A tizenhét éves Cassandra Mortmain naplóját tartja kezében az olvasó. Cassandra egy omladozó kastélyban él nem mindennapi családjával: apja különc író – aki első könyvével nagy sikert aratott, ám azóta egy sort sem képes leírni –, a nővére büszke szépség, a mostohaanyja festőmodell és naturista természetimádó, a szolgálatukban álló, elképesztően jóképű Stephen pedig reménytelenül szerelmes Cassandrába. A két nővér titokban szebb és jobb életre áhítozik, de anyagi helyzetük miatt erre semmi esély nem látszik. Ekkor azonban váratlan vendégek érkeznek…

Dodie Smith-t méltán nevezik a 20. század Jane Austenjének: rendkívül életszerűen és sok humorral mutatja be a múlt század harmincas évei Angliájának vidéki és londoni életét.

A szórakoztató és megindító történetet az angol olvasók a 2002-ben szervezett „A nagy könyv” szavazáson beválasztották a top 100 olvasmány közé.

A mű eredeti címe

I CAPTURE THE CASTLE

Fordította

TILL TAMÁS

A fedelet

KÜHNE ANDREA

tervezte

SUSAN FOX

fotójának felhasználásával

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978 963 539 926 0

Text © Doddie Smith, 1949

©Till Tamás, Hungarian translation, 2015

© Susan Fox / Trevillion Images 2015

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2015

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft., a Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1126 Budapest, Tartsay Vilmos u. 4.

Telefon: 36/1 329-0879

e-mail: cicero@cicerokonyvstudio.hu

www.cicerokonyvstudio.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Műszaki vezető: Vaisz György

A Ciceró Könyvstúdió Kft. könyveinek terjesztője a Talentum Kft. 2046 Törökbálint, DEPO II.

Tel.: 36/23 332-105 / Fax: 36/23 232-336

A kiadó könyvei megrendelhetők a www.gabo.hu webáruházban.

Tördelés: Bontovics Magdolna

Nyomdai előállítás: Borsodi Nyomda Kft., Miskolc

Felelős vezető: Ducsai György igazgató

[I]

A FILLÉRES FÜZET

Március

1

A mosogatóban ülve írok. Vagyis csak a lábam van benne, a többi testrészem a szárítón, melyet a kutya takarójával és a teababával béleltem ki. Nem mondhatnám, hogy kényelmes, ráadásul mosószappanszag terjeng, ami nagyon lehangoló, de ez az egyetlen hely a konyhában, ahova még beszűrődik némi világosság. Eddig azt tapasztaltam, hogy ha az ember olyan helyen ül, ahol addig még soha, ebből ihletet meríthet – a legjobb versemet például a tyúkól tetején gubbasztva alkottam. De még az sem volt valami eget rengető, így aztán úgy döntöttem, a verselést többé nem erőltetem.

A tetőről víz csepereg az esővízgyűjtő hordóba a hátsó bejáratnál. A mosogató fölötti ablakból a kilátás enyhén szólva sivár. A szétázott kerten túl, a vizesárok szélén néhány málladozó kőfal emelkedik. Még azon is túl a ragadós sárral borított szántóföldek a látóhatár végéig, az ólomszürke égboltig nyúlnak. Azzal biztatom magam, hogy az utóbbi időben ránk zúdult rengeteg eső csak jót tehet a növényzetnek, így a tavasz bármelyik pillanatban kitörhet. Szinte már látom is a zöldellő leveleket és az újra napfényben fürdő udvart. De minél inkább szeretnék napsugárban aranyló zöldet látni lelki szemeimmel, annál színtelenebb lesz a világ, amint rám borul az alkonyati szürkeség.

Az ablaktól elfordulva némi vigaszt jelent a konyhai kályhában lobogó tűz, amely előtt a nővérem, Rose elszántan feszül a vasalónak – egyértelmű, hogy nem láthat jól ebben a homályban, és nagy kár lenne, ha egyetlen hálóingébe foltot égetne. (Nekem kettő van, de az egyiknek nincs hátulja.) A vibráló láng fénye csak még elbűvölőbbé teszi aranyos rózsaszínben játszó puha-pihés bőrét és finom alakját. Tudom, hogy kivételes szépség, jóllehet a megszokás miatt már észre sem veszem. Bár csak huszonegy éves, mégis nagyon megkeseredett. Én tizenhét vagyok – fiatalabbnak látszom, de érettebbnek érzem magam. Nem vagyok kifejezett szépség, de azért csinos kis arcom van.

Épp most jegyeztem meg Rose-nak, hogy milyen romantikus ez a környezet – két fiatal lány ebben a magára hagyott kastélyban. Amire azt válaszolta: nincs semmi romantikus abban, hogy be vagyunk zárva egy omladozó várromba, amelyet sártenger vesz körül. El kell ismernem, a józan ész ellen szól, hogy ilyen helyen lakunk. Én akkor is imádom! A várat a később trónra lépő II. Károly[1] építtette, de aztán Cromwell eléggé szétdúlta. Az egész keleti fal része volt egykor a kastélynak; a két kerek bástya még most is megvan. A várbejárat sértetlen maradt, teljes magasságukban álló régi falszakaszok kötik össze a házzal. A Belmotte-torony, amely a legősibb vár maradványa, a közeli dombtetőn áll. De egyelőre nem akarom teljes részletességgel lefesteni bizarrnak tűnő otthonunkat – talán majd ha több időm lesz.

Azért írok naplót, hogy gyakoroljam a gyorsírást, amit nemrég sajátítottam el, másrészt hogy beletanuljak a regényírásba – mindegyik szereplőmnek a lényegét szeretném megragadni, miközben egymással vitatkoznak. A stílus szempontjából jobb lenne, ha nem gondolnék ki előre mindent, mert a történetszövésem eddig mindig túlzottan tudatos volt, és száraz. Apám egyetlenegyszer volt hajlandó elolvasni az egyik írásomat, akkor azt mondta, hogy a közhelyességet erőltetett humorizálással próbálom feloldani. Azt javasolta, hogy engedjem el magam, hagyjam, hogy a szavak maguktól jöjjenek.

Bárcsak tudnám, hogyan lehetne apámból is előcsalni a maguktól jövő szavakat, amelyeket belőlem hiányol. Jó néhány évvel ezelőtt írt egy meglehetősen újszerű könyvet, Jákob küzdelme címen, amelyben keveredtek a regényes elemek a költészettel és a filozofikus gondolatokkal. Hatalmas sikert aratott, különösen Amerikában, ahol nagy pénzeket keresett a felolvasókörútjain, és már úgy tűnt, befutott íróvá válik. Ám egyszerre csak abbahagyta az írást. Anyám szerint ez ahhoz az eseményhez kapcsolható, amely ötéves koromban történt.

Abban az időben egy kis házban laktunk, a tengerparton. Apa épp akkor jött meg Amerikából, második felolvasókörútjáról. Az egyik délután, amint a kertben teáztunk, épp egy szelet tortát készült vágni magának, de valami miatt feldühödött anyára. Olyan fenyegetően hadonászott a tortavágóval, hogy túlbuzgó szomszédunk, látva ezt, átugrott a kerítésen, hogy közbelépjen, mire apa leütötte. A bíróságon azzal védekezett, hogy egy ezüst tortakéssel megölni valakit igen hosszú és fáradságos művelet lenne, mivel azzal legfeljebb csak halálra fűrészelni lehetne az illetőt. Fel is mentették az alól a vád alól, hogy szándékában állt volna legyilkolni anyát. Visszatekintve az egész ügy olyan tréfásnak tűnik; persze a leütött szomszédnak bizonyára nem volt az. Ám apa elkövette azt a hibát, hogy túlzottan is tréfára vette a dolgot, a bíró viszont nem, és miután megállapította, hogy a szomszéd minden kétséget kizáróan súlyos sérülést szenvedett, apát három hónapra börtönbe küldte.

Amikor kiszabadult, éppolyan kedves volt, mint máskor, sőt, még inkább, mert az indulatain jobban uralkodott. Ezt leszámítva, nem láttam rajta semmi más változást. Rose azonban úgy emlékszik, ettől kezdve vált egyre zárkózottabbá – abban az időben bérelte ki a kastélyt negyven évre, amely valóban pompás hely az elzárkózásra. Miután beköltöztünk, apának új könyv írásába kellett volna fognia. Az idő egyre haladt, de semmi sem történt; végül rádöbbentünk, hogy teljesen feladta az egészet, még csak nem is próbálkozik azzal, hogy írjon valamit. Ráadásul hallani sem akar róla. Ideje legnagyobb részét a vár kapuházában tölti, ahol télen jéghideg van, mivel nincs benne kandalló; ilyenkor egy kis olajkályha mellett kuporog. Úgy tűnik, nem csinál semmi egyebet, csak detektívregényeket olvas. Miss Marcytól kapja őket, aki a falu könyvtárosa és az iskola tanítónője. Nagy csodálója apának, mindig azt mondja, hogy sajnos összetört a lelke.

A magam részéről nem nagyon hiszem, hogy háromhavi börtöntől bárki lelke összetörne, legalábbis apáé nem, aki mindig duzzadt az életerőtől, és amikor kiengedték, úgy tűnt, hogy maradt még neki bőven. Igaz, mostanra tényleg mind elszállt. Zárkózottsága szinte már kóros. Gyakran az az érzésem, hogy ha tehetné, inkább velünk se találkozna. Eltűnt belőle a rá jellemző derű, bár időnként jókedvet erőltet magára – amitől inkább csak kínosan érezzük magunkat –, többnyire azonban komor és mogorva. Néha úgy érzem, jobb lenne, ha időnként feldühödne, úgy, mint régen. Szegény apa, annyira szánalmas! Ha legalább lekötné magát valamivel, mondjuk, a kertben tevékenykedne! Tudom, hogy messze nem jellemeztem őt kimerítően, később még javítok rajta.

Anya nyolc évvel ezelőtt halt meg, teljesen természetes halállal. Úgy hiszem, rejtőzködő személyiség lehetett, mert csak nagyon halványan emlékszem rá, pedig kiváló a memóriám. (Például tökéletesen fel tudom idézni a tortakéses esetet, amikor is a földön fekvő szomszédot a homokozólapátommal eszeveszetten ütlegelni kezdtem – apa szerint emiatt kapott egy hónappal több börtönt.)

Három, vagy talán négy éve (azt hiszem, 1931-ben) apára hirtelen rájött, hogy társaságra vágyik, és mostohaanyát hozott a házhoz. Nagyon meglepődtünk. Választottja híres festőmodell, akit, saját bevallása szerint, a Topaz névre kereszteltek – még ha így is van, semmilyen törvény nem írja elő, hogy feltétlenül ragaszkodjon ehhez a rémes névhez. Egyébként egyszerűen gyönyörű dúsan leomló szőke hajával – amely szinte fehér – és sápadt, halovány bőrével. Soha nem sminkeli magát, még csak hintőport sem használ. Két festmény is látható róla a Tate Galériában: az egyik Macmorrisé, melynek címe Topáz és jáde, mivel pompás zöld jáde nyakláncot visel; a másik H. J. Allardy alkotása, aki fekvő aktként ábrázolja egy lószőrtakaróval leborított díványon, amely, mint mondja, nagyon szúrós volt. A kép címe: Elomló szépség, de mivel Allardy a valóságosnál is sápadtabbra festette a bőrét, az Elbomló szépség cím inkább illene rá.

Valójában Topaz sápadt haloványságában semmi kóros nincs; egyszerűen úgy néz ki, mintha valami új fajhoz tartozna. Nagyon mély hangja van, vagy legalábbis így beszél, bár ez inkább csak művészieskedő póz, ami kiegészül azzal, hogy festeget is és lanton játszik. Viszont a kedvessége őszinte, és a főztje is nagyon eredeti. Igazán kedvelem. Vicces, hogy miközben róla írok, meg is jelenik a konyhába vezető lépcső tetején. Ősrégi, narancssárga pongyoláját viseli. Egyenes szálú, világos haja a derekát verdesi. Egy pillanatra megáll, majd megszólal:

–  Hát itt vagytok, lánykáim – búgja bársonyos hangja a szavakat.

Most a háromlábú fémállványon ülve a tüzet piszkálja. A rávetülő, rózsás fényben nem tűnik annyira különlegesnek, de azért nagyon csinos. Huszonkilenc éves, és apa előtt már két férjet elfogyasztott (akikről egyébként sohasem beszél), de iszonyúan fiatalos – talán mert a tekintete ártatlanul tiszta.

A konyha most nagyon barátságos, ahogyan az izzó parázs fénye beragyogja a kályha rácsán át, és a tetején keresztül is, mivel a felső, kerek lyukról levettük a vaslapot. A fehérre meszelt falak rózsaszínben játszanak, a tetőgerendák fenn, a homályban aranyosan csillognak. A konyha legmagasabb pontja kilenc méter magasan van; Rose és Topaz két apró alaknak látszik ebben a piros fényben vibráló, hatalmas barlangban.

Rose nekidől a védőrácsnak, miközben újramelegíti a vasalót. Morcosan bámul Topazra. Legtöbbször tudom, mire gondol; lefogadom, hogy most Topaz narancssárga pongyoláját irigyli, és utálja saját szegényes blúzát és szoknyáját. Szegény Rose többnyire gyűlöli a saját holmijait, a másokéra viszont folyton szemet vet. Én pontosan olyan elégedetlen vagyok, mint ő, csak nem törődöm annyira vele. Most például – némileg érthetetlenül, de – boldognak érzem magam, amint figyelem őket. Tudom, bármikor csatlakozhatom hozzájuk a meleg kályhánál, de inkább maradok a hideg ablaknál.

Hűha, az imént kis összetűzésre került sor! Rose arra kérte Topazt, hogy utazzon fel Londonba pénzt keresni. Mire Topaz azt válaszolta, nem hiszi, hogy érdemes, mert túl drága ott az élet, ami igaz, mert eddig sem tudott soha ilyen esetekben pénzt spórolni, leszámítva egypár apró ajándékot, amit ilyenkor kaptunk tőle. Tényleg nagyon jószívű. – Mindamellett két festő is, akiknek modellt szoktam ülni, külföldön van – folytatta –, Macmorrisnak pedig nem szeretek dolgozni.

–  Miért nem? – kérdezte Rose. – Úgy tudom, jobban fizet, mint a többiek.

–  Még jó, hiszen dúsgazdag. De azért nem szeretem, mert mindig csak a fejemet festi. Apátok szerint azok, akik a meztelen testemet festik, csak a munkájukkal vannak elfoglalva. Macmorris viszont, miközben a portrémat festi, a meztelen testemre gondol. És ez tökéletesen így is van. Jóval több kellemetlenségem volt vele, mint amennyit apátoknak be mertem vallani.

–  Úgy gondolom, egy kis kellemetlenséget megér, ha az ember jó pénzt kereshet – jelentette ki Rose.

–  Hát akkor rajta, drágám! – felelte Topaz.

Rose-t szemmel láthatóan felbosszantotta ez a válasz, abból kiindulva, hogy neki soha nem volt még esélye sem arra, hogy ilyenfajta kellemetlenség érje. Hirtelen drámai mozdulattal hátravetette a fejét, és közölte:

–  Ha tudni szeretnétek, kész vagyok rá! Talán érdekel benneteket, hogy már egy ideje azt fontolgatom: áruba bocsátom magam. Ha kell, kimegyek az utcára.

Megjegyeztem, hogy itt, Suffolkban, az isten háta mögött ezt nehéz lenne kivitelezni.

–  Jó, de ha Topaz kölcsönözné az útiköltséget Londonba, és adna néhány jó tippet…

Topaz kijelentette, hogy ő sohasem űzte ezt az ipart, bár most már sajnálja, mert mint mondta: „az embernek mélyre kell süllyednie ahhoz, hogy aztán igazán magasra juthasson”. Topaz effajta bölcselmeit csak nagy jóindulattal lehet elviselni.

–  Különben is – tette még hozzá –, te képtelen lennél erre az erkölcstelen, a testet kiszipolyozó életre. Ha mindenáron el akarod adni magad, inkább válassz ki egy gazdag palit, és vetesd el magad vele.

Ez a megoldás persze Rose-nak is eszébe jutott, de azért mindig is reménykedett abban, hogy az a férfi attól még lehet jóképű, romantikus és szerethető. Azt hiszem, kétségbeesésében kezdett el zokogni, hogy egyáltalán fog-e akármilyen férjjelölttel találkozni, még ha ronda vagy nincstelen is. Mivel általában évente csak egyszer jön rá a sírás, oda kellett volna mennem hozzá, hogy megvigasztaljam, de előbb mindenképpen rögzíteni akartam az egész jelenetet a naplóban. Úgy tűnik, az írók hajlamosak az érzéketlenségre.

Szerencsére Topaz a vigasztalást nálam sokkal jobban végezte, annál is inkább, mivel nem szokásom keblemre ölelni bárkit is. Ő viszont, mint a jó anya, engedte, hogy Rose belebőgje bánatát puha, narancssárga pongyolájába, amely fénykorában egészen más dolgokat is elszenvedett már. Később majd Rose dühös lesz magára, mivel igazából nem nagyon szíveli Topazt, de egyelőre nagyon aranyosak egymással. Rose most a kivasalt holmit rakja el, Topaz pedig, miközben az asztalt teríti, megvalósíthatatlan tervekkel áll elő a pénzszerzést illetően – lantkoncertet ad a faluban, vagy vegyünk egy disznót részletre.

Én is csatlakoztam a beszélgetéshez, hogy egy kicsit pihentessem a kezem, de semmi falrengetővel nem rukkoltam elő.

Már megint esik, miközben Stephen jön keresztül az udvaron. Gyerekkora óta velünk lakik. Az anyja a cselédünk volt – abban az időben még megengedhettük magunknak. Amikor meghalt, a fiúnak nem volt hova mennie. Zöldségeket termeszt nekünk, a tyúkjainkat látja el, és még ezer mást csinál – szerintem nem is tudnánk meglenni nélküle. Tizennyolc éves, szőke, arca nemes, bár a tekintete kissé bárgyú. Mindig rajongott értem, apám folyton a lovagomnak nevezi. Ilyennek képzelem el Silviust az Ahogy tetszikben[2], csakhogy én egyáltalán nem hasonlítok Phoebe-re.

Stephen már bejött, és első dolga az volt, hogy meggyújtson egy gyertyát nekem, majd mellém tegye az ablakpárkányra.

–  Ne rongálja a szemét, Cassandra kisasszony.

Aztán egy alaposan összehajtogatott papírt pottyantott a naplómra. A kedvem lelohadt, mert tudtam, megint valami verset hozott. Valószínűleg a csűrben dolgozott rajta. Gondos, szép kézírás – a cím: Cassandra kisasszonynak, írta Stephen Colly. Bűbájos költemény, csakhogy a szerző Robert Herrick[3].

Mit csináljak Stephennel? Apa azt mondja, az önkifejezési vágya szánalmas. Szerintem viszont csak nekem akar örömet szerezni, és tudja, hogy nagyra tartom a költészetet. Meg kéne mondanom neki, hogy tudom, csak kimásolja a verseket – ezen a télen úgy hetente egyszer mindig hozott egyet –, de nincs szívem megsérteni a lelkét. Majd talán tavasszal egyszer sétára hívom, és eközben nyíltan, de bátorító szavakkal megmondom neki. Ezúttal viszont a szokásos álszent módon megdicsérem, és biztatóan mosolygok rá a mosogatóból. Ő pedig boldog arccal szivattyúzza fel a vizet a víztárolónkból.

A konyha alatt ugyanis egy kút található, amely a legkorábbi idők óta, immáron több mint hatszáz éve látja el vízzel a kastélyban lakókat, és azt állítják, hogy sohasem fog kiszáradni. Persze sokféle szivattyú működött már itt; a jelenlegit állítólag a viktoriánus korban szerelték be a meleg vizes rendszer kialakításával együtt.

Néha meg kell szakítanom az írást. Most például Topaz fröcsköli le a lábam, miközben a vízforralókannát tölti meg. Másrészt Thomas is megjött az iskolából, amely a hozzánk legközelebbi városban, King’s Cryptben van. Nehezen elviselhető, tizenöt éves kamasz; a haja csomókban nő, így nehéz elválasztani, és olyan seszínű, mint az enyém – szerencsére az enyém engedelmes.

Thomast megpillantva eszembe jut, hogy pár hónapja még én is iskolába jártam nap mint nap. Felidézem a tíz mérföldes vánszorgást a döcögő kisvonaton, aztán Scoatney állomástól még öt mérföldet kellett bicikliznem az iskoláig – hű, de utáltam télen! Ennek ellenére valahogy visszavágyom az iskolába. Egyrészt mert a moziigazgató lánya is oda járt, így elég sokszor ingyen vitt be; a mozi nagyon hiányzik. De az iskola is, amely meglepően jó színvonalú egy csöndes vidéki kisvároshoz képest. Ösztöndíjam volt, mint Thomasnak; mindketten elég jó tanulók vagyunk.

Az eső erősen veri az ablakot. A gyertyafény miatt úgy tűnik, mintha odakinn koromsötét lenne. A konyha távolabbi része most homályba borul, mivel a vízforralót Topaz a kályha tetején lévő kerek lyukra tette. A lányok a földön ülve pirítják a kenyeret a kályha rácsán. Fejüket világos sáv fogja körbe, ahol a tűz fénye áthatol a hajukon.

Stephen befejezte a szivattyúzást, és most a rézüstöt fűti fel. Régimódi, téglákba ágyazott szerkezet, amely segít a konyha melegen tartásában, plusz meleg vizet biztosít számunkra. Így aztán nem csoda, hogy a konyha a legmelegebb helyiség az egész házban – ezért is tartózkodunk leginkább itt. Még nyáron is itt eszünk, mivel az ebédlő bútorait körülbelül egy éve eladtuk.

Szent ég! Topaz még tojást is főz. Ezek szerint a tyúkok meghallgatták imáinkat! Nagyszerű! Csak kenyérre és margarinra számítottam, bár a margarinhoz még mindig nem tudtam igazán hozzászokni. A kenyér viszont mindig jó.

Furcsa visszaemlékezni, hogy régen mindig uzsonnáztunk délután a szalonban – a tea mellé aprósüteményt vagy vékony szelet vajas kenyeret ettünk. Most viszont főétkezés az uzsonna, amelynek ki kell tartani a másnapi reggeliig, ezért összekaparunk mindent, amit csak tudunk, és amint Thomas megjön az iskolából, nekilátunk.

Stephen meggyújtja a lámpát. A sejtelmes, vöröslő fény egy csapásra eltűnik a konyhából. De a lámpafényt sem mondanám csúnyának.

A kivilágosodott konyha odacsalja apát is, aki megjelenik a lépcső tetején. Ezeréves, skót mintás úti takarójába burkolózik – a kapuházból jön, végighaladva a várfalakon.

–  Teát, teát – mormolja. – Miss Marcy meghozta már a könyveket a könyvtárból? – (Még nem.) Majd megjegyzi, hogy a kezei elgémberedtek, nem panaszkodóan, inkább csak csodálkozva. Bár nehezen hiszem, hogy bármelyikünk meglepődne azon, hogy télidőben bármelyik testrésze is majd’ lefagy ebben a kastélyban. Miközben lefelé jön a lépcsőn és kirázza hajából az esővizet, hirtelen rám tör az iránta érzett szeretet. Pedig ez nem túl gyakran fordul elő.

Még mindig remekül néz ki, bár nemes vonású arca kissé petyhüdtebb, és a bőrszíne is fakóbb. Egykor olyan ragyogó volt, mint Rose-é.

Most éppen Topazzal cseveg. Sajnálattal látom, hogy abban a hangulatban van, amikor színlelt jókedvet erőltet magára, bár Topaz még ezt is hálásan fogadja manapság. Imádja apámat, aki azonban csak nagyon keveset törődik vele.

Ki kell szállnom a mosogatóból – Topaznak szüksége van a teababára. Héloïse, a kutyánk is felbukkant, és felfedezte, hogy elcsórtam a takaróját. Bull terrier fajta, hófehér, kivéve egy helyen, ahol mignon-rózsaszín bőre átlátszik a rövid szőr alatt. Rám bámul – szeretet, szemrehányás, bizalom és humor van a tekintetében. Hogyan tud ennyi mindent kifejezni nem túl nagy és kicsit bandzsító szemeivel?

A lépcsőn ülve fejezem be a naplóbejegyzést. Érdemesnek tartom megemlíteni, hogy még sohasem éreztem magam boldogabbnak – annak ellenére, hogy szomorú vagyok apa miatt, sajnálom Rose-t, kínosan érzem magam Stephennel kapcsolatban, és semmi reménykeltőt nem látok családunk jövőbeni kilátásait illetően. Lehet, hogy csak azért, mert sikerült kielégítenem alkotói vágyamat, vagy talán annak köszönhetően, hogy ma főtt tojást is kaptunk uzsonnára.

2

Később. Ezt már az ágyban írom.

Elég kényelmes helyzetben vagyok; rajtam van az iskolai kabátom, a lábamnál forró tégla, bár jobban szeretném, ha nem nekem kéne egész héten át a kis vaságyban aludni. Rose-zal ugyanis felváltva alszunk a baldachinosban. Rose az ágyban ülve olvassa a Miss Marcytól kapott könyvtári könyvet, aki szerint a történet nagyon aranyos. Rose azt állítja, hogy borzalmas, de inkább olvas, mint hogy magában keseregjen. Szegény Rose! A régi kék flanelpongyoláját viseli, melynek alsó részét a derekára tekerte, hogy ne fázzon. Ezt a pongyolát már olyan régen hordja, hogy szerintem észre se veszi, milyen. Ha egy hónapra elrakná a szekrény mélyére, majd újra elővenné, biztos sírógörcsöt kapna. De hát mit mondjak én, akinek két éve nincs is pongyolája. A legutóbbi maradványát a forró tégla bebugyolálására használom.

A szobánk feltűnően tágas, és feltűnően üres. A baldachinos ágy kivételével, amely szerfelett rossz állapotban van, az összes jó bútorunkat fokozatosan eladtuk, és az ócskapiacon vásároltakra cseréltük, melyek minimális szükségleteinket kielégítik. Így van ruhásszekrényünk, amelynek nincs ajtaja, és egy bambuszból készült fésülködőasztal, ami igazán ritka kincs. A gyertyatartómat az ágy mellett egy behorpadt utazókofferen tartom, amely fillérekbe került. Rose éjjeliszekrényét márványt utánzó színekkel mázolták be, de inkább egy darab angolszalonnára hasonlít. A zománcozott kancsó és lavór a háromlábú fémállványon a saját, külön bejáratú tulajdonom. A háztulajdonosnő személyesen adta nekem annak idején, amikor megjegyeztem, hogy semmi keresnivalója sincs a lóistállóban. Mindamellett a fürdőszobai torlódás elkerülésében nagyban segít. Nagyon szeretem az ablakhoz tartozó, szépen faragott ülést, amit hála istennek nem lehet eladni, mivel a kastély vastag falába van beépítve a hatalmas, osztott üvegű ablaktábla alá. A kert felé néző oldalon is vannak ablakok, rombusz alakú bordázattal.

A szobánk egyik sarka egy kerek bástyában végződik, melyet mind a mai napig nem győzök csodálni. Kőből készült csigalépcső van a belsejében, amely felvezet a lőrésekkel ellátott torony tejére, de ezen keresztül lejuthatunk a szalonba is. Kár, hogy néhány lépcsőfok szinte már életveszélyesen kopott.

Talán Miss Blossomot is a bútorok közé kellett volna sorolnom, hiszen csak egy telt idomokkal rendelkező, egylábú próbabábu drótszoknyával. Szeretünk bohóckodni Miss Blossommal; azt játsszuk, mintha valódi lenne – nagyvilági nőnek képzeljük, például felszolgálónőnek egy bárban, aki ilyeneket mond: „Hát, kisanyám, minden férfi ilyen.” és „Várj csak türelmesen a házassági anyakönyvi kivonatodra.”

