevek szépen sorba gépelve rajtuk: Aarons, Ethel; Bacon, Leona; Cabral, Anita.

Hirtelen rájöttem. – Hé, ezek ábécé sorrendben vannak, A, B, C. Gondoljátok, hogy ez az őrült csak találomra választja ki őket a telefonkönyvből?

A hadnagy vállon veregetett: – Ha ezt csinálná, akkor mind A betűsek lennének. A telefonkönyvben a második név nem B-vel kezdődik.

Talán a második név nem női név, hanem férfinév, mondtam. A hadnagy érdeklődéssel pillantott rám. Áthajolt a vállamon, ahogy a telefonkönyvet lapozgattam, s a neveket olvastam az első oldal első oszlopában.

Egész fellelkesedtem, mikor láttam, hogy az első kétségtelenül női név Aarons Ethel. Elkeseredtem, mikor láttam hogy tíz sorral alatta volt Abbott, Angel s fél oszloppal alatta ott állt Abcock Lucille. Sosem gondoltam volna, hogy ennyi női telefon-előfizető van. Csak az első oldalon volt vagy húsz női név.

– Akkor ennek az elméletnek annyi – mondta a hadnagy. – Jó éjt.

Miután elment, támadt egy ötletem. Tegyük fel, a tettes szisztematikusan halad a telefonkönyvben, és elintézi az első A betűs nőt, aztán az első B betűs nőt, és így tovább…

Újra kinyitottam a telefonkönyvet, a B betűnél, és csalódnom kellett. Az első női név Babcock, Josephine volt. A következő, jónéhány sorral lejjebb, Bachmann, Cleo. Bacon, Leona neve csak a harmadik volt.

A C betűhöz lapozva, Cabel, Edith volt az első név. Cabral, Anita csak a második volt.

Hát ennyit ért az elméletem, gondoltam. Csak puszta véletlen volt, hogy az áldozatok nevei ábécé sorrendben voltak. Hazamentem.

Vacsora után, amint kávézgattunk, Maggie így szólt.

– Mióta csak hazajöttél, magadban morfondírozol. A csütörtök esti dolgokról van szó?

– Igen – mondtam. – Remélem, minden nő megfogadja a lapok tanácsát és magára zárja az ajtót ma éjjel.

– Haladsz a közös tényezők felderítésében?

– Azt hittem, ma rájöttem valamire, de tévedés volt.

Elmondtam neki az elméletemet arról, hogy a tettes a telefonkönyvből szedi az áldozatokat, ábécé sorrendben, de tévedtem, mert nem sorrendben vannak.

– Az ég szerelmére, ez semmit sem jelent – mondta feleségem. – Talán az első két B betűs nem egyedül él, talán követte őket hazáig, és látta, hogy védett körülmények között élnek. Talán mégis a telefonkönyvet követi, de csak azokat választja ki, akikkel könnyen elbánhat, s akik egyedül élnek.

Rábámultam. Még húsz esztendei házasság után is elképesztő dolgot újra és újra felfedezni, hogy a feleségem okosabb, mint én.

Felkeltem, odamentem és megcsókoltam. Aztán kimentem a hallba telefonálni. Aztán úgy döntöttem, hogy túl soká tartana elmagyarázni mindent telefonon, így jobb, ha személyesen megyek ki. Lemásoltam a címeket a telefonkönyvből.

Josephine Babcock a South Grandén lakott. A címen egy kétemeletes házat találtam. Egy fiatal, húsz év körüli férfi jött ajtót nyitni.

Jelvényemet megmutatva mondtam: – Sod Harris őrmester vagyok a rendőrségtől. Josephine Babcock itthon van?

– Anya? – kérdezte csodálkozva. – Persze, fáradjon be.

Betessékelt a szobába, ahol egy őszülő, ötven év körüli hölgy és egy tizennyolc év körüli fiatalember tévét nézett.

– Ez Harris őrmester a rendőrségtől, anya – jelentett be a fiatalember. – Téged keres.

A nő meglepett udvariassággal fogadott, és bemutatta a két fiatalembert, a két fiát.

– Üljön le, Harris őrmester.

– Nem tartom fel sokáig – mondtam. – Sietek. Nem akarom megijeszteni önt, de okom van azt hinni, hogy a csütörtök esti fojtogató pár héttel ezelőtt magát vette szemügyre mint célpontot. Ha ez így volt, akkor kihagyta magát, mint lehetséges áldozatot, így nincs miért aggódnia.

A nő szeme tágra nyílt a meglepetéstől. A két fiú megdöbbenve kiáltott fel. George, a fiatalabbik, a tenyerébe csapott.

– Ha idejön szaglászni, akkor egy halott fojtogatót kapnak tőlünk – mondta vészjóslóan.

– Biztos vagyok abban, hogy nem jön. Csak egyedülálló nőket szemel ki magának. Ha már szemügyre vette ezt a házat, akkor abban a pillanatban lemondott a tervéről, amint észrevette, hogy két fiatalember lakik itt. Arra kérem mindnyájukat, hogy gondoljanak arra a hétre, ami az első két gyilkosság között telt el. Észrevettek-e valakit, aki figyeli a házat, vagy történt-e valami szokatlan, valami váratlan dolog? Például egy idegen, aki ajtóról ajtóra járva árul valamit, vagy esetleg egy ügynök?

Mindhárman egymásra néztek. Mrs. Babcock azt mondta: – Semmire nem emlékszem.

A két fiúnak sem jutott eszébe semmi. Megköszöntem nekik, és a következő címre mentem.

A lakás, ahol Cleo Bachmann lakott, a Grove Torony volt. Huszonöt éves lány volt, aki három barátnőjével közösen bérelte a lakást. Egyikük sem emlékezett semmi gyanúsra, vagy különös idegenre a második gyilkosságot megelőző héten.

Edith Cable egészen fent lakott az Északi Huszadik utcánál, egy nagy téglaházban, amelynek a szobáit bérbe adta. Hatvanas éveiben járó erős, izmos nő volt.

Eddig Maggie feltételezése tökéletesen bevált. A csütörtök esti fojtogató nemcsak bolond lenne, de rendkívül bátor és vakmerő is, ha olyan áldozatot választana ki magának, mint ezek a nők, akik nem egyedül, hanem fiatal és erős férfiak közt laktak.

Mikor elmondtam a háztulajdonosnőnek, miről is van szó, a fejét rázta. – Férfiak állandóan járnak ide lakásbérlés ügyében, de nem emlékszem semmi gyanúsra.

Hogy emlékszik-e valami szokatlanara, ami mostanában történt? Fura telefonhívásokra például?

Egy percre elgondolkodott: – Szerdán, a múlt héten. Körülbelül nyolc harminckor egy születésnapi táviratot hoztak nekem. Nemcsak hogy nem volt születésnapom, de sosem hallottam a férfiról, aki küldte ezt.

Megkérdeztem: – Személyesen vette át a táviratot?

– Nem. Mindenki az ajtóhoz siet, mikor szól a csengő. Három férfi egyszerre ment ajtót nyitni, így azt sem tudom, ki vette át a táviratot.

Nyilvánvaló volt, hogy effajta fogadtatás elbátortalanítana bármilyen fojtogatót, gondoltam.

– Megengedi, hogy a telefonját használjam?

– Kérem, nyugodtan.

Elsőnek felhívtam Mrs. Josephine Babcockot. Mikor felvette a telefont, beleszóltam. – Itt újra Harris őrmester, Mrs. Babcock. Kapott mostanában táviratot?

– Igen, most hogy mondja, pár hete már ennek. Fura dolog volt. Születésnapi gratuláció volt, valakitől, akit nem is ismerek, és nem is volt születésnapom.

– Emlékszik a pontos napra?

– Igen. Hétfő volt. A mostani hétfőt megelőző második hétfő.

– Személyesen vette át a táviratot?

– Igen.

– A két fia ott volt?

Szünet, amíg ezt végiggondolta. Végül azt mondta: – Nem hiszem, hogy szem előtt voltak, de bent voltak valahol a házban. Miért?

– Nincs időm, hogy elmagyarázzam – mondtam. – Beszélt is a távirat-kézbesítővel?

– Igen. Megkérdezte, hogy egyedül élek-e ebben a szép nagy házban? Megmondtam neki, hogy két fiam van.

– Köszönöm. Sietek, így hát el kell köszönnöm.

Mikor felhívtam Cleo Bachmannt, megtudtam tőle, hogy ő is kapott táviratot egy nappal azután, hogy Mrs. Babcock megkapta a maga táviratát. A nyitott ajtón át a kézbesítő látta a többi lányokat is, és megkérdezte, hogy ők is itt laknak-e. Mrs. Bachmann mondta, hogy igen.

A nők, akiket meglátogattam, elég messze éltek egymástól, így elég sok időbe telt, amíg egyiktől a másikig eljutottam. Az is elég sok időbe telt, amíg mindegyiknek elmagyaráztam a dolgokat. Órám már tíz óra tízet mutatott.

Még volt egy kis időm, ha a fojtogató megtartja az eddigi módszereit, hiszen eddig még soha nem csapott le éjfél előtt. Tíz harminckor már az őrszobán voltam.

Sam Wiggens meglepetve nézett rám, mikor beléptem.

– Mi történt? – érdeklődött.

– Azt hiszem, megoldottam a fojtogatós ügyet – feleltem. Íróasztalomhoz lépve elővettem az Ethel Aarons-dossziét, és megnéztem születési dátumot rajta. Egész idő alatt ott volt előttem, de nem vettem észre. Ethel Aarons születésnapja augusztus másodika volt, de a születésnapi táviratot a nemlétező Lester Masontól október első csütörtökjén kézbesítették.

Odaszóltam Samnek: – Bocsásd ki a körözést Peter Hendrix ellen. Kilenckor fejezi be a munkáját, de megtudhatod az otthoni címét a Távíróhivataltól is.

– Mi a vád? – kérdezte Wiggens.

– Gyilkosság gyanúja. Ő a csütörtök esti fojtogató.

Mikor leesett állal rám bámult, így szóltam:

– Ő az, aki születésnapi táviratok kézbesítése ürügyén szemügyre veszi a nők lakását és életkörülményeiket. A táviratokat nyilvános telefonokról rendeli meg, hamis nevet és címet adva. Mivel gratuláló táviratokat mindig ki kell kézbesíteni, így a munkahelyére visszatérve rábízták a táviratokat, hogy vigye ki azokat. Ez lehetőséget adott neki arra, hogy megtudja: a kiszemelt áldozat egyedül él-e? Ha nem, akkor feladta a következő táviratot a következő áldozatnak a listán. Mikor megtalálta a megfelelő, egyedülálló nőt, akkor éjjel visszatért és megfojtotta.

Sam becsukta a száját, és felvette a telefont.

Míg ő Peter Hendrix címét jegyezte, én a másik telefont használtam. A D betűsök közt szereplő első női név Lulu Daane volt.

Egy férfi vette fel a telefont, és elég nyersen közölte, hogy Mrs. Daane már ágyban van, és mi a fenét akarok?

– Itt Harris őrmester a rendőrségtől – feleltem. – Kivel beszélek?

– John Daane – jött a válasz kissé udvariasabban. – Lulu testvére vagyok.

– Kapott Mrs. Daane mostanában valami furcsa táviratot?

– Igen – jött a meglepett válasz. – Hétfő este születésnapi táviratot kapott valakitől, akiről nem is hallottunk. Ez valami vicc?

– Hát – mondtam – Mrs. Daane személyesen vette át a táviratot?

– Nem, én vettem át.

– Túlságosan sietek ahhoz, hogy elmagyarázzak mindent – mondtam. – Majd az újságokban elolvashatja.

Letettem a telefont, és felhívtam a következő nevet a telefonkönyv alapján, Vera Daffint.

Ő is kapott születésnapi táviratot, kedden. De mikor megtudtam, hogy a házában egy házaspár is szobát bérel, már tudtam, hogy nem ő a célpont.

A következő a listán Sandra Dahl volt. Szerda este kapta meg a táviratát. – Egyedül él, Miss Dahl? – kérdeztem.

– Igen. Miért?

– Öt percen belül ott lesz egy rendőr. Kérem, addig is reteszelje be az ajtót, és senkit se engedjen be, amíg oda nem érek. Érti? Senkit.

– Megrémít – mondta reszkető hangon. – Miről van szó? A fojtogató?

– Nem kell semmitől sem félnie – nyugtattam meg – Egy rendőr öt percen belül ott lesz.

Letettem a telefont. Felhívtam a központot, és kértem küldjenek azonnal egy járőrkocsit Sandra Dahl lakásához.

Telefonhívásaim oly sok magyarázatot követeltek, hogy most már tizenegy tizenöt volt. Sam Wiggensre néztem.

– Hendrixről befutott már egy jelentés. Nincs otthon.

– Akkor biztosan most igyekszik Miss Dahlhoz – mondtam. – Körülvegyük a házat?

Sam vállat vont. – Ez csak egy kis fickó, minden fegyvere egy huzal. A kétfős rendőrjárőr el tudja kapni segítség nélkül is.

– Jobb, ha odamegyek segíteni – döntöttem el.

A cím jó környéken volt. Pont éjfélkor parkoltam le kocsimat a kétemeletes szürke kőépület előtt. Egy üres rendőrkocsi egy negyed háztömbnyire volt leparkolva, vettem észre dühösen.

Lehetett volna annyi eszük, hogy rejtettebb helyen parkoljanak le.

Ez biztosan egy bérház, gondoltam, mikor az épület felé siettem. A bejárati kapu zárva volt, így becsöngettem. A kaput egy zsaru nyitotta ki, kezét a pisztolyán tartva.

Jelvényemet felmutatva megszólítottam: – Harris őrmester, gyilkossági csoport. Minden rendben van?

– Persze – felelte, félreállva, hogy beengedjen.

Nem is értem, hogy tudna bejutni ide, hogy elintézze a lányt. Egy nagy folyosón találtam magam, amit halványan megvilágított az éjszakai lámpa. – Mi ez a hely? – kérdeztem.

– A dolgozó lányok éjszakai szálláshelye. Mindegyik lánynak saját szobája van, de van több tucat asszony is, még egy anya is lakik itt a gyermekével. A partnerem fenn van Miss Dahl szobájában a második emeleten.

Végigfutott a hideg a gerincemen. – Hol a telefon? – ordítottam.

Rémülten rám nézett, aztán odamutatott a telefonra.

A következő D betűs név a listán Evelyn Dane volt. Megkönnyebbültem, mikor láttam, hogy csak néhány háztömbnyire lakik tőlünk. Evelyn hangja olyan volt, mintha legjobb álmából riasztottam volna fel.

Teljesen felébresztettem azzal, amit mondtam neki. – Itt Sod Harris őrmester a rendőrségtől, Miss Dane. Nagyon sajnálom, hogy ilyen késői órában háborgatom, de roppant fontos dologról van szó. Kapott mostanában táviratot?

– Igen – mondta meglepetten. – Ma este kaptam egyet, egy születésnapi gratulációs távirat, és nincs is születésnapom.

A hideg ismét végigfutott rajtam: – Egyedül él, Miss Dane?

– Igen.

– Milyen helyen él?

– Egy négyszobás lakásban a földszinten.

– Kérem, nagyon figyelmesen hallgasson végig. Okunk van azt hinni, hogy a fojtogató meglátogatja magát ma éjjel. Én és egy másik rendőr perceken belül ott leszünk. Reteszelje el az ajtókat, és senkit se engedjen be, amíg mi meg nem érkezünk.

– Oké – mondta ijedt hangon.

A telefont letéve a zsaruhoz fordultam. – Gyerünk. Szükségem van az egyenruhájára. Civilben azt hiszi, mi vagyunk a fojtogatok.

– Mi lesz a partneremmel?

– A fenébe vele, gyerünk.

Négy perc alatt ott voltunk. Egy négylakásos bérház volt, külön-külön bejárattal mindegyik lakáshoz.

Már a csengőért nyúltam, mikor lövést hallottunk.

Be akartam menni, de az ajtót zárva találtam. Pisztolyom agyával betörtem az ajtó üveget, benyúltam, és félrehúztam a reteszt. Nem volt fény a lakásban, de amint beléptünk, hátul kigyulladt a lámpa.

– Rendőrség? – kiáltotta egy női hang.

– Igen – kiáltottam vissza, a hang felé sietve.

A kivilágított helység a konyha volt. Egy csinos, huszonöt év körüli vöröshajú nő hálóingben állt az ajtóban. Egyik kezében egy kicsiny, gyöngyházberakásos pisztoly, másikban zseblámpa.

A nyitott hátsó ajtónál feküdt Peter Hendrix teste, egy celluloid kártya az egyik kezében, huzal a másikban. Vastag bőrkesztyűt viselt.

– Meghallottam, amint éppen betört, egy perccel azután, hogy telefonált nekem – mondta a lány. – Van fegyverem, kivettem a zseblámpával együtt a fiókból, és lekapcsoltam a hálószobában a lámpát.

A többi fény már előzőleg ki volt kapcsolva. Itt álltam és hallgatóztam, amíg meg nem hallottam, hogy nyílik az ajtó. Akkor felgyújtottam a zseblámpát és megláttam őt, huzallal a kezében. Így aztán rálőttem.

Halványan ránk mosolygott, aztán ájultan vágódott el.

Sajnos, Peter Hendrix egyenesen a szívébe kapta a golyót, így nem tudott válaszolni a kérdéseimre.

Mikor ellenőriztük a múltját, megtaláltuk az ilyenkor szokásos hosszú listát az elmeorvosi kezelésekről.

Egy dolgot meg szerettem volna kérdezni tőle. Még mindig nyugtalanít a dolog: azon tűnődöm, miért mindig a csütörtököt választotta.

Jobbra fordulni - James Holding

– Magát könnyedén elítélik az emberrablás vádjával, igaz? – kérdezte az ügyvédem. – Az esküdteknek ki sem kell menni a teremből. Igaz?

– Teljesen – ismertem el.

– Ez a nyakát jelenti, Beau. Remélem, ezt érti? Mert az emberrablás is főbenjáró bűnnek számít. Igaz?

– Igaz.

– Akkor mit csináljunk? – kérdezte Levin, gesztikulálva.

– Maga mondja meg – mondtam. – Maga a jól fizetett ügyvéd. Magának van iskolája. Nekem a tegnap este után már önbizalmam sincsen.

Levin megrázta a fejét. – Nem is csodálom. De ez jelentheti a maga egyetlen védelmét. Elmezavar. Ideiglenes elmezavar. Maga egy zavarodott ember, Beau. Egy dilis. Elrabolta Janié Pharrt, amíg nem volt teljesen észnél. Érti?

– Értem, de nem tetszik ez nekem. Én nem vagyok dilis. Mindig normális voltam, és mindig tudtam, hogy mit teszek. És mindenki tudja ezt rólam. Én olyan normális vagyok, mint maga.

– Ha-ha-ha – nevetett Levin. – Ez jó. Normális, azt mondja. Minden úgy történt, ahogy az újságok írták?

– Igen.

– Akkor hadd mondjam el magának az egészet, aztán maga mondja meg nekem, hogy normális-e.

Ugyanabban a hotelban szállt meg, mint Pharr, a gazdag olajmágnás, a felesége, és a tízéves gyerekük, Janié, a Riverside-on. Igaz?

Bólintottam:

– Stimmel.

– Oké. Kiterveli ezt a kis emberrablást. Elkapja a kicsit tegnap éjjel, mikor egyedül volt a hotel előtti verandán. Beszállnak együtt a kocsiba, amit előzőleg ellopott, ragasztószalaggal leragasztja a gyerek száját, összekötözi a kezét-lábát, és a hátsó ülés előtti részre, a kocsipadlóra helyezi. Igaz?

– Könnyen hangzik, de így történt – feleltem.

– És aztán mit csinál? Elindul. Simán eltűnt a környékről. Tudja, hogy Janié nem fog hiányozni senkinek sem pár óra hosszat. Addigra már maga eljutott Campbells Crossingra, megszabadul a lopott kocsitól, beteszi a kölyköt egy lakókocsiba, amit álnév alatt bérelt, és rég eltűnt a környékről, mire elkezdenék keresni a gyereket, s aztán szépen felveszi a váltságdíjat később. Igaz?

– Félmillió dollár – mondtam, visszaemlékezve. – Fél milliót akartam kérni.

– De nem jutott el Campbells Crossinghoz. – Levin keskeny ajka gúnyosan eltorzult. – A kezében volt a kölyök, elég előnye volt, ahhoz hogy lelépjen. A félmillió jóformán már a kezében volt.

– Nem kell emlékeztetni rá – mondtam.

De oda sem figyelt.

– Nos, a mi kis normális emberrablónk mit csinált bűntettének ebben a kritikus pillanatában?

Levin fel s alá sétált, akárha az esküdtekhez beszélne. Hozzám fordult: – Mit csinált, Beau.

Siránkozva feleltem. – Elaludtam.

Megvonta a vállát és diadalmasan rám nézett.

– Látja? Ez aztán az ésszerű és logikus dolog ilyen helyzetben, mi? – mondta szarkasztikusan.

– Leállt a lopott kocsival az országút szélére, és szépen lefeküdt aludni!

– Nem akartam, hogy baja essen a gyereknek – védekeztem.

Levin hangja valósággal recsegett. – Persze, hogy nem. Természetesen. Szóval félreállt az úton. De normális és jó ötlet volt az, hogy aludjon is?

– Nem tudom, mi történt velem – mondtam.

– Fura dolog volt, úgy éreztem, mintha mentem elájulnék, vagy elveszteném az öntudatomat, érti? Ez nem ugyanaz, mintha aludni akartam volna.

– Hát akármi is volt, az tény, hogy elaludt, Connors. Néhány turista találta meg magát, segíteni akartak magának, azt hitték valami baja van, beteg vagy rosszul lett, ahogy a volán mögött összecsuklott. És akkor megtalálták a tízéves kislányt, összekötözve és betömött szájjal a kocsija hátsó ülésén. Nem hibáztathatja őket, hogy azonnal hívták a rendőrséget.

– Nem hát – feleltem. – De magam sem értem, mi történt velem. Nem is ittam semmit. Nem szedtem kábítószert sem. Nem is voltam álmos. Izgatott voltam, hiszen ki nem lenne az egy emberrablás kellős közepén? Egész idő alatt állandóan hátranéztem a kislányra, hogy megvan-e, nincs-e valami baja, nehogy a kötél túl szoros legyen rajta, vagy esetleg fuldokoljon, tudja. De remekül voltam. Egyszercsak kész, elaludtam. Mikor felébredtem, akkor már körülvettek a zsaruk.

– És a rendőrorvos, aki a letartóztatása után kivizsgálta, az is azt állapította meg, hogy se nem ivott, se nem kábítózott, se rosszul nem volt. Hát nézzen szembe a tényekkel, fiatal barátom, maga nem normális. Egy emberrablás kellős közepén maga lefekszik aludni. Igaz?

– Talán valóban így van – ismertem el végül. – De igazán nem voltam álmos.

– Az biztos – mondta Levin. – De ezt használjuk fel a védelemben. Ez az egyetlen reményünk. És Beau – nézett most rám őszinte szimpátiával – ha egy kissé süsü, akkor sem szabad kétségbeesnie, ez biztos csak ideiglenes. És ez fogja megmenteni magát a villamosszéktől.

Órájára nézett: – Beküldök pár pszichológust, hogy beszéljenek magával. Viszlát.

A fejzsugorítók, akiket Levin beküldött, hogy megvizsgáljanak, rendes fickók voltak, de higgyék el nekem, túl okosak voltak a számomra. Fura kérdéseket tettek fel, technikai nyelvet használtak, mellébeszéltek, és olyan teszteket adtak fel, hogy arra gondoltam, nekik van szükségük kezelésre, és nem nekem. De a végén meg voltam arról győződve, hogy bolond vagyok, hiszen az emberrablás kellős közepén megálltam aludni. „Elviselhetetlen feszültség” morogták egymásnak. „Teljesen természetes, hogy ilyen tünetek jelennek meg.”

És ilyesmiket. El kellett ismernem, hogy egy olyan bűntett kellős közepén elaludni, melyért kivégezhetik az embert, jó kis elmekórtani tünet, ha mindent figyelembe veszünk.

A tanúvallomás, amit Janié Pharr és szülei valamint az autósok, akik megálltak segíteni nekem az országúton, és a rendőrök tettek, semmi kétséget nem hagytak az esküdtekben afelől, hogy én egy piszkos emberrabló vagyok, akit gaztette közben rajtakaptak. Ez ellen az ügyvédem, Levin semmit sem tehetett, kivéve, hogy állandóan újra és újra hangsúlyozta a tényt, hogy az út szélén aludtam emberrablás közben, mikor elfogtak, és sejtette, hogy egy normális és épeszű emberrabló ilyet soha nem tenne, hiszen jól tudja, hogy emberrablásért halálbüntetés jár.

Nem is olyan sokára, az esküdtek nyilvánvalóan kezdtek egyetérteni Levinnel, hogy komplett bolond vagyok. A lopva rám vetett félénk pillantások, melyeket szemük sarkából felém vetettek, elárulták nekem, hogy az ügyünk jól halad. Mikor ránk került a sor, Levin két fejzsugorítót állított tanúnak, akik igazolták, hogy bolond vagyok, és betanított engem jóelőre, hogy mikor rám kerül a sor a tanúk székében, olyan zavarodott és bizonytalan legyek, amilyen csak tudok.

– Sikerült, Beau – morogta nekem Levin a szája sarkából.

Aztán a vád felkérte dr. Julius Sandersont tanúnak. Megismertem, hogy ő volt a doktor, aki letartóztatásom után először megvizsgált. Csendesen leült a tanúk padjába, és ettől a perctől kezdve a tárgyalásom olyan őrült fordulatot vett, amilyen őrültnek nekem kellett volna lennem.