A viktoriánus vandálok sok szükségtelen dologgal rondították el a kastélyt, de annyi eszük nem volt, hogy külön bejáratokat alakítsanak ki, így aztán folyton egymás szobáján járunk keresztül. Topaz épp most botorkált át a mienken sima fehér zsákhálóingében, melyen egy lyuk van a fejnek, kettő a karoknak; szerinte a modern hálóingek közönségesek. Igaz, hogy úgy nézett ki benne, mintha Auto da Fére menne az inkvizíció elé, pedig úti célja csak a fürdőszoba volt.

Topaz és apa a nagyszobában alszanak, amely a konyhába vivő lépcsőre nyílik. Egy kis szoba van az övék és a mienk között, melynek az „Ütközőállam” nevet adtuk. Topaz dolgozószobának használja. Ezzel szemben van Thomas lakrésze, és mellette a fürdőszoba.

Azon tűnődöm, Topaz nem ment-e át apához, hogy ugyan jöjjön már lefeküdni – képes egy szál hálóingben mászkálni a várfalakon. Remélem, hogy nem ezt tette, mert apa rövid úton leteremti, ha rátör hívatlanul. Apa gyerekkorunktól kezdve belénk sulykolta: ne menjünk a közelébe, csak ha ő is akarja. Nyilván úgy gondolja, hogy ez alól Topaz sem kivétel.

Nem, szerencsére nem ment át. Az előbb jött vissza, és szemmel láthatólag velünk akart volna maradni, de mi nem tartóztattuk. Most az ágyában van, és a lantján játszik. A lant gondolata elvileg tetszik, de a zaj, amit kelt, az rettenetes, mivel csak ritkán ad tiszta hangot.

Bűntudatot érzek, hogy Topazzal az imént olyan barátságtalan voltam, de hát a konyhában már nyájaskodtunk eleget.

Miss Marcy egyébként nyolc óra felé érkezett a könyvekkel. Negyven év körüli, alacsony, és elég aszott, de valahogy mégis fiatalos. Sokat pislog, és szeret vihogni; gyakran használja a „Tényleg!” felkiáltást. Tősgyökeres londoni, de már öt éve él a faluban. Úgy hiszem, nagyon jó tanítónő; szakterülete az ének és a környezetismeret. Kezdetben nem érezte jól magát (mint mondta: „hiányolja a londoni fényeket”), de aztán kezdte megkedvelni az angol vidéket, és most már a falusiak érdeklődését is igyekszik felkelteni szép környezetük iránt.

Könyvtárosként csal egy kicsit azzal, hogy a legújabb könyveket először mindig nekünk adja ki. A ma kapott szállítmányból mindjárt el is hozta apának a detektívregényt, amely alig két éve jelent meg – ráadásul apa egyik kedvenc szerzője írta.

–  Hát ezt azonnal átviszem Mortmainnek – közölte Topaz.

„Mortmain”-nek nevezi apát, mert egyrészt tetszik neki ez a fura vezetéknév, másrészt fenn akarja tartani azt a látszatot, hogy apa még mindig híres ember. Apa vele jött vissza, hogy megköszönje a könyvet, és ezúttal tényleg őszintén jókedvűnek tűnt.

–  Bármilyen krimit elolvasok, jót, rosszat vagy közepeset, de ha egy nagynevű szerző tollából való, az az élet ritka ajándéka – hálálkodott.

Amikor kiderült, hogy a könyvet ő kapta meg elsőnek, megelőzve a plébánost, annyira megörült, hogy csókot dobott Miss Marcynak.

–  Köszönöm, Mr. Mortmain, vagyis hogy tényleg! – pirult el Miss Marcy sűrű pislogások közepette.

Apa hátára vetette az utazóplédjét, ami úgy állt rajta, mint valami tóga, és visszaballagott a kapuházba olyan szokatlanul jókedvűen, hogy szinte már madarat lehetett volna fogatni vele.

Mihelyt hallótávolságon kívülre került, Miss Marcy megkérdezte:

–  Hogy van Mr. Mortmain? – Azon az elfojtott hangon, amely azt sugallja, mintha apa a halálán lenne, vagy a teljes megőrülés előtt állna. Rose kijelentette, hogy tökéletesen jól van és tökéletesen hasznavehetetlen, mint mindig. Miss Marcy döbbenten pillantott rá.

–  Rose-t nagyon lehangolja az anyagi helyzetünk – magyaráztam.

–  Talán ne untassuk Miss Marcyt ezekkel a gondjainkkal – vágott közbe Topaz gyorsan. Utálja, ha bármi is rossz fényt vet apára.

Miss Marcy azt válaszolta, hogy a velünk kapcsolatos dolgok egyáltalán nem untatják. Tudom, azt hiszi, az életünk a kastélyban bizonyára nagyon romantikus. Majd félénken megkérdezte, segíthet-e bármiben.

–  Néha egy kívülálló jobban tud tanácsot adni…

Hirtelen úgy éreztem, szeretnék tényleg tanácsot kérni tőle, hiszen okos, értelmes asszony – például ő ajánlotta nekem a gyorsíráskönyvet, bár anya úgy nevelt minket, hogy a családi ügyeinkről sohase beszéljünk a faluban. Tisztelem Topaz hűséges kitartását is apa mellett, hiszen csak védeni akarja, de biztos vagyok benne, Miss Marcy valószínűleg nagyon jól tudja, hogy anyagilag le vagyunk égve.

–  Nincs valami javaslata, hogyan tudnánk pénzt keresni?

–  Vagy hogyan lehet jól beosztani! Tudom, hogy mindegyikük művészlélek, és a gyakorlatiasság valószínűleg nem a legfőbb erényük. Tartsunk kupaktanácsot!

Ezt úgy mondta, mintha gyerekeket akarna becsalogatni egy izgalmas játékba. Annyira lelkes lett, hogy sértőnek tetszett volna, ha elutasítjuk, másrészt Rose és Topaz már mindenre elszántnak tűnt.

–  Papírt és ceruzát kérek – kiáltotta, sürgetőleg tapsolva.

Az írólap nálunk ritkaságszámba megy, a jó kis filléres füzetemből, amit a plébánostól kaptam, viszont nem állt szándékomban kitépni egyetlen lapot sem. Végül Miss Marcy a könyvtári nyilvántartó könyvéből áldozta fel a középső oldalakat, és ez azzal a kellemes érzéssel töltött el bennünket, hogy ezzel egy kicsit megkurtítjuk az államot. Aztán körülültük az asztalt, és megválasztottuk elnöknek. Azt mondta, vállalja a jegyzőkönyvvezetést is, és fel is írta a következőket:

MEGBESZÉLÉS A MORTMAIN CSALÁD ANYAGI HELYZETÉRŐL

Jelen vannak:

Miss Marcy (elnök)

Mrs. James Mortmain

Miss Rose Mortmain

Miss Cassandra Mortmain

Thomas Mortmain

Stephen Colly

–  Először is vitassuk meg a kiadásokat. Kezdjük a lakbérrel.

A lakbér évente negyven font, ami elég alacsonynak tűnik ezért a hatalmas és kényelmes kastélyért, igaz, hogy csak néhány hold földterületen fekszik. Az itteniek szerint a kastély romos része csak hátrányt jelent, ráadásul kísértetek lakják, amiből egy szó se igaz. (Néha a szomszédos dombon furcsa dolgok történnek, de ezek a kastélyt szerencsére elkerülik.) Megjegyzendő, hogy már három éve nem fizettünk lakbért. A háziúr, egy gazdag öregember, Scoatney Hallban lakott innen öt mérföldre, és mindig hatalmas sonkát küldött karácsonyra, akár fizettünk neki, akár nem. Sajnos tavaly novemberben elhalálozott, s ez lesújtott mindannyiunkat, főleg az elmaradt sonka miatt.

–  Úgy hírlik, Scoatney Hallban újra megindul az élet – jegyezte meg Miss Marcy, miután vázoltuk neki a helyzetet a lakbért illetően. – Ugyanis nemrég két új kertészt vettek fel. Mindenesetre a lakbér kifizetése egyelőre tehát függőben van. Akkor térjünk át az élelemre. Ki tudnak jönni fejenként tizenöt shillingből[4]? Vagy, mondjuk, fejenként egy fontból, amibe beleszámolom a gyertyát, a lámpaolajat és a tisztítószereket is.

Az a feltételezés, hogy nekünk valaha is lett volna hat fontunk egy hétre, hangos nevetésre fakasztott bennünket.

–  Ha tényleg tanácsot akarunk kérni Miss Marcytól, jobb, ha megmondjuk neki azonnal, hogy ebben az évben egyelőre semmilyen várható jövedelemmel nem rendelkezünk – szólalt meg Topaz.

Miss Marcy elvörösödött.

–  Jól tudom, hogy nehéz az élet, de drága Mrs. Mortmain, valami pénznek csak kell lennie, nem?

Előadtuk a tényeket. Egyetlen penny sem folyt be januárban és februárban. A múlt évben apa kapott negyven fontot Amerikából, ahol a Jákob küzdelme még mindig eladható. Topaz három hónapig dolgozott mint modell Londonban, nyolc fontot tudott megspórolni, és még tizenötöt kölcsönkérni. Húsz fontért eladtuk a szekreterünket, és abból élünk karácsony óta.

–  A tavalyi év bevétele tehát nyolcvanhárom font – írta fel Miss Marcy az összeget a lapra. Sietve jegyeztük meg, hogy az ez évi jövedelemben ezekkel már nem számolhatunk, mivel már nincs eladható bútorunk, Topaz kifogyott a gazdag kölcsönadókból, és az apa szerzői jogdíjából járó jutalék is minden évben egyre kevesebb.

–  Hagyjam ott az iskolát? – kérdezte Thomas. Persze azonnal felvilágosítottuk, hogy az ő iskoláztatása semmibe sem kerül, mivel ösztöndíja van, másrészt a plébános éves bérletet adott neki a vonatra.

Miss Marcy a ceruzával játszadozott egy kicsit, mielőtt újra megszólalt:

–  Csak akkor tudok segíteni, ha őszintén megkérdezhetek valamit: nem tudnának valamennyit lefaragni Stephen béréből?

Éreztem, hogy a szégyentől elvörösödik az arcom. Stephennek soha nem fizettünk semmit; föl sem merült bennünk. Csak most tudatosult bennem, hogy bizony kellett volna. (Nem mintha lett volna rá pénzünk, pedig Stephen már egy ideje keresőképes korba jutott.)

–  Nem kérek bért – szólt közbe Stephen csöndesen. – El se fogadnám. Mindent, amim van, az itteniektől kaptam.

–  Tudja, Stephen olyan, mint egy családtag – magyaráztam. Miss Marcyn látszott, hogy ezt a helyzetet nem tartja annyira kívánatosnak, de Stephen arca egy pillanatra felderült. Aztán viszont zavarba jött, és azzal az indokkal, hogy meg kell néznie a tyúkokat, gyorsan kiment a házból.

–  Tehát nem kap semmi… bért? Csak ellátást?

–  Nekünk sincs bérünk – jelentette ki Rose, ami igaz is, csakhogy mi feleannyit sem dolgozunk, mint Stephen, és nem a konyha melletti sötét lukban alszunk. – Különben is szörnyen megalázó, hogy a nyomorunkat így kitárgyaljuk Miss Marcy előtt – folytatta dühösen. – Szerintem csak abban kérjük a tanácsát, hogy hogyan kereshetnénk pénzt.

Ezek után elég sok idő telt el a büszkeségében megsértett Rose és az ugyancsak felindult Miss Marcy megnyugtatásával, míg végül rátérhettünk arra, hogy ki-ki mivel tudna pénzt keresni.

Topaz elmondta, hogy Londonban a legjobb esetben is heti négy fontnál többet nem tudna összeszedni, de ebből három font kell neki a megélhetéshez, némi ruhaneműt is beleértve, és még a vonatjegyre, hogy legalább kéthetente hazajöjjön.

–  De nem akarok Londonba menni – tette hozzá teátrálisan. – Elegem van a modellkedésből, és Mortmain is mindig szörnyen hiányzik. Neki itt van szüksége rám – már csak azért is, mert egyedül én tudok főzni.

–  Ennek aligha van jelentősége – jelentette ki Rose –, mivelhogy nincs mit főzni! Kereshetnék én is pénzt modellkedéssel?

–  Attól tartok, nem – felelte Topaz. – Túl filigrán az alakod, nem vagy elég „húsos” a festéshez. Arról nem beszélve, hogy egy percig sem tudsz egy helyben ülni. Azt hiszem, ha semmi egyéb nem kínálkozik, mégiscsak el kell mennem Londonba. Heti tíz shillinget valószínűleg haza tudnék küldeni.

–  Remek! – kiáltott fel Miss Marcy, és már jegyezte is: Mrs. James Mortmain: heti tíz shilling (feltételesen).

–  De nem egész évben! – tette hozzá Topaz határozottan. – Azt nem is bírnám, és akkor nem lenne időm a saját festményeimre, amelyekből esetleg el tudok adni egypárat.

–  Hát persze – válaszolt Miss Marcy udvariasan, majd hozzám fordult. Kifejtettem, hogy a gyorsírás már elég jól megy, persze még nem az igazi, főleg ami a sebességet illeti. Gépelni viszont nem tudok, és annak a lehetősége, hogy írógép közelébe kerüljek, igen távoli.

–  Akkor addig, amíg irodalmi munkásságod be nem indul, keresőképességed nulla, és Thomasé is természetesen még egy-két évig – elemezte a körülményeket Miss Marcy. – Most te jössz, Rose, kedvesem.

Hát, ha valaki a családban pénzkeresés szempontjából nulla, akkor Rose igazán az. Bár tud egy kicsit zongorázni, és szépen énekel, mindamellett persze nagyon aranyos lány, de igazán nincs semmihez se tehetsége.

–  Talán gyerekekre vigyázhatnék – vetette fel.

–  Jaj, nem! – kiáltotta Miss Marcy sietve. – Vagyis, úgy értem, kedves, hogy hozzád nem illene ez a munka.

–  Jó, akkor elmegyek cselédnek a Scoatney Hallba – mondta Rose olyan arccal, mint akit épp most visznek a vesztőhelyre.

–  Nos, azt is előbb meg kell tanulni, kedveském – felelte Miss Marcy –, de nem hiszem, hogy az édesapád örülne ennek az ötletnek. Talán készíthetnél valami szép hímzést!

–  Mire? Egy darab zsákra?

Egyébként Rose a hímzésben is reménytelen.

Miss Marcy csüggedten pillantott a listájára.

–  Attól félek, Rose-t is egyelőre nullára kell értékelnünk. És már csak Mr. Mortmain marad.

–  Ha én nulla vagyok, akkor apa dupla nulla – fakadt ki Rose.

Miss Marcy előrehajolt, és fojtott hangon kérdezte:

–  Tudják, kedveseim, én csak segíteni próbálok, ezért szeretném tudni, valójában mi a gond Mr. Mortmainnel. Talán… iszik?

Ezen olyan jót nevettünk, hogy Stephen megjelent az ajtóban; kíváncsi volt rá, milyen jó tréfán szórakozunk ennyire.

–  Szegény Mortmain – sóhajtotta Topaz. – Szerintem soha nem volt nála annyi pénz, hogy vegyen egy üveg sört. Az ital pénzbe kerül, Miss Marcy.

Miss Marcy ebből arra következtetett, hogy akkor drog sem lehet a háttérben. Naná, hogy nem, sőt még csak nem is dohányzik, amióta a plébánostól karácsonyra kapott szivarokat mind elszívta.

–  Pusztán csak lusta – jelentette ki Rose. – Lusta és puhány. Szerintem soha nem is volt ő igazán nagymenő, a könyvét valójában csak felfújták.

Topaz olyan haragosan nézett Rose-ra, hogy egy pillanatra azt hittem, mindjárt megpofozza. Ám Stephen az asztalhoz lépve közéjük állt.

–  Ne mondjon ilyet, Rose kisasszony. Az apja könyve nagyszerű, ezt mindenki tudja. De olyan dolgok történtek vele, hogy többé már nem tud alkotni. Kényszerből nem lehet írni.

Tudtam, hogy Rose azon nyomban ki fogja osztani, de még mielőtt megszólalhatott volna, Stephen hozzám fordult, majd sebesen így folytatta:

–  Törtem a fejem a dolgon, Cassandra kisasszony, és kitaláltam, hogy munkát vállalok… a Four Stones-farmon fel is vennének.

–  De akkor mi lesz a kerttel, Stephen? – jajdultam fel. – Az onnan származó zöldségekből tengetjük magunkat.

Azt válaszolta, hogy a napok most már egyre hosszabbak, és majd esténként fogja gondozni.

–  A kertben én is jól hasznosítom magam, nem igaz, Stephen? – dicsekedett Topaz.

–  Igen, asszonyom nagy szolgálatot tesz. Persze, ha elmenne Londonba dolgozni, akkor nem tudnék állást vállalni, mert Cassandra kisasszonyra túl nagy teher nehezedne.

Rose nem jeleskedik sem a kertészkedésben, sem más házimunkában.

–  Beírhat a nevem mellé, Miss Marcy, heti huszonöt shillinget, mivel Mr. Stebbins a Four Stones-farmon kezdetnek ennyit ajánlott, és még vacsorát is ad mindennap.

Örültem, hogy legalább Stephen egyszer egy nap rendesen belakhat.

Miss Marcy örömmel konstatálta Stephen felajánlását, bár sajnálkozott, hogy Topaz tíz shillingjét ki kell húznia, de mint mondta, az amúgy is csak feltételes volt. Miközben elkönyvelte Stephen huszonöt shillingjét, Rose köszönő szavakat rebegett a fiúnak.

Mivel általában semmibe veszi Stephent, ezt most értékelni kellett. Még édesen rá is mosolygott. Szegény Rose az utóbbi időben annyira boldogtalan, hogy ha egyszer valamiért elmosolyodik, az olyan, mintha késő délután egy kicsit kisütne a nap az egész napos eső után. Szerintem, ha Rose rámosolyog valakire, az illető rögtön beleszeret. Stephent is megbabonázta: csak bólogatni tudott, miközben alig kapott levegőt.

És ekkor apa tűnt fel a lépcső tetején, szemrevételezve társaságunkat.

–  Nocsak, itt valami izgalmas játék zajlik? – Valószínűleg így is festhetett volna a dolog, ahogy körbeültük az asztalt a lámpafényben. – A könyv elsőrangú – mondta, miközben lejött a lépcsőn. – Most egy kis szünetet tartok, és próbálom kitalálni, ki a gyilkos. De kaphatnék egy kekszet?

Amikor apa megéhezik két étkezés között – egyébként mindig nagyon keveset eszik, sokkal kevesebbet, mint mi –, akkor mindig kekszet kér. Úgy gondolom, azt hiszi, hogy ez a legegyszerűbb és az elképzelhető legolcsóbb élelem. Persze igazi kekszet már évek óta nem láttunk. Topaz zabból készít valamit, ami nagyon laktató. Most némi margarint is tett rá, miközben apa kissé elborzadva szemlélte, ezért kérte, hogy szórja meg egy kis cukorral is.

–  Így kicsit más ízű – mentegetőzött. – Nem kínálnátok meg Miss Marcyt valamivel, teával vagy kakaóval?

Megköszönte, de mint mondta, nem szeretné az étvágyát elrontani vacsora előtt.

–  Hát nem akarnám semmiképp se megakasztani a játékotokat! Tulajdonképpen mi ez? – Mielőtt bármi eszembe jutott volna, hogy eltereljem a figyelmét, Miss Marcy fölött belekukkantott a papírba, hogy megnézze a listát, majd hangosan fel is olvasta:

A Mortmain család keresőképessége a folyó évre:

Mrs. James Mortmain – nulla

Miss Rose Mortmain – nulla

Miss Cassandra Mortmain – nulla

Thomas Mortmain – nulla

Mr. Mortmain – nulla

Stephen Colly – 25 shilling hetente

Apa arckifejezése nem változott, miközben olvasta a sorokat: végig halványan mosolygott, de éreztem, hogy valami megmozdul benne. Rose azt állítja, hogy folyton olyan érzelmekkel ruházom fel az embereket, amilyeneket én magam tapasztalnék az ő helyükben, de most tényleg bevillant valami. Egyszerre csak tisztán állt előttem apa, nem azon a megszokott módon, ahogy az ember mindennap látja. Hirtelen rádöbbentem, hogyan alakult át gyerekkorom óta, és Ralph Hodgson[5] versének egyik sora jutott eszembe: „elnyűtt és megszelídült tigris”. Milyen sok ideig tart leírni mindazt a gondolatot, ami az ember fejében egy perc alatt megfordul! Rengeteg minden suhant át az agyamon, mialatt apa a listát olvasta.

Miután befejezte, halkan megjegyezte:

–  És Stephen nekünk akarja adni a bérét?

–  Hát, fizetnem kell a szállásért és az ellátásért, Mr. Mortmain… és azért a sok jóért, amit a múltban kaptam; olyan sok jó könyvet adott kölcsön nekem…

–  Szerintem nagyon jó családfő lesz belőled! – jelentette ki apa, majd fogta a cukrozott zabkekszet, és megindult a lépcső felé.

–  Melegedj meg egy kicsit a tűznél – szólt utána Topaz, de ő azt válaszolta, hogy vissza akar menni a krimijéhez. Aztán még egyszer megköszönte Miss Marcynak, hogy ilyen remek könyvet hozott neki, és illendően jó éjszakát kívánt. Hallottuk, amint dudorászva átvonul a hálószobákon a várkapuban lévő kuckója felé.

Miss Marcy nem kommentálta a történteket, ami jelzi, mennyire tapintatos, de azért kissé zavarban volt, így aztán kijelentette, hogy most már mennie kell. Stephen lámpást gyújtott, és felajánlotta, hogy elkíséri a főútig – Miss Marcy ott állította le a biciklijét, mivel a kastélyhoz vezető ösvényt elborította a sár. Én is kikísértem, és amint átmentünk a várudvaron, felpillantott a kapuház ablakába, és megkérdezte, apa nem sértődne-e meg, ha hozna neki egy csomag kekszet. Azt feleltem, nem hinném, hogy bármelyikünk is sértőnek találná, ha valaki bármilyen élelemmel állítana be hozzánk. Erre csak annyit mondott: „Uram, segíts!” Aztán még körbenézett és megállapította, milyen gyönyörű ez a vár, de mint mondta, én már biztosan hozzászoktam. Csak rövid igennel feleltem, de nem mondtam igazat, mert a kastély szépsége még most is folyton magával ragad. Viszont szerettem volna már visszamenni a jó meleg konyhába, a tűz mellé. Miután Stephennel az oldalán távozott, megállapítottam, hogy ma este az egész várrom különlegesen szép. A teliholdat elrejtették a felhők, de átható fényétől ezüstösen ragyogtak, s ez világossá tette az eget. A Belmotte-torony a dombtetőn a megszokottnál magasabbnak tűnt. Felnéztem az égboltra, és csak bámultam és bámultam, nem bírtam abbahagyni; úgy éreztem, hogy egyre vonz magához. Erősen füleltem is, bár nem volt mit hallani; a legapróbb gally se mozdult. Amikor Stephen visszatért, még mindig szinte transzba esve bámultam fölfelé.

–  Nagyon hideg van idekint így, kabát nélkül, Cassandra kisasszony – figyelmeztetett. El is feledkeztem arról, hogy fázom, mivel valójában már nem is fáztam.

Amint visszafelé sétáltunk a házba, megkérdezte, hogy szerintem a La belle dame sans merci[6] olyan vártoronyban lakhatott-e, mint a Belmotte. Azt válaszoltam, hogy minden bizonnyal, bár ilyen szempontból még sohasem gondoltam rá.

Ezek után, hogy takarékoskodjunk a tüzelővel, úgy döntöttünk, mindnyájan ágyba bújunk. Kivettük a forró téglánkat a sütőből, és elindultunk a szobánkba. A korai lefekvés viszont nem kíméli a gyertyákat – úgy számoltam, az enyém még két órán át kitart, csakhogy a kanóca eltűnt a szétolvadt masszában. (Szívesen alkalmaznám Alfred[7] király módszerét, aki a gyertya fogyásával volt képes mérni az időt a korai középkorban.) Bekukkantottam Thomashoz, hátha el tudom kunyerálni az övét, de még mindig a házi feladata fölött görnyedt. Hát akkor vissza kell mennem a konyhába, a titkos tartalékhoz. Közben nemes szívem megesett Topazon, és a konyhába menet kicsit elcsevegtem vele.

Most értem vissza. Különös dolog történt a konyhában. Amikor leértem, Héloïse felébredt és ugatni kezdett. Stephen kijött a zajra a szobájából. Szóltam neki, hogy csak én vagyok, mire eltűnt. Megtaláltam a gyertyacsonkot, amit kerestem, majd letérdeltem Héloïse-hoz, hogy gügyögjek vele egy kicsit – melegség és tiszta szag áradt belőle az alvás után. Ekkor Stephen újra megjelent, a hálóinge fölött a kabátját viselte.

–  Már minden rendben, megvan, amiért jöttem – mondtam neki.

Abban a pillanatban a konyhaajtó becsapódott, és az ablakon át bejövő tompa fény világított csak. Tapogatózva próbáltam átvágni a konyhán, de nekiütköztem az asztalnak. Ekkor Stephen megfogta a karom, hogy a lépcsőhöz vezessen.

–  Most már elboldogulok – mondtam neki. Annak az ablaknak a közelében álltunk, ahonnan a hold furcsa, fátyolos fénye beszűrődött.

Még mindig fogta a karom.

–  Szeretnék valamit kérdezni, Cassandra kisasszony. Nem szokott soha éhséget érezni… már úgy értem, hogy ha nincs mit ennie?

Felelhettem volna, hogy de igen. Ám észrevettem, mennyire feszült és izgatott a hangja, így inkább mást válaszoltam.

–  Hát, azért általában mindig akad valami harapnivaló, nemde? Persze jó lenne, ha lehetne válogatni finom ételekből, de azért elég jól megvagyok. De miért akarod ezt tudni most, ilyen hirtelen?

Azt felelte, hogy egy ideje már ezen törte a fejét az ágyában fekve, mert nem tudná elviselni a gondolatot, hogy én valaha is éhezzek.

–  Csak szóljon, ha éhes, és akkor majd kitalálok valamit.

Megköszöntem szolgálatkészségét, de emlékeztettem rá, hogy már a bérét is felajánlotta a támogatásunkra.

–  Hát igen, az is segíthet. De szóljon, ha nem lenne elég. Jó éjt, Cassandra kisasszony.

Miközben felfelé mentem a lépcsőn, örültem, hogy nem vallottam be, hogy folyton gyötör az éhség, mert ha képes más költők verseit ellopni a kedvemért, akkor az élelemmel is megteheti ugyanezt. Szörnyű volt ilyenre gondolni, mindamellett volt benne valami megnyugtató.

Apa is megérkezett a kapuházból. Nem látszott rajta, hogy a lelkét a leghalványabban is megviselték volna a konyhabeli események. Csak annyit jegyzett meg, hogy még négy fejezet van hátra, amit az ágyban fog befejezni.

–  Jó kis fejtörő – tette hozzá.

Topaz ettől némileg lelombozódott.

Rose a sötétben feküdt, mert Thomas elkérte a gyertyáját, hogy befejezhesse a házi feladatát. Azt mondta, nem bánja, mert a történet, amit olvasott, kezdett elviselhetetlenül nyálassá válni.

Meggyújtottam a gyertyacsonkot, és ráraktam a másik, szétolvadt darabra. Ki kellett tekerednem egy kicsit, hogy elég fényem legyen az íráshoz. Már éppen nekikezdtem, amikor láttam, hogy Rose körülnéz, és ellenőrzi, jól becsuktam-e az „Ütközőállam” ajtaját, majd megkérdezte:

–  Nem emlékeztetett valamire, amikor Miss Marcy közölte, hogy a Scoatney Hallban újra megindul az élet? Nekem rögtön a Büszkeség és balítélet kezdete jutott eszembe, amikor Mrs. Bennet boldogan újságolja a hírt, hogy a Netherfield-ház végre elkelt. Aztán Mr. Bennet átmegy, hogy meglátogassa a dúsgazdag új tulajdonost.

–  De Mr. Bennetnek nem volt lakbértartozása – vetettem közbe.

–  Mindegy, mert apa úgyse tenne ilyet. De szeretnék egy Jane Austen-regényben élni!

Azt mondtam, én inkább Charlotte Brontë-t választanám.

–  Melyik lenne jobb: Jane egy kis Charlotte-tal vegyítve, vagy fordítva, Charlotte egy kis Jane-nel?

Nagyon szeretek beszélgetni ilyenekről, de most tovább akartam írni a naplómat, és csak annyit válaszoltam, hogy a fele-fele arány lenne a legtökéletesebb. Mindjárt éjfél. Úgy érzem magam, mint az egyik Brontë, amint a pislákoló gyertya mellett körmölök, az ujjaim már annyira dermedtek, hogy alig bírom tartani a ceruzát. Kár, hogy Stephen eszembe juttatta az ételeket, mert azóta egyfolytában éhes vagyok, ami egyszerűen nevetséges, hiszen a tea mellé még főtt tojást is kaptunk uzsonnára, alig hat órával ezelőtt. Te jó ég! Ha Stephen aggódik amiatt, hogy én esetleg éhezem, ez valószínűleg abból fakad, hogy ő maga is éhes. Hiszen egy háztartásban élünk!

Most azzal próbálkozom, hogy gyufaszálakat dobok a folyós viaszba, hátha még egy pár percig tovább ég a gyertya maradványa. Néha működik a dolog.

De minden hiába – mintha egy szentjánosbogár fényénél akarnék írni. Viszont a hold végre átverekedte magát a felhőkön, és most egész jól látok. Ráadásul holdfénynél írni mennyivel izgalmasabb!

Rose már mélyen alszik – a hátán fekszik, a szája tátva, de még így is szép. Remélem, gazdag fiatalemberről álmodik, aki meg akarja kérni a kezét.

Nem érzem magam egyáltalán álmosnak, így gondolatban elcsevegek Miss Blossommal. Dús keble most még nagyobbnak tűnik az ezüstös holdsugárban. Azt kérdeztem tőle, szerinte fog-e valaha valami izgalmas történni Rose-zal és velem. Tisztán hallottam, hogy így válaszolt:

–  Hát nem tudom, kicsikém, de az biztos, hogy a te nővérkéd kivirul, mint a százszorszép, ha egyszer rámosolyog a szerencse.

Hát belőlem sose lesz százszorszép.

Folytathatnám az írást akár egész éjjel, de nem akarok több papírt pazarolni, inkább csak gondolkodom. Ez az egyetlen luxus az életemben, ráadásul nem kerül semmibe.

3

Az elejétől végigolvastam a naplóm. A gyorsírásjeleket könnyen felismertem, még az a rész sem okozott gondot, amit tegnap a holdfénynél írtam. Meglepődtem, hogy milyen sok lett. Ha valamilyen történetet kell kitalálnom, órákig tart, mire egy oldalt kipréselek magamból; a valóság áradata leírásának viszont csak az szab határt, hogy milyen gyorsan tudja az ember lejegyezni. Ám a szavak lehet, hogy alkalmatlanok – legalábbis az enyémek. Ha valaki olvassa a leírásomat, tényleg a mi konyhánkat látja a tűz fényénél, vagy a Belmotte-tornyot, amely szinte a holdfény sütötte felhők közé emelkedik, vagy Stephent, aki egyszerre nemes szívű és alázatos? (Nem szép tőlem, hogy azt írtam róla: a tekintete kissé bárgyú.) Amikor regényt olvasok, mindent magam elé képzelek; olyan, mintha én írnám a könyvet – teljesen beleélem magam. Így persze sokkal érdekesebb az olvasás, de azt hiszem, nem sokan próbálják ki.

Ma délután a padlásszobában írok, mert Topaz és Rose túlságosan sokat fecsegnek a konyhában; valahonnan előbányásztak egy csomag zöld ruhafestéket, és bele akarják áztatni néhány régi ruhájukat. A festék még abból az időből származik, amikor tündért alakítottam egy iskolai színdarabban. Nem olyan író akarok lenni, aki csak elvonultan tud dolgozni – végül is Jane Austen is a nappaliban alkotott, és egyszerűen letakarta a papírokat, ha látogató jött hozzá (bár ilyenkor biztos gondolt magában egyet s mást). Egyelőre még nem vagyok Jane Austen, és a tűrőképességemnek vannak határai. A kastély bemutatását nyugalomban szeretném végezni. Szörnyen hideg van idefenn, ezért kabátban ülök, és a gyapjúkesztyűm is rajtam van, amely fokozatosan egyujjas kesztyűvé alakult át: csak a hüvelykujja van meg. Ab, a gyönyörű, halvány vörösessárga macskánk a hasamat melegíti – áthajolok rajta, a ciszterna tetejét használva íróasztalul. Valójában Abélard[8] a neve, hiszen ez illik az Héloïse-hoz (mondanom sem kell, hogy Topaz keresztelte el őket), de senki sem hívja így. Nagyon jó természete van, nem várja el, hogy folyton cirógassuk, de ma délután igazán nagy szívességet tesz nekem.

Most azzal kezdem, hogy miközben apa a börtönben csücsült, egy londoni panzióban laktunk, mivel anya nem szeretett volna még egy, kerítésen átugráló szomszédot. Amikor azonban apa kiszabadult, úgy határozott, hogy vidéken veszünk házat. Abban az időben minden bizonnyal igen tehetősek lehettünk, mivel a Jákob küzdelme szokatlansága ellenére nagyon kelendő volt, ráadásul apa a felolvasókörútjaival több pénzt keresett, mint az eladásokkal. Arról nem beszélve, hogy anyának is volt saját jövedelme.

Apa Suffolk megyét választotta ideális helyként a letelepedésre, ezért King’s Cryptben ütöttünk tanyát, és onnan indultunk mindennap háznézőbe. Akkor még autónk is volt; apa és anya ültek elöl, Rose, Thomas és én hátul. Nagyon élveztük, mivel apa nagyszerű hangulatban volt – egyáltalán nem tűnt megviseltnek. Persze érthető módon voltak előítéletei a szomszédokat illetően! Sok faluban láttunk csodaszép házakat, de rájuk se hederített.

Késő ősz volt, enyhe és aranyszínű. Imádtam ezt a nyugalmat, a tarlón vibráló színeket és a hamvas réteket. Rose nem szereti a lapos vidéket, de én mindig kedveltem, mert az ég így szinte kinyílik a szemünk előtt. Az egyik este csodás volt a naplemente, és eltévedtünk. Anyánál volt a térkép, és folyton azt hajtogatta, hogy a feje tetején áll minden – amikor viszont megfordította, a feliratok álltak fejjel lefelé. Rose-zal rengeteget nevettünk, mert nagyon élveztük, hogy nem találjuk az utat. Apa meglepő módon nagyon türelmes volt anyával, a térképpel való ügyetlenkedése ellenére.

Egyszer csak magas, kerek tornyot pillantottunk meg egy kis domb tetején. Apa azonnal úgy döntött, hogy ezt meg kell néznünk, bár anya nem nagyon lelkesedett. Nehéz volt megtalálni, mivel a kis utak összevissza kanyarogtak, és az erdők meg a faluk folyton eltakarták előlünk, de egy-egy pillanatra mindig újra és újra megpillantottuk, és apa, Rose meg én egyre izgatottabbakká váltunk. Anya azt mondogatta, hogy Thomasnak ez már sok lesz, már így is elaludt a fáradtságtól, miközben Rose és köztem zötykölődött a hátsó ülésen.

Végre elhagyatott jelzőkaróhoz értünk, amelyen ez állt: a Belmotte-toronyhoz és a kastélyhoz; a nyíl keskeny, szinte teljesen benőtt ösvényre mutatott. Apa azonnal ráfordult, de nehezen haladtunk: a bokrok tüskéi a kocsiba kapaszkodtak, mintha vissza akarnának tartani bennünket – emlékszem, a hős királyfira gondoltam, aki áthatol a növények sűrűjén, hogy felébressze Csipkerózsikát. A cserje olyan magas volt, és a kis út annyira kanyargott, hogy csak pár száz méterre láttunk előre. Anya rimánkodott, hogy forduljunk vissza, mielőtt teljesen megrekednénk valahol a rengeteg közepén, és lehet, hogy a kastély még mérföldekre van innen. Hirtelen azonban kinyílt a tér, és fantasztikus látvány tárult elénk – de nem a magányos torony, amelyet elszántan kerestünk, hanem hatalmas vár, amely azonban teljesen sík talajon emelkedett. Apa elámulva kiáltott fel; a következő percben már kinn is voltunk a kocsiból, és elképedve bámultuk a nem mindennapi látványt.

Annyira csodálatosnak tűnt a késő délutáni napfényben! Még most is fel tudom idézni azt az első pillanatot – a meredek, szürke kőfalak és tornyok élesen rajzolódtak ki a halványsárga égbolton, miközben a csordultig telt várárok vizében tükröződő kastély a lábunk előtt feküdt, és smaragdzöld hínárok hajladoztak a víz alatt. A legkisebb szellő sem borzolta a tükörsima felületet a hangtalan csendben. Izgatott kiáltásainktól csak még némábbnak tűnt a vár.

Apa a kapuházra mutatott – a két kerek bástyát összekapcsoló folyosón bordázott ablakú szoba helyezkedett el. A kapuháztól jobbra csak málladó romok maradtak, balra viszont a lőrésekkel ellátott magas fal kerek sarokbástyához csatlakozott. A vizesárkon átívelő híd a kapuház ablaka alatt lévő hatalmas, vasalt tölgyfakapuhoz vezetett. A robusztus kapu aljába kis ajtót vágtak, amely résnyire nyitva állt. Amint apa észrevette, rögtön meg is indult felé. Anya ködösen magyarázott valamit, hogy ez birtokháborítás, és megpróbált visszatartani bennünket, de végül belenyugodott, és hátramaradt Thomasszal, aki időközben felébredt, és csendesen nyöszörgött.

Milyen jól emlékszem mindenre: a mozdulatlan némaságra, a nedves kő és gyomok szagára, amikor keresztülszaladtunk a hídon, és az izgatott várakozásra, mielőtt beléptünk volna a kapuba vágott kis ajtón. A kapuházba vezető átjáró hűvös homályába jutottunk. És ekkor érintett meg először a vár fensége: a súlyos kövek mindenütt, fölöttem és körülöttem. Túl fiatal lévén nem sokat tudtam a múltról és a történelemről; számomra a vár csak titokzatos tündérmese volt, s izgalmamat csak fokozta a furcsa hidegségérzet, így aztán erősen szorítottam Rose kezét. Amint kéz a kézben kifutottunk a napvilágra, szinte visszahőköltünk.

A bal oldalon, a várt szürke kőfalak és tornyok helyett hosszú, favázas épületet pillantottunk meg: az átlós irányban rakott téglákat fehérre meszelték, az erezett gerendákat megfakította az idő vasfoga. A különös, rácsos ablakokat bearanyozta a lemenő nap, és az előreugró házoromról azt lehetett volna hinni, hogy mindjárt ránk dől. Ez a ház egy másik tündérmesét idézett fel bennem: Jancsi és Juliska történetét. Nem látván apát, egy pillanatra meg is ijedtem, hogy a benne lakó gonosz boszorkány már el is rabolta, de aztán észrevettem, hogy a konyhaajtón át igyekszik bejutni. A növényektől benőtt udvaron át visszaszaladt hozzánk, mondván, a bejárat melletti kisablak nyitva van, és hogy Rose be tudna bennünket engedni, ha bemászna rajta. Örültem, hogy Rose-ra gondolt, és nem rám, mert nagyon féltem volna, ha akár egy percig is egyedül kellett volna lennem odabenn. Rose viszont soha semmitől sem riadt vissza. Meg sem várva, hogy apa fölemelje, rögtön neki is indult. Miután bemászott, hallottuk, hogy nehéz reteszekkel bajlódik, mielőtt diadalittasan kitárta az ajtót.

A négyzet alakú előtér sötét volt, hideg és orrfacsaró penészszagot árasztott. A faburkolatot vörösessárgára mázolták, nyilván a fa erezetét próbálták utánozni.

–  Hogy lehet így tönkretenni a finoman megmunkált eredeti faburkolatot! – dühöngött apa. Követtük őt a bal oldali szobába, amelyben bordó volt a tapéta, és ormótlan, grafitszürke kandalló állt benne. Egy aranyos, kertre néző ablakot leszámítva a helyiség maga volt a förtelem.

–  Álmennyezet – nyúlt föl apa, hogy megkopogtassa. – Uramisten! Szerintem a viktoriánusok elrondítottak mindent, amit lehetett.

Visszamentünk az előtérbe, amelyből hatalmas szoba nyílt, ami jelenleg a nappalink; a ház teljes szélességét átfogja. Rose-zal beszaladtunk, és a széles ablakülésre térdeltünk, miközben apa kinyitotta a súlyos, bordázott ablakokat. Letekintve saját magunkat pillantottuk meg a várárok vizében. Apa megmutatta, milyen vastag a fal, és elmagyarázta, hogy ez a Stuart-kori ház az eredeti vár romjaira épült.

–  Valaha nagyon szép lehetett, és az is lesz újra – mondta elgondolkozva, mialatt a távolabb fekvő tarlóra bámult. – Képzeljétek el, micsoda látványt nyújthat ez a táj nyáron, amikor a búza a szélben hajladozik, és a mező a vizesárok széléig nyúlik.

Aztán megfordult, és elszörnyedt, amint a tapétára pillantott. Azt mondta, olyan gusztustalan, mintha valaki óriásbékákat taposott volna szét rajta. De a kandalló sem volt kevésbé rémes a dohányszínű csempékkel. A kertre néző rombusz bordázatú ablakok viszont nagyon tetszettek mindannyiunknak, különösen a lemenő nap fényében. Persze a vizesárokba azonnal beleszerettem.

Miközben Rose-zal a tükörképünknek integettünk, apa egy kis átjárón át a konyhába indult. Egyszerre csak hallottuk, hogy szitkozódik:

–  Micsoda disznók! – Egy pillanatra azt hittem, hogy malacokra bukkant, de kiderült, hogy a korábbi lakókról beszél, akik mindent tönkretettek a házban. A konyha tényleg irtózatosan nézett ki. Válaszfalakkal több részre tagolták: az egyikben tyúkokat tartottak, az álmennyezet itt már eléggé megereszkedett, és a faburkolatok ugyanarra a rettenetes színre voltak pingálva, mint az előtérben. Számomra a legijesztőbb mégis az a rongyokkal tarkított szalmakupac volt, ahol valószínűleg csavargók húzták meg magukat korábban. Alig vártam, hogy minél messzebbre kerüljek onnan, és nagy örömömre apa fölfelé indult a lépcsőn.

A hálószobák ugyanolyan siralmasak voltak, mint a lenti helyiségek – álmennyezet, borzalmas kandallók, ronda tapéták. Viszont rögtön elbűvölt az a kerek torony, amely abba a szobába nyílt, ahol jelenleg Rose-zal lakunk. Apa megkísérelte kinyitni az ajtaját, de be volt szögelve, így nagy léptekkel továbbhaladt.

–  Annak a kerek saroktoronynak, amit kintről láttunk, itt kell lennie valahol. – Először Thomas mostani szobájában kerestük, majd a fürdőszobába mentünk. Hatalmas kádat találtunk széles mahagóni peremmel, a két, egymás melletti vécén az ülőkék mahagóniból készültek, közös tetővel. A vécécsempén a Windsor-kastély képét pillantottuk meg, és amikor meghúztuk az öblítőt, a kastély alja eltűnt. A vécék fölé a korábbi bérlők a következő szöveget helyezték: „Segélj, hogy megmaradjak, és gyönyörködjem a te rendeléseidben szüntelen.”[9] Apa leült a kád szélére, és dőlt a nevetéstől. A fürdőszobán később sem változtatott semmit, a felirat is még mindig ott van.

A saroktorony bejárata a kád és a vécék között helyezkedett el. Nem volt ajtaja, így a benne levő csigalépcsőn elindultunk fölfelé. A lépcsők sajnos annyira rossz állapotban voltak, hogy kénytelenek voltunk visszafordulni. Ám így is feljutottunk olyan magasra, hogy ki tudtunk menni a várfal tetejére, ahol elég széles járda haladt a lőrésekkel ellátott két oldalfal között. Onnan, fentről láttuk, hogy anya a kocsiban dajkálja Thomast.

–  Ne integessetek neki – szólt ránk apa –, mert még megrémül, hogy mindjárt kitörjük a nyakunkat.

A várfalak a kapuház egyik tornyához vezettek. Odabenn megtaláltuk az épületben lévő szobát, melynek ajtaja a toronyban lévő csigalépcsőre nyílt.

–  Hála az égnek, ezt nem rongálták meg – jegyezte meg apa, miközben belépett. – Hű, hát itt nagyszerűen tudnék dolgozni!

A kőbordázatú ablakok mindkét oldalra néztek: mind a várudvarra, mind a kastélyhoz vezető ösvényre. Apa azt mondta, az ablakok Tudor-koriak[10], későbbiek, mint maga a kéttornyú kapu, de korábbiak, mint a központi épület, ahonnan jöttünk.

Visszatértünk a toronyba, és úgy találtuk, hogy a csigalépcső elég jó állapotban van, hogy fölmenjünk rajta. Ám ahogy a sötétben tapogatózva haladtunk felfelé, azt kívántam, bárcsak ne indultunk volna neki. Apa gyufát gyújtott, de mindig volt egy sötét, ijesztő pillanat, amikor egy-egy gyufaszál leégett. Rossz érzés töltött el, amikor a kezem vagy a meztelen térdem a durva, hideg kőhöz ért. De amikor kijutottunk a torony pártázatos tetejére, rájöttem, hogy érdemes volt feljönni. Még soha életemben nem voltam ilyen magasan. Diadalittasan konstatáltam, hogy milyen bátor vagyok. Persze nem volt más választásom, mivel Rose hátulról megállás nélkül lökdösött, hogy menjek már.

Lenéztünk az ösvényre; a földek mindkét oldalán hosszan nyúltak el. Olyan magasan voltunk, hogy láttuk, a sövények miként szabdalják érdekes mintázatúvá a tájat. Több kisebb erdőt is megpillantottunk, balra pedig, körülbelül egy mérföldre, apró falu tűnt fel. Körbesétáltuk a tornyot, lenéztünk a kertre, majd mindhárman egyszerre kiáltottunk fel:

–  Ott van! – A romos falakon túl, a várudvar nyugati oldalán kis domb emelkedett, a tetején azzal a magas toronnyal, amelyet eredendően oly nagy elánnal kerestünk. Most sem egészen értem, miért nem vettük észre, amikor a várkapun bejöttünk. Talán az elburjánzott kert takarta el előlünk, vagy annyira elcsodálkoztunk, amikor megpillantottuk a favázas házat, hogy nem is néztünk a másik irányba.

Apa már rohant volna le a lépcsőn, de rákiáltottam:

–  Várj, várj! – Megfordult és felkapott, majd előreengedte Rose-t, aki gyufát gyújtogatva tört utat előttünk a sötét toronyban. Apa azt mondta, a lépcső minden bizonnyal a várbejárathoz vezet le, de mivel Rose elhasználta az utolsó gyufaszálat is, azon az úton mentünk vissza, amelyen jöttünk: végig a falakon, majd a fürdőszobán át, le a lépcsőn, az előtérbe. Anya épp akkor lépett be a bejárati ajtón az álmos és morcos Thomasszal, akit nem akart egyedül hagyni a kocsiban. Apa megmutatta neki a dombon álló tornyot – most, hogy tudtuk, merre nézzünk, azonnal meg is pillantottuk –, és hívta anyát, hogy jöjjön velünk. Aztán gyorsan átvágott a kertudvaron. Anya azt felelte, hogy már nem bír Thomasszal. Emlékszem, arra gondoltam, hogy velük kéne maradnom, de végül nem volt kedvem. Gyorsan apa és Rose után szaladtam.

Átmásztunk az alacsony romfalakon, amelyek a kertet határolták, aztán keresztülhaladtunk egy igencsak ingatag hídon a vizesárok fölött; így jutottunk el a domb aljához délnyugati irányban. Apa elmagyarázta, hogy ez nem természetes kiemelkedés, hanem mesterséges földhányás (ettől kezdve csak egyszerűen földkupacnak neveztük). Sima, rövid fű nőtt rajta, így könnyen haladtunk előre. A dombtetőhöz közeledve azonban újabb akadályokon kellett átküzdeni magunkat, de mint apa elmagyarázta, ezek a külső védvonalat szolgálták. Végre felértünk a füves dombtetőre, amelynek távoli végén újabb kisebb, kör alakú földhányás emelkedett, rajta a tizennyolc méter magas bástyával, amely feketén tornyosult fölénk a lenyugvó nap utolsó sugaraiban. A bejárathoz, amely körülbelül öt méter magasan helyezkedett el, kőlépcsők vezettek. Apa megpróbálta kifeszíteni az ajtót, sikertelenül. Így hát azon az estén nem tudtuk belülről megnézni a tornyot.

Körbejártuk a kis dombot, miközben apa kiselőadást tartott nekünk arról, hogy ez tulajdonképpen középkori földvár, és a hatalmas, lapos dombtető az udvara, és sokkal régebbi, mint a vizesárokkal körülvett kastély. A nap fénye egyre fakult, és hűvös szél lengedezett, amitől minden ijesztőbbé vált, de apa csak egyre izgatottabban mondta a magáét. Hirtelen Rose szólalt meg:

–  Ehhez hasonló toronyban lakhatott Demdike mama is, az egyik lancashire-i boszorkány[11]. – A róluk szóló könyvből Rose egyszer olvasott fel nekem részleteket, de annyira megijedtem, hogy anya leállította. Egyszer csak meghallottuk lentről anya hangját, amely furcsán éles volt, szinte sikoltásnak tűnt.

–  Gyerünk! – ragadtam meg Rose kezét. – Anya fél. – Azt próbáltam magammal elhitetni, hogy csak azért rohanok ilyen eszeveszetten, hogy anyának segítsek, pedig valójában rettegni kezdtem a sötét toronytól.

Apa végre úgy döntött, jobb, ha megyünk. Átmásztunk a külső védőfalon, aztán kézen fogva szaladtunk le Rose-zal a lejtőn, egyre gyorsabban és gyorsabban – már azt hittem, mindjárt hasra bukunk. Mindeközben végig rettenetesen féltem, de valahogy mégis élveztem a kalandot. Ezt a kettősséget éreztem egész este.

Amikor visszatértünk a házhoz, anya a bejáratnál ült Thomasszal az ölében, aki közben újra elaludt.

–  Hát nem csodálatos ez a hely? – lelkendezett apa. – Megveszem, még ha rámegy az utolsó fillérem is!

–  Ha ez lesz a keresztem, remélem, isten erőt ad hozzá, hogy cipelni tudjam. – Apa jót nevetett anya megjegyzésén, ami engem inkább megrémített. Nem tudtam eldönteni, hogy viccel-e vagy sem. És döbbenten tapasztalom, mennyire halványul bennem az emléke. Még ha emlékszem is dolgokra, amiket mondott, nem tudom felidézni a hangját. És bár látom magam előtt az alakját, ahogy aznap a lépcsőn kuporgott, vagy hátulról a gyapjúszövet kosztümjében, fején a puha nemezkalappal, amikor a kocsiban zötykölődtünk, mégse tudom magam elé képzelni az arcát. Hiába próbálom, csak azt a fényképet látom, amit róla őrzök.

Rose és én visszamentünk anyával a kocsihoz, apa viszont tovább barangolt a várban sötétedésig. Emlékszem, amint felbukkant a várfalon a kapuház tornya közelében, elámultam, hogy az imént én magam is ugyanott, ennyire magasan voltam. Még az alkonyi fényben is jól kivehető volt aranyszínű haja és nemes arcéle. Abban az időben vékonyabb volt, bár termetre magas és széles vállú.

Apa nagyon izgatott volt, és olyan eszeveszett sebességgel kezdte hajtani a kocsit, hogy Rose, Thomas meg én szinte pattogtunk a hátsó ülésen. Anya közölte, hogy nem biztonságos ilyen gyorsan vezetni ezeken a keskeny utakon, mire apa csigatempóra lassított; ezen Rose-zal jó ideig vihogtunk.

–  Mindennek megvan a maga oka – jelentette ki anya. – Például, hogy Thomasnak már ágyban lenne a helye.

–  Bizony, már ott lenne a helyem – ült föl Thomas váratlanul, és ezen még anya is elnevette magát.

Másnap apa tudakozódott a kastély felől, majd áthajtott Scoatney Hallba. Azzal a hírrel tért haza, hogy Mr. Cotton ugyan nem szándékozik eladni a várat, de kiadta neki negyvenéves bérletre.

–  És azt csinálhatok a kastélyban, amit akarok – tette hozzá –, mivel az öregúr egyetértett velem abban, hogy ennél jobban elrondítani már úgysem lehet.

Persze apa sokkal szebbé varázsolta: kimeszeltette, a nyolc réteg tapéta alól sikerült napfényre hozni a faburkolatot, a legrondább kandallókat és az álmennyezetet lebontattuk, a konyhai elválasztó falakat megszüntettük.

Még sok mindent akartunk, különösen a komfort javítására – tudom, hogy anya központi fűtést szeretett volna és villanyvilágítást, de apa olyan sokat elköltött antik bútorokra, hogy végül csupán a minimális kényelemre jutott. Halvány elképzelésként csak az fogalmazódott meg, hogy a hasznos dolgokat későbbre halasztjuk – majd ha apa megírta a következő könyvét.

Tavasszal költöztünk be. Különösen jól emlékszem arra a délutánra: beléptünk a szalonba, és minden annyira üde volt: a virágmintás sötétítő függönyök, a gyönyörű antik bútorok csillogása, a hófehérre festett faburkolat – muszáj volt befesteni, mert annyira rossz állapotban volt. Teljesen elbűvölt a zsenge bükkfalevelek zöldje egy hatalmas vázában; a földön ülve bámultam rájuk, miközben Rose A vízi liliomhoz[12] című darabot játszotta anya elaggott hangversenyzongoráján. Egyszerre csak apa rontott be örömmámortól ittasan, hogy meglepetése van számunkra. Szélesre tárta a mívesen bordázott ablakokat – a várárok vizében két gyönyörű hattyú úszott méltóságteljes nyugalommal. Kihajoltunk, és kenyérrel etettük őket, miközben a friss tavaszi levegő beáradt az ablakon, megremegtetve a bükkfaleveleket. Aztán lementem a kertbe, ahol a füvet lenyírták, és új virágágyásokat telepítettek – néhány korán nyíló virág illata máris édessé tette a levegőt. Apa a kapuházbeli szobájában rendezgette a könyveit, majd kiszólt az ablakon:

–  Hát nem csodás otthonunk van?

Teljesen egyetértettem vele, és ma sem gondolom másképp. De ha valaki úgy vélné, hogy itt a tél kellemes, az Északi-sarkot minden bizonnyal fülledtnek érezné.

Milyen különös az emlékezet! Ha lehunyom a szemem, három különböző kastélyt látok – az egyik az első esténk képe abban az alkonyati fényben; a másik az üde, ragyogó tisztaság kastélya, amilyen volt az első időkben; a harmadik pedig a mai valóság, amely szívfacsaróan elszomorító. A szép bútoraink mind eltűntek, az ebédlőben még egy szőnyeg sincs – nem mintha nagyon hiányolnánk, mivel már az első alkalommal is megállapítottuk: az a legfőbb gond vele, hogy túl messze van a konyhától. A szalonban van még néhány szék, és szerencsére a zongorát sem fogja senki megvenni, mert túl nagy és régi. De a szép, virágos függönyeink kifakultak, és mindenen látszik az elhanyagoltság. Ha beköszönt a tavasz, meg kell próbálnunk feldobni egy kicsit a házat – ha mással nem, hát zsenge, zöld bükkfalevelekkel.