A kerületi ügyész a felesketés után így szólt Sandersonhoz.

– Hallotta a becenevet, ahogyan a vádlottat hívták a tárgyalás során?

– Igen, uram.

– Mi az?

– Beau.

– És az ön véleménye szerint ezt mit jelent, doktor? Talán azt, hogy a vádlott bolondosan öltözik?

– Talán igen, hiszen letartóztatása éjszakáján is elég furán volt öltözve.

– Értem.

Az ügyvédem meglepetten közbeszólt.

– Tiltakozom, bíró úr. Ennek nincs jelentősége.

– Akkor nem lehet sértő az ügyfelére nézve – felelte a bíró. Kezdte érdekelni a dr. Sanderson fura tanúvallomása: – Folytassa, kérem.

– Dr. Sanderson – mondta az ügyész – elmondaná a bíróságnak, milyen inget hordott a fogoly azon az estén, mikor letartóztatták?

– Egy tiszta, fehér ing volt rajta, levehető gallérral. A gallér nagyon ki volt keményítve.

– Köszönöm. Nos, elmondaná kérem, mikor megvizsgálta a foglyot letartóztatása után, azon az estén, úgy találta-e, hogy altatótól, italtól, kábítószertől, esetleg rosszulléttől aludt el emberrablás közben az országút szélén, mikor letartóztatták?

– Amennyire meg tudtam állapítani, egyáltalán nem. Minden vonatkozásban remek egészségi állapotban találtam.

– De hallotta a letartóztatást végző rendőröktől, hogy alvás közben fogták el?

– Hallottam. Mindenki erről beszélt. Ezért is kértem engedélyt arra, hogy megvizsgálhassam.

– És mit gondolt?

Sanderson vigyorgott:

– Azt hittem, a fickó őrült – mondta.

Levin oldalba bökött:

– Nahát – suttogta. – A saját tanújuk is elismeri.

Az ügyész nem tartott szünetet:

– Még mindig azt gondolja?

– Nem uram. Azóta meggondoltam magamat.

– Értem. És mi változtatta meg a véleményét?

– Az elrabolt gyermek saját vallomása, ami tegnap hangzott el.

– A vallomás mely részéről van szó?

– A jobbra fordulásokról.

Levin felugrott:

– Tiltakozom! – kiáltotta.

A bíró lecsapott a kalapáccsal: – Ebbe ne szóljon bele – mondta Levinnek, s érdeklődve előrehajolt. – Hagyja a doktort, hadd folytassa a vallomását. Persze, valahova ki akar lyukadni ezzel a vallomással? – kérdezte az ügyésztől.

– Természetesen, bíró úr. Nos, doktor, mit ért az alatt, hogy jobbra fordulások? Mondja el nekünk, kérem.

– Nos, Janié Pharr elmondta nekünk, hogy a vádlott, amint a Riversideról Campbells Crossing felé vezetett, gyakran és rendszeres időközökben hátrafordult, jobbra fordítva a fejét, hogy ránézzen foglyára, aki összekötözve és betömött szájjal a kocsi hátsó ülésén feküdt – magyarázta a doktor.

– Igen – felelte az ügyész – ez benne van a jegyzőkönyvekben.

– És egyszercsak – folytatta dr. Sanderson – eszembe jutott egy régi eset, amiről olvastam, még orvostanhallgató koromban, egy diagnózisról, amit egy híres orvos állapított meg a Mayo klinikán.

– Tiltakozom! – mondta Levin, nyilván csak az elv kedvéért, hiszen neki, akárcsak nekem, fogalma sem volt arról, hova akarnak kilyukadni ezzel az egésszel. De a bíró sem tudta, ami azt illeti.

A bíró előredőlt, nyilvánvaló volt, hogy alig várja, hogy többet halljon. – Elutasítva – mondta élesen. – Ügyész úr, folytassa.

– És most hadd kérdezzem meg, dr. Sanderson – mondta az ügyész – ezeknek a jobbra fordulásoknak, ahogy ön mondta, mi közük van a bűntett végrehajtásához?

– Rengeteg – mondta dr. Sanderson elégedetten. – Ez az oka annak, hogy a vádlott elaludt emberrablás közben.

Ez szenzációs volt. Mindenki felmorajlott, a bíró ismét lecsapott a kalapáccsal. – Csendet! – kiáltotta. – Nem hallom a tanúvallomást ebben a pokoli zajban. Folytassa, ügyész úr. És maga – mondta dr. Sandersonnak –, emlékezzen arra, hogy tévedésnek nincs a tárgyalóteremben helye. Egy ember életéről döntünk itt ma.

Erre mindenki rám nézett, mintha elfelejtették volna, miről is volt szó eddig.

Sanderson meghajolt a bíró felé. – Sajnálom – mondta. – Attól tartok, nem elég jól mondom el az esetet.

– Eddig nagyon jól csinálja – mondta a bíró pislogva – ha valóban komoly, amit mondani akar.

– Sosem volt komolyabb – mondta a doktor, simán kihagyva az ügyészt, és egyenesen a bíróhoz intézve szavait.

– Mint orvosdoktort, természetesen érdekelt engem, hogy a vádlott ilyen helyzetben megállt, hogy aludjon egyet.

– Rájöttem, hogy ez valóban lehet elmezavar jele, amint ezt, úgy tudom, a védelem is állítja. Mint már mondottam, először magam is azt hittem, hogy a vádlott zavarodott. De, kérdeztem magamban, nem lehet-e, hogy ez az alvás valami másnak a tünete lehet? Nem lehetséges-e, hogy valami anatómiai vagy fizikai ok váltotta ki ezt a váratlan alvást? Tudniillik a fiatalember teljesen normálisnak és egészségesnek tűnt nekem a letartóztatása éjszakáján, mielőtt találkozott volna az ügyvédjével.

– Tiltakozom – kiáltotta Levin – rólam beszél!

– Mielőtt a tárgyalás véget ér, talán szüksége is lesz a nyilvánosságra – jegyezte meg a bíró –, folytassa tovább.

Kérje meg a tanút, hogy magyarázza meg a dolgot.

– Magyarázza meg doktor – mondta az ügyész.

– Nos – mondta a doktor –, nem tudnám megmagyarázni egy kis tudományos előadás nélkül.

– Hát tartsa meg a tudományos előadást – mondta az ügyész vigyorogva.

– Janié Pharr tanúvallomása, és az a tény, hogy a vádlott az emberrablás éjszakáján keményített gallért viselt – mondta szerényen a doktor – végre a helyes vágányra terelte a gondolataimat, azzal a régi tanulmánnyal együtt, amit már említettem. Hamarabb is rájöhettem volna persze, s ha a kérdéses éjszakán, mikor behozták, teljesen kivizsgáltam volna a gyanúsítottat, rá is jöttem volna.

Eddigre a bíró már túl izgatott volt ahhoz, hogy továbbra is uralkodjon magán. – Hagyja a bocsánatkéréseket és térjen végre a tárgyra! – üvöltött a doktorra. – A bíróság türelme nem végtelen!

Sanderson végre kirukkolt a farbával. – Az egyetlen hipotézis, ami megmagyarázza, miért aludt el a gyanúsított az emberrablás kellős közepén, az a következő. A gyanúsítottnak nagyon érzékeny carotid sinusa van. A carotid artériák, mint mindenki tudja, a friss oxigénnel teli vért szállítják az agyba. Ha a vérellátást az egyik carotid artéria elzárásával megszakítjuk, vagy gyakran zavarjuk, akkor elájul az ember. De ez nem okvetlenül történik azonnal. Ha gyakran és hosszabb ideig megszakad a vérellátás, akkor az ember érzi, hogy elgyengül, és még van ideje, például arra, hogy lehajtson az út szélére, és kikapcsolja a motort, mielőtt elájulna. És pontosan ez történt ebben az esetben a vádlottal.

Az ügyész megszólalt – Azt állítja, hogy egy ilyen érelzáródás okozta a vádlott elájulását, amitől úgy tűnt, hogy alszik?

– Igen.

– Meg tudja magyarázni, hogy miért?

– Úgy hiszem, már megmagyaráztam. Minden alkalommal, mikor a vádlott jobbra fordította a fejét, hogy megnézze foglyát, a vastagon keményített gallér a nyakába nyomódott, nyomást gyakorolva a carotid sinusára. Nem túl sok ilyen nyomás kell ahhoz, hogy elájuljon. Ami azt illeti, bíró úr, teljesen biztos vagyok abban, hogy a vádlott egyáltalán nem zavarodott, mint ahogy a védelem állítja. Egyszerűen csak nagyon érzékeny a jobboldali carotid sinusa.

Levin, az ügyvédem ismét talpra ugrott. – Ez nevetséges! – kiáltotta, egyáltalán nem törődve a tárgyalóterem szabályaival. – Úgy érti, doktor, hogy egy kikeményített gallér és néhány jobbra fordulás eredményeképp szegény zavarodott ügyfelem elvesztette az eszméletét? Mi az a carotid sinus egyáltalán? Soha nem is hallottam róla!

Levin ezzel megragadta a nyakamat a jobboldalon. – Itt van? Ez az? – Ezzel az esküdtekhez fordult és diadalmasan mondta: – Megmutatom önöknek, hogy mi az igazság ennek a sarlatánnak a vallomásában! Idenézzenek!

Ezzel keményen benyomta hüvelykujjával a nyakam jobboldalát.

Kicsivel később, mikor már magamhoz tértem, ránéztem az ügyvédemre és azt mondtam: – Ki a bolond?

– A védője – mondta dühösen. – Ki más? Így hát holnap kivégeznek. De meg nem tudom mondani, hogy mennyire megkönnyebbültem, hogy halálom előtt kiderült, hogy nem vagyok őrült, hanem, mindezek után csak egy normális emberrabló, akinek érzékeny a nyaka.

Egy hüvelykkel arrébb - Richard Hardwick

Murray hallotta az első gyilkosságot, látta a másodikat, és saját maga majdnem a harmadik áldozat lett.

Szombat volt, a szabadnapja, mikor nem kellett a cipőboltban dolgoznia, és a kis Bobbyra vigyázott, akiknek az anyja, Helen Brewer elment vásárolni.

Olyan volt, mint a többi szombat reggelek az eltelt hónapokban, a kisfiú a földön hasalva a tévében a cowboyokat nézi, és a hangot lecsavarják, hogy ne zavarja Murray-t, amíg az ablak melletti íróasztalnál ül és könyvvitelt tanul. Az esti iskola nem volt könnyű, és a hétvégéit tanulásra használta, hogy a tartozik-követel oldalakat jobban megértse.

Lövések zaja tört be gondolataiba. Túl hangos volt ahhoz, hogy a tévéből származzon. Kinézett a második emeleti lakás ablakán, pont mikor egy férfi rohant ki az Acme Hitel és Kölcsön Iroda épületéből. A férfi jobb kezében pisztoly volt, és egy pillanatra megállt a járdán, mert nem tudta eldönteni, mit tegyen.

Eldöntötték helyette. Az utcán lévő járókelők mind vagy berohantak a házakba, vagy elbújtak a parkoló kocsik mögött. Valaki rendőrért kiáltott, épp akkor fordult be egy az utcasarkon. A rendőr a férfi irányába futott, futás közben rántva elő revolverét. A férfi felemelte a fegyverét. Megrándult a kezében, három lövés dörrent, a dörrenések visszhangzottak az utcán. A rendőr elhanyatlott, és végigzuhant a járdán.

A férfi nem habozott tovább. Egyenesen átszaladt az utcán, a bérház felé. Murray ablaka alatt megfordult, és még két lövést adott le az ellenkező irányba. Aztán beszaladt az épületbe.

A dolog olyan hihetetlen és bizarr volt, mintha egy pillanatra különváltak volna a valóságtól, és Murray csak dermedten ült székében, még mindig az utcára bámulva.

De abban a pillanatban, mikor a fegyveres eltűnt, a valóság mondhatni fejbe kólintotta. A lövöldözés valódi volt, a járdán heverő lelőtt rendőr sem képzelődés, és a fegyveres az ő házukba rohant be. A szoba másik felében, a lépcsőházra nyíló lakásajtó hívogatóan nyitva állt.

Kiugrott a székéből, és Bobbyt átugorva az ajtó felé rohant, de a férfi nyilván kettesével vette a lépcsőfokokat, mert mielőtt Murray a szoba feléhez ért volna, Murray már a folyosón állt. A szemük egy pillanatra találkozott, aztán a férfi belépett, és becsapta, s bezárta az ajtót maga mögött.

Körültekintett a szobában. – Van még valaki itt rajtad és a gyereken kívül?

– Mi ez?

A nagy automata fegyver türelmetlenül intett: – Nincs duma, haver! Erre nincs időm!

Murray ránézett a négyéves kicsire, aki tágra nyílt szemekkel bámulta az idegent. – Nem – mondta –, kettőnkön kívül itt nincs senki más.

A férfi elsétált mellette, gyorsan megnézte a hálószobát, konyhát, és a fürdőszobát a biztonság kedvéért. Óvatosan az ablakhoz lépett, s oldalt állva kinézett. – Ilyen rohadt balszerencsét… – morogta magában.

Szirénák visítottak, mindkét irányból közeledve.

Kiáltások, és rohanó lábak zaja hallatszott.

Murray érezte, hogy valami megérinti a kezét. Bobby volt az, aki szorosan mellésimult: – Gene bácsi, ki ez az ember?

A fegyveres rábámult a gyerekre. – A bácsid haverja, öcsi. Csak légy szépen csendben, mint jó gyerekhez illik.

– Láttam, hogy lelőtte a rendőrt – mondta Murray. – Miért tette?

– Elsőnek a pénzkölcsönzőben lőttem le egy marhát. Több esze lehetett volna annál, semhogy fegyverért nyúljon. Mintha az övé lett volna a pénz! Visszalépett az ablaktól, és szemügyre vette Murray-t. – Ami a zsarut illeti, egyszerű, vagy ő vagy én. Aki gyorsabb, az nyer.

– A járókelők látták, hogy ebbe az épületbe rohant be. A rendőrség bármelyik pillanatban jöhet magáért.

A fegyveres ismét az ablakhoz lépett és kibámult az utcára.

– Mindenütt zsaruk nyüzsögnek kint.

Megfordult, kezében lelógott a fegyver, s leguggolt a kisfiú elé.

– Mi a neved, öcsi?

A kisfiú kérdően nézett Murray-re, aztán illedelmesen felelt: Bobby.

A fegyveres kézen fogta, majd leült az ablak melletti székbe.

– Gyere Bobby, ülj az ölembe. Gyerünk.

Murray feléje lépett: – Hagyja a gyereket békén! Ne bántsa!

A fegyver csöve Murray-re irányult. – Nem szeretem, mikor az emberek azt mondják nekem, hogy ne! Tudod, mi történt azzal a két fickóval ott kint, igaz? Veled is megtörténhet.

– Nézze, én csak vigyázok a kicsire, amíg az anyja vásárol. Nem is itt lakik.

– Ahogy mondtad, a zsaruk tudják, hogy ebben az épületben vagyok. Nemsokára itt lesznek.

A fegyver csöve elfordult Murray-ról, és a kisfiú fejéhez szorult.

– Megállapodást kell majd kössenek velem. Nem lesz más választásuk.

Gene Murray úgy érezte magát az eltelt nyolc hónapban (mióta Jim Brewer hadnagy elesett Vietnamban), mint egy örökbefogadó apa. Persze nem úgy kell érteni, mintha az igazi apa helyébe akart volna lépni. Bob csak hároméves volt, mikor az apja elesett, és az apja már az előző évet is külföldön töltötte. Semmi emléke nem volt róla. Murray és Bob megkedvelték egymást az első perctől kezdve, mikor Murray felajánlotta, hogy vigyáz a kicsire, s addig Helen Brewer elmehet vásárolni. Mások is voltak a bérházban, akik szívesen elvállalták volna a gyermek felügyelését, de Helen úgy vélte, a kisfiúnak férfitársaságra van szüksége. Az ezt követő hetek és hónapok során az egyszerű felügyeletből kirándulások lettek az állatkertbe, és utazások vidékre.

Még valami más is történt, teljesen váratlanul Murray-vel. Nem sokkal ezelőtt, egy szombaton, Helen megállt az ajtóban, hogy felvegye a karjába Bobot. A karja tele volt zacskókkal, a haja kócos volt, és egy hajtincs a homlokába hullott. Akkor jött rá Murray, hogy szerelmes lett a folyosó végén lakó özvegybe. Még mindig feketében járt, de Murray tudott várni. Egy darabig Bobby és Helen egyfajta hétvégi családot jelentett a számára.

És mégis, egész addig a pillanatig, amíg a fegyver csövét a kisfiú fejéhez nem szorították, soha nem gondolt rá úgy, hogy felelősséggel tartozik érte.

Murray, huszonöt éves kora dacára soha senki másért nem tartozott felelősséggel, csak saját magáért. A fegyveres szavai visszhangoztak a fülében, és tudta, hogy ő a felelős a jelenlegi helyzetben. Ha itt lenne, mit tett volna a fiú igazi apja ebben a helyzetben?

Biztos lett volna annyi esze, hogy bezárja az ajtót, vagy elővette volna a fegyverét és lelőtte volna a gazembert.

Murray-nak nem vágott gyorsan az esze, és fegyvere sem volt. Sosem volt és nem is tudott sokat róluk.

A hirtelen kopogtatás az ajtón megijesztette. – Kinyitni! Rendőrség!

Murray a férfira bámult, hogy lássa, hogy reagál erre. Úgy érezte, a fenyegetést nem váltja valóra, hacsak meg nem rémül. De a férfi szemében nem látott rémületet, még nem.

Újra kopogtak. – Itthon van valaki?

Rövid szünet következett, aztán hangok kívülről, majd kulcsok zörgése a zárban. Ez Mr. Jarmen lehetett, a mindenes házfelügyelő, akinek kulcsa volt minden lakáshoz.

– Oké – mondta a fegyveres. – Mondd meg nekik.

Murray megköszörülte a torkát: – Nem jöhetnek be – mondta. A hangja alig volt több a suttogásnál.

– Mr. Murray? Itt Jarmen beszél. Lövöldözés volt kint, és látták, hogy a fegyveres a mi épületünkbe szaladt be. Körülvették az épületet, és minden lakást átkutatnak.

– Gyerünk már! Nem várhatunk itt egész nap! – kiáltotta az első hang.

– Nem jöhetnek be. Itt van az ember, akit keresnek. Fegyver van nála, és itt bent van egy kisfiú is.

Ezután hangokat hallott kintről. Egy női hang, mindennél hangosabb, kiáltott: Gene! Bobby jól van?

Helen Brewer volt az. Szinte látta az arcát, s a szemében ülő rémületet…

– Jól van, Helen.

– Engedj be! Vele akarok lenni! Kérlek!

Valaki azt mondta: – Jobb, ha lemegy, asszonyom. Őrmester, vigye le a hölgyet.

– Nem! Gene! Oh, Istenem, ne engedd bántani a kicsimet!

Hirtelen, nem törődve a fegyveressel, Murray megszólalt! – Minden rendben lesz, Helen. Nem hagyom, hogy bántsa.

Mielőtt még a szavak elhagyták a száját, már tudta, milyen abszurdnak hangzik az egész. Látta, a fegyveres szeme gúnyosan megcsillant.

Az emberek kint mászkáltak a folyosón. A szobában Murray jóformán hallotta a saját szívverését, mely hangosabb volt, mint a kinti szirénák, hangok, és a halkan szóló tévé.

– Rendben – hallatszott a rendőr hangja. – Mit akar tőlünk?

– Le akarok lépni – válaszolt a fegyveres. – Bármivel próbálkoznak, elintézem ezt a fickót és a gyereket is! Szükségem van még egy fegyverre, és aztán egy kocsit akarok az épület elé, s ürítsék ki az utcát. Én, a fickó és a gyerek együtt megyünk el!

Murray akkor értette meg. Egy ilyen őrült szökési terv nem fog beválni. A rendőrség nem engedheti és nem is engedi, hogy egy gyilkos odébb álljon.

Helen elvesztette a férjét. Murray megígérte neki, hogy vigyázni fog a fiára.

A folyosóról megszólalt a hang: – Nem áll hatalmamban, hogy megállapodást kössek magával. A rendőrfőnökkel kell beszélnem előbb, ez pedig időbe telik.

– Öt perced van, zsaru! Öt percen belül mindhárman kimegyünk innen, vagy így, vagy úgy!

Murray rájött, hogy a tévét bámulja. Még ha nem is lenne fegyvere a pasinak, akkor is nagyobb és erősebb, mint ő.

A Helennek tett ígéret semmit nem jelentett. Eltelt egy perc. Két perc. A tévé képernyőjén cowboyok vágtattak, s tüzeltek. Egyikük grimaszt vágott, melléhez kapott, és gyakorlottan lezuhant a lováról. Milyen érzés lehet, tűnődött Murray… milyen érzés lehet, mikor lelövik az embert?

A fegyverek szünet nélkül szóltak.

Az ötlet valósággal fejbevágta. A fegyveresre nézett, aki a kisfiúval az ölében üldögélt. Bobby azt hitte, ez valami új játék, és csendben volt. Lehetséges, gondolta Murray.

Elkezdett számolni. Egy az irodában, három az utca másik oldalán, kettő az ablak alatt. Olyan gyorsan szaladt fel a lépcsőkön, hogy nem lehetett többre ideje. S mióta belépett a lakásba, Murray nem tévesztette szem elől.

Murray biztos akart lenni. Újra számolta, s most biztos volt abban, hogy nem tévedett. Nyelvével megnyalta cserepes ajkát, és mély lélegzetet vett.

– Három perc letelt! Még két percetek van! – kiáltott ki a fegyveres a zsaruknak.

Murray feléje lépett: – Maga téved – hallotta a saját hangját, mely meglepően nyugodt volt: – Az idő már lejárt.

A fegyveres pislogni kezdett: – Mit mondtál?

Murray még egyet lépett: – Azt mondtam, az idő lejárt. Jövök, hogy elkapjam magát.

– Legyen óvatos uram! – kiáltott a rendőr a bezárt ajtón át. – Bízza ezt miránk!

– Megbolondultál? – A fegyveres Bobby-ról Murray-ra fordította a fegyver csövét. – Menj vissza a sarokba, ahol voltál!

Murray nem válaszolt, még egyet lépett.

A fegyver ráirányult, és úgy érezte, hogy a térdei hirtelen zselévé változtak. Talán tévedek… talán… Megrázta a fejét. Most már nem volt visszaút. Meg kellett tenni.

– Utoljára mondom, haver… – ebben a percben Murray valami újat látott a fegyveres szemében. Megismerte, mert maga is ezzel volt tele. A félelem volt az, ez olyan volt Murray-nek mint egy adag adrenalin. A térde kiegyenesedett. Ő volt Popeye, a tengerész, egy adag spenót eltüntetése után, legyőzhetetlen. Tudta, hogy igaza van.

– Most! – kiáltotta, mint egy indián a hadiösvényen, és átugrotta a néhány lábnyi távolságot, ami elválasztotta őt a fegyverestől. Igaza kellett hogy legyen, és a félelem a fegyveres szemében azt mondta, igaza is van.

Nagy dörrenést hallott, egy pillanatra mintha egy tehervonat rohant volna bele, éles fájdalom egy pillanatra, aztán semmi.

– Kezd magához térni, kapitány úr – mondta valaki.

Murray kinyitotta a szemét. Úgy tűnt, mintha egy hosszú utazásról térne vissza. Aztán visszaemlékezett: – Bobby? Hogy van a kisfiú?

– Jól van, fiatalember. Biztonságban van.

Három arcot látott maga fölé hajolni. Egy férfi és egy nő fehérbe öltözve. A másik férfinak bulldog arca volt. Barna, kopott inget viselt, és a nyakkendője ki volt lazulva.

– Én Latham kapitány vagyok. A folyosón voltam, mikor ráugrott a gazemberre. Maga meggondolatlan fiatalember, Mr. Murray. Meggondolatlan és nagyon bátor.

– Még hozzáteheti azt is, hogy szerencsés – mondta a fehérbe öltözött férfi, az orvos. – Néhány hüvelykkel arrébb megy a golyó, és akkor magáról beszélhetünk és nem pedig magával.

– A fickó biztosan annyira meglepődött, hogy nem tudott egyenesen célozni – mondta a kapitány.

– De én megszámoltam a lövéseket – mondta Murray. – Nagyon biztosra akartam menni. Biztos mégis rosszul számoltam.

– Mit számolt meg?

– A lövéseket. Hat lövést adott le, és nem gondoltam volna, hogy újra tudott tölteni anélkül, hogy láttam volna.

A rendőr lassan megsimogatta kopaszodó fejét. – Várjunk csak egy percet! Úgy érti, azért ugrott a fickóra, mert azt hitte, üres a fegyvere?

Murray bólintott, s minden kis mozdulatára érezte a fájdalmat a vállában és karjában: – Azt hiszem, igen. Azt hittem, hatszor lőtt.

A kapitány felsóhajtott. – Túl sok cowboy-filmet látott, fiatalember. Oh igen, maga jól számolt. A probléma csak az, hogy ennek nem hatlövetű revolvere volt, hanem egy automatája. Annak a tára hét töltényt tart. Az utolsó töltény volt az, ami eltalálta. Amint a lövést hallottuk, azonnal betörtük az ajtót. Azt hittük, a gyereket lőtte le.

Hét lövés… gondolta. Ha biztosan tudta volna, hogy még egy van a fegyverben, akkor is ráugrott volna, hiszen Bobbyért ő a felelős.