Már öt éve élünk ilyen szegényen. Azt hiszem, anya halála után abból a megtakarított pénzből tartottuk fenn magunkat, amit ránk hagyott. Nem mintha abban az időben aggódtam volna anyagi helyzetünk miatt, mert reméltem, hogy apa előbb vagy utóbb majd úgyis valami nagy pénzt hoz a házhoz. Abban a hitben nőttünk fel, hogy apa zseni, és a zseniket nem lehet siettetni.

De valami baj van apával. Mit csinál egész nap? Tegnap azt írtam, nem csinál semmit, kivéve hogy detektívregényeket olvas, ami persze buta általánosítás, mivel Miss Marcy csak nagyon ritkán hoz neki heti kettőnél több krimit (igaz, egy idő elteltével ugyanazokat olvassa újra, ami egyszerűen meghökkentő számomra). Persze nyilvánvaló, hogy más könyveket is olvas; bár az értékes könyveinket már mind eladtuk (hű, nekem mennyire hiányoznak!), azért maradt még elég sok másik, köztük egy régi és hiányos Enciklopédia Britannica. Erről biztosan tudom, hogy rendszeresen nézegeti – azt játssza, hogy az utalásokat követve végigolvassa a különböző szócikkelyeket. Mindemellett komolyan gondolkodik is valamin – már többször előfordult, hogy amikor kopogtattam a szobájának ajtaján, és nem kaptam választ, egyszerűen bementem, és ott találtam semmibe meredő tekintettel. Jó időben sokat sétál, de az utóbbi hónapokban nem mozdult ki. A londoni barátait is ejtette. Az itteni egyetlen barátja a plébános, aki tényleg kiváló ember: agglegény, középkorú házvezetőnővel. De most, hogy belegondolok, apa ezen a télen még őt is elkerülte.

Apa visszavonult életmódjának köszönhetően igen nehéz megismerkedni bárkivel is a környéken – nem mintha túl sok emberrel lehetne ismeretséget kötni egyébként. A falu nagyon kicsi: a templom, a plébánia, a picinyke iskola, a fogadó, egy üzlet (ebben működik a posta is) és a köréjük települt házacskák összevisszasága. Ennek ellenére a plébános jelentős gyülekezetet tud toborozni a környékbeli tanyákról. Nagyon takaros kis falu, jóllehet a neve elég valószínűtlenül hangzik: Godsend (Isten küldeménye) – bár úgy hírlik, hogy ez a Godys End eltorzult változata, mivel Etienne de Godys, normann lovag, aki a Belmotte-várat is építtette –, hozta létre valójában a települést. A mi kastélyunkat, mármint a vizesárokkal körülhatároltat, szintén Godsendnek hívják, de egy későbbi Godys leszármazott építtette.

Senki sem tudja biztosan a Belmotte név eredetét – a dombot nevezik így, a rajta lévő toronnyal együtt. Találomra azt mondanánk, hogy a „Bel” szó a franciából származik (jelentése: szép), de a plébános elmélete szerint Bel a föníciaiak által is tisztelt napisten, és a dombot azért emelték, hogy Szent Iván éjjelén tüzeket gyújtsanak ott, és a normannok is erre használták. Apa nem fogadja el a plébános elméletét, bár elismeri, hogy a dombról kiválóan lehet bálványozni mind a napistent, mind a csillagokat. Engem is vonz a természetimádat, és hódolok is neki, ha időm engedi.

Bele akartam venni a naplómba a várakról az iskolai újság számára írt dolgozatomat, de túl hosszúnak találtam, és annyi benne az áthúzás (a szerkesztők szenvedhettek vele eleget!), hogy inkább röviden összefoglalom:

A VÁRAK

A korai középkorban, a normann időkben léteztek földvárak, melyeket vizesárkokkal és cölöpkerítéssel vettek körbe. A védvonalakon belül faépületek helyezkedtek el, és nemritkán jól kiemelkedő földhányás, ahonnan körbe lehetett kémlelni a vidéket. Később szögletes kőtornyokat építettek a mesterséges dombok tetejére. Aztán rájöttek, hogy az ellenség alá tudja ásni a tornyok sarkait – persze akkor még robbanószereket nem használtak –, így kerek tornyokat kezdtek emelni, ennek jó példája a Belmotte. Később négyszög alakban magas kerítésfallal vették körül a dombon lévő tornyot. A falak közepén, a négy sarokban és természetesen a bejáratnál bástyák helyezkedtek el, ahonnan meg tudták figyelni, hogy a támadók mire készülnek – alagutat akarnak ásni, vagy a falakon átmászni –, és visszaverték őket. Ám az ostromlók sok fortélyt bevetettek: például volt olyan ostromgépük, amellyel nagy köveket vagy akár döglött ló tetemét hajítottak át a falak mögé, károkat okozva a védőknek. Végül valaki kitalálta, hogy vegyék körbe vizesárokkal a kerítésfalat. Persze az ilyen várakat lapos helyen kellett építeni. Amikor a Godsend-kastély épült, a Belmotte-földvár már elavultnak számított. Később a várépítkezés is egyre inkább kiment a divatból. Cromwell Kerekfejűi két és fél várfalunkat rombolták le.

Még jóval ez előtt az esemény előtt a Godys név teljesen kihalt, és a két vár a Cotton of Scoatney család kezébe került leányágon. A vár romjain épült ház egy ideig özvegyi lakosztály volt, majd tanyaházként működött. De mára már az sem; csak a tönkrement Mortmain család otthona.

De mit tegyünk, hogy pénzhez jussunk? Hát csak van valaki közöttünk, aki képes pénzt keresni vagy az eszével vagy valami jó partival – ez utóbbinál Rose-ra gondolok, mert én és a házasság? Nem érzem úgy, hogy mindenki érdekében muszáj lenne ekkora áldozatot hoznom. Rose-zal más a helyzet, de hogyan tudna találkozni bárkivel is?

Régebben évente egyszer néhány napot Londonban töltöttünk apa nagynénjénél, akinek szép háza van Chelsea-ben, tavirózsás tavacskával, és sok művész is megfordul nála. Apa egyébként ott jött össze Topazzal – Millicent néni sohasem bocsátotta meg neki, hogy feleségül is vette. Így aztán azóta nem is hív bennünket. Szörnyű a helyzet, mert férfiakkal egyáltalán nem találkozunk, még művészlelkekkel sem.

Hirtelen rosszkedvű lettem. Miközben a múltról értekeztem, minden pillanatát át is éltem – a fények körülöttem vibráltak: először az aranyos őszi nap, aztán az ezüstös tavasz, majd a kissé színtelen, de annál izgalmasabb történelem képei. Most viszont visszazökkentem a valóságba; az eső veri az ablakot, jeges huzat árad a lépcső felől, és Ab sem melegíti már a hasam, mert az előbb elrohant.

Egek, mennyire zuhog! Az esőfüggönytől a Belmottét csak fátyolosan látni, bár az a torony mindig káprázatos, napsütésben és esőben egyaránt. Bárcsak Szent Iván éje lenne! Ekkor szoktunk tüzet gyújtani a Belmotte-dombon, hogy pogány szokás szerint ünnepeljük az év leghosszabb napját.

Bugyborékoló hangok törnek fel a ciszternából, ami azt jelenti, hogy Stephen szivattyúzni kezdte a vizet. Nagyszerű, mivel ma van a fürdőnapom! És ha Stephen már itthon van, ez azt is jelenti, hogy itt a teaidő. Már szaladok is le, és mindenkihez nagyon kedves leszek! A nemes cselekedetek és a forró fürdő a legjobb gyógyszer lehangoltság ellen.

4

Kevéssé hittem, hogy ez az este más lesz, mint a többi – de valami mégis történt! A képzeletem mindig előreszalad, és gyönyörű fejleményeket tár elém, de tudom, hamar kiderül, hogy az ábrándozások a való életben soha nem valósulnak meg, így hát igyekszem fékezni magam. Vérmes remények táplálása helyett inkább mindent leírok némi kárörömmel az elejétől kezdve, ami azon az estén zajlott, mert minden pillanat nagyon izgalmas a végkifejlet szempontjából.

A csűrben kerestem menedéket. Rose és Topaz az előző napi lendülettel most a szalonban végez tavaszi nagytakarítást. Felhőtlenül gondtalanok: Rose a Küldök néked egy nápolyi dalt énekli szoprán hangján, miközben Topaz mély altban az Ég a várost dúdolja. Vidám a reggel, a napsütés miatt melegebb, bár a táj még mindig fuldoklik a rengeteg esőtől. A csűrben – amelyet egyébként bérbe adtunk Mr. Stebbinsnek, aki azonban már rég nem fizet, mivel annyi tej és vaj árával tartozunk neki – felmásztam a magasra hányt pelyva tetejére, és kinyitottam a tető alatti kis ajtót: csodás látvány tárul elém. Az ázott búzatarlón és szántóföldeken át ellátok egészen a faluig, ahol a házak kéményeiből a füst alig gomolyogva, szinte egyenes vonalban száll fel a mozdulatlan levegőben. Minden patyolattiszta és halvány aranyszínben játszik, és reményteljes. Amikor tegnap lejöttem a padlásszobából, megállapítottam, hogy Rose és Topaz mindent zöldre festettek, ami a kezük ügyébe került, még a konyharuhát és a kéztörlőt is. Amint beáztattam a festékes dézsájukba a zsebkendőmet, engem is elbűvölt a dolog: az ember szinte istennek képzelheti magát, hogy más színűre varázsol át valamit. A két hálóingemet is buzgón átfestettem. Aztán Topaz előhozta a lepedőket, de ez a fárasztó vállalkozás már kedvünket szegte. Majd apa is beállított teára, de nem látszott rajta kitörő öröm, amikor meglátta, hogy Topaz sárga kardigánjának olyan színe lett, mint a több évtizedes mohának. Apán látszott, visszataszítónak találja, hogy mindhárman a könyökünkig „elzöldültünk”.

Viszont valódi vajat ehettünk uzsonnára! Mr. Stebbins küldte át Stephennel, aki ígéretéhez híven munkába állt a gazda tanyáján. Mrs. Stebbins, a gazdaasszony még egy csupor lépes mézzel is megajándékozott bennünket. A milliomosok sem ehetnek ennél finomabbat uzsonnára: friss, puha kenyér vajjal és mézzel, meg persze tea!

Ritka nagy zivatar zuhogott odakinn, miközben faltuk a finomságokat. Sohasem szerettem, ha tombolnak az elemek; nem mintha félnék, de ha a vihar ilyen erővel veri a tájat, akkor egy idő után én is viharvertnek érzem magam. Rose pont az ellentétem – őt mintha a végletes időjárás csak még jobban ösztökélné: még erősebb mennydörgést akar, még jobban cikázó villámokat. Még ömlött az eső, amikor kikukucskált az ajtón, majd jelentette, hogy a kert árvízben úszik.

–  A kastélyhoz vezető ösvény olyan, mint a megduzzadt patak – duruzsolta elégedetten, csak az ment ki a fejéből, hogy Thomasnak majd azon az úton kell érkeznie körülbelül egy óra múlva. Ma egy kicsit tovább maradt az iskolában, ahol valami előadást tartottak. Rose örömét apa sem hagyta szó nélkül:

–  Szeretnélek emlékeztetni, hogy miközben az anyatermészet ránk zúduló dühét ilyen vad hévvel élvezed, addig a tetőnkön legalább hat pompás beázás fogja megkeseríteni az életünket.

A konyhában máris volt egy; Stephen gyorsan vödröt tett alá. Megjegyeztem, hogy a padláson én is felfedeztem kettőt, de már vödrök voltak alattuk. Stephen felment megnézni, nem csordultak-e túl, majd visszatérve közölte, hogy újabb négy helyen szivárog a víz a tetőn át. Miután kifogytunk a vödrökből, három fazekat és a levesestálat vetettem be.

–  Talán a legjobb, ha fennmaradok, és kiöntöm őket, ahogy megtelnek – ajánlkozott. Egy könyvet és néhány gyertyavéget is vitt magával, és arra gondoltam, milyen nyomasztó lesz neki olvasás közben a folytonos csepegést hallgatnia.

Elmosogattuk az uzsonnázás után maradt szennyes edényeket, aztán Rose és Topaz a mosókonyhába ment, hogy a befestett lepedőket kiakassza. Apa a tűznél várakozott, hogy elálljon az eső, és visszamehessen a kuckójába. Mozdulatlanul ült, maga elé meredve. Hirtelen ráébredtem, hogy mennyire nincs semmi kapcsolatom vele. Odamentem hozzá, és nekitámaszkodtam a védőrácsnak; aztán az időjárásról kezdtem beszélni. Hirtelen az az érzésem támadt, mintha idegennel társalognék. Ez annyira elkedvetlenített, hogy végül elhallgattam. Néhány perc csönd után végre ő szólalt meg:

–  Tehát Stephen megkapta az állást Mr. Stebbinsnél.

Bólintottam, miközben meglehetősen furcsán nézett rám, majd megkérdezte, kedvelem-e Stephent. Azt feleltem, hogy persze, bár a versektől, amiket hoz, nagyon kínosan érzem magam.

–  Mondd meg neki, tudod, hogy csak kimásolja őket, de légy tapintatos – biztasd, hogy írjon valamit magától is, még ha rossz is. De légy vele tényszerű, sőt inkább kimért.

–  Nem hinném, hogy ez tetszene neki. A kimértséget inkább visszautasításnak vélné. És te is tudod, mennyire kedvel engem.

–  Pont emiatt szükséges némi kimértség. Hacsak… na, persze, szép, mint egy félisten, azt meg kell adni. De azért örülök, hogy nem Rose-ért rajong.

Nagyon értetlen képet vághattam, így aztán gyorsan elmosolyodott, és így folytatta:

–  Ne törd a fejed ezen! Neked megvan a magadhoz való eszed, és ösztönösen helyesen fogsz cselekedni. Ne is kérj tanácsot Topaztól sem, mert szerinte mindent a természetre kell bízni, és lehet, hogy igaza van. Csak a jóisten tudja, mi lesz veletek, lányok.

Hirtelen rájöttem, miről beszél.

–  Értem. Akkor kimért leszek, de csak módjával.

Hát nem tudom, sikerülni fog-e, és hogy egyáltalán szükség van-e rá. Stephen rajongása irántam nyilván nem lehet komoly vagy felnőtt érzelem. Bár most, hogy apa elültette a fejemben ezt a gondolatot, eszembe jut, milyen izgatott volt a hangja, amikor a múltkor, a konyhában, a sötétben azt kérdezte, nem vagyok-e éhes. Egy kicsit aggódom, bár izgalmas is… á, inkább nem foglalkozom vele, az effajta dolgok egyelőre távol állnak tőlem. Rose-tól viszont nem, és most már értem, miért mondta apa: örül, hogy Stephen nem őérte van oda.

Közben Topaz előbukkant a mosókonyhából, és a vasalót a kályhára tette, ezért apa gyorsan témát váltott. Megkérdezte, hogy én is befestettem-e zöldre az összes holmim.

–  Hát, nem sok van – feleltem.

–  De a hosszú ruháidat?

–  Olyan egy sincs – válaszoltam. Szinte reménytelennek látszik, hogy valaha is lesznek felnőtt ruháim. – De az iskolai tornaruhám, bár már évek óta nyűvöm, még mindig nagyon kényelmes.

–  Majd átalakítom neki valamelyiket az enyémek közül – szólt közbe Topaz, miközben visszaindult a mosókonyhába. Éreztem, hogy apa némileg zavarban van amiatt, hogy nincs egyetlen hosszú ruhám sem, így próbáltam másra terelni a szót és nagyon tapintatlanul megkérdeztem:

–  Na, és hogy megy a munka?

Felkapta a fejét, rám pillantott, majd röviden csak ennyit válaszolt:

–  Már nem vagy gyerek, hogy higgy a tündérmesékben.

Tudtam, hogy az elevenére tapintottam, de tovább feszítettem a húrt.

–  De tényleg, apa, egyáltalán nem is próbálsz írni valamit?

–  Figyelj ide, Cassandra – felelte szokatlanul éles hangon –, ideje leszámolnod azzal a tévhittel, hogy író vagyok! Az én keresetemből neked soha nem lesz hosszú ruhád!

Azzal fölállt, és szó nélkül otthagyott. Dühös voltam magamra, hogy így elrontottam a vele való beszélgetést, amely az első ilyen alkalom volt hónapok óta.

Thomas ebben a pillanatban ért haza, bőrig ázva. Szóltam neki, hogy most jobb, ha nem apa szobáján keresztül közlekedik, mint ahogy szoktunk, hanem az előtéren át. Aztán vittem neki száraz holmit – szerencsére már mind ki volt vasalva. Utána felmentem a padlásra, hogy megnézzem, hogyan boldogul Stephen.

Hason fekve olvasott a földön az összeragasztott gyertyavégek fénye mellett. Az arca szinte vakítóan ragyogott a padlásszoba sötétjében. Egy pillanatra megálltam, és figyeltem, ahogy mozognak az ajkai, de aztán meghallotta lépteimet. A fazekakban a víz már túlcsordulni készült. Amint segítettem neki kiönteni az ablakon, láttam, hogy fény gyúlt a kapuházban. Tehát apa visszament a kuckójába, dacolva az esővel, amely végre kissé alábbhagyott. A levegőnek friss illata volt. Kihajolva rögtön éreztem, hogy odakinn melegebb van – a háznak mindig kell egy idő, mire reagál az időváltozásokra.

–  Most már hamarosan itt a tavasz, Cassandra kisasszony – szólalt meg Stephen.

Az ablaknál állva élvezettel szívtuk magunkba a levegőt.

–  Olyan lágy és finom, nem? – kérdeztem. – Szerintem ez már tavaszi eső, vagy csak áltatom magam? Mindig túl korán hiszem azt, hogy itt van már a tavasz.

Stephen kihajolt, és mélyet lélegzett.

–  Ez már a tavasz kezdete, Cassandra kisasszony. Talán lesz még egy kis visszaesés, de már itt van. – Hirtelen elmosolyodott, de nem rám nézett, hanem maga elé. – Mindig jó, ha valami új kezdődik – tette hozzá, majd becsukta az ablakot. Aztán az edényeket visszaraktuk a csepegő víz alá, amely most csengő hangot adott az üres fazekakban. A gyertyafényben az árnyékok furcsán vetültek a falra, Stephené óriásinak tűnt. Eszembe jutott, hogy apa azt mondta róla: olyan szép, mint egy félisten. Viszont az is eszembe jutott, hogy elfelejtettem kimért lenni vele.

Visszamentünk a konyhába; adtam enni Thomasnak. Topaz a selyempongyoláját vasalta, amely fantasztikusan szép lett: a fakó kékből tengerzöldre változott a festés nyomán. Rose nagyon morcos volt, mivel az ő kartonruháját, amit éppen vasalt, nem valami jól fogta meg a festék.

–  Nem is tudom, mit bajlódok a nyári ruháimmal; úgy tűnik, sohasem lesz újra meleg! – jegyezte meg keserűen.

–  Ma este már érezni a tavaszt a levegőben, menj csak ki, és szagolj bele! – vetettem ellene.

Rose nem viszonyul érzelmileg az évszakokhoz, ezért nem is foglalkozott a megállapításommal. Topaz viszont azonnal az ajtóhoz lépett, szélesre tárta, majd színpadiasan, a fejét hátravetve, széttárt karokkal hatalmasat szippantott a levegőből.

–  Ez még csak a tavasz fuvallata, nem szabad teli tüdővel beszívni! – figyelmeztettem, de elragadtatásában se látott, se hallott. Azt vártam, rögvest beleveti magát az éjszakába, de néhány mély szippantás után megfordult, és az ajtót nyitva hagyva felment a szobájába, hogy felpróbálja újjávarázsolt pongyoláját.

–  Már jó ideje vagyunk együtt vele, de még mindig nem tudom, azért színészkedik-e így, mert úgy tartja kedve, vagy azért, hogy minket szórakoztasson, vagy inkább hogy magát szórakoztassa – okoskodott Rose.

–  Szerintem mindhárom. És mivel ezáltal jól érzi magát, nem haragszom rá érte.

Rose odament az ajtóhoz, hogy becsukja, de előtte várt egy kicsit, ám a tavaszias levegő nem derítette jobb kedvre. Bevágta az ajtót, mielőtt kifakadt volna:

–  Még a legrosszabbtól sem riadnék vissza, csak hogy kitörjek innen!

–  Mi a fene bajod van, Rose – szólalt meg Thomas. – Egyfolytában zsörtölődsz, ostorozod magad, ami nagyon unalmas. Mi legalább jót röhögünk Topazon, te meg állandóan mogorva vagy.

–  Te meg ne beszélj tele szájjal! Persze hogy rosszkedvű vagyok – nincsenek normális ruháim, semmi kilátásom a jövőre nézve ezek között a penészes romok között! Nem akarok itt megöregedni!

–  De hát már évek óta ez a helyzet – mondta Thomas. – Miért pont most jutott eszedbe mindez?

–  Szerintem a hosszú, hideg tél teszi! – szóltam közbe.

–  Igen, az egész életem nem más, mint hosszú, hideg tél – felelte Rose, és ezen Thomas úgy elkezdett nevetni, hogy szinte fulladozott.

Végül Rose sem bírta a feszültséget tovább, és elnevette magát. Odajött az asztalhoz, és felült rá; már nem látszott annyira lelombozottnak.

–  Stephen, te jársz templomba, hisznek ott még mindig az ördögben? – kérdezte.

–  Van, aki igen, bár a plébános szerintem nem.

–  Az ördög már kiment a divatból – jelentettem ki.

–  Akkor biztos hízelegne neki, ha én hinnék benne, és mindent megtenne értem. Eladom neki a lelkem, úgy, mint Faust.

–  Faust azért tette, hogy visszanyerje a fiatalságát – szólt közbe Thomas.

–  Én meg azért adom el az enyémet, hogy kiélhessem a fiatalságom, amíg van. Meghallja, ha kiáltok neki? Vagy előbb meg kell keresnem az ördög árkát vagy a kútját, vagy valami hasonlót?

–  Elég, ha a vízköpőnkre teszed a kezed, és kívánsz valamit – javasoltam. Bár tudtam, hogy nagyon elkeseredett, de most mégis volt benne valami játékosság, amit már nagyon régen nem tapasztaltam, ezért tovább biztattam.

–  Stephen, idehoznád a létrát? – kérte.

Amit mi vízköpőnek hívtunk, valójában egyfajta faragott kőfejszerűség volt, magasan a konyhai kandalló fölött. Apa szerint valamikor a kastély kápolnája lehetett ott fenn, erre utal a barázdált kőmegmunkálás és a falmélyedés, amelyet a szenteltvíz számára készítettek. Az ősi falat viszont már annyiszor átmeszelték, hogy az eredeti körvonalai teljesen eltűntek.

–  A létra nem fog elérni odáig, Rose kisasszony – közölte Stephen –, másrészt a plébános szerint az a faragott kőfej angyalt ábrázol.

–  Azért az arckifejezése inkább ördögi – ellenkezett Rose. – Egyébként is az ördög nem más, mint bukott angyal.

Felnéztünk a kőfejre; tényleg ördöginek tűnt. A göndör hajfürtök több helyütt letörtek, így olyan benyomást tett, mintha szarvai lennének.

–  Talán így még hatásosabb lesz, hogy az angyalt megérintve kívánsz valamit, miközben az ördögre gondolsz – elmélkedtem –, hasonlóan ahhoz, mint amikor a boszorkányok hátulról előre mondják a misét.

–  Fel tudnánk húzni a fregolin, Rose – javasolta Thomas.

A fregolin jelen pillanatban a befestett lepedők száradtak fenn, a magasban. Rose megkérte Stephent, hogy engedje le, de ő előbb várakozóan felém tekintett. Rose kissé bosszankodva maga lépett oda a szárítókötélhez.

–  Ha mindenáron ezen akarsz feljutni, előbb vegyük le róla a lepedőket – jegyeztem meg. Rose leengedte, mi meg Stephennel átterítettük őket az álló szárítókra. Thomas tartotta a kötelet, miközben Rose ráült a fregolira, próbálgatva, vajon elbírja-e a súlyát.

–  Tudom, hogy a szárító nagyon erős, Rose kisasszony, mivel segédkeztem az elkészítésében, de fogalmam sincs, hogy a kötél és a csigák elég biztonságosak-e.

Én is felültem mellé, gondolván, ha kettőnk alatt sem szakad el, akkor őt egyedül biztosan elbírja. Láttam a szeméből és kipirult arcából, hogy felesleges lenne megpróbálni lebeszélni. Még ücsörögtünk rajta egy kicsit, mielőtt Rose így szólt:

–  Jó lesz, most már felhúzhatsz!

Stephen odalépett Thomashoz, hogy segítsen neki.

–  Cassandra kisasszony, szálljon le! Nagyon veszélyes! – mondta Stephen.

–  Na, persze, én nyugodtan kitörhetem a nyakam – csattant fel Rose.

–  Azt sem szeretném, de tudom, hogy Rose kisasszony úgyis hajthatatlan. Egyébként is Rose kisasszony akar kérni valamit az angyaltól.

Hát, én is örültem volna, ha bármely kívánságom teljesül, de oda fel, a magasba, a világ minden kincséért sem húzattam volna föl magam.

–  Mondtam már, hogy nem angyal az, hanem az ördög. – A lábait lóbálva végignézett rajtunk. – Na, ki próbálja meg?

–  Senki! – kiáltottuk egyszerre, ami nyilván nagyon bosszanthatta.

–  Jó, akkor megyek egyedül. Húzzatok fel!

Thomas és Stephen nekiláttak. Amikor Rose három méter magasságba ért, megkérdeztem:

–  Na, hogy érzed magad?

–  Furcsán, de nem árt egy kis változatosság. Gyerünk tovább, fiúk!

A faragott kőfej hat méter magasan lehetett, és ahogy Rose egyre feljebb emelkedett, a gyomrom görcsbe rándult – ekkor ébredtem rá, milyen komoly veszélynek teszi ki magát. Már csak fél méter választotta el az angyaltól, amikor Stephen felszólt neki:

–  Tovább nem lehet húzni a kötelet!

Rose kinyújtotta a karját, de nem érte el a szobor fejét.

–  Látok itt kapaszkodót; mintha lépcsők lettek volna itt.

Előrehajolt, megragadta a kiugró szegletet, majd fellépett rá. Az asztalon lévő lámpa nem világította meg jól, hogy mit csinál odafenn, de így is szörnyen veszélyesnek tűnt, amit művel.

–  Siess már, végezz minél gyorsabban! – szóltam, miközben az idegességtől remegett a lábam és a gyomrom is.

Már csak egy lépésre volt a szoborfejtől.

–  Hát ilyen közelről nézve elég rusnya! Szerinted mit mondjak neki, Cassandra?

–  Mindenesetre veregesd meg a fejét. Szegény már legalább száz éve nem kapott semmilyen szeretetet.

Rose megütögette. Fölkaptam a lámpát és magasra tartottam, de a fenti rész továbbra is árnyékba borult. Különleges látvány volt – mintha Rose lassan felfelé lebegne, szorosan a fal mellett, vagy mintha ráfestették volna a falra, mint egy freskót.

–  Mondd a következőt: Égi ördög vagy ördögi szent, teljesítsd kívánságunkat! Halld sirámunkat! A Godsend-kastélyból az egyik „isten küldötte” nagyon vágyakozik már… – Itt elakadtam.

–  Ha az ördöghöz beszélsz, akkor mondd inkább, hogy az „ördög küldötte” – vágott közbe Thomas, miközben a kastélyhoz vezető útról hangos dudálás hallatszott. – Na, már itt is van érted a vén vasvillás!

Rose összerezzent.

–  Azonnal hozzatok le! – sikította, és rávetette magát a szárítóra. Megijedtem, hogy a fiúkat felkészületlenül éri ez a hirtelen halálugrás, de szerencsére a helyükön voltak, és baj nélkül leeresztették. Rose azonnal lepattant a szárítóról, aztán lehuppant a földre.

–  Az autóduda megrémített – magyarázta még mindig remegve. – Amint lepillantottam, szédülni kezdtem.

Megkértem, mesélje el, milyen érzései voltak odafenn, mire azt felelte, hogy semmilyen, amíg el nem kezdett szédülni. Ez a legnagyobb különbség közöttünk: engem bizonyosan sokféle érzés töltött volna el, élénk emléket hagyva, de ő csak egyszerűen a kívánságára gondolt.

–  És végül is kívántál valamit? – kérdeztem.

–  Hát persze, egypár titkos dolgot – nevette el magát. Topaz jelent meg az ajtóban; fekete viharkabátjában, a fején vízhatlan hajóskalappal és gumicsizmában úgy festett, mintha épp most készülne mentőcsónakba szállni. Elújságolta, hogy a pongyolája a festésben annyira összement, hogy ha felveszi, nem kap benne levegőt, így odaadja Rose-nak. Aztán nagy léptekkel távozott, szélesre tárva az ajtót, amit úgy is hagyott.

–  El ne nyeljen az éjszaka! – kiáltott utána Thomas.

–  Máris rád mosolygott a szerencse! – mondtam Rose-nak, aki azonnal fel is rohant a lépcsőn, hogy felpróbálja a pongyolát. Thomas is eltűnt, hogy megírja a házi feladatát. Így aztán úgy gondoltam, akkor talán meg is fürödhetnék, de előbb megkérdeztem Stephent, nem bánná-e, ha a konyhában fürdök. Persze általában a konyhában fürdök, de mivel ez azt jelenti, hogy őt egy jó időre kizárom, ezért mindig elnézését kell kérnem. Diplomatikusan közölte, hogy úgyis dolga van a csűrben, de előtte segít elkészíteni a fürdőmet.

–  Most jut eszembe, hogy még mindig a dézsában van a festékes víz!

Együtt kiöntöttük, majd Stephen kiöblítette.

–  Attól tartok, a festék így is fog még, Cassandra kisasszony. Nem lenne jobb, ha a fürdőszobába menne?

A fürdőszobai kád olyan óriási, hogy a világon nincs annyi meleg víz, hogy megtöltsük; ráadásul a torony felől állandóan jön a huzat, így inkább vállaltam, hogy esetleg festékes leszek.

Odacipeltük a kádat a tűzhöz, és Stephen a rézüstből telemerte meleg vízzel, majd segített paravánt építeni a szárítókból, melyeken a zöld lepedők száradtak. Máskor a porvédő huzatokat használom e célra. Mivel a szárítóink másfél méter magasak, nyugodtan tudok fürdeni a takarásukban, bár jobban szeretem, ha az egész konyhát magaménak tudhatom.

–  Mit óhajt olvasni ma, Cassandra kisasszony?

Azt feleltem, hogy az Enciklopédia kötetét Bis-től Cal-ig, és Shaw művét: Az ember és a felsőbbrendű embert (amelyet újra kölcsönkértem a plébánostól, mert úgy éreztem, nem értettem meg mindent benne), valamint a Miss Marcy által hozott új könyvet. Szeretem, ha van jó pár választási lehetőségem, miközben a meleg fürdőt élvezem. Stephen kipakolta a kért könyveket, mialatt én a tisztálkodási szereket gyűjtöttem össze. Aztán meggyújtotta a lámpását, de előtte még megajándékozott egy szelet mogyorós csokival.

–  Hát ezt meg honnan szerezted?

Zavartan elmagyarázta, hogy tulajdonképpen hitelbe vette; miután már van állása, adtak neki.

–  Tudom, hogy Cassandra kisasszony imád enni fürdés közben. A könyvek és a csokoládé együtt, hát kell ennél több? Már csak egy rádió hiányzik.

–  Remélem, nem akarsz rádiót venni hitelbe – feleltem nevetve. Megköszöntem a csokit, melynek a felét felajánlottam neki, de nem fogadta el, majd kiment a csűrbe.

Épp készültem beszállni a vízbe, amikor meghallottam Héloïse nyüszítését a hátsó ajtónál, és kénytelen voltam beengedni. Persze a tűzhöz akart jönni, ami nagyon kellemetlen tud lenni fürdés közben, mivel a mancsaival csupa szeretetből jól összekarmol. Szerencsére elég álmos volt, így aztán jól megvoltunk egymás mellett. Nagyon lakályos volt a magas paraván mögött, amely lefogta a legkisebb huzatot is, míg a vörösen izzó parázs fénye fantasztikus színűre varázsolta a száradó zöld lepedőket. Hirtelen ötlettel kitaláltam, hogy ráülök a legöblösebb porcelántálunkra, hogy biztos ne legyek festékes, bár a pereme nyomta egy kicsit a fenekemet.

Azt hiszem, a fürdésnél a szokásos menetrend az, hogy az ember először megmosakszik, és azután lubickol még egy ideig. Nálam fordított a helyzet, én először lubickolok. Az első néhány perc a legjobb a fürdésben, amit nem szabad elmulasztani – zsongnak a fejemben a jobbnál jobb gondolatok, az életet rózsásabb színekben látom, mint azelőtt. Apa szerint a meleg víz ugyanolyan serkentő hatású lehet, mint az alkohol, amihez persze soha nem jutok hozzá – hacsak nem számítom azt az orvosságosüvegnyi portóit, amit a plébános szokott adni a Szent Iván-éji pogány szertartásainkhoz –, de ennek ellenére készségesen elhiszem neki. Tehát először lubickolok, aztán mosakszom, végül pedig olvasok, amíg meleg a víz. A fürdés utolsó szakasza, amikor a víz már kezd kihűlni és tudod, hogy mindjárt itt a vége, nagyon kiábrándító. Valószínűleg az alkohol hatása is hasonló.

Lubickolás közben a család járt az eszemben, és hála az isteni meleg víznek, gondjaink ellenére is élveztem a finom fürdőt. Persze tudom, szerencsétlen bagázs vagyunk: apa a kapuházban sorvadozik, Rose állandóan rosszkedvű, Thomas tulajdonképpen vidámnak mondható, de ő sem tud kiteljesedni az állandó nélkülözések miatt. Topaz a legboldogabb közöttünk, mert még mindig végtelenül romantikusnak találja, hogy apa felesége lehet, és ilyen kastélyban élhet. A festés, a lant és a vad természetimádat mind-mind boldogsággal töltik el. Lefogadom, hogy a viharköpeny alatt nem viselt semmit, és csak azt várta, hogy a Belmotte-dombon végre ledobja magáról, és most ott mászkál meztelenül. Miután festőmodellként megszokta a meztelenséget, a nudizmus nem önmagáért érdekli, hanem az a vágy hajtja, hogy minél közelebb kerüljön a természethez. Ez a szenvedélye egyszer igen kínos helyzetet teremtett a közeli Four Stones-tanyán, ezért azóta csak éjjel járkál pucéran. Persze télen ez már nem megy olyan könnyen, bár Topaz meglepő módon jól bírja a hideget, és ez a tavaszias idő minden bizonnyal magával ragadta. De azért az igazi melegtől még messze vagyunk, és a Belmottén uralkodó időjárási viszonyokra gondolva csak még jobban tudtam értékelni finom, meleg fürdőmet. Megettem a csoki felét, a többit Rose-nak szántam, de Héloïse annyira reménykedve csóválta a farkát, hogy végül vele osztoztam meg rajta. Aztán olyan hálás lett, hogy attól féltem, mindjárt beugrik mellém, hogy együtt fürödjünk tovább, de szerencsére sikerült megnyugtatnom, és a szappan nyalogatásától is elrettentenem. Amint végre nekiláttam, hogy alaposan megmosakodjak, valaki dörömbölni kezdett az ajtón.

Fogalmam sincs, mi késztetett arra, hogy kiszóljak:

–  Tessék, jöjjön be! – Valószínűleg automatikusan reagáltam a kopogásra. Épp előtte szappanoztam be az arcom, amitől az ember igencsak esetlen állapotba kerül, és amikor sietve kinyitottam a szemem, természetesen belement a szappan. Miközben vakon tapogatózva kerestem a törülközőt, hallottam, hogy nyílik az ajtó. Héloïse hangos ugatásba kezdett, és az ajtó irányába rohant – csak a csodának köszönhettem, hogy nem borította föl szárítókból összeeszkábált paravánomat. A következő másodpercek pokoli lármában teltek: Hel a legvadabb hangján ugatott, miközben két férfi próbálta lecsitítani. Nem hívtam vissza, mivel tudtam, hogy soha nem harap meg senkit, és semmi kedvem sem volt magyarázkodni, hogy én éppen fürdök, ráadásul – bár most már tudtam pislogni – még a törülközőmet sem láttam sehol, amit magam köré csavarhattam volna; minden bizonnyal letettem valahol a konyhában. Az ég kegyes volt, és Héloïse két perc múlva elcsendesedett.

–  Úgy hallottam, valaki kiszólt, hogy be lehet jönni, nem? – hallottam az egyik férfi hangját, amiből rögtön megállapítottam, hogy amerikai. Kellemes hangja volt, mint az amerikai filmekben, persze nem a gengszterekére gondolok.

–  Van itthon valaki? – kiáltotta, de a másik leintette, mondván, előbb körül szeretne nézni, mivel fantasztikusan tetszik neki ez a hely.

A másik férfi hangja erősen zavarba ejtett, mivel, bár nem volt akcentusa, nem tűnt sem britnek, sem amerikainak. Szokatlan hang volt, rendkívül nyugodt, de érdekfeszítő.

–  Látod, hogy ezek a vastag falak egy nagyon régi vár részei voltak valamikor? – szólalt meg újra.

Ez a megjegyzés nem tett boldoggá, mert attól féltem, mindjárt meg akarja nézni a kandallót is, ám szerencsére megjelent a lépcsőn Thomas, és a két férfi magyarázkodni kezdett, hogy véletlenül fordultak rá a kastélyhoz vezető ösvényre, és a kocsijuk megrekedt a sárban, így segítséget szeretnének kérni.

–  Ha viszont itt kell hagynunk éjszakára az autót, kötelességünknek éreztük figyelmeztetni önöket – tette hozzá az amerikai –, mivel eltorlaszolja az utat.

Thomas azt válaszolta, megnézi, mit tehet, és hallottam, amint a mosókonyhában felhúzza a bakancsát.

–  Csodálatos helyen laknak – duruzsolta a szokatlan hang, és már attól tartottam, hogy újfent körül akarnak nézni, de szerencsére az amerikai a kocsijukról kezdett el beszélni, és azt kérdezte, nincsenek-e lovaink, amelyekkel kivontathatnánk az elakadt járművet a sárból. Aztán nagy megkönnyebbülésemre becsapódott az ajtó: Thomas vezetésével leléptek.

Mégis csalódottságot éreztem, hiszen nem is láttam őket, és soha nem is fogom! Megpróbáltam elképzelni az arcukat a hangjuk alapján – aztán egyszerre csak éreztem, hogy már alig langyos a víz, és még meg se mosakodtam. Gyorsan nekikezdtem, de hiába dörzsöltem minden erőmmel a karomat, a zöld szín csak nem akart lekopni. A mosakodásban mindig nagyon alapos vagyok, és mire végeztem, teljesen meg is feledkeztem a két férfiról. Kiléptem a kádból, és a rézüstből átmertem még egy adag forró vizet, majd újra elhelyezkedtem, hogy végre tovább olvassak, ám az ajtó megint kinyílt.

Valaki bejött a konyhába, de biztos voltam benne, hogy nem családtag, mert ők szóltak volna nekem, vagy legalábbis sokkal nagyobb zajt csaptak volna. Viszont az az illető, aki bejött, csak állt és bámult. Kis idő múlva nem bírtam tovább, és kiszóltam:

–  Akárki is van ott, megjegyezném, hogy én itt, a fürdőkádban ülök.

–  Uramisten! Elnézését kérem – válaszolt az érdekfeszítő hang. – Már az előbb is a fürdőjét élvezte, amikor pár perccel ezelőtt beléptünk ide?

–  Igen – feleltem, majd megkérdeztem, sikerült-e kiszabadítaniuk az autójukat a sár fogságából.

–  Elmentek lovakért – felelte a hang –, én pedig visszaosontam, hogy megnézzek mindent közelebbről. Ilyen csodálatos helyet még sohasem láttam.

–  Engedje meg, hogy megtörülközzem, és összeszedjem magam, aztán szívesen körülvezetem. – Jobb híján az arcomhoz és a nyakamhoz nyomtam a száradó lepedőt, de nem volt kedvem kiszállni a kádból a hidegbe, inkább megkérdeztem, nem látja-e valahol a törülközőmet, de nem reagált, így feltérdeltem a kádban, és a lepedőket széttolva kidugtam a fejem. Amint felém fordult, határtalanul meglepődtem – fekete szakálla volt.

Eddig egyetlen szakállas emberrel sem találkoztam, leszámítva azt az öreget a Scoatney szeretetházból, aki úgy nézett ki, mint a Mikulás. Ám ez a szakáll egész másmilyen volt: gondozott és hegyesre nyírt – Erzsébet királynő korát idézte. A férfi hangja viszont egészen fiatalos volt.

–  Üdvözöllek – mondta mosolyogva, és a hanghordozásából úgy éreztem, hogy gyereknek tart. Megtalálta a törülközőm, és oda akarta hozni, de aztán hirtelen megtorpant.

–  Nem kell megijedned. Majd leteszem oda, ahol elérheted, és addig kimegyek az udvarra.

–  Nem vagyok egyáltalán megijedve, csak azt furcsállom, hogy a hangja és a kinézete egyáltalán nem illik össze. – Ezen jót nevetett, de hirtelen rájöttem, mennyire nyersen fogalmaztam, és gyorsan hozzátettem: – Nem kell, hogy kimenjen, inkább foglaljon helyet. Igazán nem állt szándékomban barátságtalanul fogadni. – Úgy éreztem, ezekkel a szép szavakkal sikerült helyrehoznom a hibámat. A lepedők közt kidugtam az egyik karomat a törülköző felé.

–  Szerintem ez így nem lesz jó – közölte –, és hogy elkerüljük a katasztrófát, inkább beadom felülről a törülközőt.

Visszahúzva a fejem megláttam magasra emelt kezét, és gyorsan kirántottam belőle a törülközőt. Már éppen kérni akartam, hozza ide a ruháimat is, de ekkor megint kinyílt az ajtó.

–  Már mindenütt kerestelek, Simon – méltatlankodott az amerikai. – Elátkozott ez a hely – épp most láttam egy kísértetet.

–  Ostobaság! – válaszolta a szakállas.

–  Becs’ szavamra! Miközben az úton mentünk, a lámpámat a dombra irányítottam, és egy fehér alakot pillantottam meg, amely gyorsan eltűnt a torony mögött.

–  Biztosan valami lovat láttál.

–  Nem, felegyenesedve járt. Lehet, hogy megőrültem, de úgy tűnt nekem, hogy nincs lába.

Fogadni mertem volna, hogy Topazt látta, aki nem vette le a fekete gumicsizmáját, és ezért tűnt úgy a sötétben, mintha nem lenne lába.

–  De ne is folytassuk tovább ezt a témát, mivel egy gyerek fürdik ott, a lepedők mögött.

Kiszóltam, hogy valaki idehozná-e a ruháimat, miközben kinyújtottam a karomat a paraván végénél.

–  Szent ég! Egy zöld gyerek! – kiáltott fel az amerikai. – Hova kerültünk, az Usher-házba[13]?

–  Nem vagyok teljesen zöld – magyaráztam. – Ma mindannyian egy kicsit „elzöldültünk”, de csak a kezünk.

–  Ja, akkor az egyikük kísértetét láttam – válaszolta az amerikai.

A szakállas közben odahozta a ruháimat.

–  Nem kell idegeskedned, csak képzelődött, nincs ott semmiféle kísértet!

–  Hát, azon a dombon lehetnének éppen, de sokkal valószínűbb, hogy a mostohaanyám járkált ott, aki folyton egyesülni akar a természettel. – Végre kikászálódtam a kádból, és a törülközőt illendően magam köré csavarva felálltam; így aztán sokkal magasabban volt a fejem, mint mikor a kádban térdeltem. Ezen a szakállas nagyon meglepődött.

–  Jóval nagyobb gyerek vagy, mint gondoltam.

Miközben elvettem tőle a ruháimat, észrevettem a másik férfit. Az ő szép, fiatal arca tökéletesen illett a hangjához. Az volt a különös, hogy ez az arc nem tűnt ismeretlennek számomra. Azóta rájöttem, hogy azért, mert láttam már ilyeneket amerikai filmekben – persze nem a főhős szerepét alakították, hanem, mondjuk, a hősnő bátyját vagy más mellékszereplőt.

–  Üdvözlet – mondta, amint elkapta a tekintetem. – Mesélj nekem még a lábatlan mostohaanyádról, és a család többi tagjáról is. A nővéred, gondolom, lóháton ülve szokott hárfázni, vagy valami ilyesmi, nem?

Mintha erre a végszóra várna, Topaz elkezdte pengetni a lantját odafenn – valószínűleg a főbejáraton át surrant vissza észrevétlenül a házba. Az amerikai nevetésben tört ki.

–  Istenemre, már hallom is!

–  Ez nem hárfa, hanem lant – szólt közbe a szakállas. – Azért elképesztő az egész! Itt van ez a vár, aztán a lant…

Ebben a pillanatban Rose jelent meg a lépcső tetején a zöldre festett pongyolában, amely egy kissé középkoriasnak tűnt a hosszú, bő ruhaujjak miatt. Nyilvánvalóan fogalma sem volt arról, hogy idegenek vannak a házban.

–  Figyelj csak, Cassandra!

Hirtelen megmerevedett, és csak némán bámult, amint a két feléje forduló férfit megpillantotta. Topaz lantja ez egyszer nem szólt hamisan, ráadásul stílusosan pont a Greensleeves[14] (Zöld ruhaujjak) című dalt játszotta.

5

Később. Ismét a csűrben, a pelyva tetején írok.

Ott kellett hagynom a lépcső tetején álló Rose-t, mert Topaz – aki már előzőleg megfőzte az ebédet – csöngetett; így hideg kelbimbót ettünk rizzsel. Nem a kedvenc ételem, de nagyon laktató. A szalonban ettünk, amely ragyogott a tisztaságtól. A kandallóban ugyan lobogott a fahasábokból rakott tűz, mégis szörnyen fáztam. Megfigyeltem, hogy a nagyon tiszta szobákban sokkal jobban érzi az ember a hideget.

Rose és Topaz most a kertben keresgélnek növényt a nagy, földön álló vázákba. Topaz azt mondja, ha nem találnak semmit, akkor megelégszik csupasz ágakkal, amelyekre majd ráaggat valami vicceset. Hát én biztos, hogy nem fogok nevetni rajta. Az ember azt gondolná, hogy a meztelenséget imádó Topaz a csupasz ágat is inkább szeretné csupaszon hagyni, de ezek szerint nem.

Egyikünk se ismerné el, mennyire várjuk a Cotton fiúk újabb látogatását, pedig mindegyikünket ez a remény éltet. Mivelhogy a két férfi természetesen a Cotton családhoz tartozott, és éppen Scoatney-ba tartottak, de mivel még sosem jártak ott, eltévedtek. Nem is tudom, miért nem jöttem rá azonnal, hiszen már korábban hallottam, hogy a birtok amerikai örökösre szállt. Az öreg Cotton legkisebb fia Amerikába költözött még az 1900-as évek elején, gondolom, valami családi összeveszés folyományaként, és ott is maradt. Így aztán nem volt semmilyen valószínűsége annak, hogy a Scoatney Hallt ő örökölje. Két idősebb bátyja azonban meghalt, az egyik az I. világháborúban, a másik a fiával együtt autóbalesetben, tizenkét évvel ezelőtt. Ezek után az amerikai fiú megpróbált kibékülni az apjával, de az öreg csak akkor lett volna hajlandó erre, ha visszatér Angliába, amiről viszont ő hallani sem akart. Egy évvel ezelőtt hunyt el, a két ifjú pedig nem más, mint az ő két fia. Simon, a szakállas elmesélte, hogy felvette a kapcsolatot a nagyapjával, aki fogadta volna is őt, de szegény, magányos öreg közben szintén távozott az élők sorából – nem túl szívvidító a történetük.

Simon öccsét Neilnek hívják, és azért különbözik annyira az akcentusuk, mert külön nevelkedtek: Neil az apja farmján nőtt fel Kaliforniában, míg Simon Bostonban, majd New Yorkban élt az anyjával. (Gondolom, a szüleik elváltak. Az anyjuk egyébként jelenleg Londonban van, de már várják az érkezését Scoatney-ba.) Apa szerint Simonnak is amerikai az akcentusa, mivel Amerikában rengeteg nyelvjárás van, jóval több, mint Angliában. Azt mondja, Simon szép, de régiesebb angolt beszél, mint amit mi manapság használunk. Az biztos, hogy nagyon kellemes a hangja, bár nekem személy szerint az öccse jobban tetszik.

Kár, hogy Simon az örökös, mert Rose undorodik a szakálltól; de talán rávehetjük, hogy vágassa le. Tényleg az lenne a helyzet, hogy a nővérem már rá is szánta magát, hogy hozzámenjen feleségül, jóllehet még csak egyszer látta, és nem is tetszik neki igazán? Azt hiszem, ez igaz is, meg nem is. Úgy vélem, a legtöbb lány, ha valami jó parti van kilátásban, eljátszadozik a gondolattal. A mi családunk esetében ez fokozottan igaz, bár ez inkább csak Rose-t érinti, mivel én a szívem mélyén egyáltalán nem gondolok ilyesmire. Elismerem, hogy rokonszenves fiúk, de inkább meghalnék, mint hogy bármelyikükhöz feleségül menjek.

Micsoda ostobaság! Hát persze hogy hozzámennék bármelyikhez, mintsem hogy meghaljak! De ahogy most itt ülök hideg rizzsel teli hassal, hirtelen ráébredek, hogy mennyire visszataszító a lányok észjárása: rögtön a házasságra gondolnak, amikor még meg sem érintette őket a szerelem. Persze a többségüknek fogalma sincs arról, hogy a házasság mit jelent. Megpróbálok belegondolni, bár csak az olvasmányaimból tudok ítélni, mivel Rose-on és Topazon kívül más lányt nem ismerek. Jane Austen könyveiben a szereplők elég valóságosnak tűnnek: a Büszkeség és balítélet elején az öt Bennet lány szinte csak arra vár, hogy bekebelezze a szomszédos Netherfield Parkba érkező fiatalembereket anélkül, hogy egy cseppet is belegondoltak volna a házasság mindennapjaiba. Vajon Rose is ilyen? Mindenképpen megpróbálom rávenni, hogy gondolja át, mielőtt túlzottan elkötelezné magát. Azért nem vagyok teljesen tudatlan ezekben a dolgokban; Topaz mostohalányaként aligha lehetnék. Vannak sejtéseim arról, hogy mi zajlik a házaséletben, és nincs nagy véleményem róla.

Csodálatos pillanat volt, amikor Rose hirtelen megtorpant a konyhai lépcső tetején. Beatrixet juttatta eszembe Esmondból[15]. Csakhogy Beatrix nem botlott el a ruhájában a lépcsőn, és nem kapaszkodott meg zöld színű kezekkel a korlátban. De végül is a lehető legjobban alakult a dolog. Rose a Cotton fiúkat megpillantva erősen zavarba jött; ezt abból is láttam, hogy bár kecsesen, de szemlátomást természetellenesen vitorlázott le a lépcsőn. Majdnem legurult, de Neil azonnal odaugrott, hogy elkapja; erre mindenki elkezdett nevetni, és egyszerre csak megindult a beszélgetés, amitől Rose lányos zavara is egy csapásra eltűnt.

Miközben gyorsan magamra kapkodtam a ruháimat a paraván mögött, Cottonék elmagyarázták, kik ők tulajdonképpen, és hogy csak néhány napja vannak Angliában. Próbáltam beleképzelni magam Simon helyzetébe, amint életében először, éjszaka megérkezik abba a hatalmas házba, amelyről tudja, hogy már az ő tulajdona. Az ő szemével nézve a mi kastélyunk is különösnek tűnhetett, amint egyszerre csak felbukkant az eső áztatta angol tájban. Azt is elképzeltem, ahogy beles a mosogató fölötti kis ablakon a konyhába, mert biztos voltam benne, hogy így tett, mielőtt a testvérével együtt beléptek volna.

Mintha csak kitaláltam volna a gondolatát, meg is jegyezte:

–  Ha nem látnám, el se hinném, hogy ez a konyha valóban létezik. Úgy néz ki, mint egy régi fametszet a tündérmesék könyvében.

Arra gondoltam, hogy akkor Rose-t joggal tarthatná tündérkirálynőnek, mert tényleg úgy is nézett ki. Könnyed volt, elbűvölő, és bájosan nevetett. Eszembe jutott, hogy fél órával azelőtt még milyen rosszkedvű volt, és hogy kívánt is valamit az ördög-angyaltól. Aztán fura dolog történt. Simon szemlátomást nemcsak a konyhától, de Rose-tól is el volt ragadtatva – hol az egyik, hol másik felé fordult. A lámpájával megvizsgálta a kandalló falát (addigra már felöltöztem), majd rávilágított a kőfejre, aztán a konyha legsötétebb sarkában lévő keskeny ablakhoz ment, amely a vizesárokra néz. A lámpája egyszer csak kialudt, de amint a körtét akarta ellenőrizni, újra felgyulladt, és akkor egy pillanatra a fejének árnyéka megjelent a falon – a hegyes szakáll miatt teljesen úgy nézett ki, mint maga az ördög!

Láttam Rose-on, hogy ő is ugyanerre gondol, még fel is szisszent. Simon odafordult felé, de ekkor Héloïse feldöntötte zöld lepedőstül az egyik szárítót, és ez elterelte mindenki figyelmét.

–  Hel, Hel! – kiáltottam stílusosan[16], aztán elmagyaráztam, hogy Héloïse-t néha rövidítve csak Helnek hívjuk. De az az árnyék nem tud kimenni a fejemből. Persze ostobaság az egész: nála szelídebb tekintetű férfit még életemben nem láttam. Rose viszont nagyon babonás. Nem tudom, hogy a kisebbik fivér hogyan áll anyagilag. Ő éppolyan kedves volt Rose-hoz, mint Simon, egyébként hozzám is. Volt egy drámai pillanat, mikor Simon megkérdezte, a mi tulajdonunkban van-e a kastély; azt válaszoltam, hogy nem, a kastély az övé. Aztán gyorsan hozzátettem, hogy mi csak béreljük, harminc évre kötöttünk szerződést. Nem tudom, ez számít-e, ha nem fizetjük a lakbért. Természetesen ezt a körülményt nem említettem meg. Úgy éreztem, elrontanám mindenki örömét.

Már vagy húsz perce beszélgettünk, amikor Topaz is csatlakozott hozzánk. Meglepő módon a régi gyapjúszövet kosztümjét viselte; ritkán hordja, ráadásul este még sohasem láttam rajta. Izgatóan fehér bőre fakónak, elhasználódottnak tűnt ebben az öltözetben. Mivel a szobájuk ajtaja kissé nyitva volt, nyilván hallhatta, hogy kik a vendégek. Nem akartam megkérdezni, miért mutatja magát a legrosszabb színben; talán arra gondolhatott, a gyapjúszövet arra utal, hogy mi vidéki emberek vagyunk.