A kapitány folytatta. – A doki azt mondja, hogy egyelőre ne adjon interjúkat, de kint van pár ember, akik szeretnének magával beszélni.

– Egy csinos fiatal hölgy sárga ruhában és egy kisfiú – mondta mosolyogva az ápolónő. – Beengedjem őket?

Sárga ruha? A reggel hordott gyászruha már nincsen rajta. Murray mosolygott. – Csak egy dolgot kérek, kapitány úr. Ne mondja el neki az egész történetet, jó? Nekünk, cipőbolti eladóknak szükségünk van minden kis előnyre.

Mesterfogás - Helen Nielsen

Ambrose Du Page mint a Világ Legnagyobb Hipnotizőrét reklámoztatta magát az eltelt tíz esztendőben. Aztán a tömeg érdeklődése lelohadt, és Ambrose szerencsecsillaga azonnal lehanyatlott, ami abban tetőzött, hogy a Du Page Hipnotizőr Iskolát megalapította egy öregedő épület második emeletén a Melrose Avenue-n.

Ebből az irodából pillantotta meg egy bútorüzlet lebontása után, a szomszéd telken lévő Kék Front elnevezésű diszkont áruház hátsó ablakán át a hatalmas széfet, az igazgató irodájában.

Mivel idejét csak a növekvő számlák foglalták le, az irodában lévő széf valóságos mágnesként vonzotta.

Jóval mielőtt még Du Page, a tudatalatti mestere tudatában lett volna annak, hogy a saját szürke kis agysejtjei mit is terveznek, már feltűnt nekik, hogy az üzletben a hétvégeken elképesztő forgalom van, és mivel a bank ilyenkor zárva tart, a hétvégeken a készpénzt bezárták a széfbe. Vasárnap zárástól hétfő reggelig, míg a bankok ki nem nyitottak, itt volt a pénz. Egy jó erős messzelátó segítségével, (melyet a Kék Frontnál vett), azt is megtudta, hogy a hétvégi bevétel átlagban közel húszezer dollár, melybe nem számolta bele a beváltatlan csekkeket.

Lelkesítő látvány volt.

Du Page odaadó figyelme a széf iránt egyre növekedett. Agya, mely arra volt képezve, hogy elbűvölje és elképessze a nézőközönséget, el tudott képzelni ezernyi elragadó dolgot, amit a húszezer dolláron kapni lehetne: új berendezések, új asszisztens (megfelelő kinézettel persze), új ügynök, új szerződések, egy nagy utazás pl. Spanyolországba.

Du Page finom, vékony ujjai a halántékát simogatták, ami már őszülni kezdet. Jóképű, megtartotta a vékony testalkatát, egy fontot sem hízott húsz év alatt. Ami a tehetségét illeti, soha nem vesztette el. Belül volt, csak a felhúzott függöny zajára várt, hogy megmutassa, mit tud.

A bútorüzlet lebontása utáni negyedik vasárnapon, Du Page a szeméhez illesztette a messzelátót, és figyelte, amint egy férfi gondosan megszámolta az oszlopba rakott húszdollárosokat. Ez már a hatodik ilyen oszlop volt, és Du Page leírta mindegyik összeget a jegyzettömbjébe. El volt merülve a munkájába, és nem vette észre, hogy beléptek az irodájába, amíg meg nem hallotta a csuklást.

Kezében a távcsővel sarkon perdült.

– Elnézést a zavarásért – hukk – csuklott egy sovány ember nagyokat – de láttam a fényt, s már mindent megpróbáltam.

Az utolsó szó sóhajtásba fúlt, amint a férfi az íróasztalnak dőlt. Nyugtalan ujjak simogatták a mahagónit, és vörös szemek könyörögtek segítségért. De Page megértette. A férfi akut csuklásban szenvedett, és segítséget akar, hogy hipnózis útján megszabaduljon a csuklástól.

– Nem mindenkit lehet hipnotizálni – mondta Du Page. – Akarnia kell.

– Akarom! – kiáltott a férfi.

Du Page hátat fordított az ablaknak, és a széfnek. Elkezdte munkáját a forgó spirállemezzel, és az eredmény azonnali volt. A páciens nem állt ellent.

– Most már megnyugodhat – mondta Du Page. – Normálisan lélegzik. Mikor csettintek az ujjammal, maga felébred és soha többet nem csuklik.

Du Page csettintett az ujjaival, és a férfi szeme kinyílt. A szín visszatért az arcába, és kimerülten mosolygott.

– Kösz, doki – mondta. – Megmentette az életemet. Maga egy zseni.

Ez egy kis túlzás volt, de Du Page hálás volt érte. Most, hogy a férfi már nem csuklott és az élet visszatért az arcába, ismerősnek tűnt.

– Nevem Wing – mondta – Carmichael Wing.

– Fogorvos – tette hozzá Du Page – Maga a fogorvos, aki átvette az irodát, pontosan – szünetet tartott, és az ablakra pillantott, ahol az igazgató még mindig a pénzt számolta – alattam – tette hozzá elgondolkodva – és különös, hogy vasárnap késő délután nyitva van az irodája, különösen, hogy sosem hallom a fogfúrás zaját.

– Nincs működési engedélyem – mondta Wing – mert nincs orvosi diplomám.

– De maga kibérelte…

– Megvettem – javította ki Wing. – Megvásároltam a fogorvosi irodát lent. Fogorvosként működtem Arizonában, de családi okok miatt, elsősorban a volt feleségem miatt, Kaliforniába költöztem. Most meg nem tudom megkapni a működési engedélyt.

Carmichael Wing rábámult az üzlet kivilágított ablakára, aztán észrevette a távcsövet Du Page asztalán, a számoszlopokat a noteszben, és a két ember észjárása tökéletesen azonos volt.

– Még megvan a katonai távcsövem – mondta Wing, – Jobban szeretem őket annál, ami a diszkontban kapható. Tudja, hogy múlt héten eladtak huszonkétezer ötvenhat dollár értékű vackot? És nem számoltam bele az aprópénzt!

Huszonkétezer-ötvenhat dollár.

Ambrose Du Page felvette a távcsövet és visszafordult az ablakhoz. Most számolták a pénzt. Figyelte, ahogy az igazgató zsákocskákba teszi a pénzt, és a széfhez megy.

– És észrevettem – mondta Wing, mintha nem is lett volna szünet a beszélgetésben – hogy a tetőablak pontosan az igazgató irodája felett van. Tűzálló, dupla vastag, acél huzalokkal megerősítve, acélkerettel.

– Mr. Wing – kezdte Du Page.

– Hívjon csak doktornak – mondta Wing.

– Dr. Wing! Tudja maga, hogy amit javasol, az bűntett?

– Nem – mondta Wing – hacsak nem tudjuk valahogy kinyitni azt a széfet.

Néhány partneri kapcsolat a mennyekben köttetett. Mikor Du Page rájött arra, hogy Dr. Carmichael Wing a szívében tolvaj, Du Page könnyebben el tudta viselni a saját szívét is.

Sem Du Page, sem Dr. Wing nem tudták, hogyan kell kinyitni a széfet. Az üzletnek nyilvánvalóan volt riasztóberendezése, és még éjjeliőr is vigyázott rá. A munka nyilvánvalóan hivatásos emberre várt. De a mackósoknak nincs szakszervezetük, és nem hirdetnek az Arany oldalakon sem.

Aztán Du Page-nek eszébe jutott, hogy egyszer jótékonysági fellépése volt a börtönben és tudatalattijából előbukkant egy név is, Willie Evans, betörő, akin a showműsor keretében bemutatta a hipnotikus erejét.

Kapcsolatba lépett az intézettel, ahol Willie a büntetését töltötte, és megtudta, hogy nyolc hónappal ezelőtt amnesztiával szabadult, és jelenleg a Hover Gép- és Szerszámgyárban dolgozik Culver Cityben. Eddigre a széf vonzereje már ellenállhatatlan volt. Ambrose Du Page felvette legkevésbé kopott öltönyét, bérelt egy autót, és kiautózott a Hover Gépgyárba.

Lebarnult bőrét kivéve Willie egyáltalán nem változott. Zömök fiatalember volt, kevés szókinccsel és makacs fejjel. A munkaidő lejártakor a munkáskijáratnál kapta el Du Page és elvitte Artie Sörbárjába a következő sarokig. Egy pár nagy korsó mellett megbeszélték a dolgokat.

– Ki küldte magát? – kérdezte Willie gyanakodva, – szemügyre véve őt.

– Senki sem küldött Willie – mondta Du Page. – Emlékszik rám, a nagy Du Page-re? St. Quentinben találkoztunk a karácsonyi partin.

– Emlékszem – ismerte el Willie – de akkor is valaki biztosan küldte magát. A mackós munkák ma már mind szindikátusi melók. Muszáj szerződést kötni manapság.

– De nem erre a munkára. Ez olyan dolog, amiről csak én és a partnerem tudunk. Téged is bele akarunk venni.

– Miért?

– Mert szükségünk van rád. Elég őszinte vagyok?

– Már nyugdíjba mentem – mondta Willie.

– Háromfelé osztjuk a dohányt, Willie. Minimum húszezer, és nincs semmi kockázat.

– Nyugdíjba mentem és megváltoztam – mondta Willie. – Szavamat adtam a menyasszonyomnak, Genevieve-nek, hogy soha többet a széfeknek a közelébe sem megyek. Egyszer már bezártak. Ez elég volt.

– Genevieve – mondta Du Page – nem valami okos.

– Genevieve egy igazi hölgy! – magyarázta Willie. – Bebizonyítom neked. Hé Artie!

A bármixer várakozóan felnézett.

– Artie, még egy kört – mondta Willie – és Genevieve szolgálja fel. Találkoznia kell egy hírességgel.

Tehát Genevieve pincérnő volt Artie Sörbárjában. Du Page meglepődött, mikor az asztalhoz jött. Elbájoló volt. Meleg mosolya volt. Kék szeme. Szőke a haja. Ha Du Page egy asszisztenst tudott volna felvenni a spanyolországi turnéra, mást nem is akart volna rajta kívül.

Willie elvégezte a bemutatásokat, aztán azt mondta: – Genevieve csak esténként dolgozik itt. Az igazi munkája az, hogy szellemileg visszamaradott gyermekeket tanít egy különleges iskolában.

– Ez egy különleges szakma. Gratulálok – mondta Du Page. Willie valósággal ragyogott. – Miután összeházasodunk, Genevieve engem is tanítani fog. Én vagyok a legjobban visszamaradott az összes tanítványai közül.

– Willie! – szólt rá Genevieve – Ne mondj ilyeneket. Teneked van eszed.

– Hát persze – egyezett bele Willie – miért ne lenne? Sosem használtam. Genevieve elbűvölően fintorította az orrát, mikor Willie-re nézett. Pont úgy viselkedett, mint egy szerelmes nő. Anyai ösztön, foglalta össze magában Du Page. Vannak ilyen nők, vonzódnak a csúnya és szerencsétlen alakokhoz, akiket meg tudnak javítani, s akiken segíteni tudnak. Eltűnődött, hogy Willie megfelel-e erre a célra. Mikor Genevieve visszajött a bárhoz, öntudatlanul is ringatta a csípőjét. Du Page Willie-hez fordult jól tettetett megértéssel.

– Nos, azt hiszem ez elég, Willie – sóhajtotta. – Most, hogy láttam Genevieve-t, meg tudom érteni, hogy nyugdíjba vonult.

– Ugye, milyen remek nő? – helyeselt Willie.

Genevieve már a bárpult mögött állt, mosolygott, és kacéran szemezett egy féltucat elragadtatott férfi ügyféllel. Willie úgy tűnt, nagyon biztos magában, hogy ezt engedi.

– Mikor házasodnak össze? – kérdezte Du Page.

– Amint összejön ezer dollárom – mondta Willie. – Genevieve már összegyűjtött egy ezrest, de azt akarja, hogy egyenlően kezdjünk. Még csak nyolc hónapja szabadultam, de már összegyűjtöttem háromszázhúsz dollárt.

– Remek – élcelődött Du Page. – Ilyen tempóban már csak tizenkilenc és fél hónapra van szükség ahhoz, hogy a szép Genevieve-vel összeházasodjon. Mindkettőjüknek gratulálok.

Du Page letette a sörét, és felállt. Termékeny talajba hullajtotta a magot. Megérezte Willie tekintetén, hogy szeretné visszatartani.

– Tizenkilenc és fél hónap? – visszhangozta Willie.

– Vagy – tette hozzá Du Page – egy év, hét és fél hónap.

Ránézett a pultnál gyülekező boldog csoportra, és megértően mosolygott. – Remélem – mondta célzatosan – hogy a maga Genevieve-je egy türelmes kanca.

Negyvennyolc órával később Willie Evans Du Page irodájában volt. Még arra sem szakított időt, hogy munka után hazamenjen. Még mindig a munkásruháját hordta, és még az ételhordója is a kezében volt.

– Tizenkilenc és fél hónap nagyon hosszú várakozási idő – ismerte be. – Gondolkoztam ezen, ez majdnem olyan hosszú idő, mint ameddig be voltam zárva.

– Majdnem olyan, mint egy újabb börtönbüntetés – értett vele egyet Du Page.

– Pont olyan. És tudja mit? Nem hiszem, hogy kibírok egy ilyen hosszú várakozást. Úgy értem, látni Genevieve-t minden nap…

– A sok körülötte nyüzsgő pasival…

– Hát ez az. Du Page, hol van a széf, amiről beszélt?

Du Page elővette a távcsövet és átadta Willie-nek. Kimutatott az ablakon, és mindent elmesélt. Habár még nappal volt, a fények már égtek az épületben, és az igazgató irodájában senki sem tartózkodott, hogy eltakarja a széfet.

Willie letette a távcsövet. – Gyerekjáték – mondta –, már kezdő koromban is könnyedén kinyitottam az ilyet. Hogy jutunk be?

– A tetőablakon keresztül – mondta Du Page. – Miután kinyitjuk a tetőablakot, egy kötélen leeresztem magát az irodába. Wing majd figyeli az éjjeliőröket. Már egy hete figyeljük őket, és tudjuk a pontos időbeosztásukat.

– Rendben – mondta Willie. – Megteszem, de meg kell ígérnie, hogy Genevieve sosem fogja megtudni. Becsületszavamat adtam neki erre.

– Senki sem fogja tudni – mondta Du Page. – Majd fiatalkorú bűnözőkre fognak gyanakodni. Legyen óvatos, nem szabad túl hivatásosnak tűnjön, amit csinál.

Willie az ujjait próbálgatta. – A kezem túl merev – mondta – ha egy kicsit gyakorolhatnék…

Szerencsére Du Page-nek volt egy kis széfje a hátsó szobában. Nem volt benne más, csak por, de hátravezette Willie-t és hagyta, hadd gyakoroljon. Willie párszor megcsavarta a tárcsát rajta, és visszanyerte a magabiztosságát.

– Minden rendben van – kiáltotta. – Pont, mint régen. Figyeljen csak. Harminc másodperc alatt kinyitom ezt a vackot.

Újra megfogta a tárcsát, aztán lemerevedett. Harminc másodpert telt el anélkül, hogy mozdult volna.

– Mi a baj – kérdezte Du Page. – Mi történt?

– Nem tudom – mondta Willie. – Nem tudom az ujjaimat mozdítani.

– Görcs?

– Nem. Csak egyszerűen nem tudom mozdítani őket.

Willie gyászosan nézett rá. Amíg a szemét meg nem látta, Du Page arra gyanakodott, hogy trükk az egész.

Talán Willie nagyobb részt akar a zsákmányból. Vagy az időt húzza. De nem. Tényleg képtelen volt az ujjait mozdítani.

Elszívott egy cigarettát, pihent egyet és újra megpróbálta. Ugyanaz történt. A széf előtt térdelt és üres tekintettel bámulta a zárat, mikor Carmichael Wing besétált és röviden elmondták neki a dolgot.

– Nem akarja kinyitni a széfet – mondta Wing.

– Maga megőrült! – kiáltotta Willie. – Persze, hogy ki akarom nyitni. Ezért jöttem ide, még akkor is, ha megígértem Genevieve-nek, hogy soha többet nem teszek ilyet.

– Hát ez az – mondta Wing. – Igazából nem akarja kinyitni a széfet. A tudatalattija attól fél, hogy ha kinyitja a széfet, elveszti Genevieve-t.

Willie Evans nem tudta, hogy van neki tudatalattija. Csak azt tudta, hogy nem veheti el Genevieve-t, amíg nincs összegyűjtve ezer dollárja, és hogy nem tudja kivárni a másfél évet, amíg a pénzt összegyűjti. Ismét megpróbálta a széfet, de az ujja olyan merev volt, akár egy szög.

– Willie, üljön le, és nyugodjon meg – mondta Du Page.

– Üljön a székembe, az puhább. Most dőljön hátra. Csuka be a szemét és engedje el magát. Barátok közt van és itt nincs semmi veszély. Maga Willie Evans, a világ legjobb betörője, és mindig sikerrel járt. Nem került volna börtönbe soha, de valaki beköpte.

Willie félálomban volt már. – Ez igaz – hebegte – de honnan tudta?

– Mert ismerem magát, Willie. Maga a legjobb a szakmában, és acélból vannak az idegei. De nincs elég önbizalma. Most figyeljen rám. El fogok mondani valamit erről a széfről. A széfben van Genevieve hozománya, ezer dollár, ami a magáé. De be kell bizonyítania, hogy érdemes Genevieve kezére, s ehhez ki kell nyitnia a széfet. Mikor összecsattintom az ujjaimat, maga felébred, feláll a karosszékből és kinyitja a széfet.

Du Page csattintott az ujjával.

Willie felébredt, egyenest a széfhez ment és kinyitotta.

– Maga egy zseni! – kiáltotta boldogan Carmichael Wing. – Egy lángész!

– Szerencsés vagyok – mondta szerényen Du Page. – Willie új viselkedése inkább kényelmi, semmint meggyőződéses szempontból fakadt. Ha erkölcsileg valóban ellenezné a széf kinyitását, akkor ugyanott tartanánk, ahol elkezdtük. Most Willie zárja le a széfet, és próbáljuk el még egyszer.

Egy kis hipnózis, csak ennyi kellett Willie-nek. A széfet könnyedén újra és újra kinyitotta, mielőtt Du Page felébresztette volna a transzból, és szombat este, a betörés előtti napon, a három partner ismét összejött, egy főpróbát tartani.

Du Page talált a kellékei közt egy csomag színpadi pénzt, és behelyezte a széfbe. Vásárolt egy bőrből készült táskát is.

Willie szerszámkészletével bejuthat a tetőablakon. Carmichael Wing beszerzett harminc lábnyi extra erős kötelet, hogy Willie-t ezen leeresszék a tetőről a szobába.

– Willie – mondta Du Page, leültetve páciensét a székbe – ez az utolsó főpróbánk. Holnap este mindennek tökéletesnek kell lennie, mert csak egy esélyünk van. Mindegyikünknek megvan a maga feladata és a motivációja. Magának kell a pénz, hogy elvehesse Genevieve-t feleségül, dr. Wingnek szüksége van a pénzre, hogy megkaphassa a fogorvosi működési engedélyét. Nekem is szükségem van pénzre – Du Page visszatartotta magát a vállvonogatástól – hogy megszabaduljak innen. Dőljön hátra és engedje el magát. Mikor összecsattintom az ujjaimat, felveszi a táskát, és odamegy a széfhez. Kinyitja a széfet, átteszi a pénzt a széfből a táskába, bezárja a széfet és átadja nekem a táskát. Mindent úgy fog csinálni, ahogy mondtam, amíg másodszor is összecsattintom az ujjaimat, és akkor felébred, és semmire sem fog emlékezni abból, ami történt.

Du Page összecsattintotta az ujjait.

Willie felkelt a székből, kinyitotta a széfet, áttette a színpadi pénzt a széfből a táskába, visszazárta a széfet, és visszatért Du Page-hez.

– Megtette! – kiáltotta Wing.

– Méghozzá hiba nélkül – válaszolta Du Page.

– Amit mondott arról, hogy nem fog emlékezni, az igaz?

– Természetesen. Utóhipnotikus szuggesztió.

– De ha nem emlékszik a széffeltörésre holnap este…

– Willie – mondta élesen Du Page – nincs többé szükségünk a színpadi kellékpénzre, és nem akarom, hogy itt legyen, amikor majd hétfőn a rendőrség idejön kérdezősködni. Van egy szemétégető az üres telken. Vidd le a színpadi pénzt és égesd el.

Willie még most is hipnózisban volt. Tiltakozás nélkül engedelmeskedett. Amint elment, Du Page azonnal válaszolt dr. Wing kérdésére.

– Willie nem fog emlékezni a részesedésére – mondta – ez a mesterfogás, dr. Wing. Utóhipnotikus szuggesztió. Ha Willie nem emlékszik, akkor nem tud vallomást sem tenni. De nem vagyok szívtelen ember. Elküldöm neki postán az ezer dollárját, hogy elvehesse Genevieve-t. Nem fogja tudni, honnan jött a pénz, de tudni fogja, hogy mit tegyen vele.

Willie visszatért az üres táskával és Du Page felébresztette őt a transzból. Willie zavartan körülnézett. Úgy tűnt, nem emlékszik arra, ami történt. Du Page ismét elmondta neki a széf történetét, és aztán hazavitte Willie-t kocsival.

De először behajtottak egy félreeső mellékutcába, és megálltak a szemétégető mögött.

– Azt akarom, hogy erre emlékezzél, Willie – mondta Du Page. – Holnap este itt parkolom le a kocsit.

Az igazgató este nyolcra befejezi a pénz megszámolását, és az éjjeliőrök nem jönnek erre egész kilenc óráig. Ez egy órát ad nekünk arra, hogy végrehajtsuk a dolgot. Dr. Wing az épület előtt fog állni, ő lesz a figyelőnk. Mi kinyitjuk a tetőablakot, és leeresztelek téged a kötélen. Mikor már nálad a pénz, akkor felhúzlak. Aztán elválunk. A táska nálad lesz, és itt hagyod a kocsiban. Mindnyájan nálam találkozunk tíz órakor.

Willie megjegyezte az utasításokat, de baj várt rájuk az otthona küszöbén. A baj Genevieve volt, aki harcos amazonként, Willie miatti aggodalmában rájuk támadt.

– Willie, ma este randink volt! – dorgálta. – Megígérted…

– Willie az irodámban végez pár munkát – mondta Du Page gyorsan. – Munkaidő után kell ezeket elintézni. Holnap este már készen leszünk. Willie, ne felejtse el. Pontban nyolc órakor.

Otthagyta Willie-t, hogy vigasztalja meg a gyönyörű Genevieve-t és a este hátralévő részét a pihenésnek szentelte. Következő este nyolckor Willie és dr. Wing megjelentek Du Page irodájában. A szemben levő épületben az igazgató éppen elzárta a forgalmas hétvége bevételét a széfbe. Du Page azonnal mély hipnózis alá helyezte Willie-t, és megismételte a rájuk váró feladat minden egyes lépését.

– Pontosan azt tegye, amit tegnap este mondtam – mondta. – Mindent pontosan úgy, ahogy mondtam. Aztán menjen haza és feküdjön le. Mélyen fog aludni, és reggel nem fog emlékezni semmire sem, ami ma történt. Egyáltalán semmire. Most – csattintott ujjaival Du Page – Gyerünk.

Minden pontosan úgy sikerült, ahogy eltervezték.

Az igazgató ablakát oly sokáig takarta el az öreg raktárépület, hogy mindenki elfelejtkezett róla, és nem őrizték ezt az oldalt.

A tetőablak laza volt, és az első feszítésre engedett. Willie-t leengedték a kötélen az irodába, magával vitte a szerszámkészletét is, de ezt rögtön visszaküldte. A széf könnyen nyílt. Megtöltötte a táskát, és megrángatta a kötelet. Du Page felhúzta a tetőre, és Willie visszavette a szerszámkészletét.

– Most mindent csináljon úgy, ahogy tegnap éjjel mondtam – emlékeztette őt Du Page. – A kocsi a sikátorban áll.

Willie eltűnt a sötétben, és Du Page visszatette a tetőablakot. Összecsavarta a kötelet, és kényelmesen leereszkedett a tetőről. A járdára érve jelzett Wingnek, és visszasétáltak a kocsihoz.

Willie emlékezett. A táska az első ülésen volt. Du Page beszállt az autóba, és elfordította a kulcsot. Nyolc óra ötven volt, még tíz perc, mielőtt az őrök ideérnek. Lecsavarta az ablakot és hallgatózott. Dr. Wing beszállt az első ülésre és ölébe vette a táskát. Aztán dr. Wing elbődült. – Du Page! Üres! A táska üres!

Carmichael Wingnek igaza volt. Még por sem volt a táskában.

– Mi történt? Willie hipnózisban volt! Maga azt mondta neki, hogy mindent csináljon pontosan úgy, mint tegnap este. Pontosan úgy. – Wing szünetet tartott, és beleszimatolt a levegőbe. – Du Page – mondta síri hangon – nem érez füstöt?

A szemétégetőhöz sittek, ahol fényes narancsszín lángok emésztették a zöld halmokat. Du Page borzadva nézte, ahogy egy azonosíthatóan ötvendolláros bankjegy tüzet fogott, és gyorsan hamuvá vált. Vadul megragadott egy csomag húszdollárost, de csak égett ujjait kapta vissza.

– Mindent pontosan úgy, ahogy tegnap! – ordította Wing – Pontosan! De tegnap este maga azt mondta Willie-nek, hogy égesse el a pénzt a szemétégetőben!

Du Page halkan sírdogált, mikor a járőrkocsi fényes reflektorai feltűntek, s nekik vissza kellett ugrani a kocsiba. Semmi mást nem tehettek, mint elhajtottak, míg a szemétégetőben elégett a húszezer dollár.

Húszezer-hatszázhetven dollár, fejezte be Willie a zsákmány számolását, melyet a szerszámkészlet dobozába rejtve hozott magával. Mindet, kivéve ezer dollárt beteszi majd a bankba, mielőtt megveszi Genevieve-nek a gyűrűt. Az ezresen felüli pénzt beteszi majd egy letéti dobozba a bankban. Mindig jó ötlet, hogy a férjnek legyen egy kis pénze, amiről nem tud a feleség.

Willie elzárta a szerszámkészletes dobozt a szekrénybe, és magát nézte a tükörben. – Nyugalom, Willie – mondta Du Page hangját utánozva. – Engedje el magát – nevetett Willie. – Oké, első alkalommal szükségem volt hipnózisra. Kijöttem a gyakorlatból. De aztán észhez tértem ám, Du Page. Azt mondta nekem, hogy lesz a részemre ezer dollár a széfben. Miért nem a nekem járó egyharmad? De maga soha nem vette észre ezt az elszólást. Willie csak egy buta betörő.

Megint Du Page hangját utánozta. – Mindent úgy csináljon, Willie, ahogyan mondom. Nyissa ki a széfet, vegye ki a pénzt, menjen a szemétégetőhöz, amíg én a fogorvossal megbeszélem, hogy verjük át magát, és hogyan nem kapja meg a pénz egyharmadát. Ne hallgatózzon az ajtónál, és ne gondolkozzon, és ne dugja el a zsákmányt a szerszámos dobozba, így aztán a nagy Du Page azt hiszi majd, hogy elszúrta a dolgot és az igazi pénzt égette el.

Willie fáradt volt, kinyújtózott az ágyán, és boldogan az asztalán levő fotóra mosolygott, mely Genevieve-t ábrázolta.

És ha valaha a nagy Du Page idejön kérdezősködni? Akkor mi lesz, Willie? Willie behunyta a szemét – mélyen fog aludni, és reggel nem fog emlékezni semmire… egyáltalán semmire.

Testvére Baxter - Theodore Matthieson

Egy pillanatra megérezte belső remegését, olyan volt, mintha egy iránytű reszketne, mielőtt észak felé lendülne, és valahogy megérezte, hogy a lány válaszán múlik a jövője – és az élete is.

– Sajnálom, Carl – mondta a lány gyengéden. – De nem mehetek hozzád feleségül.

– Ez nem lehet! – kiáltotta a fiú. A lány aggódva ránézett.

– Úgy értem, valami zavar téged a döntésben, Nancy. Tudom, hogy csak néhány hete ismerjük egymást, de nem jártál volna velem annyit, ha nem… Nem élvezted annyira, mint én? A koncertek, az előadások, a beszélgetéseink? Tudom, hogy fontos vagyok neked. Érzem, és szeretlek téged, ahogy még soha senkit sem szerettem!

– Igen Carl, fontos vagy nekem. De eldöntöttem.

– Van valaki más?

– Tudod, hogy nincsen.

– Akkor miért?

Mikor a lány nem válaszolt, lehajtotta a fejét és azt mormogta: – A testvérem?

A lány csendesen az ablakhoz lépett, és kinézett az utcára. A napfény, melyet a köd elhomályosított, beragyogta arcát, akárcsak a dicsfény, s amint a fiú bámulta, átsuhant az agyán egy versidézet, melyet valamikor jól tudott: „Olyan szerelemmel szeretem őt, melyet elvesztettem az elveszett szentekkel.”

– Nancy! – kiáltotta és hozzálépve megpróbálta átölelni, de a lány kiszabadította magát az ölelésből.

– Ezt ne tedd újra, Carl.

– De miért? Mi köze a testvéremnek ehhez?

– Hogy tudsz ilyet kérdezni?

Nem válaszolt. Majd minden randevújuk után Baxter felhívta a lányt, mocskos nevekkel illette, elmondhatatlan hazugságokat hordott össze róla. Carl valahogy mindig rávette a lányt, hogy újra találkozzon vele, de egyre nehezebb lett, és most úgy tűnt, a lány végleg szakítani akar vele.

– A testvérem nem tehet róla – mondta végül.

– Nyilvánvaló. Vártam és azt gondoltam… Ó, Carl, hát nem látod? Biztos voltam abban, hogy rászólsz és nem engeded, hogy ezt folytassa, és nem hiszem, hogy feleségül akarnék menni egy férfihoz, aki nem tud megvédeni engem a saját testvérétől sem!

– Többről van szó, nem?

– Sokat gondolkodtam, miért nem tudod leállítani a testvéredet? Talán tud valamit rólad?

– Nem akarok erről beszélni.

– Sose akarsz, és ez is zavar engem. Hát nem látod?

– Elég bajom van vele, hogy folyton a nyakamon lóg! – törtek ki a fiúból a szavak. Törődtem vele, eltartottam, és minden gondoskodásomat csak rosszal viszonozza. Már nem egy munkahelyemet elvesztettem miatta. Féltékeny, hiú, egocentrikus és szadista, Nancy! Egy életen át szenvedek miatta!

– De miért?

– Az anyám kedvence volt. Az anyám sejtette, hogy nem rendes fiú, de mielőtt meghalt, megígértette velem, hogy mindig törődni fogok vele.

– De túl sokat kért tőled, Carl. Úgy tűnik, hogy Baxter nem normális. Úgy gondolom, ha elviteted egy szanatóriumba, ott neki is jobb lesz és a te életedet sem teszi tönkre.

– Néhány évvel ezelőtt el is vitettem őt egy szanatóriumba, és óriási megkönnyebbülés volt, hogy megszabadultam tőle, ez volt a legjobb év az életemben, de mikor mint gyógyultat kiengedték, visszatért, hogy velem éljen…

– Ha gyógyultnak ítélték, miért nem mondtad meg neki egyszer és mindenkorra, hogy költözzön el, és hagyjon téged békén?

– Baxter megszokta, hogy mindig mindenben igaza van – mondta nyomorultul. – Nehéz vele beszélni.

– Nagyon sajnálom, Carl. Igazán sajnálom. Bárcsak segíthetnék.

– Ha igent mondasz, akkor mindkettőnk számára van remény.

– Nem. Ez az utolsó eset, hogy találkoztam veled. A legeslegutolsó.

Lemenve a liften, tudva, hogy Nancy részéről valóban ez volt a befejezés, és hogy életének egy fontos része éppen meghalt, oly mértékű düh forrt benne, hogy valósággal a torkában fortyogott és a liftkezelő is megfordult, hogy szemügyre vegye.

Olyan sok minden volt, amit el sem mondott Nancynak, habár a lány ösztönösen megérezte a kettőjük közt levő szoros kapcsot, mely már gyermekkoruk óta megvolt, s amit az azóta felnőtt Baxter ki is használt.

– Te a lábtörlőm vagy – mondta neki a testvére. – Bármikor beléd törölhetem a lábamat. És tudod miért? Nemcsak azért, mert anyának a kedvence én voltam, de azért is, mert ismerlek téged, és tudom, milyen álszent vagy. Konzervatív rajzoló öltönyben és nyakkendővel? Kit tudsz ezzel átverni?

Mikor szemrehányást tett Baxternak, amiért az felhívta a lányt és mocskos dolgokat mondott neki, Baxter felhorkant.

– Mást úgysem érdemel, Carl. Ilyen ócska nőt akarsz elvenni?

– Voltak szeretői már énelőttem is, de ezt sosem tagadta. De ez amúgy sem számít. Szeretem!

– Bízd csak rám. Anya soha nem egyezett volna bele, hogy egy ilyen ócska nőhöz kösd a sorsodat!

Carl akkor be akart húzni Baxternek, szerette volna megölni, de a testvére csak nevette, hiszen mindig sokkal erősebb volt nála, és könnyedén legyűrte őt.

Nancy lakását elhagyva, Carl elhatározta, hogy hazasétál, és a St. Cristopher templom mellett elhaladva, mint mindig, most is betért. A gyóntatószék mellett, az árnyékban, a Szűzanya szobra állt, áldást nyújtó kézzel. Visszaemlékezett, hogy mikor kicsi volt, hogyan vitte anyja Baxterral együtt az éjféli misére, és mennyire évezte az orgonazenét, és hogy testvére akkor is bajba került, mert kitépte a lapokat a misekönyvből.

– Édes Istenem – fohászkodott. – Kérlek, mikor hazaérek, Baxter legyen otthon, és segíts, hogy az erő, amit most adsz, akkor is velem legyen.

De mikor Carl hazaért a kis lakásba, senki sem volt otthon. Órák hosszat járt fel-alá, testvérére várva, de hiába. Éjfél felé felhívta Nancyt.

– Ne haragudj, hogy felébresztettelek – mondta –, s habár már döntöttél, mégis szeretném ha tudnád: eldöntöttem a kérdést Baxterral kapcsolatban, és még ma éjjel dűlőre viszem vele a dolgot. Nem hívott téged? Jó. Ígérem, soha többé nem fog zavarni!

Mikor a reggeli napfény beszűrődött a lakásba, Carl az íróasztalán, karjára fektetett fejjel aludt. Mire felébredt, már délelőtt volt. Felhívta a munkahelyét, és beteget jelentett.

Szombat volt.

Délig várt Baxterra, de a várakozás kibírhatatlanná vált, mert rájött, hogy gyengül az önbizalma.

– Jön a leszámolás – morogta magában, és az íróasztal fiókját kihúzva elővett egy régi, 38-as revolvert, ami valaha az apjáé volt, akiről az anyja csak annyit mesélt, hogy egyfajta halász-vadász volt. Meghalt, mikor Carl csak három éves volt, és anyja nem tartotta volna meg a fegyvert, ha nem lett volna szüksége valamire, hogy szükség esetén meg tudja védeni a családot a magányos házacskában, Redwood Cityben.

A töltött fegyver megerősítette az önbizalmát: – Most már jöhet – mondta magában.

De a testvére egész délután nem jött. Este Carl végigjárta a kocsmákat, egy helyen csak egy sört ivott, csendben ült a bárszéken és Baxterra várt. Nem kellett körülnéznie sem, hiszen egyfajta furcsa kapcsolat kötötte össze őket: Carl azonnal megérezte, ha Baxter a közelben volt. Képzeletben látta Baxter kövér, izzadó arcát, vastag ajkát, és hogy felcsillan majd tekintete, mikor meglátja, ahogy Carl üldögél a bárpultnál.

Mikor eljött az éjfél, és Baxter még mindig nem jött meg, Carl hazament, lefeküdt és kimerülten azonnal elaludt. Hajnalban felébredt. Vasárnap volt, és amint ágyában fekve hallgatta a kintről beszűrődő forgalmi zajokat, egyszercsak rájött, mit kell tennie.

Reggel tízre elment a St. Christopher templomba, és ismét lelkierőért könyörgött. A fegyver a zsebében volt. A mise után buszra szállt és kiment a Golden Gate Parkba. Vasárnaponként Baxter gyakran kijárt ide, és a játszótéren nézte a gyerekeket.

A játszótér tele volt, és a gyerekek zsivaja túlszárnyalta a vidámpark harsogó zenéjét. Még a férfivécét is megnézte, aztán leült egy közeli padra.

A nap már délutánra hajlott, és Carl egyszercsak megérezte, igaza volt. A testvére jön. Felnézett, és Baxter melléült, vigyorogva mint mindig. Carl egyszercsak elgyengült.

– Engem keresel? – kérdezte Baxter.

– Tönkretetted az esélyeimet Nancynél, tudod te ezt?

– Szívességet tettem ezzel neked, te mafla.

– Ha az utcán látnál engem lelőve, akkor is azt mondanád, hogy szívességet tettél nekem.

Baxter legyintett. – Hát nem jobb, ha független az ember? Hogy azt csinálhasd, amit csak akarsz? Hogy ne kössön le se gyerek, se feleség?

– Nem, a fene egyen meg, nem! Azt hiszed, én is valami degenerált barom akarok lenni, mint te, hogy idejárjak és a kisgyerekeket bámuljam?

– Ha-ha, bagoly mondja verébnek…

A düh ismét felforrt Carlban, feláll, és zsebében megmarkolta a fegyvert.

– Nem érdekel, mi rosszat tudsz Nancyről. Olyan volt nekem ez a lány, mint a napsugár a sötét éjszakában! És elvetted őt tőlem, Baxter! Miért nem hagysz végre békén?

– Hát nem tudod?

– Állj! Ne folytasd!

– Ideje, hogy szembenézz az igazsággal, Carl! Talán Nancy végre ráébresztett téged az igazságra!

– Állj!

– Túl késő, testvér. Soha nem Baxter volt a baj… és még a szanatórium sem volt az. Mindig Carl volt a baj… kezdettől fogva, mert anyunak nem két gyermeke volt, tudod jól. Csak egy.

A másodpercnek abban a töredékében, mikor Carl a fegyvert a fejéhez illesztette és meghúzta a ravaszt, tudta, hogy lelkének másik fele igazat mondott.

Gyilkos a sötétben - Robert Edmond Alter

Hosszú, száraz, forró nyár volt, és a kisegerek lejöttek az erdei dombokról a kisvárosba, vizet keresni.

És ezért jöttek el az erdei dombokról a mérges kígyók is, de ők nem vizet, hanem kisegereket kerestek.

A napfény már sápadt. A tüzes nap már lenyugodni készült a nyugati dombok mögött, és a mérges kígyó még nem járt szerencsével, nem csípett el egyetlen kisegeret sem.

Egy kertben volt, egy rózsaágyás puha földjén, a ház előtt. Csak gyomokat látott, és meg akarta nézni őket közelebbről.

Azért nem vette észre a kisfiút, mert süket volt, és csak tizenöt lábnyira látott megbízhatóan. A kisfiú elbűvölten figyelte, ahogy csúszott a fűben. Aztán elővette a csúzliját a zsebéből, kavicsot tett bele, célzott és lőtt.

A kő vagy hat hüvelyknyit mellément a célnak, a kígyó rémülten elmenekült.

– Anyu! – kiáltotta a fiú. – Anyu, gyere gyorsan, meglőttem egy csörgőkígyót!

Vagy tíz perccel korábban Peter Douglas befejezte a fűnyírást, a fűnyírót a kert sarkába tolta, és lesétált George Hudsonhoz, három házzal odébb.

George egész nap gyomlált, s most a két férfi a kocsifelhajtón állt, beszélgetett s dohányzott.

Azon tűnődtek, hogy érdemes lenne-e venni egy motoros fűnyírót.

Aztán Mrs. Ferris, Peter szomszédja odasietett hozzájuk, s izgatottan kiabált: – Peter, Peter! Jimmy egy csörgőkígyót talált a maga kertjében!

Peter megfordult, s összehúzta a szemét. – Mit mondott?

George mosolygott. – Valamit egy kígyóról, amit nálatok találtak. Bízd csak erre a pletykafészekre és a kölykére, s hamarosan mindenki jobban fogja tudni, mi folyik a kertedben, mint te magad.

– Peter, Peter! Jobb lesz, ha hazasiet!

Peter mosolygott, lehajtotta a fejét, és eldobta a cigarettáját.

– Jobb lesz, ha megnézem, mi a baj – mormogta magában.

A két férfi átsétált Thompsonék pázsitján, mindketten még mindig mosolyogtak, ahogy a férfiak mosolyognak, mikor a nők túlzott félelmével találják magukat szemben. De Peter mosolya erőltetett volt egy kicsit. Kígyó, tűnődött… Vajon tényleg azt mondta a nő, hogy csörgőkígyó?

Mrs. Pedroni kijött a háza elé, mikor a két férfi odaért Ed Pedroni pázsitjához. – Mi az, Peter? Valami baj van?

George könnyedén felelte: – A kis Jimmy azt hiszi, csörgőkígyót látott Peter kertjében.

Mrs. Ferris úgy viselkedett, mint egy túlbuzgó kisgyermek, aki felteszi kezét az osztályban, akkor is, ha nem kérdezett a tanító semmit. Nagy szemeivel ide-oda nézett. Kezét tördelte izgalmában.

– Siessen, Peter – mondta – Jimmy a kert falán ült, mikor meglátta a kígyót a maga virágágyásában, és a csúzlijával el is találta.

Ez megmagyarázta a két héttel ezelőtt kitört pinceablakot, gondolta magában Peter. Még mindig félig mosolygott, de nem érezte magát teljesen jól. Mrs. Ferris máris odarohant a kertajtóhoz, s kiabált: – Jimmy! Jimmy! Hol vagy? Mondtam, hogy ne mászkálj a kertben!

Mrs. Pedroni felbukkant George és Peter háta mögött. S ekkor megjelent Jimmy. Kezében volt a felhúzott csúzli.

– Az ég szerelmére, anyu. Nem tud bántan engem. Már meg is lógott. Valahogy, ezeket a szavakat hallva, Peter megnyugodott.

Kicsit meg is volt lepve, hogy Mrs. Ferris híre a kígyóról olyan idegessé tette az előbb. Lehet, hogy nem mindenki fél ennyire a kígyóktól mint ő, de azért…

– Rendben, rendben, rendben van Jimmy! – kiáltott vissza anélkül, hogy akarta volna. A félelem ismét belehasított, nem annyira mint az előbb, de megvolt. Érezte a gyomrában.

– Biztos vagy abban, hogy elment?

– Persze! – A tízéves kisfiú átvágott a pázsiton a kis pinceablakhoz. Az alsó üveg be volt törve.

– Átcsúszott a füvön, egyenest be ide.

– Jimmy! Gyere ide azonnal!

Peter visszafojtotta a lélegzetét. Azt kívánta, bárcsak Mrs. Ferris csendesebben kiabálna. Az idegeire megy ez a teremtés.

Jimmy az anyjára nézett. – Mondom anyu, már nincs itt. Lement Mr. Douglas pincéjébe.

George rávigyorgott Peterre.

– Ez aztán a kedves látogató. Talán felszámíthatsz neki valamit lakbérre és kajára is…

Peter automatikusan mosolygott, és azt mondta – Remek! Jimmy, biztos vagy abban, hogy csörgőkígyót láttál? Nem csak egy közönséges kerti kígyót?

– Persze hogy nem. Láttam. Egy nagy, öreg csörgőkígyó volt.

Már csak ez hiányzott, gondolta Peter. Ez jól jött a pincémbe – Nos – mondta vidáman – csak fel kell hívni a seriffet.

A hátsó ajtó kinyílt, és Madge Douglas barátságos kíváncsisággal nézett az öt emberre. – Hát ti mit csináltok itt?

Peter széles mosollyal fordult feléje: – Nincs semmi baj, szívem. Jimmy úgy gondolja, kígyót látott – (még be sem fejezte a mondatot, már látta az aggodalmat a nő szemben, előre tudta: ebből baj lesz, hiszen a félelem minden nőben megvan. Már az őskori barlangokban volt miért aggódniuk: gyerekek, balesetek, betegségek, vagy férjek, háborúk és szívrohamok.) – a pincénkbe bemenni.

Szünetet tartott, amíg a nő a szemébe bámult. Egy pillanatra csak ők ketten álltak ott: férj és feleség, a szülők.

– Peggy lent van.

A feleség már el is fordult, a pincelejárat felé sietve. Peter utánasietett, vállánál fogva megragadta, visszafordította.

– Rendben van – mondta csendesen. – Nyugodj meg, édesem, és várj egy pillanatot.

A nő nem nézett ide-oda, mint Mrs. Ferris tette, hanem egyenesen, rezzenéstelenül bámult rá.

– Peggy és a kis Gladys lementek a pincébe szörnyeteget játszani.

Bólintott, s azt mondta: Rendben van. Hívd ki a seriffet. Most lemegyek. Minden rendben lesz, édesem.

Az ajtó melletti villanykapcsoló felé nyúlt… de eszébe jutott, amit Madge mondott jó egy héttel ezelőtt. – Peter, új villanykörtét kell betenned a pincébe, mert kiégett a régi. És ahogy szórakozottan felelt erre, mert közben az újságot olvasta: – Jó, jó, majd holnap becsavarok egyet. Holnap…

Holnap, holnap… Peggy meg lent van a sötét pincében. Hét éves. Boldog kék szemei vannak, sápadt fehér kis arcocskája, szőke hajacskája, amint a könyöke mellett gubbaszt, s együtt nézik a tévét.

– Jó éjt, papa…

– Peter, te nem…?

– Rendben van – mondta ismét, s az ajtókilincs felé nyúlt.

– Add ide a zseblámpát a fiókból.

Amint a szemében nézett, tudta, hogy baj van.

– Oh, Peter, az elemek… Elfelejtettem új elemeket venni!

– Oké! Akkor adjál egy gyertyát.

Az ajtóig követték, Mrs. Pedroni, Mrs. Ferris, Jimmy és George, mind jöttek. George különös arcot vágott. Azt mondta: van egy pisztolyom, Peter. Egy harminckettesem.

Peter sarkon fordult. – Nem vihetek oda le egy pisztolyt! Nem akkor, mikor két kislány van odalent!

– Nos – mormolta George – Nos… akkor…

Akkor már tudta, hogy George nem fog lejönni vele, és nem volt semmi értelme annak, hogy kérje rá, s nyilvánosan megszégyenítse azzal, hogy erre kéri.

Hibáztathatom-e ezért? Lemennék-e én magam, ha Peggy nem lenne lent? Valaki más gyerekéért?

Ebben a percben igazán nem tudta.

– Hívd a seriffet, George – mondta. Elvette a gyertyát Madge kezéből. A filmekben, ilyen pillanatokban mindig rengeteg idő van arra, hogy megnyugtassák a nőt, s rengeteg idő arra is, hogy a nő biztosítsa a férfit végtelen szerelméről, és arról, milyen sokat jelent neki. De ez nem volt igaz. Még egy másodperce sem volt. Csak egy pillanat, amíg bólintott. Csak erre volt idő.

Kinyitotta az ajtót, és elindult lefelé a nyaktörő lépcsőkön, a várakozó sötétségbe, a zsebében gyufát keresgélve.

A lépcsők körben haladtak, egyenesen lefelé kellett menni, amíg az alján a betonpadlóra lépett az ember. Aztán a sarkon balra fordulni, s máris a pincében találta magát az ember.

A pince nagy volt, sötét és tele mindenfélével. Már közel tíz esztendő lomjai halmozódtak fel. Peter semmit sem látott, kivéve, itt-ott egy távoli, négyszögletű kis ablakot, akár négyszögletű opálos szemeket. De ez semmit sem segített. Az alkonyat már beköszöntött kint, sötétedett, magával hozva az éjszaka veszélyeit.

A lépcsőfordulónál habozott, belebámult a sötétbe, és hallgatódzott. De semmit sem hallott.

– Peggy? – nem szándékosan suttogott, és megijesztette saját rekedt, suttogó hangja.

– Peggy? – mondta ki most már tisztán és hangosan.

A Szörnyek volt a gyerekek kedvenc játéka. Peggy és kis barátnője, Gladys inkább szörnyet játszott evés helyett is.

Ezt a sötétben kellett játszani, persze, mert különben nem rémisztenék meg egymást eléggé. Így tehát elbújtak a sötétben, egyikük játssza a szörnyeteget, a másik lesz az áldozat. A szörnyeteg mozdulatlan marad, az áldozatnak kell mászkálnia. Mikor az áldozat a szörnyeteg közelébe ér, akkor a szörnyetegnek egy nagyot kell sikítania, ami nemcsak a megrémült áldozatból csal ki sikolyokat, hanem a szörnyeteg maga is halálra rémül. Aztán a szörnyeteg kergeti az áldozatot a sötét pincében. Nagyon vidám kis játék.

– Peggy! – hangja erőre kapott. A gyufát végighúzta a falon, és a reszkető kis lángot a gyertyához tartotta.

Akkor meghallotta a zajt. Visszafojtott torokból jövő zajt. Sóhajtott felemelte a gyertyát, a világosság eme kis szigetét a sötétség óceánjában.

– Peggy, Gladys, hallak benneteket, ne mozduljatok, gyerekek. Csak mondjátok meg a papának, hol vagytok, jövök oda. Szörnyeteget fogok játszani veletek.

– Peggy, szívem, a kályhánál vagy? Ne mozdulj!

És egyszercsak váratlanul egy felháborodott hétéves gyerekhang harsant fel…

– Ez nem ér, papa! Nem használhatsz gyertyát!

A vízmelegítőtől jön a hang? Így remélte legalábbis.

– Jól van, édesem. Elfújom egy pillanat múlva. Én leszek a szörnyeteg és elkaplak benneteket.

– Nem! El kell bújjál és ránk kell ugorjál!

– Igen, tudom. De most játsszunk másképp, így érdekesebb. Csak maradj mozdulatlanul ott, ahol vagy. Hol vagy?

– Itt.

A kályha mögött. Jó. Mindketten ugyanabban a pincesarokban vannak. Elindult előre, mindenfelé figyelve és fejét forgatva próbálta tekintetével átfúrni a sötétséget.

Nagy halom régi újság… magazinok… a Life magazin címlapján a poros Hruscsov-arc… régi kerékpárbelsők… szerszámok… seprű… kartondobozok, tele mindama haszontalan vackokkal, melyeket egy feleség soha nem fog kidobni; egy gőzgép csöve, ami Peter apjáé volt… egy régi könyvespolc telis-tele festékes dobozokkal, ecsetekkel, üvegekkel…

Talán ez a nyavalyás kígyó nincs is itt lent, csak Jimmy képzeletében… De mi van akkor, ha mégis látta azt az átkozott kígyót? Csörgőkígyónak nevez egy tízéves kisfiú bármit, még az ártalmatlan kerti kígyót is. Mindenesetre a seprű jó fegyver lenne ha mégis… CSRRRRRR…

Úgy hangzott, akár egy telefoncsöngés, pont mögötte.