Bemutattuk neki Cottonékat. Beszélgetett velük egy keveset, de elég szárnyaszegettnek tűnt – fogalmam sincs, mi üthetett belé. Pár perc múlva nekiállt kakaót készíteni – mással nem tudtuk volna őket megkínálni, a vizet leszámítva; még a teából is kifogytunk, az utolsó adagot, amely már nagyon vacak állapotban volt, Thomasnak főztem meg.

Általában nem iszunk kakaót este, hacsak nincs valamilyen kivételes alkalom, például valamelyikünk beteg, vagy ha kibékülünk egy családi perpatvar után. Nagyon sajnáltam, hogy Thomas és Stephen valószínűleg kimaradnak a kakaózásból, mivel még mindig nem jöttek vissza a Four Stones-tanyáról, ahonnan lovakat akartak szerezni, hogy kihúzzák Cottonék sárba ragadt autóját. Gondoltam, apára is ráférne, hogy fogyasszon valami táplálót, de tudtam, hiába hívnánk, hogy ismerkedjen meg az idegenekkel, úgyse jönne. Még attól is féltem, hogy ha lejönne kekszért a kuckójából, de idegen hangokat hallana, valószínűleg visszafordulna, és elszelelne.

Ám ekkor a hátsó ajtó kivágódott, és apa rontott be. Megint ömleni kezdett az eső, és gyorsabb átrohanni az udvaron, mint a falakon óvatosan lépkedni. Keresetlen szavakkal szidta az időjárást és az olajkályháját, amely füstölni kezdett, és miután az úti takarója a fején volt, nem is vette észre a vendégeket, csak akkor, amikor már nem lehetett kihátrálni.

–  Hadd mutassam be a férjemet, James Mortmaint – szólalt meg büszkén zengő hangon Topaz.

És ekkor csoda történt.

–  Csak nem… hát ez fantasztikus! Ön akkor minden bizonnyal a Jákob küzdelme című könyv szerzője! – kiáltott fel Simon.

Apa rábámult, de a szemében elkeseredettséget véltem felfedezni. Először azt gondoltam, azért, mert zavarba hozták az idegenek.

–  Hát, igen… – felelte furcsán, mintegy puhatolózva. Hirtelen rájöttem, hogy nagyon örül, de még nem teljesen hiszi el. Úgy tudnám leírni, mit érezhetett, mint amikor a hajótörött hosszú hányódás után végre megpillant egy közeledő hajót. Simon lelkesen odalépett hozzá, kezet fogtak, majd bemutatta az öccsét.

–  Neil, ugye emlékszel a Jákob küzdelmére?

–  Hát persze, remek fickó! – Ebből megállapíthattam, hogy Neil azt hiszi, Jacob Wrestling[17] a főhős neve, holott Jacob valójában az angyallal küzd. Simon olyan alapossággal beszélt a könyvről, mintha éppen most olvasta volna ki, de aztán kiderült a szavaiból, hogy évekkel azelőtt hosszasan elemezték az egyetemen. Apa először idegesen feszengve álldogált a takarójával a hátán, de aztán egyre közvetlenebb lett, végül már főleg ő beszélt, Simonnak csak néha sikerült egy-egy félmondatot beleszúrnia apa szóáradatába. Aztán apa széles mozdulattal megszabadult az őt akadályozó takarótól, és az asztalhoz lépett.

–  Kakaó, remek! – kiáltotta. – Szerintem a világ legfinomabb itala.

Miközben szürcsölgettük, a beszélgetés általánosabb témák felé fordult. Apa a zöld mancsaink miatt évődött velünk, míg Neil felfedezte a tálat a kádban, és viccesnek találta, hogy arra ültem fürdés közben. Rose kedves, aranyos volt, szelíden mosolygott. A tűznél ült, az ölében Abbel, akinek a színe majdnem olyan, mint Rose hajáé. A Cotton fiúk felváltva járultak elé, hogy megsimogassák a macskát. Úgy láttam, a vendégek mindentől el voltak bűvölve – amikor Héloïse felugrott a rézüst fedelére, hogy ott szunyókáljon, Neil elragadtatva jegyezte meg, hogy ilyen remek szerkezetet még életében nem látott. A magam részéről nem beszéltem sokat, főleg apa és a Cotton fiúk vitték a szót, de megjegyzéseimet a vendégek nagyon szórakoztatónak találták.

Minden a lehető legpompásabban alakult, amikor Simon olyat kérdezett, amiért egészen addig imádkoztam, hogy ne tegye:

–  És mikorra várhatjuk a Jacob küzdelme folytatását?

Tudtam, hogy el kellene terelnem valahogy a témáról a figyelmet, mondjuk, felborítom a kakaómat, de hát annyira szerettem volna meginni. Miközben küzdöttem magammal, apa megadta a választ.

–  Soha.

Nem volt sem keserűség, sem düh a hangjában, csak kipattant belőle a válasz. Nem hiszem, hogy rajtam kívül más észrevette, de apa mintha „leeresztett” volna: a fejét lehajtotta, a válla kissé megroskadt. Mielőtt magamhoz térhettem, Simon újra megszólalt:

–  Persze, nem is lehet folytatása, ha jól meggondolom.

Apa erre felkapta a fejét, de Simon azonnal hozzátette:

–  Vannak egyedülálló könyvek, melyeknek nincs előzményük vagy folytatásuk, mármint a szerző munkásságában. És bár más írókra komoly hatást gyakorolhatnak, alkotójuk számára a mű befejezett: nem vezet tovább út belőle.

Topaz izgatottan figyelte apát, mint ahogy én is.

–  Igen, de minden bizonnyal… – kezdett volna tiltakozni Topaz, de apa félbeszakította:

–  Ezt úgy érti, fiatalember, hogy az ilyen írók legtöbbször egykönyves szerzőknek bizonyulnak? – kérdezte teljesen higgadtan.

–  Isten óvjon tőle! – válaszolt Simon. – Azt hiszem, rosszul használtam a „folytatás” szót. Az írók között az eredetit létrehozó szerzők, úgy is mondhatnám, az igazi alkotók, mélyet merítenek, és tökéletes művet hoznak létre, amely teljes önmagában, nem kapcsolódik láncszemként valamihez. Később megint merítenek, és ismét valami kivételes keletkezik. Az Isten is lehet, hogy több világot teremtett, de még egy olyat nem, mint a mienk.

Meglehetősen fennkölt stílusban fogalmazott; őszintének tűnt, de én nem éreztem annak. Úgy gondoltam, a megállapításai semmitmondóak; inkább csak sikerült ügyesen kimenekülnie a kérdésével okozott kellemetlen helyzetből, amit nyilvánvalóan ő is érzett. Különös módon apára viszont jó benyomást tett. A feje megrándult, mintha valami jó gondolata támadt volna, de végül nem válaszolt – úgy látszott, mintha merengne valamin. Aztán Simon kérdezett valamit Jákob harmadik álmáról, s ettől apa újra beszédessé vált. Nem láttam ennyire élénknek már hosszú évek óta: utoljára abban az évben, amikor feleségül vette Topazt. De nemcsak magáról beszélt, hanem rólunk is, különösen Rose-ról, és a Cotton fiúk mindannyiszor örömmel fordultak felé.

Neil kevesebbszer szólalt meg, mint a bátyja. Az idő nagy részében Héloïse mellett ült a kellemesen meleg rézüst tetején. Egyszer barátságosan rám kacsintott.

Aztán végre megjött Thomas, és jelentette, hogy a lovak bevetésre készen állnak. (Neki még maradt elég kakaó, viszont Stephennek már nem jutott, aki egyébként be se jött, mert a lovakat őrizte. Az adagom felét meghagytam neki, és a tűzhelyre tettem, hogy melegen maradjon.) Apával és a Cotton fivérekkel a sárban tocsogva mentünk le az ösvényen a kocsijukhoz, hogy megnézzük, hogyan húzzák ki a lovak a kátyúból. Rose pongyolában nem jöhetett, Topaznak pedig nem volt kedve. Aztán nagy zűrzavar támadt: a fivérek lámpái villogtak, a lovak horkantgattak, mindenki jókedvűen nevetgélt, míg végül sikerült az útra vontatni a kocsit. Aztán sietve búcsúzkodtunk, de a fivérek megígérték, hogy hamarosan újra eljönnek, és látszott rajtuk, hogy tényleg így is gondolják.

Stephennek és Thomasnak még vissza kellett vinniük a lovakat, apa meg én pedig visszakutyagoltunk az esőben a házba. A fiúk elvitték a lámpát, így aztán a sötétben baktattunk – mondanom sem kell, zseblámpánk évek óta nincs. Apa erősen fogta a karom, hogy el ne csússzak, és fantasztikusan felszabadultnak tűnt. Megkérdeztem, mi a véleménye Cottonékról, mire azt felelte, szerinte nem fognak szorongatni bennünket a bérleti díj miatt. Majd arról mesélt, hogy az amerikaiak mennyire serkentőleg hatottak rá a felolvasókörútjain. Szerinte Simon Henry James[18] típusú amerikai, aki majd beleszeret Angliába, és nagyszerű gazdája lesz a Scoatney Hallnak. Az egyetlen Henry James-regény, amelyet megpróbáltam elolvasni, a Maisie tudja című volt – mindez kilencéves koromban történt, mivel azt hittem, gyerekeknek szól. Gyönyörű, szilvakék sorozatunk volt James műveiből, amit persze eladtunk a többi értékes könyvünkkel együtt.

Amint visszaértünk a házba, apa azonnal visszament a szobájába, én pedig csatlakoztam a lányokhoz, akik izgatottan tárgyalták az eseményeket. Immáron Topaz nyomott hangulata is elmúlt, és megeredt a nyelve. Szerinte Rose sikert aratott a fivéreknél, és már ki is gondolta, hogyan alakítja át az egyik ruháját igazi londoni stílusúra, amilyet Rose mindig is szeretett volna. Azt is elhatározták, hogy folytatják a takarítást, hogy minden ragyogjon Cottonék újabb látogatására. Örömmel jegyeztem meg, hogy a fivérek szemlátomást még apa tetszését is elnyerték. A kapuház hátsó ablakán át láttuk, hogy az íróasztalánál ül.

–  Megtörtént, amire vártunk: a csoda! – állította Topaz. – Újra dolgozni fog!

Megjött Stephen és Thomas. Stephennel megitattam a kakaóm felét – először nem akarta elfogadni, csak amikor azzal fenyegettem, hogy kiöntöm a mosogatóba, ha nem issza meg. Aztán lefeküdtünk. Rose kirámolta az összes ruháját, és Miss Blossomra aggatta, hogy megnézze, melyik lenne a legjobb, de mind rémes volt. Ám most nem lombozódott le, mint máskor.

Hosszan beszélgettünk, be nem állt a szánk. Majd hirtelen eszembe jutott valami, és felültem az ágyban.

–  Rose, túlzottan belelovaljuk magunkat, ezt nem szabad. Persze jó lenne, ha estélyekre, társaságba járhatnánk, meg minden… De hát nem mehetsz hozzá egy szakállas férfihoz!

–  Az ördöghöz is feleségül megyek, csak legyen pénze.

Biztos eszébe jutott Simon árnyképe a falon, de mivel nem hozta szóba, így én sem. Nincs értelme ennyire vérmes reményeket fűzni egy gazdag férfi felbukkanásához.

Miután elfújtuk a gyertyákat, beszédbe elegyedtem Miss Blossommal. Nem tudom előre, hogy mit fog mondani, csak amikor már benne vagyok a szerepében. Azt kérdeztem tőle, hogy mit gondol erről az egészről:

–  Hát, lánykáim, kezdésnek nem rossz, nem tagadom – kezdte válaszát –, de most nagyon ki kell tennetek magatokért. Persze ezek a régi, ócska ruhák, amiket rám húztatok, nem nagyon fognak segíteni, mindenesetre mossatok hajat, és azt a zöld förtelmet távolítsátok el a karotokról, mert egyszer vicces volt, de vége a tréfának. Most pedig aludjatok jól, hogy minél szebbek legyetek!

Rose értette a célzást, és ma reggel addig sikálta a kezét meg a karját, amíg le nem jött róla a festék. Sajnos elhasználta az összes súrolószert, így aztán én csak várhatom, hogy a festék rólam is lekopjon – most olyan szürkésbarna, földszínű. Egyszerre csak támadt egy ötletem – uzsonnázás után megpróbálkozom a smirglivel.

Milyen hirtelen megváltozhat az élet! Tegnap ilyenkor még üresnek éreztük a vigasztalan télben – azóta azonban nemcsak Cottonék derítettek jobb kedvre, hanem az ellenállhatatlanul beköszöntő tavasz is. A csűrből, innen fentről látom, hogy kezd rügyezni a kökény, és felfedeztem, hogy a tető alatti ajtón át a kastélyhoz vezető út különböző szakaszait is képes vagyok belátni – micsoda fantasztikus érzés! …Te jó ég! A Cotton fiúk kocsija! Most fordulnak be a kastély elé! Most mit tegyek?

Már késő! Nem tudom Rose-t és Topazt figyelmeztetni anélkül, hogy észrevennének. Elmentek sétálni, de már visszaértek; az előbb hallottam Rose-t zongorázni. De hogy vannak öltözve? Rose épp ma készült hajat mosni! Nem gondoltuk volna, hogy a fivérek ilyen hamar újra megjelennek!

A csűrajtó résein át figyeltem, amint elhaladnak, majd felmásztam a pelyva tetejére, és onnan néztem őket, amint eltűnnek a kapuház tornyai közt. Bemenjek utánuk? Persze akartam, de a harisnyám ki volt szakadva, a szoknyám pedig csupa por lett a pelyvától.

Már körülbelül fél óra telt el azóta, hogy úgy döntöttem, nem megyek be. A pelyva tetején heverek, miközben persze rájuk gondolok, amint a szalonban ülnek, a fahasábokból rakott tűz mellett. Igazából nem számít, hogy Rose mosott-e hajat vagy sem, mert a haja mindenképpen csodaszép, még akkor is, amikor vizes, és kezd száradni. Úgy érzem, jól tettem, hogy itt maradtam, mert hajlamos vagyok arra, hogy túl sokat beszéljek, ami viszont elterelné a figyelmet Rose-ról. Nagyon örülök annak, hogy végre valami történt – megismerkedtünk két ifjúval, és szemmel láthatóan ők is kedvelnek minket, különben nem jöttek volna ilyen hamar vissza!

Már eleget írtam, inkább csak feküdnék itt, merengve. Ámbár szeretném leírni azt az érzést, amikor a Cotton fivéreket megpillantottam közeledni a kastélyhoz vezető ösvényen – én láttam őket, de ők engem nem. Már máskor is előfordult, hogy a családomat figyeltem az ablakon át, és valahogy teljesen másmilyennek tűntek, mint amikor az ember a tükörből lát valamit. Hiába próbálom, képtelen vagyok szavakba önteni ezt az érzést.

Simon fekete szakálla még különösebb nappali fényben, ráadásul rájöttem, hogy sokkal fiatalabb, mint gondoltam – még harmincéves sincs. Szép foga van, és a szája is nagyon formás, ami különösen meztelennek látszik a bozontos szőr között. Hogy juthat eszébe egy ilyen fiatal férfinak, hogy szakállat viseljen? Lehet, hogy sebhelyes az arca?

A szemöldöke szépen felfelé ível.

Neilnek is szép az arca, de benne nincs semmi különös; göndör, világos színű a haja. Elég pirospozsgás, míg Simon inkább sápadtabb. Simon egy kicsit magasabb, Neil viszont izmosabb. Nem gondolnám róluk, hogy testvérek, mint ahogy az akcentusuk is erősen eltér.

Simon, úgy láttam, gyapjúszövet öltönyt viselt, ami nagyon angolos, míg Neil valami olyan kabátot, amit még életemben nem láttam: az eleje és a hátulja kockás volt, míg az ujjai egyszínűek. Talán két régi kabátból csináltak egyet? Valószínűleg nem, mert ez esetben azt kéne gondolnom, hogy ő maga egyáltalán nem tehetős, míg a bátyja meglehetősen zsugori. Mindamellett a kabát vadonatújnak tetszett, hivalkodó amerikainak!

Már jönnek is ki a kastélyból! Odaszaladjak hozzájuk, hogy üdvözöljem őket? Inkább nem, a kezem még mindig rémesen néz ki…

Uh, valami rettenetes történhetett odabenn! Nem is tudom, leírjam-e, annyira szörnyű! Hogy tehettek ilyet? Hogy tehettek ilyet?

Ahogy a csűr felé jöttek, kihallgattam a beszélgetésüket.

–  Te jó ég, Simon! Szerencséd van, hogy ezt megúsztad! – kezdte Neil.

–  Hát nem volt akármi – felelte Simon. – Tegnap egyáltalán nem így viselkedett. – Aztán visszanézett a kastélyra. – Milyen csodás hely! Persze pokoli kényelmetlen lehet itt lakni! Nyilvánvalóan egy fityingjük sincs, de ezért nem kárhozhatnám szegény lányt.

–  Azért viszont igen, hogy ennyire nyilvánvalóvá tette a szándékait – felelte Neil. – És micsoda nevetséges pongyola volt rajta! Vicces, hogy tegnap valahogy tetszett.

–  A mostohaanyja ugyanolyan kényelmetlenül érezte magát, mint én. Hú, iszonyú zavarban voltam.

–  Szerintem ejtenünk kell őket, Simon. Ha nem tesszük, az a lány nagyon kellemetlen helyzetbe hozhat bennünket.

Simon azt felelte, hogy lehet. Nem beszéltek hangosan, mégis minden szót jól értettem a mozdulatlan levegőben.

–  Kár, hogy nem láttuk azt a gyereket újra – jegyezte meg Neil, amint elhaladtak a csűr mellett. – Nagyon aranyos lányka!

–  Kicsit naivnak tetteti magát, nem gondolod? – válaszolta Simon. – A legjobban azt sajnálom, hogy ejtenünk kell az öreget! Reméltem, hogy segíthetünk rajta, de ha alkoholista, nem sokat tehetünk.

Meg tudtam volna ölni őket! Apának még a betevő falatra sem jut, nemhogy italra! Azonkívül egyáltalán nem öreg, még ötvenéves sincs!

Többet nem hallottam a társalgásukból. Legszívesebben kirohantam volna, hogy móresre tanítsam őket, és megmutassam nekik, ki tetteti magát naivnak!

De hát mi a csudát csinált Rose? Azonnal be kell mennem.

Nyolc óra van. A szalonban ülök.

El akartam jönni Rose közeléből. A haját szárítja a konyhában, és a körmét manikűrözi egy kihegyesített gyufaszállal. És csak beszél, és csak mondja. Nem tudom, Topaz hogy bírja, azok után, amit már tud – persze képtelen voltam magamban tartani, nem bírtam ki. Talán visszafogtam volna magam, ha nem találom Topazt egyedül, amikor besiettem a házba Cottonék távozása után. De nem volt vele Rose, és látta rajtam, hogy fel vagyok dúlva. Suttogva kezdtem mesélni, hogy mi történt – a ház szörnyű ebből a szempontból, minden áthallatszik.

–  Várj! – mondta, és kihúzott a kertbe. Hallottuk Rose-t, hogy odafent énekel, így hát még jó ideig nem beszéltünk, csak amikor már átmentünk a hídon, fel a dombra.

Topaz nem lett annyira mérges, mint ahogy vártam, persze az apára vonatkozó részt kihagytam. Még csak meg sem lepődött. Elmondta, hogy Rose, amint észrevette a szobája ablakából a fivéreket, azonnal átöltözött a pongyolába. (A pongyola nem igazán vendégek fogadására való!) Eszement módon viselkedett, mindenáron be akart vágódni Simonnál.

–  Úgy érted, túlzottan kedves volt hozzá?

–  Nem egészen, az nem lett volna baj. Rémesen mórikálta magát, nagyon kihívóan. Ha lett volna nála legyező, minden bizonnyal azzal paskolgatta volna Simont. A szempilláit megállás nélkül csábosan rebegtette. Száz évvel ezelőtt biztosan vonzó lehetett ez a viselkedés.

Ja, már értem. Magam előtt látom az egészet. Rose a régi könyvekből szedte össze mindezt. Modern hölgyekkel mi még sohasem találkoztunk, Topazt leszámítva, akit viszont Rose nem is lett volna hajlandó utánozni. Szegény Rose, még moziban sem látott mai lányokat, én legalább filmen igen.

–  Nem fognak többet idejönni – jelentette ki Topaz. – Már azelőtt sejtettem, hogy kihallgattad őket.

Azt feleltem, nem is baj. Csak utálatos emberek beszélhetnek így, mint ők. Topaz azt állította, hogy ez butaság.

–  Rose maga sodorta magát ebbe a helyzetbe. A férfiak nem bánják, ha a nők kimutatják a tetszésüket irántuk, de nem szeretik, ha le akarják rohanni őket, és Rose éppen ezt tette – megengedhetetlenül kihívóan viselkedett Simonnal. Ha Mortmain ott lett volna, bizonyára helyre rakja, de akkor ez amúgy sem történhetett volna meg, mivel ő vitte volna a szót. A csudába!

Apa ugyanis végre kimozdult: hónapok óta először elment sétálni. Simon elhozta neki egy híres amerikai kritikus könyvét, amelynek egyik tanulmánya a Jákob küzdelmével foglalkozik.

–  Feltételezem, Simon talán mégiscsak visszajön, hogy beszélgessen róla Mortmainnel. – Én azonban tudtam, hogy nem.

Kezdett sötétedni. A konyhában már fény gyúlt. Láttuk Rose-t sürögni az ablakon át.

–  Megmondjuk neki? – kérdeztem.

Topaz úgy vélte, felesleges – hacsak mégis meg nem hívnak Scoatney-ba.

–  Ha úgy alakulna, akkor mindenképpen jobb belátásra kellene térítenünk Rose-t – tette hozzá.

De úgyse fognak meghívni!

Topaz átkarolt, és így ballagtunk le a dombról, ami elég kényelmetlen volt, mivel ő sokkal hosszabbakat lép, mint én. Amikor leértünk, visszanézett a Belmotte-toronyra, amely sötét tömbként rajzolódott ki az alkonyati égbolton.

–  Hát nem gyönyörű? – búgta mély, bársonyos hangján.

Hogyan tud ilyesmivel foglalkozni ebben a kritikus pillanatban? Mellesleg le is festette a tornyot: fekete nyújtófaként ábrázolta egy felfordított zöld pudingforma tetején.

A gyertyám már majdnem leégett, és a szalonban egyre hidegebb van – a tűz már órák óta kialudt. De képtelen lennék mindezt leírni egy szobában Rose-zal. Ha ránézek, mintha egy csapdában vergődő patkányt látnék, aki azt gondolja, előbb-utóbb kiszabadul, de én tudom, hogy nem. Nem mintha már láttam volna csapdában vergődő patkányt, és Rose sem hiszem, hogy annak képzeli magát. De ne legyünk finnyásak az ilyen hasonlatokat illetően.

Héloïse épp most lökte be az ajtót, majd hozzám szaladt; megnyalta a lábam, ami kedves tőle, de aztán vacoghatok, miután megszáradt. És kiválóan hallom a konyhában folyó beszélgetést, bár túl sok kedvem nincs hozzá. Apa izgatottan fejti ki, hogy az amerikai kritikus olyan dolgokat is belelát a könyvébe, amelyeket ő egyáltalán nem szándékolt, és hogy a kritikusok pökhendisége egyszerűen határtalan. És már alig várja, hogy megvitassa ezt a kérdést Simonnal. Közben Rose jó hangulata egyre magasabbra csap. Most már egyenesen fütyörészik.

Stephen is megérkezett, és rám terítette a kabátját, amelynek erős lószaga van.

Tényleg naivnak tettetem magam? Talán igen, legalábbis ebben a naplóban. Ezentúl szigorúan a tényekhez fogok ragaszkodni, bár már nem írok többet, mivel a füzet végére értem – már a fedőlapok belső oldalát is teleírtam.

Még csak huszonnégy óra telt el azóta, hogy a Cotton fivérek megleptek fürdés közben.

Topaz most kiabált föl, hogy kakaót készít. Mennyire finom lesz! De aztán még megjegyezte, hogy vízzel fogja hígítani, mert a Cotton fivérek megitták az összes tejet. Ám a kakaó akkor is jó! Topaz és én viszont gyötrődni fogunk, mivel Rose azt hiszi majd, hogy őt ünnepeljük, pedig mi ketten tudjuk, hogy valójában halotti tort ülünk.

VÉGE!

CSAPJUK BE A FÜZETET!

[II]

AZ EGYSHILLINGES FÜZET

Április, május

6

Új füzetem van, ilyen szépet még sose láttam. Egy teljes shillingbe került! Stephen megkérte Miss Marcyt, aki olcsó napijeggyel éppen Londonba utazott, hogy ott vegyen nekem egyet. Amikor megkaptam Stephentől, arra gondoltam, hogy majd valami olyasmit írok bele, mint az Üvöltő szelek[19] – nem szándékoztam folytatni a naplóírást, de hát az élet másképp döntött.

Fent vagyok a Belmottén. A tavasz ugrásszerűen tör ránk: a mogyoróbokrokon himbálóznak a barkák, százszorszépek sarjadnak a csillogó fű közt mindenütt az egész domboldalon. A gyerekek színes képeskönyveiben látni ilyeneket, de szerencsére ez most a valóság. Nárcisz is nő a várudvar kertjében, de most innen nem látom a száradni kiakasztott, szélben lengedező ruháktól. Topaz jön és megy, egyre több dolgot csíptetve a szárítókötelekre. Ez is részét képezi a velünk történt izgalmas eseményeknek. A torony falának dőlve némi kárörömmel mosolygok magamban, miközben a kápráztatóan fehér felhők suhanását figyelem az égen – a fújdogáló szellő lágy, szinte nyárt idéző.

Hat hét telt el azóta, hogy Topazzal ezen a helyen beszélgettünk az életünkről, amely mélypontra jutott – persze mindig van lejjebb. Először csak mi ketten voltunk csalódottak, ám ezt csak nagy erőfeszítések árán tudtunk leplezni. Hosszú sétákra szöktünk el kettesben, hogy ne lássák bánatos arcunkat.

Rose kitörő öröme úgy tíz napig tartott – akkor kezdte gyanítani, hogy valami történhetett. Aztán még egy hétig sikerült elterelnem a figyelmét azzal, hogy bizonyára a Mrs. Cotton érkezése miatti teendők kötik le túlzottan a fivéreket. De végül beütött a ménkű: Miss Marcy elmesélte, hogy a plébános átment Cottonékhoz bemutatkozni, akik meg is hívták ebédre másokkal együtt.

–  A godsendi plébánost meghívták? – kérdeztem. – De hát nem is ismernek senkit Godsendből rajtunk kívül.

–  Ti lesztek a következők, kedveskéim – felelte Miss Marcy. Rose szó nélkül felállt, és kiment a konyhából.

Aznap este, miután lefeküdtünk, hirtelen így szólt:

–  Kérdezd meg, Cassandra, Miss Blossomtól, hogy mit hibáztunk el.

Zavarba jöttem. Tudtam, hogy tanácsot kéne adnom neki, de azt nem, hogyan. Hisz akkor meg kéne mondanom neki a nyers igazságot.

–  Azt mondja, nem tudja – feleltem végül, nem akarván Miss Blossom szájába adni a keserű szavakat.

–  Szerintem az lehet az ok, hogy koldusszegények vagyunk – jegyezte meg Rose bánatosan. Aztán felült a vaságyban (ezen a héten én aludtam a baldachinosban). – Pedig kedves voltam velük, tényleg.

–  Talán túlzottan is, drágaságom – szólaltam meg Miss Blossom hangján, kihasználva a kínálkozó lehetőséget.

–  Nem! Csak elragadó akartam lenni, szeszélyes és kiszámíthatatlan, hát nem ezt szeretik a férfiak?