A hang betöltötte az egész pincét. Azonnal megállt, és érezte, hogy haja a tarkóján égnek mered.

Egyáltalán nem úgy hangzott, mint a tévéfilmekben, és olyannak sem hangzott, mint a kisbabák csörgője. Túl hangos volt, és soká tartott. Hallatára egy jól megrakott, vadul száguldó tehervonat jutott az eszébe.

Megperdült a sarkán, s látta a poros betonpadlón, összecsavarodva egy halom régi enciklopédia mellett a lapos, háromszögletű fejet, a villás nyelvet… a merev szemeket, ahogy rezzenéstelenül bámulnak… s a csörgő figyelmeztetés…

Pánikba esve tűnődött, meddig vár a csörgőkígyó, mielőtt úgy dönt, hogy megmarja… vajon vár egy darabig? Esetleg ha ő nem mozdulna, akkor a kígyó nem mozdul majd?

Hideg van, gondolta, kicsit álmos a kígyó, de ahhoz eléggé ébren van a nyavalyás, hogy tudja, nem tetszem neki.

– Ooooh, papa, mi volt a fura zaj?

Nem bírt uralkodni magán. Hátralépett, jobb lábával egyenesen rá a seprűre. Felkapta, s – ahogy kezébe fogta, elejtette a gyertyát.

Abban a másodpercben, mielőtt a gyertya kialudt volna, látta a kígyót, ahogy előrelendül, s a zuhanó gyertya felé kapott, tátott szájjal, előremeredő fogakkal…

Aztán egy pillanatig nem volt semmi. Nem volt sem zaj, sem fény. Peter a bal térdére támaszkodott, mindkét kezével a padlót érintve. Nem tudta, hogyan került ebbe a testhelyzetbe. Félt megmozdulni.

Nem sokat tudott a csörgőkígyókról, csak halványan rémlett neki pár dolog, amiket hallott vagy olvasott valaha. A kígyó szeme nem jó, nem nagyon lát vele, és sötétben meg semmit sem lát. Ráadásul teljesen süket. De ezek semmit sem jelentenek, mert a kígyó olyan hajszálpontosan célba talál, akárcsak egy mesterlövész a távcsöves puskájával.

Valaki, aki azt állította, hogy a kígyó orra és szeme közti kis bemélyedés a titok nyitja, mások azt állították, hogy a nyelve – vagy egy „beépített” titkos érzékszerve van… Akármi is legyen az, meg tudja különböztetni a hideg és meleg tárgyakat egymástól. Mindig tévedhetetlenül a meleg tárgyra, az élőlényre támad.

– Papa! Papa! – hallatszott Peggy hangja. – Még nem kezdheted, hiszen tudod, hogy mi hol vagyunk. Várj, amíg elbújunk, oké?

– Nem! – kiáltotta, aztán észre tért és lehalkította a hangját. – Ne, szívem. Ne mozduljatok. Gladys, te se mozduljál. A papa valami más akar csinálni előbb. Csak várjatok egy percet.

Hátrahajolt, bal kezével a zsebébe nyúlt, hogy gyufát vegyen elő. De a zseb üres volt. Nem volt több gyufája.

Peter megnyalta a száját, és megpróbálta a másik zsebét is, közben a bal keze hozzáért valamihez, felhördülve hátrahőkölt. Várj, várj, nyugtatta magát. Nem a kígyó volt az. Csak a műanyag kerti locsolócső. Egy őrült pillanatra azt hitte, mindjárt elneveti magát a megkönnyebbüléstől. Aztán eszébe jutott a gyufa. A jobb zsebébe nyúlt, de mintha a semmibe nyúlt volna.

Nem bírta elhinni, de olyan izgatott volt, amikor lejött, hogy nem jutott eszébe, hogy megnézze, van-e nála elegendő gyufa. Megnézte az ingzsebeit is. A csomag cigaretta ott volt, de a fél doboz gyufa már nem volt meg.

– Csak tartsd meg – hallotta saját hangját – mikor a gyufát odaadta George-nak, amint álltak és beszélgettek George ajtajában – van nekem otthon a konyhában bőven.

A kályha mellett próbált előrelépni, kezét előrenyújtotta.

– Gladys, szívem, itt vagy?

Hallotta a cipők bőrtalpának súrlódását a cementlapon. Valahol előtte a sötétben a kislány csendesen kuncogott.

– Gladys, szívem. Ne mozdulj. Gyere ide kicsim, el akarom magyarázni neked a játékot, mielőtt elkezdjük.

Reszkető ujjai megérintették a kislány ruháját, alig bírta türtőztetni magát, hogy meg ne ragadja. Uralkodott magán, gyengéden felemelte a kicsit.

– Most másképp fogunk játszani – suttogta. – Ülj le, és várj rám, amíg megkeresem Peggyt.

Ügyetlenül fogta a kislány puha testét, felemelte és elhelyezte a kályha tetején. – Most fogd meg ezt a régi csövet, jó szorosan, hogy le ne essél. Rendben?

– De ez piszkos és poros – mondta a kicsi.

– Nem baj. Csak fogd jó szorosan, hogy le ne essél. Oké? Rögtön visszajövök.

Elengedte a kislányt, és elindult a sötétben, előre rettegve a rövid úttól, ami a sötétben rá várt a kályhától a vízmelegítőig, ahol Peggy állt. Miért nem siet ez a hülye seriff?

– Peter?

A váratlan hang megijesztette a sötétben. Vadul dobogott a szíve. Aztán megnyugodott. Csak Madge volt, a lépcsőkről kiáltott le.

– Peter, minden rendben van?

– Igen. Madge, le ne gyere!

– Mi van Peggyvel?

– Mindketten jól vannak.

– Peter, az a dolog… lent van?

Madge gondolt a gyerekekre. Tudják, mit jelent a kígyó szó. Valószínűleg megrémülnének. Peter nem akarta megijeszteni őket. Hazudott. – Nem, nem láttam.

– Mrs. Ferris hoz egy zseblámpát.

– Rendben van, Madge. Egy percen belül fenn leszünk.

Miért mondtam ezt? – tűnődött. Nem merünk innen felmenni.

Itt kell várnunk, amíg a seriff meg az emberei ideérnek.

– Mikor kezdjük a játékot, papa? Azt ígérted, szörnyet játszunk!

Ezt játsszuk szívem, méghozzá igaziból.

– Egy perc múlva, Peggy. Amint mindent elrendeztem.

Egy pici fényt látott, a vízmelegítő gázlángját. Előrenyúlt, kislányát keresve. CSRRR, CSRRR…

Nem tudta elhinni, de itt volt, úgy tűnt, pont mellette a kígyó. Elugrott a vízmelegítő mellől, és hallotta a kígyó sziszegését, amint elugrása pillanatában mellécsapott. Aztán újra ugrott, hogy elcsalja a dögöt a kislánya mellől.

– Papa, már megint ezt a fura zajt csinálod!

– Ne mozdulj, Peggy! Figyelj a papára! Egy centit se mozdulj!

– Peter! Peter! Mi volt az a zaj?

– Maradj csendben, Madge! És maradj ott!

Lihegett a sötétben, s minden érzékszervével figyelni próbált. Úgy vélte, hallja, ahogy a kígyó puha hasa súrlódik a sima betonpadlón.

Felénk jön? Kérdezte magában. Istenem, felénk jön? Elképzelhetetlen volt számára, hogy ez a lélek nélküli kis jószág, mely csak csont, bőr és méreg, a halálát okozhatja.

Értelmetlen volt és őrjítő.

Megszámlálhatatlan generáció végeredménye volt ő, az evolúció végterméke, őrjítő arra gondolni, hogy egy kis koszos kígyó megölheti.

A halál olyan dolog, ami másokkal történik meg, más városokban, más országokban. De ilyen soha nem történik meg a családoddal vagy a barátaiddal. És soha nem történhet meg veled. Ne Peggyt! – imádkozott magában. Ne Gladyst, mert őt énrám bízták, felelős vagyok érte is.

– Peter! Megvan Mrs. Ferris zseblámája! Lehozzam?

– Ne gyere le ide, Madge! Félig a lépcső felé fordult.

CSCSRRR!

Újra megcsörrent a kígyó, a rémület marokra fogta a szívét, balra ugrott… egyenesen a szekrénynek, melynek polcain a régi festékes kannák és üvegek sorakoztak. Rázuhant, egyensúlyát vesztve a feketeségben, ráesve a zuhanó tárgyakra, dobozok zörögtek, üvegek csörömpöltek.

Belegurult a halomba, próbálva visszanyerni egyensúlyát, s amint jobb keze valamit érzett, megmarkolta, és túl későn jött rá… már nem engedhette el.

Ficánkolt, mozgott, és mintha rúgott volna a kezében. Az egész karja belefájdult. Olyan volt, mintha egy árammal teli kábelt fogott volna, persze azzal a különbséggel, hogy ez hideg volt és csúszós, és minden izma érezhető volt, amint rácsavarodott a csuklójára és az alkarjára. A pokoli csörgés a fülében visszhangzott.

El kellene dobni! Istenem, el kellene dobni! De nem tudta és nem akarta eldobni. Az undortól és félelemtől teljesen megvadult.

Nem szabad eldobni, mert esetleg a saját kislánya arcába dobná a sötétben. A hosszú, csúszós test vonaglott és egyre szorosabban csavarodott a karjára, a csörgés egyre folytatódott.

Már nem bírt gondolkozni sem. A sötétségben cél nélkül tántorgott testétől messze tartva a rángatózó karját. Messziről hallotta a sziréna hangját közeledni. De semmit sem jelentett számára. A kinti, normális világhoz tartozott ez a zaj. Ő viszont itt volt bent a sötétségben, ezzel az átkozott dologgal a karján, és nem tudta, mit tegyen vele.

– Nem mart meg – morogta magában, nyilván pont a feje mögött kaptam el az átkozottat, és nem tud megmarni. De édes Istenem, mit tegyek ezzel az undorító dologgal?

A lába beleakadt valamibe, majdnem elesett. Szerszámok… szerszámok a lábam alatt. Térdre vetette magát, bal kezével kutatva a dobozban, és talált egy kalapácsot.

CSCSCSRRR…

– Kuss! – kiáltotta. – Kuss!

Letette a jobb kezét a padlóra, és leszorította a ficánkoló, vergődő kígyótestet, lecsapott rá a kalapáccsal.

Az első ütés a jobb mutatóujját érte. Felordított a fájdalomtól, de lecsapott újra és újra…

Nem volt magánál, mikor feljött a lépcsőn, tudta, de nem tehetett róla. Úgy érezte magát, mint egy alvajáró.

A két seriffhelyettes már leballagott mellette a pincébe, kezükben zseblámpával, és Madge a tornácon térdelt, egyik karjával Peggyt, másikkal Gladyst ölelve, és Peggy épp azt magyarázta, hogy a papa nem jól játszotta a szörnyes játékot, és hogy próbálta őket megijeszteni azzal, hogy valami fura zajt csapott.

Madge újra és újra csak azt ismételgette: – Igen kedves, igen kedves… – és nagyon igyekezett, hogy ne sírjon.

A helyettes már mentőt is rendelt, s a mentős most Petert kísérte le a lépcsőkön, s próbálta felhúzni karjáról az inget, hogy láthassa az összevert kezet.

Úgy tűnt, mintha a fél szomszédság a kertjében lenne. George is ott volt, szégyenkező arccal, és a harminckettessel a kezében.

– Elhoztam a fegyvert, Peter – mondta bocsánatkérően.

Peter bólintott: – Kösz, George…

– Gyerünk – mondta a mentős – szálljunk be a kocsiba, és nézzük meg, mi történt a kezével.

Peter hagyta, hogy levezessék a mentőhöz. Az emberek némán bámulták.

Pislogott és körülnézett, mikor meghallotta Jimmy hangját.

– Mr. Douglas, miért ölte meg? Miért nem fogta le addig, amíg ideérnek a zsaruk? Szerettem volna megtartani a csörgőkígyót!

Az emberek nevettek.

– Gyerünk már – noszogatta a mentős.

Becsukta a mentőautó ajtaját, és leültette

Petert a hordágyra. A szemébe nézett, aztán adott neki egy injekciót, és megkínálta egy cigarettával.

– Most már jól van? – kérdezte.

Peter bólintott. – Igen, persze.

Aztán rávigyorgott a mentősre. – Elkaptam a nyavalyást, tudod? Nem láttam a sötétben semmit, tudod? Még a kezemet sem láttam, mikor az arcom elé tartottam, olyan sötét volt. Mikor a festékesdobozokra zuhantam, akkor belém akart marni, de melléfogott, s mielőtt még újra marhatott volna, elkaptam, de tiszta véletlenül. Aztán csak vertem és vertem, amíg szét nem ment, a kezemmel együtt. Nem tudtam, melyiket verem. Aztán egyszercsak ott álltam a sötétben, a jobb kezem a bal kezemben fogtam, és a kígyó már nem élt. Nem bírtam abbahagyni az ütéseket, nem bírtam…

A felindult szavak áradata egyszercsak elállt. Próbált beszélni, szemében a rémült undor tükröződött.

A mentős bólintott, s csak nézte.

Peter könnyekben tört ki, egész teste rázkódott. Eldobta a cigarettát és lehajtotta a fejét, a mentős feléje nyúlt, átkarolta a vállát és magához ölelte, mint egy rémült gyermeket.

Egy fontos gyilkosság - Robert Colby

Frank Donato türelmesen várakozott Martinelli nappalijában. A kúriaszerű épületben a szoba katedrálisként hatott. Emilio eddig csak egyszer hozta el ide, tehát ez egy jelentős alkalom volt; ennek dacára Frank csak enyhe kíváncsiságot érzett a Martinellivel való találkozás előtt. Sokkal jobban érdekelte követelődző gyomra, melyet reggel óta nem elégített ki, annak dacára, hogy már dél is elmúlt.

Hosszú szünet után végre megjelent Emilio, és intett neki. Együtt sétáltak végig egy fényűző folyosón. Emilio kistermetű, köpcös, középkorú férfi; apró, de fürge léptekkel járt, fél válla kicsit előrehajlott, mintha állandóan széllel szemben járna. Frank sokkal magasabb és fiatalabb volt, kényelmes eleganciával mozgott, széles vállai alig mozdultak.

Elég hosszú orra volt, nemes arcélét koromfekete haj keretezte. Egész lénye nyugodt magabiztosságot sugárzott, arca jóformán semmi érzelmet nem mutatott.

A hatalmas könyvtárteremben Vincent P. Martinelli egy gigantikus, kézzel faragott mahagóni íróasztal mögött terpeszkedett. Nagy, négyszögletes arca, kemény, mondhatni durva arcvonásai tele voltak mély ráncokkal. Jó fizikai megjelenése és kemény, kidolgozott izmai dacára Frank úgy gondolta, a férfi már túl lehet a hatvanon. Amint beléptek, Martinelli felállt és kezet nyújtott, arckifejezése azt jelezte, hogy csupán egy nevetséges szokásnak enged. Frank röviden megrázta a felé nyújtott kezet. Martinelli leült és mellén keresztbefonta karjait.

Frank leült, és Emilio elveszett egy másik székben, mikor Martinelli megszólalt: – Oké, beszélgessünk!

Órájára pillantott, sejtetve, hogy még rengeteg fontos dolga van.

– Nos, Frank, megmondtam Emiliónak, hogy hozzon át téged, mert az értekezleten úgy döntöttünk, hogy kulcsszerepet bízunk rád a szervezetben. Az üzletmenet minden ágában kipróbáltunk már, és még soha nem hagytál cserben. Tökéletesen hajtottad végre a rád bízott feladatokat. Ha fontos szerződésről van szó, mindenki tudja, hogy Frank Donatóra mindig lehet számítani.

– De te, Frank, ennél valami jobbat érdemelsz. Iskolázott, okos ember vagy, vág az agyad, kitűnő a fantáziád. És mindenekfelett abszolút megbízható ember vagy. Nos, Emiliónak van egy szerződése, s azt akarom, hogy te intézd a dolgot a New York-i szervezet részére. Különleges szerződés, én is személyesen érdekelt vagyok. Sikeres végrehajtása után feljebb léphetsz a ranglétrán.

Martinelli cigarettára gyújtott, és egy manila-borítékkal játszott az íróasztalán. – Úgy gondoljuk, hogy te vagy a megfelelő ember erre a posztra, de azt akarjuk, hogy te döntsd el, mit akarsz. Szereted az üzlet végrehajtási végét, Frank?

– Nem utálom és nem szeretem. Ez csak feladat, amit el kell intézni.

– Pontosan így van, Frank. Üzlet, amit el kell intézni. Fegyelem nélkül az egész szervezet szétesne. A saját belső embereink mindent ellopnának, és az ellenség elintézne minket kívülről. Mi üzletemberek vagyunk, Frank, nem bűnözők, és ahogy a világ ma áll, holnapra a törvény legalizálhatja azt, amit ma az Egyház bűnnek nevez.

– Közben találunk neked egy megfelelő helyet. Probléma-megoldó leszel. Minden olyan területen, ahol probléma, gond adódik, te megjelensz, és megoldod. Átszervezel, átalakítasz mindent, megszabadulsz a feleslegtől. A végrehajtás is ebbe a kategóriába kerül majd át, és ennek te leszel a feje. Lehetőséget adunk neked, hogy kipróbáld, mit tudsz, és ha megfelelsz – mint ahogy tudom előre, hogy meg fogsz felelni az elvárásainknak –, akkor az évi százezer dollárt jelent majd neked, Frank.

Martinelli hátradőlt székében. – Mit szólsz hozzá, Frank?

– Anélkül, hogy tudnám a szükséges részleteket, Mr. Martinelli, nem tudok végleges választ adni, de olyan megbízatásnak hangzik, amire a legmegfelelőbb vagyok: átszervezés, végrehajtási hatáskörrel.

– Akkor rendben van – mondta Martinelli, felállt. – Azt akarom, Frank, hogy a New York-i munkát teljesen és tökéletesen fejezd be, nem akarok semmi zűrt. Ez nagyon fontos nekem, pontosan ezért választottalak téged. Tökéletesnek kell lennie. Meg kell kapják az üzenetet, és tudniuk kell azt is, ki küldte, de nem szabad, hogy ezt bizonyítani is tudják. Érted?

– Igen uram. Tökéletesen.

– Oké. Mikor végeztél, keress fel. Mosolygott, odasétált Frankhez és megveregette a vállát. – És most magadra hagylak Emilióval.

Újra az órájára nézet. – Golfoznom kell egy nagykutyával a Városházáról, és késésben vagyok. Viszontlátásra, uraim.

Az íróasztalán lévő manila-borítékot átadta Emiliónak, és kiment. Emilio kinyitotta a borítékot, és átadta a tartalmát Franknek.

Telegépelt papírlap volt benne, hozzátűzve egy 8xl0-es fotó. Frank szemügyre vette.

Egy fiatal, barna hajú nő volt rajta, amint épp kiszáll egy taxiból, s a szálló portása segít neki. A fotó felülről készült, nyilván teleobjektívvel. A nő magasra tartotta a fejét, jóformán egyenesen a fényképezőgépbe bámult.

– Rendkívül fontos kinyírni ezt a nőt, ott New York Cityben! – Mondta Emilio. – Vince már alig várja, hogy elintézd. Tökéletes végrehajtást akar, mert iszonyú sok pénzt ölt bele a keleti-parti akcióba. A nő apja nagykutya a városban. A New York-i kirendeltségünk juttatta erre a polcra. Nagy ígéreteket tett, és cserében nagy dohánnyal támogattuk a választási kampányát. Minden figyelmeztetés nélkül egyszercsak szemközt köpött minket. Ránk uszította a zsarukat, és minden üzlet leállt. Nekünk azt hazudja, hogy felülről kényszerítik erre, de mi tudjuk, hogy ez mese. Csak politikai trükk, a következő választásokon szeretne feljebb jutni. A New York-i kirendeltségünk rengeteg időt adott neki, hogy észre térjen, de most már vagy elkapjuk a nyavalyást, vagy elvesztjük a Keleti-Part minden üzleti lehetőségét.

– Nem merik a pasit kinyírni, helyette a lányát kapják el – mondta Frank.

– Igen, pontosan, mert egy ilyen figuránál a közvélemény esetleg úgy felzúdul, hogy minden tevékenységünket évekre fel kell majd függesztenünk. Így hát a pasit hátulról kapjuk majd el, ott, ahol a legjobban fáj neki. A felesége régen meghalt, a lány a szeme fénye. Mondhatnám úgy is, imádja őt.

– Oké – mondta Frank. – Elintézem a nőt.

– Van időnk, de ne fogj mellé. Elvált nő, egyedül él, kényelmes és jó állása van egy kozmetikai cégnél.

Frank még egy percre megnézte a képet. Aztán, amíg Emilio leült egy újsággal, áttanulmányozta a legépelt információkat. Végül tárcájából kivett egy névjegykártyát, s annak hátlapjára rövid, kódolt feljegyzéseket írt. A kártyát visszatette a tárcájába, s a papírt a fotóval visszaadta Emiliónak, aki-csak annyit mondott: – Gyerünk, kiviszlek a reptérre.

New Yorkban zuhogott az eső, Frank megérkezése óta. Fekete volt az ég, és úgy tűnt, mintha éjszaka lenne, amit még az is hangsúlyozott, hogy mindenütt égtek a lámpák. A gyalogosok meggörnyedve siettek, a forgalom lelassult, a forgalmi dugók jóformán leállították a városi közlekedést. Még a dühös dudálás zaja is letompult, mintha a mindent elborító felhőtakaró fojtaná el a hangokat.

Csúcsforgalom volt, majdnem fél hatra járt az idő, mikor Frank Donato a szervezet egyik búvóhelyén várakozott, ahol különös emberek és különös dolgok fordultak meg.

A kicsiny, bútorozott lakás a nyugati oldalon, az 54. utcában volt. A harmadik emeleti ablakból cseppet sem kellemes kilátás nyílt a vizes utcára. Frank a nappali sarkában lévő íróasztalnál üldögélt. Zsebéből egy kulcskarikát halászott elő. A legalsó fiókot kinyitva, elővett egy fekete bőrtokot, az íróasztal lapjára fektette, és kinyitotta. Ebben voltak szakmájának eszközei: revolvertok, benne egy rövidcsövű 38-as revolver, egy doboz töltény. Két megbízatás közt soha nem tartott magánál fegyvert, és mikor ezt a munkát elvégzi, ezt is vissza fogja adni. A fekete bőrtokban volt még egy ecset is, egy kis üvegben átlátszó folyadékkal, amivel be tudja festeni ujjai hegyét. A folyadék hamar megszárad és megkeményedik, hogy elfedje az ujjlenyomatait.

A fekete bőrtokban még egy váratlan ajándék is volt, egy kulcs, az áldozat lakásajtajához. Általában Frank egy kis ügyességgel ki tudta nyitni a zárakat, de ez volt a legegyszerűbb megoldás.

Zsebrevágta a kulcsot, és szemügyre vette a 38-ast. Aztán megtöltötte a fegyvert, visszacsúsztatta a tokba, majd bezárta a fekete bőrtokot az íróasztal fiókjába.

A New York-i kirendeltség nem biztosított neki kapcsolatot erre a munkára. A reptéren Emilio elmondta Franknek: olyan fontos és titkos a megbízatás, hogy teljesen egyedül kell csináljon mindent, ahogyan ő jónak látja. Aztán Emilio átadott neki egy borítékot, a szerződés szerint járó pénzzel, melyet előre lehozott neki a New York-iak futárszolgálata.

Mikor Frank átszámolta a pénzt, kiderült, hogy a várt összegnek a dupláját kapta.

Ilyen munkát a város bármelyik hivatásosa el tudna végezni, de soha nem ezt a megoldást választották. Hagyomány volt, hogy a megbízottat mindig kívülről hozták be, mert tudták, hogy a helyi hivatásosokat ismeri a helyi rendőrség is, és könnyen elkapják őket. Ezenkívül Frank volt az ország, mondhatni a világ egyik legjobb bérgyilkosa, és nagy meglepetésére, hogy akárcsak a különleges italok különleges alkalmakra, különleges „megbízottak” is különleges alkalmakra voltak megrendelve, s az import áru mindig nagyobb tiszteletnek és megbecsülésnek örvend, mint a helyi termék.

A célpontot Gloria Whimbley-nek hívták. Legalábbis ez volt az asszonyneve, melyet válása után is viselt.

Frank a nő telefonszámát is tudta. Hat óra tájban, mikor már haza kellett volna érnie a munkahelyéről, ahová szórakozásból és nem szükségből járt el, Frank minden tíz percben felhívta. Tudni akarta, otthon van-e már s ha a nő felveszi a telefont, akkor majd azt mondja legfeljebb, hogy téves kapcsolás.

Az nem válaszolt a hívásra, és ez bosszantotta Franket. Fura érzés volt, hogy egyáltalán érez valamit a hideg elszántságon kívül, és tisztába akart kerülni magával. Talán, gondolta, azért van ez, mert az utolsó ilyen megbízatása, és türelmetlenül várja, hogy végre túl legyen rajta, s megkapja a megígért jutalmat, na meg az örömöt, hogy ilyen rengeteg pénzt költhet majd el.

Igen, kétségtelenül ez mind része volt ennek az izgalomnak, de volt valami más is. Még soha nem ölt nőt, s már kezdettől fogva, mikor Emilio azzal bízta meg, hogy a sötéthajú, fiatal és csinos nőt ölje meg, már akkor tűnődni kezdett, hogy végre tudja-e hajtani a gyilkosságot a megszokott, közönyös hidegvérrel.

Erről persze nem szólhatott Emiliónak, aki úgy tekintett rá, mintha ő valamiféle távirányítású rakéta lenne, akit bármilyen célpontra rá lehet állítani. Így hát törölte a fejéből a dolgot, mint ahogy minden bizonytalan dologgal tette, és biztos volt abban, hogy majd megoldja a dolgot, mikor rá kerül a sor.

Most, a megbízatás végső fázisában még mindig kétségei voltak, így öntudatlanul is siettette az akció idejét, hogy ne legyen ideje gondolkodni.

Újra tárcsázott. A negyedik csöngetés után a nő felvette a kagylót, kicsit lihegett, mintha kintről szaladt volna be. Frank egy Walter nevű férfit keresett, s a nő természetesen azt felelte erre, hogy bizonyára téves számot hívott. Egyáltalán nem volt bosszús, és a hangján hallatszott, hogy jóindulatú teremtés.

– Sajnálom – mondta Frank, és letette a kagylót.

Egyre jobban elhatalmasodott rajta a sietség, így sietve bekente ujjait a kis üvegcséből. Aztán, fegyverével a hóna alatti tokban, megigazította a nyakkendőjét, s felvette a ballonkabátját.

Nem bízott a taxikban, jobban mondva a taxisofőrökben, akiknek esetleg jó lehet az emlékezőtehetsége, így hát a szemerkélő esőben lesétált néhány háztömbnyit, majd felszállt a buszra, aztán átszállt egy másikra, ami a Fifth Avenue és a Central Park felé tartott.

A nő egy jónevű helyen lakott, egyikében a pénzes környéken lévő, kitűnő régi épületeknek. Egy hosszú, sötétzöld vászontető díszítette a bejárati kaput, melyre a címet aranybetűkkel írták fel.

Egyenruhás portás állt a dupla üvegajtóban, Frank megjegyezte ezt, amint elsétált mellette.

A portásokat mindig el kell kerülni, mert megjegyzik az arcokat, jó emlékezőtehetségük volt, és ők jelentik be a lakóknak, hogy ki keresi őket. Néha sikerült észrevétlenül bejutni az épületbe a földalatti garázson keresztül, de itt sajnos, parkolóőr volt szolgálatban.

Frank a buszmegálló melletti átázott pad mellett ácsorgott két másik férfi mellett a szemerkélő esőben, szemével pásztázva a sugárutat. Elfoglalta magát, amíg gondolkodott az esőben, mely mostanra már jóformán elállt. Egy teletömött busz imbolygott el mellettük, vadul fröcskölve. Aztán egy taxi érkezett Gloria Whimbley épületéhez, és még mielőtt a sofőr lefékezett volna, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy utasát kitegye, Frank már elindult.

Mint várható volt, a kapus esernyővel a kezében a taxihoz lépett, hogy segítsem az utasnak, a ezalatt Frank besietett az épületbe.

Két lift is volt, az egyik éppen a földszinten állt. Frank azonnal belépett, megnyomta a gombot, s máris emelkedett a 14. emelet felé.

A folyosó ezen az emeleten aranyporszínű vastag szőnyeggel fedett falait szintén aranyszínű lemezekkel díszítették. Senki sem járt itt Franken kívül. A 14/D ajtaja a kanyaron túl volt, s nem látszott a lift ajtójától. Az ajtóhoz tapasztotta a fülét, és hallgatódzott. Csak távoli, halk zene hangját hallotta.

Még egyszer körülnézett a folyosón, elővette a 38-ast, és kivette a zsebéből a kulcsot. Az ajtó könnyen és halkan nyílt, halkan csukódott. A zene, valami ballada, halkan szólt a háta mögött. Egy keskeny folyosón állt, melyről az ovális, fehér szőnyeges társalgó nyílt, amelyben kör alakú szófával, mély karosszékek és régimódi asztalok álltak; mind nagyon elegánsak, de nem nőiesek.

Eszébe villant, hogy ezek esetleg a felbomlott házasság emlékei, de közben latolgatnia kellett a rá váró lehetőségeket, amint felemelte a fegyverét, és továbblépett.

Belépett a nappaliba, nem nagyon érdekelte, hogy esetleg meghallja a nő, hiszen ha szembetalálja magát vele, nincs hova futni, s különben is mit tud csinálni? Sikít? Ez esetben vége… Mindenképpen gyorsan akart végezni, s utána azonnal eltűnni.

A nő nem volt a nappaliban, így Frank továbblépett, a következő helyiségbe. Csak pár lépést tett, mikor egy félig nyitott ajtóhoz ért. Női hangot hallott, megállt.

A nő egy kicsiny, de vidám színekre festett szobában volt, az asztalhoz hajolva beszélt a telefonba. A test pozícióján is látszott, hogy szeretné már befejezni a beszélgetést.

Szemben állt az ajtóval, de egyelőre nem vette észre Franket. Frank azonnal látta, hogy elszúrták a dolgot, mert nem a fényképről megismert nő volt. Ez egy hosszú hajú szőke, csábos keblekkel, egyáltalán nem a fotón látott sötét, rövid hajú, szolid kis teremtés.

Emilio nem követne el ilyen tévedést soha. Lehet, hogy a nő egyszerűen csak egy látogató. Frank elhatározásra jutott. A hálószobában nagy, fodros huzatú ágy volt. A szoba és a mellette lévő fürdőszoba üres volt. Frank úgy döntött, visszavonul, és kapcsolatba lép Emilióval, hogy megtudja, mi a fene folyik itt.

Elhagyta a szobát, és óvatosan araszolt kifelé a folyosón. Ebben a pillanatban a szőke is kilépett a vidám kis szobából. Riadt sikollyal állt meg. Franket riadt őzgidára emlékeztette, aki ugrásra és menekülésre készen, reszketve áll, csodálatosan gyönyörű, puha és védtelen.

A rémülettől halk hangon kérdezte: – Mit csinál maga itt? És ki maga?

– Nem – rázta meg fejét Frank. – Maga kicsoda? Ez itt a kérdés, drágám. Mikor a nő nem felelt, feléje lépett, a fegyvert még mindig a kezében tartva. Intett neki, hogy lépjen hátra, vissza a szobába, és üljön le. Felette állt, fegyverét egyenesen a fejének szegezve.

– Gyerünk kislány, mi a neved?

– Nicky Gillmore vagyok – szepegte riadtan.

Frank bólintott. Megnyalta a szája szélét. – Igazán? Nicky Gillmore. És mi történt Glóriával?

– Egy darabig itt fogok lakni.

– Ez nagyon rossz hír, Nicky. Hacsak nem veszed fel a telefont, és nem győzöd meg arról Glóriát, hogy azonnal jöjjön ide.

– Ezt nem tehetem.

– Miért nem?

– Mert Gloria szabadságon van, nem tudom hogy éppen hol.

– Biztosan tudod. És meg is fogod mondani nekem, igaz, Nicky?

– Nos, Gloria Kaliforniában van. Az én lakásomban lakik Santa Monicában. Neki is, nekem is vannak barátaink ott. Így hát lakást cseréltünk pár hétre.

A fegyvert bámulta, félrehajtott fejjel, a székbe süppedve.

– Kérem – mondta ideges mosollyal –, félretenné ezt a dolgot? Én csak egy nő vagyok és biztosan nem fogom magát leteperni és a fegyverét elvenni!

– És mikor – mondta Frank – mikor ment el Kaliforniába? Úgy értem, Gloria Whimbley.

– Ma korán reggel. Nem tudom pontosan, mert már elment, mikor én ideértem. A repülőgépe Los Angelesbe reggel fél tízkor érkezik az ottani idő szerint.

Frank a fegyvert az övébe dugta. Az íróasztalhoz ment, s a telefonért nyúlt. Santa Monicát mondott? Mi az ottani címe?

– 842, Ocean Avenue.

– És a telefon a maga nevén szerepel?

– Igen, Nicole Gillmore néven.

– Mi a kódszáma?

– 213.

A nőt figyelve tárcsázta a 213-at, és utána a tudakozó számát. A nő nem hazudott. A tudakozó megadta a számot. Frank feljegyezte a naptárra.

– Eddig minden rendben van – mondta. – Most pedig Nicky, felhívjuk Glóriát. Csak egy baráti hívás az egész, hogy lássuk, hogy van és mit csinál? Te beszélsz, és én hallgatlak, tehát jól vigyázz, mit beszélsz.

A nő bólintott, és felhívta a számot. Nem volt válasz. Frank tízig számolt, aztán letetette a telefont.

Karját keresztbefonva leült egy székre, és csendben bámulta a nőt. Törte a fejét a megoldáson.

A nő vajszínű szaténblúzt viselt, miniszoknyával.

Nyilván azt tervezte, hogy elmegy valahová este. Csodálatos lábai voltak, elragadó alakja, de leginkább az arca volt elgondolkodtató.

Olyan törékeny és finom arc volt, annyira nőies. Egészében éve ez a nő volt álmai asszonya, amilyennek mindig is képzelte a tökéletes és elragadó nőt, itt volt álmai megtestesülése, a valóra vált képzelet.

– Nos – törte meg a csendet a nő – meg kell értenie, hogy a Nyugati-Parton három órával korábbra jár az idő. Ott még mindig délután van. És Gloria valószínűleg még mindig a tengerparton van.

Frank letépte a lapot a naptárról, összehajtogatta és zsebrevágta.

– Semmi baj, majd újra felhívjuk. Próbálkozunk újra, igaz, Nicky?

– Igen, újra megpróbáljuk – felelte. – És aztán mi lesz, úgy értem, ha maga végre elhiszi, hogy Gloria ott van, akkor mit fog tenni?

– Mit fogok tenni? Hát repülőre szállok Kalifornia felé.

Frank vészes mosolya valósággal kikövetelte a következő kérdést.

– Miért? Miért akarja megölni Glóriát? Hiszen nem is ismeri.

– Azt mondtam talán, hogy meg akarom ölni Glóriát?

– Nem kellett, hogy mondja.

– Felejtsd el kislány, ez nem a te dolgod. Úgysem értenéd.

A nő megrázta a fejét, szőke haja lebbent. – Nem érteném, az igaz. – Könnyekre fakadt. – Felkelhetek és mozoghatok csöppet? – Mosolygott kicsit. – Tudja, ideges vagyok.

– Rajta.

Odalépett az esőáztatta ablakhoz, kibámult a sötétségbe egy pillanatra, aztán megfordult.

– Nem, én egyáltalán nem értem, miért gyilkolna meg embereket – mondta kicsit erősebb hangon, arcocskája kipirult. – Különösen az ilyen magafajta gyilkosságokat, aki ilyen hidegvérrel cselekszik.

Frank csuklott egyet: – Az uralkodó osztály édes női hangon jószándékról és szeretetről papol. Ti aztán tényleg naivak vagytok.

– Talán. – A nő most egyenesen eléje állt, s farkasszemet nézett vele. – De legalább nekünk van szívünk és lelkünk. Elmondhatja maga ugyanezt magáról? Mi hiányzik magából? Soha nem érzett szeretetet semmi iránt? Szégyenlősen megérintette a férfi arcát. – Soha senki nem szerette magát?

Mozdulatlanul és kifejezéstelen arccal ült, a nő érintése mozgásképtelenné tette, az illata, a közelsége, a puha szájának közelsége. Váratlanul egy csengetés durva zaja riasztotta fel.

Az ajtóhoz lépett. – Ez ki? – csattant fel.

– Az udvarlóm lesz az – válaszolta a nő. – A kapus szól, hogy megérkezett és rám vár. Vacsorázni megyünk.

– Ha nem felelsz, akkor mit tesz?

– Az udvarlóm? – kérdezte. Vállat vont – nem tudom.

– De igen, tudod. Gondolkozz! Gondolkozz!

– Nos, ha a kapus beengedi, akkor feljön, ha nem engedi fel, akkor biztosan elmegy.

A csöngetés folytatódott, de most már kitartóbban.

– Biztos vagy abban, hogy elmegy?

– Nem, mert dühös lesz. Azt fogja hinni, valami baj van. Valamit biztos csinálni fog, de nem tudom mit.

– De mivel rendes úriember, nem fog nagy felhajtást csinálni, ugye, Nicky?

– Nem hiszem. Biztosan fel fog hívni telefonon, hogy megnyugodjon, minden rendben van.

– Oké. Reméljük, hogy rendes gyerekként fog viselkedni, különben… Oké, akkor hát várjuk, és meglátjuk, mi lesz. – Bármi történjék is, találj ki valami jó kifogást, hogy megszabaduljunk tőle.

A csöngetés abbamaradt, és amint vártak, egymással szemben ülve, a nő váratlanul megkérdezte: – Mi a neved?

– A nevem? – Ezt mulatságosnak találta, és röviden felnevetett. – Az ilyen embereknek, mint nekem, akiknek se szíve, se lelke, nevük sincsen. De ha nevet akarsz, válasz egyet, bármit.

A nő elgondolkodott. – Roger – döntötte el.

– Roger? – felhorkant, fejét rázva. – Roger, nahát, ez mulatságos.

– Nos, én soha nem ismertem még egyetlen Roger nevű embert sem. Hozzád hasonló embert sem ismertem eddig.

– Igen, az már egész biztos.

– Igen, és nagyon érdekesnek talállak.

– Egy érdekes állatfajta, igaz, bébi? A ti fajtátok így mondaná ezt.

– Nem, nem, egyáltalán nem így van. Én nem nézlek le téged, te vagy túl érzékeny. Mindössze azt akarom mondani, hogy valami sötét vonzerő árad belőled…

– Ne strapáld magad, Nicky. Engem már sokan próbáltak átverni.

Automatikusan válaszolt. Szíve mélyén érezte, hogy a nő nem hazudik, legfeljebb egy kicsit túloz.

– Úgy látom, nem értjük egymást – mondta a nő.

– Talán máskor és máshol. Egy más világban, jó?

– Legalább mondd meg, mit akarsz velem csinálni. Nem tudom ki vagy és azt sem tudom, honnan jöttél. Ami engem illet, soha nem is voltál itt. Mondd, elengedsz?

– Persze, persze, hogy elengedlek – mondta, szaporán bólogatva a férfi.

– Mi mást tehetnél velem? Összekötöznél? Megölnél?

Nem válaszolt, mert erre nem tudta a választ. Világos, hogy nem akarta megölni a nőt. Egyszerűbb lett volna, ha ez a lány lenne Gloria Whimbley, ő meg egyszerűen besétált volna, lelőtte volna egyetlen szó nélkül; de most már megvolt a kapcsolat, beszéltek egymással, bármilyen kényszeredetten is.

A célpontból egy melegszívű, csodálatos nő lett, és valahogy megérintette az ő érzéketlen szívét. Vagy ami ennél is több, női vonzereje legyőzte, elködösítette az ő eredeti célját, felemésztette az akaraterejét.

Továbbá, a tanúk megölése mindig veszélyes komplikációt jelenthet, amit nem lehet könnyedén venni.

Ami azt illeti, ha a lebukás veszélye fenyeget, a választás egyértelmű: a lefelé fordított hüvelykujj. Mert a munka, s elsősorban a titkok megőrzése volt az első.

Nincs kifogás. Bárhonnan is nézte, Nicky a gyilkosság útjában volt, és fenyegette a cég biztonságát, saját magáról már nem is beszélve. Mennie kellett. És mégis…

– Gondolom – mondta a nő –, a csend azt jelenti, hogy meg akarsz ölni. Tényleg ezt akarod? – s megint könnyekben tört ki.

– Nem, nem ezt akarom.

Megszólalt a telefoncsengő.

– Ez az udvarlód lesz, Nicky. Szabadulj meg tőle, legyél ügyes, jó?

Ügyes is volt. Azt mondta a fiúnak, hogy éppen zuhanyozott, mikor felszóltak érte, és nem hallotta a csengetést. Egész nap pocsékul érezte magát, semmi sem maradt meg a gyomrában. Talán a hosszú repülőút viselte meg. Ugye nem bánja, ha elhalasztják a találkozót?

– Úgy hazudsz, mint egy öreg hivatásos – mondta Frank elismerően mikor letette a kagylót. – Ez mindenkit meggyőzne, kivéve engem. – Én tudni akarnám, mikor találkozol a másik fickóval, hogy leüthessem. – Megint felnevetett.

A nő mellett állt, hogy ha a telefonért nyúlna, akkor ki tudja venni a kezéből, de a nő most ügyetlenül a kezéért nyúlt.

Összeszorította ujjait a magáéval, és elsírta magát. – Kérlek, engedj el, megtartom a titkodat, amíg csak élek.

Visszahúzta a kezét. – Amíg csak élsz? – Keserűen elmosolyodott. – ígéred? És azt akarod, hogy ezt el is higgyem neked?

– Próbáld elhinni – mondta a nő, könnyeivel küszködve. – Nehéz nekem hinni?

– Igen. Mondd meg nekem Nicky, ha elengedlek, mi lesz akkor? Én egy kemény csapatba tartozom. El kell intézzem Glóriát, a kis barátnődet. De téged ez nem zavar, igaz? Nem rohansz hozzá, és nem figyelmezteted. És persze nem rohansz a zsarukhoz sem. Ez eszedbe sem jutna, igaz?

A nő nem nézett a szemébe. – Azt hiszem, reménytelen. Őszintén szólva, nem ígérhetem meg neked, hogy elárulom Glóriát. Azt sem, hogy nem figyelmeztetem, s hagyom, hogy megöld.

– Na, végre kommunikálunk egymással. Ennyit el is hiszek neked.

– De ha nem bántod, ha egyszerűen csak elmész, és úgy teszel, mintha nem tudnád megtalálni Glóriát, akkor megígérem. Nem voltál itt, hiszen nem is létezel.

– Nem tudod, miről beszélsz, kislány. Azt sem tudod, mit kérsz tőlem.

Leült az íróasztal mögé, rágyújtott egy cigarettára, és gondolkodott, milyen óriási dologról van szó. Eddigi megbízhatósága miatt a szervezet kész lenne elhinni neki a történetet, és visszaadná a pénzt is. De élete legfontosabb megbízatása nem sikerülne, és nem bocsátanának meg neki soha. Találnának elég kifogást arra, hogy miért ne adják meg neki a megígért jutalmat, miért ne engedjék följebb jutni a ranglétrán. Tovább kellene élnie a megszokott rutin szerint, mint valami szuper szemetesembernek a szervezetben, akit kénytelenek tisztelni, de meg is vetnek.

Odalenne az évi százezer dollár is, az összes kellemes dolgokkal együtt, a hatalom, a státusz, és ha valaha rájönnének arra, mit tett, Frank Donatónak azonnal vége lenne.

– Egész életedben, ha csak egyetlen egyszer tennél valami jót, akkor azt tedd meg most – mondta neki a lány.

Most már tudta, hogy meg is teszi. Igazából már azóta tudta, hogy a lány megsimogatta az arcát.

– Talán most nem látsz ebben semmi jót – folytatta magabiztosabban a nő, amint az arcát tanulmányozta –, de megnyit benned valamit, és visszakapod azt, amit már régen elvesztettél.

– Nézzük csak, hogy játsszuk ezt meg – kezdte hangosan. – Őket fogom hibáztatni, nem magamat. Elmondom, hogy besurrantam ide, s megláttalak, hogy telefonálsz. De te nem a kiszemelt nő vagy, még csak nem is hasonlítasz rá. Nem láttál engem, így hát kisurrantam, és eltűntem. Gloria Whimbley lakásán nem találtam meg a célpontot.

Felállt. – Előbb-utóbb elkapják, tehát figyelmeztetned kell. Mondd azt neki, hogy fenyegető telefonhívásokat kaptál valakiktől, akik azt hitték, te vagy Gloria. Ez jó lesz. De tartsd a szádat kislány, mert ha nem, megkereslek, érted?

– Igen, igen! Köszönöm! – Hozzábújt, reszketett a karjaiban.

– Ki vagy te? – kérdezte. – Ki küldött?

– Soha sem tudod meg – felelte. Figyelj csak, amit mondtál nekem a sötét vonzerőmről, igaz volt?

A lány óvatosan bólintott. – Igen, őszintén mondtam, természetesen.

– Bizonyítsd be – mondta, hisz még most sem tudta megtörni a dolgok megszokott rendjét: nem bírt adni semmit anélkül, hogy ne kapna jutalmat érte.

A nő ránézett, arckifejezése lassan megváltozott, csalódásról beletörődésre változott. – Rendben van – sóhajtotta, és kézenfogva a férfit, szégyenlősen bevezette a hálószobába.

Sokkal később, valamikor az éjszaka közepén, a férfi, aki nem aludt, de ébren sem volt, hanem valahol a kettő közt pihent, érezte, hogy a nő megmozdul, és óvatosan kiszáll az ágyból.

Tökéletes mozdulatlanságban maradt, lehunyt szempillája mögül figyelte a nőt. A nő gyorsan öltözött, aztán az ajtóhoz sietett. Egy percig ott tétovázott, aztán visszatért.

Ott állt és a férfit nézte, aztán a széken halomba tett ruhájához lépett.

A férfi őszinte megdöbbenéssel és csalódással látta, hogy a nő kiveszi a fegyvert a tokból.

Macskaszerű lépésekkel a háta mögé került, biztosan tartva a fegyvert a kezében, megcélozta a férfi fejét, meghúzta a ravaszt, újra és újra, de csak a fegyver kakasa csattant, a cső üres volt. Frank megtalálta a lámpát, és felgyújtotta a villanyt. Kiugrott az ágyból, megragadta a nőt, és kicsavarta a kezéből a fegyvert.

– Nem tudtam kijutni a szobából – sírt a nő. Az ajtó zárva volt, és én nagyon rettegtem attól, hogy esetleg mégis meggondolod magadat. Ezért tettem. Ez az egyetlen ok. Ugye, hiszel nekem?

– Persze, hát persze, hogy hiszek neked – mondta amint a párna alá nyúlt és elővette a töltényeket. – És te is higgyél nekem. Az egyetlen ok, amiért a töltényeket kivettem és a párnám alá tettem, az a szokás hatalma volt, mert ez a szokásom, nem bízom senkiben, ha töltött fegyver van a közelben, ami esetleg elsülhet, és még véletlenül megölhet valakit.

Kinyitotta a fegyvert, és elkezdte megtölteni. A nő rémülten állt és figyelt. – Ami az ajtót illeti – folytatta, – azt beszorítottam ezzel a kis fém pecekkel, amit magammal hordok. Ez jól jön, mert a sötétben nem venni észre, és nem tudsz kimenni, ha nem tudod a trükköt. Amíg a fürdőszobában voltál, addig bezártam vele az ajtót.

– Nem ellened irányult, tudod. Csak szokás, mint az is, hogy a töltényeket eldugtam. Az én szakmámban soha nem szabad elveszteni a fejünket – magyarázta, amint közelebb lépett, és ráemelte a fegyvert.

– Még akkor sem, ha egyszer az életben beleszeretsz valakibe, akiről kiderül, hogy csak egy olcsó kis nőcske. – Igen, képzeld el, Nicky, én valóban a nyakamat akartam kockáztatni teérted, hogy szabadon engedjelek.

Lelőtte, csinos lyukat lőtt a homloka közepébe, s mikor véresen összerogyott, óvatosan megvizsgálta, hogy meggyőződjön arról, biztosan meghalt. Ekkor már érzéketlen volt, mint egy kő.

Kiment az utcára az alsó garázson keresztül. A parkoló személyzete a kocsikban aludt. Még mindig esett, és a buszmegállóhoz sietett. Se boldog, se szomorú nem volt, inkább úgy érezte, mintha újra a régi lenne.

Egy kis időre elvesztette a hidegvérét, ami pedig a siker kulcsa az ő szakmájában, s enélkül, tudta, soha többé nem tudott volna dolgozni, de most már ismét megtalálta, s amint a buszra felszállt, már eldöntötte: reggel felhívja Emiliót, és elmondja neki a történetet, csak néhány részletet hagy ki belőle. Elmondja majd, hogy a New York-iak elszúrták a dolgot, s miattuk egy extra gyilkosságot kellett elkövetnie, csak azért, hogy a rendszert megvédje, de megmentette a helyzetet, mert kiderítette, hol bujkál a célpont, és a következő géppel már indul is Los Angelesbe. Ezzel a végső gondolattal az egész bolond éjszaka már ki is ment a fejéből, és egyszerre éhesnek érezte magát.

Az aranyruhás lány - Jonathan Craig

Halálos balesetnek vagy öngyilkosságnak kellett volna kinéznie. De nem az volt, hanem gyilkosság. Egy gyilkosság színhelyén általában ritkán jelenik meg elsőként a rendőr, de ez egyike volt a ritka alkalmaknak. Stan Ryder, a társam, és én éppen Greenwich Village környékén járőröztünk egy jelöletlen járőrkocsival, mikor egy kisfiú szaladt ki a Corbin Hotel mögötti sikátorból, azt kiabálva, hogy ott fekszik az utcán egy halott.

A fiú továbbszaladt, és kocsink befordult az utcába. Most, pár perccel hat után, a legpárásabb augusztusi délutánon, ott álltunk, és bámultuk egy jólöltözött, sötéthajú fiatalember hulláját, aki, a jelek szerint pár pillanattal ezelőtt kizuhant a szálloda nyitott, harmadik emeleti ablakán.