–  Egyszerűen csak légy mindig természetes, kisanyám! – válaszolta Miss Blossom. Majd a saját hangomon folytattam: – Mennyire tetszettek neked a fivérek, mondd meg igazán, Rose!

–  Nem tudom. De most már egyáltalán nem érdekelnek. Ó, nem akarok többet erről beszélni!

És tényleg többet nem is említettük a nevüket – de ez volt a lehető legrosszabb, mivel egy csapásra megszűnt köztünk a szokásos intimitás. Még sohasem éreztem ennyire távol magamtól Rose-t. Sajnálatos, de azt kell mondanom, voltak pillanatok, amikor az iránta érzett szeretetteljes szánalmamba belevegyült az a vágy, hogy jól megcibáljam a haját. Rose az a fajta lány, aki a bajait képtelen lerázni magáról, csak magában duzzog és fortyog az idők végezetéig.

Topaz fantasztikusan türelmes vele – néha azon tűnődöm, hogy ez talán nem egyszerűen csak türelem, hanem valamiféle birkatürelem. Hasonló ez a hideg iránti érzéketlenségéhez. Apa szerint plüssel bélelt a bőre, azért nem fázik; néha viszont azt hiszem, az emberek felé is érzéketlen, kivéve persze, ha apáról van szó. Három héttel ezelőtt az „Ütközőállamban” találtam rá, amint a festővászna előtt sírdogált, melyre apa portréját próbálja már egy ideje megfesteni, aki viszont nem hajlandó modellt ülni. (Jelenleg főleg narancssárga háromszögek láthatók a képen.) Azt is kifejtette, hogy apa csalódottsága sokkal nagyobb jelentőségű, mint Rose-é, mivel apa nagyon élvezte a Simonnal való találkozást, és őrülten vágyott arra, hogy megvitathassa vele a Jákob küzdelméről szóló esszét.

–  Különösen most, hogy megváltozott róla a véleménye – folytatta. – Már úgy látja, valóban ki akarta fejezni azokat a dolgokat, melyeket a kritikus állít. Ebből arra következtettem, hogy végre elkezdett megint írni. De amikor beosontam a szobájába – mialatt ő a plébánost látogatta –, hogy megnézzem, min dolgozik, nem fogod kitalálni, mit találtam az íróasztalán: egy halom keresztrejtvényt.

–  Talán keresztrejtvény-készítéssel akar pénzt keresni – vélekedtem.

–  Á, nem olyan fajta volt, számomra zagyvaságnak tűnt. Miért nem tud elmozdulni a holtpontról, Cassandra?

Szörnyű gondolat támadt bennem. Lehet, hogy apa tényleg már évek óta iszik: mondjuk, titkos borospincére bukkant valahol a kastélyban, vagy ő maga készíti az alkoholt valamiből; tudom, hogy létezik valami olyasmi, hogy faszesz.

–  Ne beszélj badarságokat! A férfiakon azonnal meglátszik, ha isznak. Nem, türelmesnek kell lennünk – a zsenik kiismerhetetlenek.

Kiment megmosni a kisírt szemét, aztán fölvette a kedvenc ruháját, amely olasz stílusú, krémszínű selyemdamaszt szövetből készült, igaz, már itt-ott foszladozik; a fejére kis, rubintvörös sapkát húzott, majd lement a konyhába krumplis pogácsát sütni uzsonnára.

A kertben a kinyílni készülő nárciszokat bámultam, amikor egyszerre csak megpillantottam apát a plébániáról jövet.

–  Vannak híreid?

–  Csak annyi, hogy szemlátomást kiválogatják azokat, akiket nem kívánnak meghívni Scoatney-ba. Mi köztük vagyunk.

Mindezt olyan büszkén mondta, mintha ezzel ki lennénk tüntetve. Aztán kissé zavartan elmosolyodott, és hozzátette:

–  Sajnálom, de tudod, miért alakult így, nemde? – Értetlenül néztem rá, ezért így folytatta: – A lakbér miatt. Nyilván megvizsgálták az ügyet. Abból látom, hogy nem jött a szokásos negyedéves fizetési felszólítás. Kedves tőlük, amerikaiak a legjobb fajtából, de úgy látszik, nem akarnak a továbbiakban érintkezni velünk.

Tudtam, hogy Topaz nem vallotta be neki az igazat, egyrészt azért, mert nem akarta felizgatni, másrészt van benne egy „mi-nők-tartsunk-össze” típusú alapállás. Azon tűnődtem, vajon mondjam-e én meg neki, valójában mi történt. De aztán úgy gondoltam, az csak jó, ha bűntudatot érez a fizetetlen lakbérszámlák miatt, mivel, ha semmi más, ez talán munkára sarkallja. De ahogy ott állt ócska, vékonyka kabátjában, miközben az áprilisi szél fakuló aranyhaját borzolta, nagyon megsajnáltam, és csak annyit mondtam, hogy krumplis pogácsa lesz uzsonnára.

Mint később kiderült, a krumplis pogácsát végül egyikünk sem tudta élvezni; már éppen nekiláttunk a finom falatoknak, amikor kirobbant a családi veszekedés, ami nagyon vicces a könyvekben meg a filmeken, de a való életben egyáltalán nem, különösen, ha evés közben ront el mindent. Ilyenkor remegni kezd a gyomrom, és hányingerem lesz.

A baj azzal kezdődött, hogy Thomas megkérte Rose-t, adja oda neki a sót, de amikor Rose harmadszorra sem mozdította a füle botját, az öcsém ráüvöltött, mire Rose előrehajolt, és a fülébe bokszolt.

–  A fenébe, Rose, tudod, hogy Thomas fülfájós!

–  Jó, akkor ha belehal, engem terhel minden felelősség! – válaszolta Rose dühödten.

–  A pokolba! – ordította apa, és hátralökte a székét szerencsétlen Héloïse-ra, aki vinnyogva felnyüszített.

–  Nem bírom ezt az üvöltözést, nem bírom! – kiáltottam magamon kívül, ami azért kis túlzás volt.

Egyedül Stephen maradt nyugodt. Csendben felállt, és megnézte, Héloïse nem szenvedett-e komolyabb sérülést. Szerencsére nem, sőt végül a kutya járt a legjobban, mert nekiadtuk a krumplis pogácsák nagy részét; mire lehiggadtunk, és az étvágyunk is visszatért, már nem volt mit enni.

Annak ellenére, hogy Stephen rendszeresen nekünk adja a bérét, az ételeink nem sokat javultak, mivel a kereskedők számláinak kifizetése elég lassan halad. Stephen hetente egy shillinget visszatart – ebből származik a mostani új füzetem. Szörnyen kellemetlen, hogy úgy érzem, ennek a tartalék pénznek a nagy részét rám költi, miközben magára egy fillért se. Viszont újabban nem hoz verseket, ami nagy megkönnyebbüléssel tölt el.

A veszekedés estéje jelentette a legmélyebb pontot az életünkben. Ágrólszakadt emberek azonban nem utálhatják egymást, a kegyetlen sorcsapások csakis a családi összetartást erősíthetik.

Bár tudtuk volna akkor, hogy a szerencsénk csillaga némileg emelkedőben van! Ugyanis Millicent néni épp azon a napon ment el örökre. Milyen iszonyúan szívtelennek hangzik! Ha életre tudnám kelteni, igazán rögtön megtenném! Ám mivel nem tudom, nem ártok vele, ha hálát adok az isteni csodának. A néni Rose-ra és rám hagyta a gardróbját, persze a szekrényt nem, mint ahogy először hittem. Halálhírét a plébános látta meg az újságban, és először még reménykedtünk, hogy hátha apa is örökölt tőle, de mint kiderült, őt teljesen kitörölte végrendeletéből, és az összes pénzét a festőmodellek házára hagyta, gondolom, azért, hogy ők csak maradjanak ott, és ne akarjanak összeházasodni az ő rokonaival.

–  Gondolj bele – elmélkedett Rose –, ha apa nem veszi el Topazt, most dúskálhatnánk mindenben. – De ha megkérdezem magamtól, hogy a dúskálást vagy Topazt választanám-e, mégis az utóbbi mellett döntenék, amit jó tudni.

Az első örömünk elmúltával eszünkbe jutott, hogy Millicent néni hetvennégy éves volt, és mindig különc módon öltözködött. De már az a tény, hogy egyáltalán kapunk valamit, lelkesedéssel töltött el bennünket.

Az ügyvédek azt kérték, menjünk fel Londonba, és mi magunk csomagoljuk össze a ruhákat; megírták levelükben azt is, hogy minden költségünket fedezik. Az a lehetőség, hogy egy egész napot Londonban tölthetünk, maga volt a mennyország, viszont az, hogy milyen ruhát vegyünk föl, pokoli gondot okozott. Különösen Rose lett ideges – az én ruháimra gondolni sem érdemes, így hát nem gondolok rájuk. Benedvesítettük és kivasaltuk a télikabátjainkat; próbáltam elhinni, hogy most jobban néznek ki. Ám egyszerre csak nagyon kellemes idő lett, és a ragyogó napsütésben hogy festettünk volna télikabátban? Hirtelen támadt egy ötletem.

–  Vegyük fel a fehér kosztümünket!

Millicent néni csináltatta nekünk őket még a nagy összeveszés előtt, ami amiatt volt, hogy apa elvette Topazt. Valamilyen selymes anyagból varrták – egyszerűek, de jó a szabásuk. Persze már agyonhordtuk őket, és az enyém elég rövid, habár teljesen le van engedve. Messze a legcsinosabb ruháink, és valami csoda folytán még tiszták is.

–  Nem lenne velük semmi baj, ha nyár közepén lennénk – jegyezte meg Rose, miután felpróbáltuk őket –, de áprilisban… hát, nem tudom.

Végül úgy döntöttünk, ebben utazunk, ha a jó idő kitart. Amikor tegnap felébredtünk, inkább június volt, mint április. Fantasztikusan ragyogott a reggel – ez a legtöbb, amit Isten nyújthat, és ilyenkor szívesen hiszünk is benne.

Mr. Stebbins kölcsönadta a szekerét, és Stephen azon vitt ki bennünket az állomásra; a csodálatos időt szemmel láthatóan a ló is élvezte.

–  Milyen szép az ég! – kiáltottam fel. Aztán elszégyelltem magam, hogy mennyire boldog vagyok, tudva, hogy nem lehetnék, ha Millicent néni még élne; szegény néninek biztos fájt, hogy meg kell halnia.

Amint keresztülhajtottunk Godsenden, a reggeli nap megvilágította a temető moha lepte sírköveit. Próbáltam elképzelni, hogy egy napon én is meg fogok halni, de annyira hihetetlennek tűnt. Majd az jutott eszembe, ha eljön az a pillanat, biztos emlékezni fogok erre a gyönyörű, magas égre a suffolki régi temető felett.

A halálra gondoltam, amely megmagyarázhatatlan és rettenetes, de mivel még nagyon messze van, valahogy mégis jobb kedvre derültem. Örömömet egyedül az rontotta el egy kicsit, hogy a fákon keresztül megpillantottam Scoatney Hallt – bár inkább csak Rose miatt, mert engem igazából nem izgattak a Cotton fivérek. (Nem is tudom, izgatott-e valami akkoriban.) Mindenesetre kerültem Rose tekintetét, míg el nem hagytuk Scoatney-t: a cipőm csatját babráltam, mintha nehezen tudnám bekapcsolni.

Bőven időben érkeztünk az állomásra. Rose úgy gondolta, vegyünk első osztályú jegyet, mivel a költségeket úgysem mi álljuk.

–  De mi van, ha nem fizetnek azonnal? – vetettem fel. Stephen bérét megkaptuk szükség esetére, de Topaz közölte, hogy szeretné visszakapni az egészet. Végül csak olcsó napijegyet mertünk venni.

Stephen legalább ötször megkért, hogy nagyon vigyázzak magamra a londoni forgalomban, sőt még egy darabig a vonat mellett is futott, hogy ismét figyelmeztessen. Végül megállt, és szomorkásan mosolyogva integetett, reménytelenül sóvárgó tekintettel. Egyszerre csak megértettem: még soha életében nem járt Londonban.

Érdekes volt látni, mennyire megváltozott minden, amint átszálltunk a „játékvonatunkról” King’s Cryptben. A vidéki hangulat a semmibe foszlott, mintha a londoni levegő már a vonaton megcsapott volna bennünket! Aztán furcsán kezdtek nézni ránk az emberek, gondolom, a fehér kosztümünk miatt. Ám még ennél is jobban megbámultak, amint Londonba érkeztünk. Rose azonnal észrevette, és nagyon ideges lett.

–  Csak a gyönyörű kosztümünket csodálják – igyekeztem csillapítani. De tényleg úgy gondoltam, hogy jobban festünk, mint a legtöbb, egyhangú szürke ruhát viselő londoni nő.

–  Nagyon feltűnőek vagyunk – mondta Rose, szemlátomást szégyenkezve. Akkor még nem sejthette, mennyivel nagyobb feltűnést fogunk kelteni, amikor majd este hazaérünk.

Utoljára három éve voltunk Londonban. Persze nem ismertük jól a várost – például csak most voltam először a Cityben. Fantasztikus volt, különösen a papír- és írószerboltok tetszettek; ó, ezeket napestig el tudnám nézni! Rose szerint a világ legunalmasabb üzletei, talán csak a hentes rosszabb. (Nem tudom, a hentesboltot hogy lehet unalmasnak nevezni, inkább borzalmasnak hívnám.) Folyton eltévedtünk, így állandóan a rendőröktől kellett útbaigazítást kérnünk, akik nagyon atyáskodók és viccesek voltak. Az egyikük még a forgalmat is feltartotta a kedvünkért a gyalogátkelőnél, egy taxisofőr pedig csókot küldött Rose-nak.

Azt reméltem, hogy az ügyvédi iroda ódon és komor lesz; amolyan dickensi légkört áraszt majd, öreg, pipázó ügyvéd bácsival. Ehelyett közönséges irodába kerültünk, ahol ifjú írnok fogadott bennünket, akinek lenyalt haja fényesen csillogott. Megkérdezte, ki tudunk-e menni Chelsea-be busszal.

–  Nem! – vágta rá Rose a választ azonnal.

–  Akkor menjenek taxival.

Mire azt feleltem, hogy eléggé kifogytunk az aprópénzből. Rose elvörösödött. Az írnok gyors pillantást vetett rá, majd így szólt:

–  Várjanak egy pillanatot! – majd otthagyott bennünket.

Négy fonttal jött vissza.

–  Ezt Mr. Stevenage küldi. Elég lesz a taxira ki Chelsea-be, aztán vissza az állomásra, és még egy kiadós ebédre is. Ide kell majd visszajönniük a ház kulcsával, és hogy aláírják az átvételi igazolást. Mindent értenek?

Mondtuk, hogy igen, aztán távoztunk. Rose dühös volt, hogy csak egy egyszerű írnok fogadott bennünket, és nem valami fontosabb személy.

–  Tiszteletlenség Millicent nénivel szemben, hogy a rokonait ennyire semmibe veszik – méltatlankodott.

Engem az egész egyáltalán nem foglalkoztatott, inkább a négy fontnak örültem.

–  Próbáljunk busszal kimenni, és akkor megspóroljuk a taxipénzt – javasoltam.

Rose kijelentette, már nem bírja, hogy mindenki minket bámul.

–  Szerintem mi vagyunk egyedül fehérben egész Londonban.

Mintha csak erre a végszóra várt volna az érkező busz kalauza:

–  Na, ugorjatok fel gyorsan, hóvirágok! – Erre Rose gőgös tekintettel leintett egy közeledő taxit.

A tavirózsás medence ki volt száradva a néni szépen kikövezett kertjében. Csak remélni tudtam, hogy az aranyhalak kellemes otthonra találtak valahol.

Kinyitva a bejárati ajtót, meglepve tapasztaltuk, hogy az előcsarnok teljesen kopár – hát persze, mivel a bútorokat már elszállították.

–  Olyan hátborzongató az egész! – jegyeztem meg, miután az ajtót becsuktuk magunk mögött, kirekesztve a ragyogó napfényt.

–  Rajtam is átfutott a hideg – felelte Rose. – Gondolom, a ruhák a hálószobában vannak; lehet, hogy ott halt meg?

Úgy éreztem, tapintatlan ilyenekről beszélni. Mielőtt felmentünk, bekukkantottunk a hatalmas nappaliba – a két nagyméretű franciaablak, melyeken át vakítóan áradt be a fény, a Temzére nézett. Amikor utoljára itt jártam, több tucat gyertya világította be ezt a termet: a néni estélyt rendezett. Ekkor találkoztunk először Topazzal. Macmorris Topazt ábrázoló képét közvetlenül az előtt állították ki, és Millicent néni megkérte a festőt, hogy hozza magával a hölgyet. Azt a sejtelmes kék ruhát viselte, melyben a művész megfestette, persze a pompás, olívzöld nyaklánccal együtt. Emlékszem, mennyire megbámultam derékig érő halványszőke haját, és meglepett, hogy apa egész este csak vele beszélget, miközben a csipkés, fekete bársonyruhát viselő Millicent néni metsző pillantásokat vetett rájuk.

Nagy megkönnyebbülésemre semmi sem volt az óriási hálószobában, de nem is tűnt úgy, mintha bárki meghalt volna ott – pusztán hideg volt és üres. A ruhák a hátsó kis öltözőszobában hevertek kupacokban a földön, mellettük két régi, fekete bőrönd, gondolom, azért, hogy azokba rámoljuk be őket. Csak gyér fény szűrődött be, mivel a zöld színű reluxa le volt eresztve. A zsinórja valamikor elszakadt, így nem tudtuk felhúzni, de sikerült a lamellákat megbillentenünk, s ezáltal több fény jutott be a szobába.

Az egyik halom tetején a néni régi katonaköpenye feküdt. Kiskoromban megijedtem tőle, mert a boszorkányokat juttatta eszembe. Most is megrémített, de egész másként. Úgy éreztem, mintha még mindig a halott néni része lenne, mint ahogy a többi ruha is.

–  Rose, szerintem ne nyúljunk hozzájuk.

–  Kénytelenek leszünk – felelte, és turkálni kezdett a holmik közt.

Ha valaha szerettük volna Millicent nénit, talán a ruhái iránt is több rokonszenvet éreznénk. Vagy ha legalább csinos, nőies darabok lennének! Ezzel szemben csupa súlyos, sötét színű kabát és szoknya, vaskos gyapjú alsóneműk és lapos sarkú, kisámfázott cipők garmadával, amelyek a halott hideg lábára emlékeztettek.

–  Ezek a vászonzsebkendők egész jók! – örvendezett Rose, de nekem semmi sem tetszett. Uh, azok a kesztyűk és azok a harisnyák, ráadásul volt valami töröttnek látszó rémes fűző is!

–  A halottak ruháit el kell temetni velük együtt – vélekedtem. – Minek hátrahagyni, hogy az utódok lenézően fitymálják?

–  Én egyáltalán nem fitymálom! – ellenkezett Rose. – Jó néhány ruha kiváló szövetből készült!

Ugyanakkor egyfajta nemtörődömséggel kezdte behányni a ruhákat a bőröndökbe. Nem bírtam nézni: kivettem, és szépen összehajtogatva raktam vissza őket. Lelki szemeim előtt láttam Millicent néni megkönnyebbült arcát.

–  Mindig szerette, ha a kosztümjei szépen ki vannak vasalva, ne gyűrjük hát össze őket!

–  Nem mintha most már számítana neki – felelte Rose.

És ekkor meghallottuk, hogy valaki jön felfelé a lépcsőn.

Jeges félelem járta át a testem, a torkom elszorult; szólni sem tudtam, csak rémült arccal bámultam Rose-ra.

–  Az nem lehet, nem lehet! – nyögte elfúló hangon. – Ó, Cassandra, mondd, hogy nem lehet! – Pedig tudtam: azt hiszi, hogy lehet. Azt is tudtam, mivel jól ismerem, hogy már azóta retteg, hogy beléptünk a házba, és az a hányavetiség, amellyel a ruhákat kezelte, csak magára erőltetett látszat. De azt nem sejtettem, hogy most már duplán fél: mert ha nem Millicent néni jön fel a lépcsőn, akkor biztos valami csavargó, aki eddig az alagsorban rejtőzködött, és most mindkettőnket meg fog ölni, és a hullánkat a két bőröndbe gyömöszöli majd.

Ó, a csodálatos Rose! Őrült félelmei ellenére az ajtóhoz lépett, és felrántotta:

–  Ki van ott?

Az írnok állt odakinn.

–  Hogy merészeli! – förmedt rá, mint a fúria. – Hogy merészel besurranni a házba, halálra rémítve a kishúgomat!

–  Rose, ne! – szóltam elhaló hangon.

Szegény írnok nem győzött mentegetőzni.

–  Csak segíteni akartam – fejezte be a magyarázkodást, majd átnyújtott Rose-nak egy levelet, aki átfutotta, majd így szólt:

–  De hát mi ezt nem tudjuk kifizetni!

Kikaptam a kezéből az iratot. Fizetési emlékeztető volt bizonyos prémbundák hűtött tárolását illetően.

–  Nem kell semmit fizetniük, már elintéztem telefonon. Mi vagyunk a nagynénjük végrehajtói, mi intézzük a számláit. A levelet ma reggel kaptam, de csak most volt időm megnézni, ám akkorra már kijöttek ide. Szóval a bundákat is elvihetik, az önöké mind.

–  De Millicent néninek nem lehettek bundái, mivel nagy állatvédő volt – vágtam közbe. Ebben egyébként teljesen egyetértettem vele.

–  Állatvédelem ide vagy oda, ezek a bundák az övéi voltak. Ugorjanak be értük, és vigyék! A prémbundákért jó pénzt lehet kapni!

Újra a levélre pillantottam, de nem volt feltüntetve, milyen szőrmékről van szó.

–  Valószínűleg értékesek, mivel nem keveset fizetett a tárolásukért – tette hozzá a fiatal írnok. – De mondok én valamit: gyorsan rakjanak be mindent a két bőröndbe, én majd kiviszem az állomásra, és ott elhelyezem a csomagmegőrzőben. Addig menjenek el a bundákért.

Gyorsan bedobáltuk a ruhákat – szégyellem, de ezúttal nem voltam tekintettel a halott néni érzéseire. Az írnok a taxisofőrrel a kocsihoz cipelte a bőröndöket, aztán hívott nekünk egy másik taxit.

–  Szeretnék magukkal menni, hogy megnézzem a szőrméket, de háromra a bíróságon kell lennem – magyarázkodott. A haja le volt nyalva, az arca pattanásos, de látszott rajta a segítőkészség. Rose is méltányolta mindezt, mert a taxiból kihajolva elnézést kért ingerültségéért.

–  Semmi baj! – felelte az írnok. – Én is megrémültem volna ebben a helyzetben. – Amikor a taxink elindult, még utánunk kiabált: – Remélem, hermelinbundák!

Mi is ebben reménykedtünk.

–  Valószínűleg új vétel lehetett, mivel nem láttunk semmi ilyesmit nála korábban – morfondírozott Rose. – Állatvédő mániája bizonyosan alábbhagyott, amint kezdett öregedni, és a korral egyre jobban fázott.

–  Szerintem valószínűleg nyúlszőrme. – Ezzel a megjegyzéssel próbáltam lelohasztani túlzott várakozásainkat, bár a néni természetéből kiindulva nem valószínű, hogy olcsó tucatárut vett volna föl magára.

A taxi nagyon előkelő üzlet előtt állt meg – ilyen helyre csak úgy ok nélkül be se merném tenni a lábam. A kesztyű- és harisnyaosztályon át vezetett az utunk, de elszórtan más termékeket is láttunk: parfümöket, kis üvegfát cseresznyével, ágas-bogas fehérkorallt, rajta tengerzöld selyemsállal. Nagyon találékonyan rendezték be az üzletet, hogy az embereket arra ösztökéljék, minél többet költsenek, már akinek persze van mit.

A halványzöld szőnyeg puha volt és ruganyos, mint a moha, a levegő illatos; jácinthoz hasonló, csak finomabb.

–  Milyen illat ez pontosan? – kérdeztem Rose-t.

–  Mennyei!

A szőrmeosztályon más illat terjengett, nehezebb, de a bundáknak is érdekes szaguk volt. Jó részük szürke pamlagokon hevert sokféle színben: sötétbarna, aranyos sárga, ezüstös. Egy manöken járkált ide-oda, rózsaszín muszlinruhája felett hermelin pelerint viselt és kézmelegítő muffot. Szürkésfehér hajú alkalmazott lépett hozzánk, akinek átadtuk a tárolásról szóló számlát. Pár perc múlva két fehér kabátos férfi jelent meg a néni szőrméivel, és rádobták őket az egyik pamlagra.

Felemeltük, megráztuk az egyes darabokat, hogy szemügyre vegyük őket. Volt köztük két nagyon hosszú kabát, az egyik fekete, bozontos szőrme, a másik simább és barna; ezenkívül egy rövid, testhezálló, buggyos ujjú fekete zakó, valamint egy hosszú szőrű, nagyméretű takaró zöld nemezelt szélekkel.

–  Hát ezek meg miféle állatokból származnak? – hökkentem meg.

Az ősz hajú eladó gondosan megvizsgálta őket. Azt mondta, a barna kabát hódprém, a rövid fekete zakó, amelyben volt némi rozsdavörös árnyalat is, pedig fókabőr. A takarót ő sem tudta azonosítani – nekem skótjuhászkutya-bundának tűnt. Rose felvette a bozontos fekete bundát, amely a földig ért neki.

–  Úgy nézel ki, mint egy medve.

–  Mivelhogy ez medvebőr – jelentette ki az ősz hajú dáma. – Ó, jaj! Azt hiszem, ez a kocsisuké lehetett.

–  Van valami a zsebében – szólalt meg Rose, majd kihúzta a cetlit. A következő volt ráfirkálva: Az asszonyom vonata elé kimenni 1:20-ra. Milly kisasszonyt táncórára vinni 3-ra. A fiatal hölgyeket kivinni a majorba 6-kor.

Sikerült kibogoznom a dolgot: Millicent néni apám apjának a húga volt. Ezek a szőrmék az anyjáé lehettek, akkor pedig:

–  Te jó ég! Ezek az ükanyánké voltak!

Később valami vezetőféle jött oda hozzánk, hogy beszéljen velünk. Megkérdeztük, van-e köztük értékes darab.

–  Hódot nehéz szerezni manapság, de nem hinném, hogy sokat adnának érte, mivel egy mázsát nyom, olyan nehéz – ma már egész másként dolgozzák fel a szőrméket.

Kiderült, hogy az üzletük nem árul használt bundákat, és a férfi azt sem tudta megmondani, hol tudnánk értékesíteni őket. Mi viszont úgy gondoltuk, hogy csakis Londonban, így hát ott akartuk hagyni a bundákat, míg Topaz tanácsát kikérjük. A férfi azt felelte, ebben az esetben újabb negyedéves fizetési ciklusba lépnénk, viszont a nagynéni végrehajtói azt már nem fizetnék ki. Eldöntöttük, hogy akkor elvisszük a holmit a karunkon – ez tűnt az egyetlen megoldásnak. Mindent aláírtunk, majd megrakottan távoztunk. Kifelé menet még egyszer bepillantottunk a kesztyű- és harisnyaosztályra, amelyen át beléptünk az üzletbe – egy nő halványkék szarvasbőrkesztyűt vett éppen. Teljesen egyszerű, fekete kosztümöt viselt, ennek ellenére Rose el volt ragadtatva tőle.

–  Így kellene öltöznünk nekünk is.

Egy darabig még bámultuk a harisnyákat, a parfümöket – egy másik nő tizenkét pár selyemharisnyát vásárolt.

–  Olyanok vagyunk, mint Ab, aki az ablakon át sóvárogva figyeli a röpködő madarakat. Mindjárt mi is vágyakozva nyávogni kezdünk, ahogy ő.