A hátán feküdt, szétvetett lábakkal, és a zuhanás okozta óriási erejű ütközés ellenére nagyon kevés vér volt a betonon. Orrán keresztben egy megsötétedett duzzanat volt, és arcának bal oldala, valamint bal keze és bal csuklója sötétlila színű volt.

New Yorkban a detektíveknek tilos a holttesthez nyúlni, amíg a törvényszéki orvos meg nem vizsgálta a tetemet, de néha csalunk egy kicsit. Ujjamat könnyedén az állához érintettem, s a fej, érintésemre könnyedén elmozdult.

– Beállt már a hullamerevség, Pete? – kérdezte Stan.

– Nem – feleltem, s kivettem a férfi zsebéből a tárcáját. Nyolcvanhárom dollár volt benne, néhány üzleti kártya, és egy azonossági kártya a férfi adataival: Harry B. Lambert, 684 East 71. alatti lakos.

Felolvastam a nevet és a címet Stannek, visszatettem a tárcát a zsebbe, és felálltam. Majd alaposabban megnézünk mindent, ha már a törvényszéki orvos megvizsgálta.

– Jó kis elszíneződése van a bal oldalon – mondta Stan. – Ahhoz, hogy ennyire megmutatkozzon, legalább egy óra kell, nem igaz?

– Körülbelül – válaszoltam. Az elszíneződés abból ered, hogy a vér megalvad a testnek azon a részein, amelyek legközelebb vannak a földhöz. Harry Lambert esetében ez azt jelentette, hogy a teste a bal oldalán feküdt legalább egy óra hosszat, mielőtt valaki kidobta a testet a harmadik emeleti ablakon.

– Úgy érzem a szagán, hogy jócskán ihatott is – mondta Stan, kissé meglepődötten pillantva rám.

Stan, aki mindig kissé meglepettnek tűnik, bármiről is legyen szó, magas, sovány fickó, puha és kellemes hanggal, rövidre nyírt haján már mutatkozik egy kis őszülés, és félrevezetően kedves a viselkedése. Fekete öve is van, az osztag legkeményebb ökle is az övé, és majdnem tökéletesen hiányzik belőle a félelem.

– Úgy gondolod, hogy a szeme közé kapott ütés végzett vele? – kérdeztem.

– Előfordulhat – morogta Stan. – Nos, ebben az ügyben te vagy a főnök, Pete. Mit csinálunk?

– Maradj itt a holttesttel, amíg a törvényszéki orvos ideér. A szállóból telefonálok egyet, és mozgásba lendítem a dolgokat.

Átsétáltam a Corbin Hotel bejáratához, és a hallban lévő nyilvános telefonról felhívtam Barney Fells hadnagyot, mindkettőnk főnökét. Barney ezután hivatalosan megbíz mindkettőnket a gyilkosság kinyomozásával. Utána felhívja majd a kommunikációs irodát is, azok meg kiküldik a hullaszállítót, és értesítik a gyilkossági csoporttal együttműködő egyéb osztályokat.

A Corbin Hotel csak egyike volt az ócska kis szállóknak, legfeljebb még koszosabb, kisebb és régibb mint a legtöbbje, pici hallal, s olyan szűk lifttel, mintha madárkalitkának készült volna.

Senki sem állt a pult mögött. Párszor rácsaptam a csengőre és vártam. A középkorú ember, aki végre megjelent, alacsony termetű, vézna, kerek fejű, kopaszodó alak volt, nedves szürke szemekkel.

– Igen, uram – mondta, a vártnál sokkal mélyebb hangján. – Segíthetek valamiben?

Felmutattam a jelvényemet.

– Shelby detektív vagyok – lakik itt egy Harry Lambert nevű úriember?

Bólintott.

– Igen, uram, ma reggel jelentkezett be.

– Van vele valaki?

– Nem tudok róla, uram.

Elővettem a noteszemet. – Szükségem van a maga nevére.

– Dobson. Wayne Dobson.

– Voltak Mr. Lambertnek látogatói?

– Nem tudok róla. Miért? Mi történt?

– Meghalt. Kint fekszik a hotel mögötti sikátorban. Kirepült az ablakon.

Dobson hangosan beszívta a levegőt. – Öngyilkos lett?

– Ismerte őt személyesen?

– Nem, de… – lassan megrázta a fejét. – Ez az első eset, hogy ilyesmi történik nálunk.

– Maga csak akkor jön a pulthoz, ha valaki csönget?

– Általában igen.

– Melyik szobában volt Lambert?

– Egy pillanat. – Megfordult, hogy megnézze a nyilvántartásban. – A 304-esben.

– Megadta az otthoni címét is?

– Igen uram. Ez a szabály. 684 East 71.

– Mikor kapta meg a szobát?

– 11:45-kor.

Eltettem a noteszomat. – Szükségem van egy kulcsra Lambert szobájához. És kérem, maradjon a pult közelében. Újabb rendőrök fognak érkezni perceken belül.

Bólintott. – Természetesen – mondta, amint átadta nekem a mesterkulcsot, egy nagy kerek kulcstartón. – Mindent megteszek, hogy szolgálatukra álljak.

Odasétáltam a lifthez, de meggondoltam magamat. Nem bízom az ilyen méretű régiségekben. Még egyszer szemügyre vettem, aztán átvágtam a társalgón, a lépcsőházhoz.

Lehet, hogy jártam már kisebb szobában is valamikor, de azt tudom, hogy ennél melegebb szobában még soha. A vaságy és a vas éjjeliszekrény zöldre volt festve, az ócska szék úgy tűnt, hogy majd összeroskad a saját súlya alatt.

Küzdelemnek semmi nyomát nem láttam, de úgy tűnt, Harry Lambertnek legalább egy látogatója volt, kétségtelenül egy nő. Az éjjeliszekrény egyik végén egy whiskys üveg állt, a másik végén pedig két pohár, s az egyiknek a peremén rúzsfoltok díszlettek.

Az ágy alatt poron kívül más nem volt, a szekrényben még több por, na és két rozsdás fémfogas. A fürdőszobában semmi.

Átnéztem az éjjeliszekrényt. A felső fiókban egy elegáns fekete diplomatatáska volt, a többi fiókokban semmi. A táskát az ágyra tettem, óvatosan persze, nehogy letöröljem róla az ujjlenyomatokat, és kinyitottam.

A táska, egyebek közt, magában foglalt egy újabb táskát, amely körülbelül 25 cm hosszú és 15 cm széles volt, rajta Lambert neve, aranyból, s ehhez egy két láb hosszú aranylánc csatlakozott, egy kapoccsal a végén. Már többször is láttam ilyen táskákat, ezeket gyémántkereskedők tárcájaként ismerjük. Üres volt.

A táska számos titkos zsebében a következőket találtam: ékszerész-nagyítót, miniatűr mérleget, súlykészletet egy cseppnyi plasztik dobozban, és számos puha, fehér papírdarabot, amilyenbe az ékszerészek csomagolják a drágaköveket.

Visszatettem a táskát az éjjeliszekrényre, levettem a kabátomat, és elkezdtem az ágy átkutatását. Találtam egy rúzst a párnák között. Nem mindennapi rúzs volt. Persze még a legolcsóbbak is drágának tűnhetnek, de ez valódi volt. Aranytokkal, gyönyörűen belevésett L. C. monogrammal.

Ilyen dolgot nők sosem vásárolnak saját maguknak. Az ilyen drága dologba általában az eladók beleírják a saját titkos jelüket, akárcsak a mosodások.

A zsebkendőm és Lambert nagyítója segítségével meg is találtam a jelet. A tok tetejének belső oldalán volt, egy horgony három koncentrikus körrel.

A rúzst az éjjeliszekrényre tettem, a táska mellé, és befejeztem az ágy átkutatását. Éppen felvettem a zakómat, mikor kopogtattak az ajtón, és két technikus meg a fényképész a parancsnokságról bejöttek.

– Szia, Pete – mondta a főtechnikus, az izzadtságot törölve homlokáról. – Gondolod, hogy kicsit felmelegszik majd?

– Reméljük. – Feleletem. – Befejeztétek a sikátorban?

– Semmi komoly. Csak fényképezni kellett. Már kész minden.

– Jobb, ha az ablakból is készítek pár felvételt – mondta a fényképész, és elsietett.

– Az orvosszakértő már megjött? – kérdeztem.

– Amint épp eljöttünk. Chaney doktor.

– Folytasd itt a dolgokat, Ed – mondtam, amint kiléptem az ajtón – még pár szót akarok váltani a szállodással.

Mielőtt lementem, bekopogtattam a Lambert szobájával szomszédos két ajtón, és a vele szemben lévőn is. Egyiknél sem volt válasz.

Mikor leértem a társalgóba, láttam, hogy Wayne Dobson már megint nincs a pultnál. A pult mögötti ajtó kicsit nyitva maradt, így odaléptem és benyitottam.

Dobson az ágyán hevert, s szobája, egy tévé és az ablakán levő vasrácsok kivételével a fent látott szoba tükörképe lehetett volna. Az ágyban fekve még kisebbnek tűnt, mint a pult mögött állva, és szeméből fájdalom sugárzott.

– Mi baja van? – kérdeztem.

Kínlódva mosolygott. – Fekély. A fenti öngyilkosság nagyon felizgatott.

– Tehetek valamit magáért?

Megrázta a fejét, és felhúzta magát kicsit az ágyban. – Majd elmúlik. Legalábbis eddig mindig elmúlt.

– Tudna egy kicsit beszélgetni?

Vállat vont. – Ha kell, hát kell. Mit szeretne tudni?

– Először is hol vannak a boyok? Egyet sem láttam.

– Pedig Joe Moody most szolgálatban van. Csak nehéz őket elkapni.

– Moody vitte fel Lambertet a szobájába?

– Nem. Joe nem akkor volt szolgálatban.

– Lambertnek látogatója is volt – tettem hozzá. – Egy nő. Látott itt egy nőt bejönni?

– Láttam egyet. Egy igazi szépséget. A lifttel ment fel.

– Tudja, kicsoda?

– Nem, de szemkápráztató baba volt, szőke haj, csodás alak, és egy arany ruha, ami olyan szorosan tapadt rá, akár egy második bőr. Fényes, aranyszínű ruha. Nyilván egy vagyonba került.

– Mikor látta ezt a nőt?

– Ó… talán négykor. Talán egy kicsit később.

– Ez volt az egyetlen nő, akit látott?

– Igen. Mr. Shelby kérem, megtenne nekem egy szívességet? A pult alatt van egy cipősdobozom, mindenféle kacattal, amiket a vendégek ittfelejtettek. Van abban egy doboz szódabikarbóna is. Talán ez segítene rajtam.

Kimentem a pulthoz, megkerestem a dobozban a szódabikarbónát, és visszavittem Dobsonhoz.

– Köszönöm – mondta. – Ne szerezzen be soha fekélyt.

– Csak még valami, s aztán hagyom magát pihenni. Maga kezeli a telefonközpontot is?

– Igen, mindent csinálok, csak nem keresem meg a mindennapit.

– Lambertet felhívták, vagy felhívott valakit?

– A fenébe…

– Mi baj?

– Teljesen elfelejtettem. Igen, felhívták. És a fickó, aki felhívta, iszonyú dühös volt valamiért. Átkozódással kezdte, és Mr. Lambert állandóan csak azt mondta, nyugodj már meg Rocky, egy pillanat Rocky, hadd magyarázzam meg Rocky… és ilyenek.

– Rendben van. De az átkozódás mellett mi mást mondott ez az ember?

– Semmit. Csak átkozódott. Aztán Mr. Lambert egyszercsak letette a telefont.

– A férfi újra hívta?

– Nem.

– Mikor telefonált?

– Nem is tudom. Négy előtt tíz perccel. Épp akkor állítottam be az órámat. – A fájdalomtól eltorzult az arca és visszaroskadt az ágyra.

– Mint mondtam, ne szerezzen magának fekélyt.

Pár dolgot feljegyeztem a noteszomba, aztán kimentem, hogy lássam, hogyan haladnak a dolgok a sikátorban.

Már két újabb rendőrautó érkezett azóta, és a hullaszállító is ott volt, no meg vagy száz bámészkodó is.

– Chaney doki azt mondta, hogy elég jól meg tudja határozni a halál időpontját – mondta Stan, miután átfurakodtam a tömegen.

– Úgy 4 és 5 óra közt hunyt el.

– Pontosan – tette hozzá a törvényszéki orvosszakértő, felpillantva a tetem mellől, ahol térdelt. – Ez egy a száz esetből, amikor pontosan meg tudom mondani az időpontot.

– Mi okozta a sérülést a szeme közt, doki? – kérdezte Stan. – Ettől halhatott meg?

– Igen, meghalhatott volna. De meg kell várni, amíg elvégzem a boncolást. – Felállt és a hullaszállító felé pillantott. – Befejeztem, Pete. Ha megengeded, akkor elvisszük.

– Mindent kivettél már a zsebeiből, Stan? – kérdeztem.

– Igen – felelte Stan, dagadozó zsebére csapva. – Nem nagy segítség. Semmi más nem volt a tárcában, csak a kártyák és a pénz.

Az orvosszakértővel aláírattam az elismervényt a holttestért. Aztán Stannel átnyomakodtunk a tömegen a kocsinkhoz és beszálltunk.

– Szóval Lambert ékszerész volt? – kérdezte Stan, amint elmeséltem neki kutatásom eredményét. – Micsoda állapotok. Száz ember is ki és be járhatott ott, de az egyetlen, akiben biztosan lehetünk, az az aranyruhás nő.

– Talán majd a boy emlékszik még valakire – beindítottam a motort, és kezdtem kitolatni a sikátorból. – Lambert címére megyek, te pedig…

– Igen, tudom – mondta szárazon. – Itt maradok, és irányítom a dolgokat.

– Valakinek mindig el kell végezni a piszkos munkát, Stan.

– Persze, de miért mindig én legyek az?

– Először is, találd meg a boyt. Aztán derítsd ki, hogy a vendégek Lambert emeletén láttak vagy hallottak-e valamit? Ne felejtsd el, hogy az utca túloldalán van egy újságosbódé. Talán az újságos látott valamit.

Befordultam a sarkon, és megálltam a szálló bejárata előtt.

– Még valamit – tettem hozzá. Küldjél valakit a parancsnokságra a rúzzsal. Azt akarom, hogy ellenőrizzék a titkos jelet.

Stan felsóhajtott. – Biztos, hogy másra nincs szükséged?

– Így kapásból más már nem jut eszembe – mondtam. – Habár, ha komolyan belegondolok…

Vigyorgott. – Ne törődj vele – mondta az ajtót kinyitva. – Majd az irodán találkozunk.

A cím, 684 East 71 luxuslakás címe volt. Megtaláltam a postaládát is, Lambert-Mannind 2A, és megnyomtam az alatta lévő csengőt. Egy perccel később az ajtó kinyílt, és felmásztam a lépcsőkön a második emeletre.

Egy jóltáplált férfi, mellén keresztbefont karral álldogált a 2A ajtajában, és engem észrevéve meglepetten pillantott fel. Harminc évesnek saccoltam, homokszínű haja, nagy orra, kicsiny, mogyorószínű szemei voltak.

– Maga csengetett be a 2A-ba? – kérdezte.

Felmutattam a jelvényemet. – Shelby nyomozó vagyok – mondtam. – Ön Lambert úr barátja?

– Itt lakik. Úgy értem, mindketten itt lakunk. Mi történt?

– Jobb, ha bent beszélgetünk.

Egy percig habozott, aztán vállat vont, és beengedett a lakásba. A nappali nem volt túl nagy, de a bútor egy vagyonba kerülhetett. Leültem egy krémszínű bőr karosszékbe, és udvariasan bólintottam.

– Lássuk csak – mondtam, amint elővettem a noteszomat. – Mi az ön teljes neve?

Odajött és engedelmesen leült. – David D. Manning – mondta. – És érezze magát otthon, Mr. Shelby.

– Köszönöm. Ön és Mr. Lambert közeli jóbarátok?

– Lakótársak vagyunk – mondta. – Jól kijövünk egymással. Miért?

– Attól tartok, rossz hírem van az ön számára. Mr. Lambert meggyilkolták.

Valamit akart mondani, de aztán meggondoltam magát, és ott ült és nézett rám, mintha azt akarná eldönteni magában, hogy igazat mondtam-e. Csöndben vártam.

– Hogyan? – kérdezte Manning.

– Nem vagyunk biztosak benne. Valaki álcázni akarta a dolgokat azzal, hogy kidobta a testét az ablakon.

– Valaki? Úgy érti, nem tudják, ki tette?

– Még nem.

Hirtelen felkelt és a bárpulthoz lépett. – Szükségem van egy italra – mondta, jó két ujjnyi italt töltve a poharába. – Önnek is önthetek?

– Nem, köszönöm.

Ivott egyet, lassan visszasétált a szófához, és újra leült. – Nehéz elhinni – mondta.

– Lambert nős volt? Vagy elvált?

– Egyik sem.

– Értesítenünk kell a rokonait. Ismer valakit?

– Nem. Soha nem beszélt a rokonairól. A szülei nem élnek, annyit tudok.

– Jól keresett?

– Körülbelül egyformán kerestünk, úgy vélem. Húszezer az egyik évben, huszonötezer a másikban.

– Tehát ön is gyémántkereskedő?

– Igen.

– Nos, a nagy kérdés persze az, ismer-e valakit, aki meg akarta ölni Mr. Lambertet.

Manning keserűen mosolygott. – Kapásból meg tudok nevezni kettőt vagy hármat is, aki boldogan megtenné.

– Kik azok?

– Nos, ott van a lány, akivel el volt jegyezve, Barbara Nolan. Harry kidobta őt egy másik nő miatt. Barbara megesküdött, hogy megöli.

– Lambert komolyan vette ezt a fenyegetést?

– Először nem. Aztán már igen. Komolyan aggódott miatta. Úgy gondolom, Barbara meggyőzte a végén.

– Tudja, hol lakik?

– Greenwich Village-ben. Waverly tér 542.

– Azt mondta, mások is vannak rajta kívül.

Húzott egyet az italából. – Nos, van egy fickó, Mel Pearce nevezetű, szintén gyémántkereskedő. Azt hitte, hogy Harry elhappolt az orra elől egy nagy vevőt. Ez teljesen az agyára ment. Egyszer nekem kellett kettejüket szétválasztanom, hogy össze ne verekedjenek.

– Tudja, hol találom meg az illetőt?

– A Central Park nyugati oldalán, azt hiszem. Nem tudom, pontosan hol lakik.

Új oldalra lapoztam a noteszemben. – Ez eddig kettő – mondtam. – Van még valaki?

– Más nem jut az eszembe.

– Harryt felhívta egy elég goromba, Rocky nevű alak. Ez a név jelent magának valamit?

Manning elgondolkodva ráncolta a homlokát. Aztán megrázta a fejét. – Nem.

– Harry valamiféle bajba keveredett? Talán kölcsönöket vett fel? Beperelték? Szerencsejáték tartozásai voltak talán? Valami hasonló?

– Semmi ilyesmiről nem tudok.

– Azt mondta Barbara Nolant kidobta egy másik nőért. Mi a másik nő neve?

– Elaine Greer. – A kávézóasztalon álló portré felé mutatott. Ez az ő képe.

Odaléptem, hogy szemügyre vegyem. A nő nagyon fiatal volt, nagyon szőke, és nagyon szép. A mosoly, ami az ajkát szétnyitotta, valahogy nem ért el a kék szeméig.

– Vele is beszélni akarok – mondtam. – Tudja a címét?

– Nem. A manhattani telefonkönyvben benne van, az biztos.

– Nagy nőcsábász volt Harry, mi?

– Nem. Mondhatnám, bottal kellett elverje magától a nőket, de mindig csak egy nőhöz ragaszkodott egyszerre. – Szünetet tartott. – Ez az Elaine nagyon jó nő kell legyen. Harry majd megőrült érte. Mint már mondtam, Barbara és Harry meg akartak már esküdni. De mikor megismerte Elaine-t, teljesen kiment a fejéből Barbara. Úgy megőrjítette Harryt az a nő, hogy jóformán elment a józan esze.

– Ismeri Elaine-t?

– Nem. Sosem találkoztam vele, és már eljutottam arra a pontra, hogy azt kívántam, bárcsak sose találkoztam volna Harryvel sem. Mindig csak erről a nőről mesélt. Úgy viselkedett, mint egy kamasz, aki élete első nagy szerelmével találkozott. Látnia kellett volna, hogy ezt elhiggye.

Súlypontomat váltogattam a székben, s új belet tettem a ceruzámba. – Kinek dolgozott Harry?

– Senkinek. Megbízás szerint vitte a köveket.

– Megbízás szerint?

– Tudja, féltucat ékszerésznek dolgozik az ember, aláírja nekik, hogy mit vett át, és megbízás szerint eladja őket.

– A híre akkor biztosan jó volt.

– Jobb annál. Tökéletes volt.

– Mikor látta őt utoljára, Mr. Manning?

Élesen rám nézett, aztán felemelte a poharát, befejezte az italát, a pohár pereme felett engem bámulva.

– Nehogy azt mondja már, hogy én is gyanúsított vagyok – mondta.

– Ezek csak rutinkérdések, Mr. Manning - feleltem. – Mikor látta utoljára?

Letette a poharát az asztalra. – Ma reggel – mondta. – Nem is tudtam, mit gondoljak róla.

– Mi történt?

– Nos, Harry szobájában kora reggel csengett a telefon, úgy hat körül. Felébresztett. Kimentem a konyhába, hogy reggelit készítsek, s pár perccel később Harry is kijött, teljesen felöltözve, menetkészen, hóna alatt a táskával. Úgy tűnt, halálra van rémülve.

– Mit mondott magának?

– Semmit. Megkérdeztem, mi baj van, de elment mellettem, kivette a szekrényből a whiskyt, és egyenest az üvegből ivott egy jó nagyot. El voltam képedve. Ez volt az első eset egy év alatt, hogy inni láttam. Tudja, azelőtt alkoholista volt, de leszokott. S most egyszercsak iszik, méghozzá az üvegből.

– Semmit sem mondott?

– Egyetlen szót sem. Azt hiszem, nem is fogta fel, hogy ott vagyok. Megkérdeztem tőle, ki telefonált olyan korán, de mintha nem is hallotta volna a kérdésemet. Nem volt másfél percnél tovább a konyhában.

– Rögtön elment a lakásból?

– Igen.

– Véletlenül nem hallott valamit a telefonbeszélgetésből?

– Nem – mondta Manning, és újabb italt töltött.

Óvatosan figyeltem. Valami nem tetszett nekem benne. A körülményekhez képest túl nyugodt volt, de mikor visszajött és újra leült, észrevettem valamit, ami elárulta, hogy valójában igen zaklatott. Kényelmesen ült a szófán, lazán és ernyedten, mint aki unatkozik, de a poharát olyan erővel markolta, hogy az ujjai belefehéredtek.

Visszalapoztam a noteszemben, és felálltam. – Kéznél van a telefonkönyv? – kérdeztem.

– Ott a bár mellett.

– Ezt a gyémántkereskedőt, aki veszekedett Harryvel – mondtam, – Mel Pearce-t, Melvin-nek hívják?

– Nem. Melfordnak.

Találtam egy Melford Pearce-t a 216 Central Park Westen. Elaine Greer, pedig, akinek a kedvéért Harry kidobta Barbarát, a 734 East 58-ban lakott.

– Azt hiszem, mostanra ennyi elég is, Mr. Manning – mondtam, az ajtó felé indulva. Nagyon köszönöm a segítséget.

– Semmi gond – mondta könnyedén Manning. – Sok szerencsét.

Lementem az utcára, és a kocsimhoz sétáltam. Mostanra már teljesen besötétedett, de a párás levegő ugyanolyan fojtogató volt, mint délben, és ilyen marad egész éjszaka is. Az Empire State Buildingnél rengeteg fényszóró világította meg az utat, s a hajók kürtjeinek hangja úgy hangzott, mint mikor kora esti ködbe borul Manhattan.

Kiverekedtem magam a forgalomból, és a belváros felé igyekeztem, hogy beszéljek Barbara Nolannel, aki életveszélyesen megfenyegette Harryt.

Az egyszobás lakás, a kis vegyeskereskedés felett kicsiny volt, még a Greenwich Village szabványaihoz képest is, és a nő, aki beengedett, alacsony volt és roppant dühös. Vállig érő fekete haja volt, kékes fényekkel, kicsiny, ovális arca, mélybarna szemekkel, olyan hosszú szempillákkal, hogy első pillantásra azt hittem, hamisak.

– Miért énhozzám jött? Mit tehetek én róla? – mondta, dühösen méregetve engem. – Mit kellene tennem? Talán vessem magam a temetési máglyára?

– Ez nem szükséges – mondtam. – Megelégszem néhány válasszal is.

Kezével visszafésülte haját a szeméből, keresztbevetette a lábait. – Maga biztosan azt hiszi, én öltem meg Harryt, ugye? – kérdezte.

– Ezt nem mondtam, Miss Nolan.

– Nem is kellett. Rá van írva arra a csúf kopó-arcára.

– A kapitányság is csúnya, Miss Nolan. Inkább itt akarna beszélgetni velem?

– Nos, a lényeg az, hogy nem én tettem. És csak a tények kedvéért: azt kívánom, bárcsak megtettem volna.

– Pedig úgy tudom, hogy feleségül akart menni hozzá.

– Dave Manning mindent elmondott magának, igaz?

– Mivel keresi a kenyerét, Miss Nolan?

– Tervező vagyok. Elsősorban ékszereket, de övcsatokat, dobozokat, rúzstokokat, parfümüvegeket, szemüvegkereteket is tervezek…

– Dolgozott ma délután? Négy és öt között?

– Ó, szóval erről van szó. Ekkor ölték meg, igaz?

– Csak a kérdésre feleljen, kérem.

– Itthon dolgozom. Egész nap nem mozdultam ki itthonról.

– Úgy tudom, életveszélyesen megfenyegette Mr. Lambertet, méghozzá nem is egy alkalommal.

– És úgy is gondoltam. – Megállt, hogy rágyújtson. – David Manning ezt is elmesélte?

– A legtöbb nő nem fenyegeti gyilkossággal a férfiakat, csak azért, mert az idő meggondolja magát, és nem köt házasságot.

– Csak azért! Maga úgy mondja ezt, mintha semmiség lenne az egész, mintha csak nem lenne kedve moziba menni. – Röviden, dühöset szippantott a cigarettájából, és mélyen beszívta a füstöt. – És ami azt illeti, nem vagyok olyan, mint a legtöbb nő. Én én vagyok. És én ilyen dolgot nem tűrök el.

– Ez minden, amit Harry tett?

– Minden? – Sötét szemeiben mintha tüzek gyúltak volna. – Igen, ez a férfi csak ennyit tett. Miért, mi mást kellett volna tennie? Hangyadombra kellett volna tán kötöznie?

– Ismer ön egy Elaine Greer-t?

– Nem. Kellene?

– És ismer egy bizonyos Rockyt?

– Nem, Rockyt sem ismerek.

– Járt valaha a Corbin Hotelben?

– Még csak nem is hallottam Corbin Hotelről.

– Ismer valakit, aki szeretné Mr. Lambertet holtan látni?

– Igen. Magamat.

– Egy kis együttműködést kérek, Miss Nolan. Rendben?

Elnyomta a cigarettáját a hamutálcán, és újra keresztbevetette a lábát.

– Kezdetnek – mondta – mi van ezzel a disznó Dave Manninggel? Utálta Harryt ő is, ugye ezt tudja? Úgy értem, igazán utálta, szívből.

– Miért?

– Miattam. Harry tőle vett el engem. Elmondta ezt magának? Ugye, hogy nem? – Jelentőségteljes szünetet tartott. – Davidet ez nagyon megviselte. Nagyon. Valósággal összetörte.

Felhúzta a szemöldökét, és rám mosolygott. – Érti már?

– Ennek dacára továbbra is együtt éltek.

– Mit bizonyít ez, az ég szerelmére?

Még kérdeztem pár dolgot Miss Nolantől, egyik válasz sem hozott semmi újat. Ekkor felálltam, hogy távozzak.

– Köszönöm a segítségét – mondtam. – Lehetséges, hogy újra akarunk majd önnel beszélni a közeljövőben, Miss Nolan.

– Efelől semmi kétségem – felelte – és köszönöm, hogy ilyen remek hírt hozott.

Mikor beértem a központba, a nagy falióra mutatói 9:42-t mutattak. Stan már az íróasztalánál ült, ósdi gépén kopogtatva és enyhe meglepetéssel az arcán, mintha a most készülő jelentés lenne az első, ami a lerobbant gépen készül.

Zakómat a székem háttámlájára terítettem és leültem. – Hogy mentek a dolgok a hotelben? – kérdeztem.

– Minden el van intézve – mondta Stan. – Rendőrségi pecsét az ajtón, és minden egyéb.

– Találtatok valami újat?

– A szobában sajnos nem. Valaki minden ujjlenyomatot letörölt az üvegekről és a poharakról. Mindenesetre beküldtem őket a laborba, a többi cuccal együtt.

– Jó. És mi van a rúzzsal? Megkérdezted a titkos jelet is?

Bólintott. – Már telefonáltunk ez ügyben. Megvan a jel a nyilvántartásban. A vésnök Brooklynban lakik. Kiküldtem már érte egy embert.

– Beszéltél már a szállodai boyjal?

– Igen, de nem sok értelme volt. Ugyanaz a helyzet a szobalányokkal. És Lambert szobaszomszédai közül egy sem volt bent. A szállóval szembeni újságos látta az aranyruhás lányt. Úgy rémlik neki, hogy négy óra körül ment be. De kijönni nem látta.

– Van még valami?

– Igen. Jó néhány rémült hívást kaptunk az ékszerészektől, úgy áll a dolog, hogy Harry Lambert ma reggel körülbelül 50 000 dollár értékben hozott ki gyémántokat, megbízásból. – Szünetet tartott. – Talán ezért ölték meg, talán nem. Talán meg akart szökni vele, talán nem. Egy csomó talán van itt.

Elmondtam Stannek, amit megtudtam Dave Manningtől és Barbara Nolantól, aztán felhívtam az azonosítási irodát, hogy ellenőriztessem velük Dave Manninget, Barbara Nolant, Elaine Greert, Mel Pearce-t, és persze magát Harry Lambertet is.

Néhány perccel később visszahívtak, hogy egyikről sincs semmi a nyilvántartásban, kivéve Elaine Greert, akinek a férjét, Ralph Greert négy nappal ezelőtt engedték szabadon az Állami Kórházból, a Közveszélyes Őrültek Intézetéből, Matteawanből.

Ralph Greer nyilvántartási adatai alapján zsarolásért, súlyos testi sértésért és betörésért volt már elítélve. Egyetlen bűntársa Floyd Stoner, aki jelenleg úgy tudni, a 631 West 74-ben lakik. Greer tartózkodási helye ismeretlen.

– Eszerint Lambert új barátnőjének férje van – mondta Stan, miután elmondtam neki az új információt.

– És a férj csak négy napja szabadult. Ez jól hangzik.

Felhívtam a központot, és körözést kértem Ralph Greer ellen, majd felálltam, és a zakómért nyúltam.

– Úgy vélem, Mrs. Greer megérdemli a társaságunkat, Stan – mondtam. – Ne tagadjuk ezt meg tőle.

De a sors mégis megtagadta ezt tőle, mert nem volt otthon. Ugyanilyen pechünk volt, mikor Floyd Stonert akartuk felkeresni, aki korábban Ralph Greer bűntársa volt. Stoner sem volt otthon.

– Egy ezresbe lefogadnám – mondta Stan, amint visszafelé sétáltunk –, hogy ilyen tempóban befejezzük az ügyet, pont mire nyugdíjba mehetünk.

A fali telefont használtam az első emeleten, hogy letartóztatási parancsot kérjek Elaine Greer és Floyd Stoner ellen, és megszerveztem hogy néhány nyomozó lesben álljon mindkettőjük lakása előtt. Aztán kimentünk a kocsihoz.

– Majd én vezetek – mondta Stan, amint a kormány mögé ült. – Te őrült módon száguldasz és ez nem tesz jót az idegeimnek. Hova megyünk?

– 216 Central Park West.

– Ki lakik ott?

– Mel Pearce, a gyémántkereskedő, aki azt hiszi, hogy Harry Lambert egyszer elütötte őt egy zsíros üzlettől.

Stan sóhajtott. – Szegény Lambert, kell legyen ebben a városban legalább egy ember, aki nem akarta a halálát. De vajon ki lehet az?

Mel Pearce legalább 50 éves volt, úgy ítéltem az őszülő haja, fáradt szeme, vastag szemüvege, abnormálisan hosszú karjai, és nagyon gyors válaszai alapján, melyekkel minden kérdésemre rögtön megfelelt, kivéve azt, hogy hol volt délután négy és öt óra között. Erre azt mondta, hogy sétált valahol a belvárosban, s azon törte a fejét, hogyan üssön nyélbe pár sikeres üzletet.

Ami a Lamberttel kapcsolatos vitatott gyémánteladást illeti, ez teljes félreértésen alapult. Rájött, hogy tévedett, bocsánatot kért Lamberttől, és ezzel vége is volt a dolognak.

Felhívtam a központot, hogy van-e valami új fejlemény az ügyben. Volt. A detektívek, akik Ralph Greer bűntársának lakása előtt vártak, jelentették, hogy a leírásnak megfelelő személy belépett a házba.

Ötemeletes ház volt, a megrepedt ablakokat ragasztószalagokkal erősítették meg, a szemetet a lépcsőn hagyták. Nem volt gond bejutni, valaki már kifeszítette a ház ajtaját, s ki is támasztotta egy telefonkönyvvel, abban a hiábavaló reményben, hogy ez majd segíti a ház szellőzését.

Bekopogtam a 301-esbe. Halk zaj hallatszott belülről, de senki sem jött az ajtóhoz. Újra kopogtam. Ezúttal már semmi zaj sem hallatszott.

– Rendőrség – mondtam.

– Túl udvarias vagy – mondta Stan. – Meggyőzőbben kell csinálnod.

Közelebb lépett az ajtóhoz. – Itt a rendőrség – ordította. Kinyitni!

Vagy 15 másodperc telt el, semmi sem mozdult.

Kicsit visszahúztam Stant az ajtóból. – Maradj itt – mondtam. – Én a tűzoltólépcsőn megyek, ha hallasz valamit, törd be az ajtót.

Felmentem a tetőre, és onnan kezdtem leereszkedni a tűzoltólépcsőkön, amíg Stoner lakásának ablaka elé nem értem.

Kb. másfél hüvelyknyi rés volt az ablak kerete és a leengedett roló között. Belestem rajta.

A szőke nő az ágyon feküdt összekötözve, betömött szájjal. Ugyanaz a nő volt, akit a képen láttam Dave Manning lakásán: Elaine Greer.

Próbáltam kinyitni az ablakot. Be volt zárva. Visszaléptem és belerúgtam az üvegbe. Aztán kivettem fegyverem a tokból, és beugrottam a lakásba, s odarohantam a szoba ajtóhoz. Kinyitottam az ajtót, épp akkor, mikor Stan, a csörömpölést meghallva nekiugrott kívülről az ajtónak, fegyvere a kezében.

Ott álltunk, egymást nézve a szoba közepén. – Mi a fene? – Mondta Stan. – Hallottam valamit bentről, akárcsak te.

– Bent van egy összekötözött nő, Elaine Greer. Azt hallottuk, ahogy megpróbált kiszabadulni a kötelékeiből.

– Elaine Greer?

Bólintottam. – Arany ruhában, ahogy a szemtanúk leírták a Corbin Hotelben.

A zajra megjelent néhány lakó, és a folyosóról bámultak ránk.

– Rendőrségi ügy – mondtam – oszoljanak, emberek.

Mrs. Greer hisztérikusan sikoltozni kezdett. Jó időbe telt, amíg megnyugodott annyira, hogy képes volt beszélni. Még akkor is soká tartott, amíg érthető történetet kaptunk tőle.

Azt mondta, hogy akaratlan résztvevője volt egy hamis emberrablásnak. A férje, akitől halálosan fél, megtudta, hogy viszonyt kezdett Lamberttel, amíg ő (a férj) az elmegyógyintézetben volt. Mikor négy nappal ezelőtt kiengedték, azonnal felkereste régi barátját, Floyd Stonert, és együtt kidolgoztak egy remek tervek, hogy hogyan keressenek pénzt Lambert érzelmeit kihasználva.

A két férfi elvitte Mrs. Greert Stoner lakásába, ahol halálos fenyegetésekkel arra kényszerítették, hogy hívja fel kora reggel Lambertet. Ez volt az a hívás, amiről David Manning beszámolt nekünk. Azt mondta Lambertnek, hogy elrabolták, és meg is ölik, hacsak nem fizet 50 000 dollárnyi váltságdíjat érte, kicsiny és könnyen eladható gyémántok formájában. Lambert, akinek a biztosítása fedezné ezt az összeget, azt mondhatja majd a biztosítónak, hogy két fegyveres férfi elrabolta tőle a köveket, mikor kocsiját megállították. Azt mondták neki, tegye a gyémántokat egy zsákocskába, aztán béreljen egy szobát a Corbin Hotelben, és várjon a hívásukra, melyben megadják neki a további instrukciókat.

Mikor Ralph Greer felhívta, akkor Lambert nem válaszolt a hívásra.

– Majd megbolondultam – mondta Elaine Greer. – Tudtam, hogy valamit tennem kell. Mikor lehetőségem volt arra, hogy a lakásból meglépjek, meg is tettem.

– És aztán? – kérdezte Stan.

– Hallottam, mikor a férjem megmondta Stonernek, mi Lambert szobaszáma a Corbin Hotelben, így taxival odamentem. Kopogtam és kopogtam, de Harry nem válaszolt. Aztán hallottam valamit a hátam mögött, a férjem volt, fegyverrel a kezében. Egy percre azt hittem, ott fog megölni, azon a helyen. Láttam a szemén. Aztán eltette a fegyvert, és azt mondta, hogy megszerzi a gyémántokat vagy így, vagy úgy. Kinyitotta Harry szobáját egy plasztik kártyával. Betette a…

– Ismerjük a technikát – mondta Stan – folytassa.

– Az ajtó feltárult és bementünk. És Harry… Harry ott feküdt az ágyon. Halott volt. Én nem tudom, mit csináltam, sikítottam talán, mert a férjem pofon vágott és rám szólt, hogy legyek csendben. Kerestük a gyémántokat, de nem találtunk semmit. Megint pofon vágott, aztán a zakóját a karjára vetette, hogy senki se lássa alatta a pisztolyt, és kisétáltunk, és egy taxival eljöttünk.

– Miért kötözték meg? – kérdezte Stan.

– Meg akartak ölni. Hallottam, mikor Ralph ezt mondta. Nem akarták, hogy valaki beszéljen a dolgaikról.

– Most hol vannak? – kérdeztem.

– Nem tudom, húsz perce mentek el. – Szeme könnybe lábadt. – Ők kényszerítettek mindenre. Megöltek volna, ha nem engedelmeskedem. Mindenképpen megöltek volna.

Stan és én egymásra néztünk.

– Ez az igazság – mondta a nő. – Minden, amit mondtam maguknak, szentigaz.

Megszerveztük az őrséget a bérház körül, ellenőriztük a körözési parancsokat Greer és Stoner ügyében, aztán előállítottuk Mrs. Greert.

Az irodán átsétálva megnéztem az íróasztalomon van-e valami belső posta vagy értesítés a részemre. Ott volt a laboratóriumi jelentés a rúzsról, miszerint a poháron lévő folt a párna alatt talált rúzstól származik. De a rúzsfolt a poháron már nem egy női ajakról kenődött oda, hanem valaki ujjal próbálta odafesteni. Egy teszt azt is elárulta, hogy Lambert halálakor a vérében 0,5% alkohol volt.

Egy rövid összefoglaló jelentés is volt a boncolás eredményeiről: eszerint Lambertet orrba vágták valami nehéz tárggyal.

Egy üzenet is érkezett Ed Gaulttól, az egyik nyomozótól, aki az ékszerész titkos jele ügyében nyomozott.

– Jó hírem van a rúzsról, Pete – mondta Ed, mikor felhívtam. – Nemcsak, hogy megtaláltam a fickót, aki készítette, de még a nővel is beszéltem, akinek készítették. Ajándék volt egy barátjától, s a neve rajta volt az ajándék-utalványon.

– Mit derítettél ki? – kérdeztem.

– A nő neve Linda Cole. Pendletonban lakik, és nála csinibb hazug babát nem találnál sehol, ezt hidd el nekem. Eltartott egy darabig, amíg végre elismerte, hogy volt a Corbinban, és ott vesztette el a rúzsát is. De azt mondja, hogy ez egy hónappal ezelőtt történt, és azóta nem is járt a Corbinban. – Nevetett. – Micsoda mese.

– Kösz Ed – mondtam. – Innen már mi folytatjuk tovább.

Letettem a telefont, és ujjaimmal tanácstalanul doboltam az íróasztalon. Itt valaki valóban hazudik, de az volt az érzésem, hogy ez nem Linda Cole.

Leültettem Mrs. Greert az íróasztalom melletti székre, és arrébb léptem, amíg Stannek röviden elmeséltem, amit Edtől hallottam.

Stan tanácstalanul rázta a fejét, és a meglepetés az arcán ezúttal őszinte volt.

– Itt valaki nem mond igazat, ugye? – mondta. – Nem stimmelnek a dolgok.

– Intézd el, hogy Mrs. Greer megtudja a jogait, és segíts neki ügyvédet szerezni.

– Odamész?

– Igen.

– Veled megyek.

– Nem hiszem, hogy veszélyes lesz, Stan – mondtam – egyébként is egyikünknek itt kell maradnia arra az esetre, ha valami új fejlemény történne Greer vagy Stoner ügyében.

Lementem, kihoztam a kocsit, és átszáguldottam a Corbin Hotelhez. Ismét nem találtam senkit sem a pultnál, de Wayne Dobson ajtaja alól fény szűrődött ki, és mocorgás neszeit hallottam. Az ajtóhoz léptem, s nagyon lassan kinyitottam.

Wayne az ágy és az éjjeliszekrény közt éppen a bőröndjét pakolta. Teljesen fel volt öltözve, már a kalapja is rajta volt, és nagyon gyorsan rámolt, mint akinek rengeteg a dolga és nagyon kevés az ideje.

– Elhagy minket, Mr. Dobson? – kérdeztem, amint beléptem az ajtón. Sarkon fordult. Leesett az álla egy pillanatra, de gyorsan magához tért. – Mi ez? – mondta támadó éllel. – Miért nem kopogtat?

– De hiszen mi már régi barátok vagyunk – mondtam. – Azt hittem, örülni fog nekem.

Az éjjeliszekrényen egy borítékot láttam. Repülőjegy volt benne, s megnéztem. J. Jackson névre állították ki, és Los Angelesbe szólt.

– Méghozzá egyirányú jegy – mondtam.

– Ez egy vendég jegye. Mit jelentsen ez, Shelby?

– És a bőrönd, amit pakol, szintén egy vendégé?

– Ehhez magának semmi köze. Talán van valami törvény arra, hogy akkor és oda utazhatok, amikor nekem jólesik?

– Lehetséges – feleltem –, ha akadályozza egy gyilkosság kinyomozását, ami nagyon komoly vád.

– Akadályozom? Mit akar ezzel mondani? Méghogy én akadályozom? És hogyan?

– Azt mondta nekem, hogy Harry Lambert telefonhívást kapott egy Rocky nevű illetőtől, délután 3:50-kor. Maga ebben abszolút biztos volt.

– És?

– Nem volt semmiféle Rocky, Mr. Dobson. És Lambert sem beszélt telefonon. Valaha alkoholista volt, és már nem bírta az alkoholt, ennek dacára rengeteget ivott a szobájában, mielőtt meghalt. Délután 3:50-kor nem hogy nem telefonált, de még ahhoz is túl részeg volt, hogy hebegni tudjon. – Szünetet tartottam. – Miért hazudott nekem?

– Nem hazudtam. Én…

– És még az az előkelő rúzs is ott van, amit maga csempészett be Lambert ágyába. Egy hónappal ezelőtt vesztették el, és maga szépen beletette a pult alatt tartott cipősdobozba a többi talált holmi mellé, ahol a szódabikarbónát is tartja. Amiről maga azt hitte, hogy csak egy vacak rúzs, valójában egy nagyon drága, vésett…

– Értem már – vágott közbe Dobson. – Maga azt hiszi, hogy rámkenheti a gyilkosságot…

– És még valamit. – mondtam. – A pohárra rákent a rúzsból, hogy mi higgyük azt, hogy Lambert nővel volt a szobában. Ez egy kicsit fura, Mr. Dobson. Miért tett ilyet?

– Én – kezdte Dobson, aztán összeharapta az ajkát és nem mondott semmit, csak állt ott és dühösen méregetett.

Odament az ágyhoz, és kivettem a bőrönd tetején levő ruhákat. Itt volt minden valóban, a bőrtokban. Amint belenéztem a tokba, megéreztem Dobson fegyverét a hátamhoz szorítva. Így álltunk, egyikünk sem szólt vagy mozdult, legalább tíz másodpercig. Aztán: – Mars be a fürdőszobába – mondta Dobson. – És csak szép lassan.

– Miért? – kérdeztem én. – A dörrenés onnan is ugyanolyan jól hallható, mint a szobából.

– Csak lassan – ismételte – mozgás, Shelby.

Vállat vontam, a fürdőszoba felé léptem, aztán a földre vetettem magam és a fegyverem próbáltam előrántani, ezzel egyidőben gurultam a padlón, hogy elkerüljem az esetleges lövést.

Dobson első lövése valóban célt tévesztett, de a második eltalálta a bal bicepszemet. Aztán az én fegyverem dördült, és Dobson teste hátratántorodott a becsapódás erejétől.

Olyan volt, akárha egy lassított felvételt néznék. Dobson jobb karja lassan, mondhatni centiről centire lejjebb ereszkedett, míg végül a fegyver kiesett a kezéből, először az egyik, majd másik karját szorította a gyomrához, előre-hátra tántorogva állt néhány másodpercig. Aztán nagyon lassan, térdre zuhant.

Dobson fegyverét az ágy alá rúgtam, a sajátomat a tokjába tettem, és két tiszta trikót vettem ki a bőröndből.

Dobsont már semmi sem érdekelte, csak a golyó ütötte lyukból szivárgó vér. Tompa szemekkel figyelte, ahogy az egyik trikót a nadrágszíja alá gyűrtem, hogy szorítókötésként szolgáljon, míg a másikat a saját karom köré tekertem, oda, ahol a lövedék megsebezte. Aztán kimentem a pulthoz és mentőt hívtam. A lövések számos vendéget csaltak a hallba, de nem törődtem velük.

A mentő nyolc perc alatt kiért. Segítettem a mentősöknek Dobson hordágyát betenni a kocsiba, és leültem mellé.

A mentős is beszállt, és a mentőautó máris meglódult.

– Meg fogok halni – mondta Dobson érzéketlen hangon. – Maga megölt engem Shelby, meg fogok halni.

Egy az ezerhez volt az esély arra, hogy meghaljon, és a mentős már nyitotta a száját, hogy ezt megmondja neki, de bokán rúgtam, és becsukta a száját. Mikor valaki biztos abban, hogy haldoklik (még akkor is, ha téved), bármit mond, az egyenértékű a halálos ágyon tett vallomással: technikailag ez úgy ismert, mint a haldokló tanúvallomása. Munkám részét képezi, hogy ilyenre szert tegyek, ha van rá lehetőségem.

– Biztos vagyok abban, hogy szeretne pár dolgot elmondani, Mr. Dobson – mondtam. – Talán most is elmondhatná, amit akar.

Ott feküdt, engem nézett pislogás nélkül, míg a mentőautó száguldott velünk. Aztán a szeme elfordult az enyémtől, és lassan, szomorúan ingatta a fejét.

– Sosem kellett volna megtanulnom karatézni – mondta csendesen, mintha csak magának mondaná. – Ha nem tanultam volna meg, akkor Lambert ma is élne, és én… nem haldoklanék most itt. – Hangja nyugodt és lemondó volt, de ironikus.

– Így halt meg? Karateütéstől? – kérdeztem.

– Igen. Mikor megláttam azokat a gyémántokat… én…

Mély lélegzetet vett, egy pillanatra visszatartotta, aztán hangos sóhajjal kiengedte.

– Épp a szobája mellett mentem el. Az ajtó félig nyitva volt, és láttam, hogy az ágyon fekszik, az üveggel a kezében. Először azt hittem, hogy ez csak újabb részeg, aki rosszul zárta be az ajtót, és be akartam csukni neki, de akkor megláttam a gyémántokat, ahogy szétszórta őket az ágyán maga mellett.

Vártam. Hogy nem folytatta, azt kérdeztem: – Túl nagy volt a kísértés?

Bólintott. – Tudtam, hogy az életben ez az egyetlen esélyem arra, hogy meggazdagodjam. Minden fillérért keményen meg kellett dolgoznom. Egész életemben egyik vacak és nyomorult állás a másik után. És, nem tudom, azt hittem, csak simán elvihetem őket, ki fogja ezt valaha is megtudni?

– És aztán, Mr. Dobson? – kérdeztem.

– Betettem őket a bőrtokba, amit ott találtam, és el akartam menni, de Lambert feje kicsit megmozdult és én… Mint mondtam, soha nem kellett volna megtanulnom karatézni. Nem is gondoltam végig, hogy megütöm, csak ütöttem. Attól féltem, magához tér, és meglát és akkor… Meg kell értenie. Egyszercsak olyan volt, mintha ezek az én gyémántjaim lettek volna, és ő akarta volna elvenni tőlem őket.

– És azt hitte, ha kidobja a testet az ablakon, akkor elkeni a dolgot?

– Igen. De erre csak később gondoltam. Amikor eszembe jutott, visszamentem a szobába és megtettem.

Szünetet tartott, egy kicsit lassabban lélegzett, a hangja egy kicsit halkabb volt.

– A többi pontosan úgy történt, ahogy mondta, a rúzs, a telefonhívás, minden. Elég ügyetlen voltam, azt hiszem. A gyanút próbáltam másokra terelni, de olyan ideges voltam, és olyan rosszul voltam a fekélyemmel hogy csak…

– Folytassa, Mr. Dobson – mondtam.

Elfordította tőlem az arcát. – Mindig ostoba voltam – mondta, jóformán érthetetlenül, és becsukta a szemét.

A mentő már a kórház közelében járt. Ültem Dobson mellett, figyeltem az elsuhanó neonreklámokat az ablakban, s hirtelen halálosan fáradtnak éreztem magam. Nem tetszett az ötlet, hogy bárkit, még akár Dobsont is abban a tévhitben hagyjam, hogy haldoklik, ha erre semmi szükség nincs.

– Rendben van – mondtam a mentősnek – most már megmondhatja neki az igazat.

A mentős előrehajolt, Dobson arcát tanulmányozva. Aztán odanyúlt és felemelte a szemhéját.

– Nem sikerült neki – mondta. – Meghalt.