Rose elárulta, hogy tényleg így érez.

–  Ha már itt vagyunk, menjünk körbe az üzletben – javasoltam, de Rose azt mondta, a szőrmékkel felpakolva nagyon idétlenül néznénk ki; hát még egyszer, utoljára belélegeztem a finom jácintillatot, majd a főbejáraton át, amely egy ugrásnyira volt csak, távoztunk.

Rose azt akarta, hogy menjünk vissza azonnal a Citybe, ahol letehetjük nehéz terhünket. Ám mivel taxit sehol sem láttunk, én pedig farkaséhes voltam, meggyőztem, hogy előbb együnk valamit. Csetlettünk-botlottunk, de végül csak kiértünk az Oxford Streetre – a csudába, ezek a prémek tényleg több mázsát nyomtak –, ahol rögtön találtunk egy kellemes vendéglőt, az asztalokon fehér abroszokkal és szép, öblös üvegkancsókkal, melyekben ecetet és olajat tartottak. Nem kis vesződségbe került elhelyezkednünk; először összehajtottunk mindent és ráültünk, ám így sem a tányért nem értük el, sem a lábunk a földet. Végül magunk mellé halmoztuk a szőrméket, ezt viszont a pincérnő nem fogadta kellő lelkesedéssel. Az éttermet viszont imádtam: bár az ott étkezők legtöbbje szokatlanul rútnak tűnt, az étel kiváló volt. Sült csirkeszárnyat ettünk (2 shilling) dupla adag zsemlemártással és zöldségekkel, aztán süteményt vaníliás öntettel. Végül nagyszerű kávét ittunk habos tejjel. Majd’ kipukkadtunk, úgy jóllaktunk. Mire végeztünk, már négy óra felé járt az idő.

–  Hát Londonból nem sokat láttunk – jegyeztem meg, miközben a taxi az ügyvédi iroda felé vitt minket. Rose azt felelte, hogy nem akart volna nézelődni Londonban akkor sem, ha a súlyos szőrmék nem akadályozzák, mivel nem lehet felhőtlenül szórakozni, ha az embert kinézik a nem megfelelő öltözete miatt. Aztán sokáig csak csendben mélázott, míg végül megkérdeztem, min gondolkodik.

–  Istent győzködöm, hogy küldjön nekem egy olyan fekete kosztümöt.

Az írnok nagyon jót nevetett, amikor meglátta a prémeket, de aztán kijelentette, hogy szégyenteljes az egész. Azt mondta, hogy a hódbunda utazókabát, de férfiméret, méghozzá a legnagyobb; még neki is nagy volt. Másrészt a hódszőrme valójában a bélés, és a skót mintás szövet a külseje. Megkínált teával és fejenként két-két csokis keksszel, de annyira tele voltunk, így inkább elraktuk őket későbbre. Amikor kiváltottuk a bőröndöket a csomagmegőrzőből, az alkalmazott viccelődve megkérdezte, hogy hullák, ugye, nincsenek bennük. Akkor ismerte be Rose, hogy a házban attól rettegett, nehogy a mieink kerüljenek oda.

Az egész fülke a miénk volt a vonaton, és mivel napnyugta után hidegebbre fordult az idő, magamra vettem a hódszőrme kabátot úgy, hogy a prémes fele volt belül. Nagyszerűen éreztem magam benne. A szőrmék iránt meleg szeretetet tápláltam, nem viszolyogtam tőlük, mint ahogy Millicent néni ruháitól, jóllehet tudtam, hogy azokat is halott emberek hordták. Sokáig töprengtem ezen, miközben a hódprém kellemesen melegített, s végül arra jutottam, hogy hasonló ez a különbség ahhoz, ami a régi, szép godsendi sírok és a frissen kiásottak között van, amelyekbe hamarosan leeresztik a koporsót (ezekre rá sem bírok nézni). Vagyis az idő eltünteti a halál rútságát és borzalmát, és széppé változtatja.

Egy évvel ezelőtt biztos versbe foglaltam volna ezt a gondolatot. Hát, tegnap megpróbálkoztam vele, de nem sikerült. Kitaláltam néhány sort, amely rímelt, és jól lehetett skandálni, de aztán elakadtam. Most már tudom, hogy a verseim nem jók, de mégis, amikor sikerült költenem egyet, hát, madarat lehetett volna fogatni velem – ezt az érzést azért hiányolom.

Hátradőltem és lehunytam a szemem – egyszerre csak megelevenedtek az elmúlt nap eseményei, emlékképek sorozata úszott villózva: a City, a hatalmas forgalom, az üzletek. Aztán ahogy az agyam kezdte feldolgozni az információkat, rájöttem, hogy az egész nap valamiképpen a ruhák körül forgott: először a fehér kosztümjeinkkel voltunk elfoglalva, aztán azt figyeltük, hogy a londoniak mit viselnek, majd a halott nagynéni ruhái következtek, végül az elegáns üzlet luxuscikkei és a szőrmék. Az öltözködés a nők számára mindig is fontos kérdés volt – először a normann hölgyek viseletére gondoltam, akik a Belmotte-toronyban laktak, aztán a Godsend-kastélyban élő Plantagenet[20] úriasszonyokra, majd a Stuart[21]-kori ladykre, akik már a romokon épült házunkban éltek. Szoknyaabroncsok, fűzők, krinolinok, fardagályos szoknyák, Jane Austen-kori ruhák kavarogtak, míg végül azt az egyszerű fekete kosztümöt láttam magam előtt, amelyre Rose annyira vágyott. Mély, filozofikus gondolataim támadtak az ágas-bogas fehér korallról a tengerzöld sállal, ám ekkor Rose felébresztett… Talán csak álmodtam az egészet.

Át kellett szállnunk a másik vonatra. Majd’ megfagytam, amikor a hódbundát levetettem – muszáj volt, mert szerfelett nevetségesen festettem benne, ráadásul az alját a földön húztam magam után. Örültem, amikor átültünk a megszokott kis szárnyvonatunkba, és ismét felvehettem. Rose a néni kocsisának bundakabátját öltötte magára, aztán az ablakon kihajolva szívtuk be a finom vidéki levegőt – az ember észre sem veszi, mennyire tiszta, csak ha távol volt valahol, és újra hazatér. A csokis kekszünket csak most ettük meg az éjszaka fényeit bámulva, illetve egyet eltettem Stephennek, aki a megbeszélés szerint Mr. Stebbins szekerével vár majd bennünket az állomáson, már csak a bőröndök miatt is.

És ekkor történt! Amint egy rövid időre megálltunk, kipillantottam a vonat végén levő postakocsira, nehogy lekapcsolják, mivel ott voltak a bőröndjeink – az állomásfőnök néha kevéssé beszámítható. És akkor, tőlem alig tíz méterre, ott állt Simon Cotton. A haja és a szakálla még a szokásosnál is feketébb volt, az arca az állomás gyér fényében sápadtnak tűnt, de még így is észrevettem a bozontos szőrzethez képest a meztelenség benyomását keltő, ívelt száját.

Gyorsan lehúztam a fejem, és figyelmeztettem Rose-t.

Hozzávetőleg tíz percünk maradt meggondolni, mit tegyünk – már nagyon közel jártunk Scoatney-hoz, de szerencsére a vonat a szokásos módon csak lassan araszolt előre. Pedig sokkal több időre lett volna szükségem! Nem tudtam eldönteni, tudassam-e Rose-zal, amit Cottonék mondtak róla, de féltem, ha nem teszem, megint ugyanolyan bután fog viselkedni.

–  Legyünk hűvösek velük – javasoltam, miközben a fülkében lévő tükörben a hajamat igazgattam.

–  Hűvösek? Csak nem képzeled, hogy beszélni akarok ezekkel, azok után, hogy fittyet hánytak ránk?

–  Jó, de hát kénytelenek leszünk köszönni nekik, persze nagyon kimérten, majd méltóságteljesen azonnal továbbmegyünk.

Rose közölte, hogy egyáltalán nem tudunk méltóságteljesek lenni a nevetséges kosztümünkben, és felpakolva a szőrmékkel, mint két karácsonyfa. Azt akarta, hogy ugorjunk le a vonatról, amint megáll, és tűnjünk el, mielőtt Cottonék meglátnának bennünket.

–  Nem rohanhatunk el a bőröndjeink nélkül – vetettem ellen. Aztán támadt egy ötletem. – Szálljunk le a vonat másik oldalán, és ott menjünk hátra a postakocsihoz. Mire a bőröndjeinket kiadják, Cottonéknak már híre-hamva sem lesz.

Azt hittem, beválik a tervem. Úgy döntöttünk, magunkon hagyjuk a bundákat; akkor talán nem vesznek észre a sötétben, messze a peron végén, miközben kivesszük bőröndjeinket. Rose felhajtotta a medvebőr gallért, hogy elrejtse világos haját.

–  Remélem, nem jön vonat a másik sínen, miközben a postakocsi felé megyünk – jegyeztem meg, bár valószínűtlen volt ezen a késői órán; amúgy is ezek a vonatok igencsak lassúak.

–  Ha jönne, fél kézzel feltartjuk – jelentette ki Rose.

Vállamra kaptam a skót juhász szőrméből készült takarót, Rose pedig a fókabőr zakót vitte, aztán leugrottunk a vonatról, amint megállt.

Csak nehezen botorkáltunk a vágány mellett – a bundáink alját fel kellett emelni, ami nagyon kényelmetlen volt, ráadásul folyton megbotlottunk valamiben. Az olajlámpák csak gyenge fényt adtak, a vonat végénél már nem is volt világítás. A mi oldalunkról a postakocsi ajtaját nem értük el, annyira magasan volt, így hát a vonat hátulját megkerülve felkapaszkodtunk a peronra. Azon az oldalon nyitva állt az ajtó, de nem volt ott senki, aki kiadta volna a bőröndünket. Általában az állomásfőnök intézi a poggyászokat, de úgy látszik, Cottonékkal volt elfoglalva.

–  Hát akkor szolgáljuk ki magunkat – javasoltam.

A postakocsiban félhomály derengett, és először nem is láttuk a bőröndjeinket; végül Rose fedezte fel őket egészen hátul, néhány nagyméretű tejeskanna mögött. Amint értük indultunk, hatalmas rekesz mellett haladtunk el. A gyenge fényben is el tudtuk olvasni a feliratot: COTTON, Scoatney, Suffolk. Rose felszisszent. A következő pillanatban közeledő lépéseket és hangokat hallottunk a peron felől.

Az ajtóhoz rohantunk, de már nem volt időnk észrevétlenül kiugrani a kocsiból.

–  Gyorsan! Bújjunk a bőröndök mögé – kiáltotta Rose. Ha lett volna idő rá, talán meggyőzhettem volna, hogy bolondnak fognak nézni bennünket, ha ránk találnak, de ő már le is kucorodott a bőröndök mögött, így hát követtem a példáját.

–  Nem fognak észrevenni! – próbált megnyugtatni, amint én is leguggoltam.

Azt én sem gondoltam, mivel a bőröndök elég magasak voltak, a lámpa alig pislákolt, és elég messze is volt tőlünk.

–  Húzódj lejjebb – súgtam Rose-nak –, a te bőröndöd nem olyan magas, mint az enyém.

–  Megoldjuk, uram – hallatszott egy férfi hangja. Nem az állomásfőnök volt, hanem, gondolom, a postakocsi felügyelője.

–  Segítek! – ajánlkozott Neil Cotton, és már be is szállt a kocsiba. – Te jó ég! – kiáltott fel a következő pillanatban, majd gyorsan visszaugrott. Aztán a kocsiajtót olyan erővel vágta be, hogy a gázlámpa összetört, mi pedig sötétben maradtunk.

–  Mi történt? – kérdezte Simon Cotton.

Nem hallottam, hogy Neil mit válaszolt, viszont a postakocsi felügyelője hangosan fölnevetett:

–  Hát ez jó vicc volt, uram.

–  Jaj, Rose, észrevettek bennünket – suttogtam.

–  Ugyan már! Akkor miért csapta ránk az ajtót? Nem, valami másról van szó. Most füleljünk!

Óvatosan fölemeltem a fejem. Láttam a kocsi ablakának körvonalait, amely résnyire nyitva volt.

–  Te megőrültél – hallottam Simon hangját.

–  Nem, biztos vagyok benne – felelte Neil.

–  Ugyan már, uram. Én végig benn ültem a kocsiban – állította a felügyelő.

–  De amikor most kiszállt, nyitva hagyta az ajtót.

Valami mozgást észleltem a sötétben, de csak Rose feje bukkant elő a bőrönd mögül.

–  Na, mi van? – kérdezte idegesen.

–  Pszt! – válaszoltam, a fülemet hegyezve. Amíg élek, nem felejtem el azt a pillanatot – a törött lámpát az ajtó fölött, csillagok pislákolását az ablakon át, a savanyú tej- és halszagot. Simon azt mondta, visszamegy a lámpáért a kocsihoz.

–  Mondd meg anyának, hogy maradjon a kocsiban, és tartsa zárva az ajtót – szólt utána Neil.

Rose az ablak felé mászott, de nekiütközött az egyik tejeskannának, amely nagyot kondult.

–  Azt hiszem, mégiscsak igaza lesz, uram – füttyentett a kocsikísérő.

–  Hát persze – felelte Neil. – Láttam belőlük eleget a Yellowstone Parkban.

Abban a pillanatban minden megvilágosodott előttem.

–  Rose, szerintem Neil medvének nézett.

–  Mekkora marha! – nyögött fel, aztán egy másik tejeskannát is sikerült megkondítania.

–  Hát valljuk be, hogy ebben az öltözetben háromnegyed részben medve vagy, ráadásul vándorcirkusz szerepel King’s Cryptben, a sátraik pedig közel vannak a vasúthoz; ez a tény valószínűleg nem kerülte el Cottonék figyelmét sem.

Kitört belőlem a nevetés, de abbahagytam, amint meghallottam, hogy Rose a kocsi túlsó végén az ajtóval küszködik. Ki is nyitotta – sötét árnynak látszott a csillagok fényében.

–  Gyere gyorsan! – mondta, és már le is ugrott a sínek közé.

Az ajtóhoz szaladtam, miközben a tejeskannák kongva ütődtek egymáshoz. Hallottam, hogy Neil és a kocsikísérő a mozdonyvezetőnek kiabál valamit.

–  Rose, várj, ne légy ostoba! Majd mindent elmagyarázunk.

Megragadta a kezem, és lerántott maga mellé.

–  Ha nem jössz velem, sohasem bocsátom meg neked! – sziszegte. – Inkább meghalok, mint hogy magyarázkodjak ezeknek!

–  Hát, akkor lehet, hogy tényleg meg is halsz, mivel sok embernek van puskája ezen a környéken. – De minden hiába, eltűnt a vonat mögött a sötétben. Az utasok az ajtókat csapkodták, összevissza kiabáltak. Nem lehettek túl sokan, mégis pokoli lármát csaptak. Szerencsére a peron felőli oldalra összpontosították figyelmüket. Hirtelen jutott eszembe; ha rá tudnám venni Rose-t, hogy vesse le a medvebundát, mi is az üldözők közé állhatnánk, mintha semmi közünk se lenne a medvéhez. Kikászálódtam a bundámból, visszadobtam a postakocsiba, aztán Rose után eredtem. De alig tettem meg néhány métert, fénycsóva világította be a sötétséget. Tisztán láttam Rose-t, amint a peronon túl lévő töltésen kapaszkodik fel, és mivel négykézláb mászott, tényleg medvének lehetett nézni. Az emberek vadul ordítoztak a peronon. Rose elérte a töltés tetejét, és eltűnt mögötte a földek irányába.

–  A Foxearth tanya felé tart – kiáltotta egy asszony. – Három kisgyerekük van! Gyorsan értesíteni kell őket!

Valaki futva érkezett a peronon, aztán leugrott a sínek közé. Stephen volt az; egy pillanatra megvilágította a fénycsóva, miközben valami fémes dolog csillant meg a kezében, amiből megértettem, hogy vasvilla van nála – bizonyára Mr. Stebbins szekerében találta.

–  Ne, Stephen, ne! – sikoltottam.

–  Nem bántom, hacsak nem muszáj, Cassandra kisasszony – kiáltott vissza felém fordulva. – Be akarom hajtani valami csűrbe.

Neil futott el mellettem.

–  Adja csak ide nekem! – ragadta ki Stephen kezéből a vasvillát. Közben Simon a lámpájával világította előtte az utat. A kocsikísérő és néhány utas követték Neilt. Valaki nekem szaladt és fellökött, miközben a lámpa pislákolni kezdett Simon kezében, majd végleg kialudt.

–  Hozzuk el a lámpákat az állomásról! – kiáltotta a kocsikísérő, visszacsörtetve a peronra. Miközben az üldöző csapat rá várakozott, Simon és Stephen Neil után vetette magát a sötétbe. Azonnal meg kellett volna magyaráznom mindent, de a rettenetes zajtól és attól, hogy fellöktek, kissé elkábultam. Elképzeltem, hogy Rose számára milyen szörnyű lenne, ha kiderülne, ki ő, ráadásul nemcsak Cottonék, hanem a környékbeliek előtt is. Úgy gondoltam, jó esélye van, hogy meglógjon.

Mindegy, Neil látni fogja, hogy nem medve, ha közel ér hozzá – nyugtattam magam. Aztán eldübörögtek mellettem a lámpákkal; az állomásfőnök még a nagy fekete kutyáját is magával vitte láncon, a kezében pedig jókora követ tartott. Tudtam, ez most már nem tréfa, beszélnem kell, de a kutya olyan vadul ugatott, hogy elnyomott minden hangot. És ekkor velőtrázó sikoly hallatszott.

–  A nővérem – sikoltottam –, megölik! – Fejvesztve rohantam a vágány mellett. Többen szaladtak a nyomomban, valaki átbukott a kutya láncán, és dühösen szitkozódott. Átmásztunk a töltésen, és a földek felé vettük az irányt. A magasra tartott lámpák ellenére nem láttam Rose-t, se Cottonékat, se Stephent. Mindenki egyszerre beszélt, különféle megoldásokat javasolva. Egy kövér asszony azt akarta, hogy az állomásfőnök engedje szabadon a kutyáját, de a derék vasutas attól félt, hogy a medve helyett esetleg Cottonékra támad.

–  De az a vadállat szétmarcangolja őket – szörnyülködött a kövér asszonyság. – Nincs esélyük vele szemben.

Már épp nyitottam a számat, hogy megértessem velük, nincs itt semmiféle medve, amikor fehér foltot pillantottam meg a távolban. A lámpást tartó férfiak is észrevették, és megindultak felé. Egyszerre csak Neil tűnt fel a lámpások fényében, karjában hozva a fehér kosztümös Rose-t. Simon és Stephen néhány lépéssel mögöttük jöttek.

A kövér asszony előrefurakodott.

–  Álljanak félre, kérem – szólalt meg Neil erélyesen. – A hölgyet szörnyű sokk érte!

–  Rose, Rose! – futottam oda hozzá.

–  Nincs nagyobb vész – mondta Simon gyorsan –, de azért a kocsinkhoz visszük.

Megragadta az egyik lámpát, hogy világítsa Neil előtt az utat, aztán minden magyarázat nélkül továbbhaladtak.

–  De mi lett a medvével, uram? – érdeklődött a postakocsi-kísérő.

–  Elpusztult – felelte Simon. – A fivérem megölte.

–  Biztos ön ebben, uram?

–  Jobb, ha megnézzük saját szemünkkel – akadékoskodott a kövér asszony. – A kutya gyorsan kiszimatolja, hol van.

–  Nem fogja – válaszolta Neil a válla fölött. – Beesett a folyóba, és elvitte az ár.

–  Szegény ördög – siránkozott a kövér nő –, nem volt semmi esélye. Először megölték, utána még vízbe is fulladt.

–  Te maradj a nővéreddel – javasolta nekem Simon, amit örömmel teljesítettem. Odanyújtotta a lámpát Stephennek, miközben ő maga hátramaradt, és igyekezett visszaterelni az embereket a vonatba.

–  Mondhatom, fura egy eset – közölte az állomásfőnök.

De még mennyire fura eset, gondoltam magamban.

–  Valójában mi történt, Stephen? – kérdeztem lehelethalkan.

Rose hirtelen felemelte a fejét, és dühösen sziszegte:

–  Fogd be a szád! Hozd el a bőröndöket a vonatról, és kész!

Aztán még hallottam, hogy azt mondja Neilnek, az állomás mögött is el tudnak jutni az autójukhoz. A síneken átvágva az állomás megkerülésével egyenesen odamentek. Stephen egy ideig világított nekik, aztán csatlakozott hozzám a postakocsiban. Mielőtt megszólalhattam volna, azonnal kijelentette:

–  Nagyon kérem, Cassandra kisasszony, egyelőre ne kérdezzen semmit.

Kidobáltam a hódbundát, a fókabőr zakót és a szőrmetakarót a peronra.

–  Legalább annyit mondj meg: mi lett a medvebundával? – kérdeztem, de épp akkor tért vissza a postakocsi-felügyelő, így elhallgattunk. Szegény ember nem tudta felfogni, hogyan szökhetett ki a medve a vagonból. Felvilágosítottam, hogy Rose is odabenn volt, amikor Neil becsapta az ajtót, és meghallva a medve morgását, a hátsó ajtón kimenekült, a medve meg utána. Ez kellően értelmes magyarázatnak tűnt.

Az állomásfőnök segített felrakni a bőröndöket Mr. Stebbins szekerére. Cottonék autója tőlünk nem messze várakozott; Rose a kocsiban ült, és kedélyesen társalgott Mrs. Cottonnal. Simon az állomásról kijövet odalépett hozzám:

–  Hazavisszük a nővéredet, akarsz velünk jönni?

Azt válaszoltam, hogy inkább Stephennel maradok, részben mert nem tudtam, ezek után hányadán is állunk Cottonékkal, másrészt attól féltem, hogy esetleg valamit rosszul mondok, hiszen halvány fogalmam sem volt arról, mi történt valójában. Stephenből viszont semmit sem tudtam kihúzni hazafelé menet. Folyton csak azt szajkózta:

–  Rettenetes volt, rettenetes! Jobb, ha Miss Rose meséli el az egészet, én inkább nem mondok semmit.

Várnom kellett, míg ő és én ágyba bújtunk, hogy meghalljam az egész történetet. Persze amikor hazaértünk, röviden beszámolt az eseményekről, de éreztem, hogy jó pár dolgot elhallgat. Ugyanis csak annyit mondott, hogy amikor Neil Cotton a vasvillával rárontott, nagyot sikoltott, és akkor Neil végre felfogta, mi a helyzet, majd azt javasolta Simonnak és Stephennek, tegyünk úgy, mintha tényleg rátámadt volna egy medve.

–  Neil és Simon még az anyjuknak sem vallották be az igazat. Ó, nagyszerűen viselkedtek! – jelentette ki Rose.

Még sohasem hallottam apát ennyit nevetni – szerinte tovább kellene fejleszteni a történetet, és még jobban kiszínezni, míg végül Rose-t már egy csorda megbokrosodott, csörtető elefánt üldözi. Mindazonáltal nagyon tetszett neki a Cotton fiúk gyors reakciója.

A fivérek nem jöttek be hozzánk, csak kitették Rose-t az udvarban.

–  Neil azt mondta, úgy mondjam el a történetet, ahogy akarom – tette hozzá Rose. – Most már hallottátok az igazat, viszont a külvilágnak mindig úgy kell elmesélni, mintha a medve tényleg létezett volna.

Rose lángolt az izgalomtól, és ezúttal nem borult ki attól, hogy mindnyájan őt bámuljuk. Inkább én voltam kiborulva, nem tudom, miért – talán a kimerítő nap miatt. Elkezdett rázni a hideg, bőgni szerettem volna. Topaz gyorsan ágyba parancsolt bennünket, hozott meleg téglát a lábunkhoz, és forró kakaót, amitől hamarosan jobban lettem. Anyai puszit is adott, amit Rose szemlátomást nem fogadott örömmel, majd azt mondta, ne beszélgessünk sokáig. Topaz még egy kicsit mellettünk akart maradni, de apa átkiáltott, hogy menjen már lefeküdni.

–  Most már oltsunk el, az utolsó korty kakaót úgy is megihatjuk – javasoltam, majd elfújtam a gyertyát. Rose mindig közlékenyebb, ha sötét van.

Először azt kérdezte:

–  Mennyit mondott el neked Stephen?

–  Mindig csak azt hajtogatta, hogy rettenetes volt az egész.

–  Szerintem nem látott semmit! – kezdett vihogni Rose. Már hónapok óta nem volt ilyen jó kedve. Alig bírta elfojtani a kacagást, végül a párnába dugta a fejét. Majd amikor végre abbahagyta a kuncogást, így szólt:

–  Pofon vágtam Neil Cottont!

–  Rose! – szörnyülködtem. – De miért?

Körbenézett, és látta, amint közeledik a vasvillával a kezében; ekkor hatalmasat sikított, amit mi is hallottunk.

–  Megpróbáltam kibújni a medvebőrből, de nem tudtam kigombolni, ezért továbbrohantam. „Állj! Állj!”, kiáltott rám. Addigra már felfogta, hogy nem medve vagyok. Végül utolért, és megragadta a karomat. Az ördögbe, azonnal engedjen el! – kiáltottam. És erre Stephen is felkiáltott:

–  Hiszen ez Rose kisasszony!

–  De miért menekül? – kérdezte Neil.

–  Mert nem akarok magával találkozni, de a bátyjával sem; menjenek a pokolba! – És ekkor arcul csaptam.

–  Jaj, Rose. – A gyomrom görcsbe rándult. – És mit válaszolt Neil?

–  Uramisten! – csak ennyit.

Addigra Simon és Stephen is odaért, majd Stephen közölte, hogy a vonat utasai a nyomunkban vannak.

–  Ez a maga hibája – kiáltottam mérgesen Neil Cottonnak. – Most majd az összes környékbeli rajtam fog nevetni!

–  Állj, gondolkozzunk nyugodtan! – felelte Neil. Majd azt indítványozta, hogy tegyünk úgy, mintha tényleg medve támadott volna meg.

–  Ez mégiscsak kedves volt tőle, nem gondolod? – kérdeztem.

–  Hát, valamennyire igen – felelte, de láttam, hogy valamin nagyon töri a fejét. – Tudod, ez az egész része annak, hogy Neil nem vesz bennünket komolyan, mint ahogy egész Angliát sem. Lefogadom, hogy Amerikában nem mert volna ezzel a medvemesével előállni. De Angliát egyfajta játékországnak tartja: játék vonatok, játék faluk, játék emberekkel. Ahogy az autóban beszélt, amikor hazahoztak, csak még jobban megerősített mindebben.

Pontosan tudtam, mire céloz – azon az estén, amikor először a kastélyba jöttek, én is ugyanezt éreztem, bár Simonnál nem. Ám biztos vagyok abban, hogy Neilben ennek ellenére nincs semmilyen rosszindulat.

Aztán azt kérdeztem, hogy milyen az édesanyjuk.

–  Szép asszony, és be nem áll a szája. Szerintem apa se fog nagyon szóhoz jutni mellette.

–  Feltéve, ha egyáltalán valaha találkoznak…

–  Fog, ebben nyugodt lehetsz. Mostantól össze fogunk járni a Cotton családdal.

A hangja magabiztos volt, már-már pökhendi, ami megrémített.

–  Jaj, Rose, de ezúttal ne viselkedj velük olyan bután! – Már késő volt, kicsúszott a számon.

Azonnal lecsapott a megjegyzésemre:

–  Hogy érted azt, hogy „bután”? Topaz mondta ezt neked?

Azt válaszoltam, hogy nem, ez csak feltételezés. Persze nem hagyta annyiban, és kérdések özönét zúdította rám. Bár meg akartam védeni Topazt, de teljesen kimerült voltam, így nem tudtam sokáig ellenállni Rose kielégíthetetlen kíváncsiságának – amúgy is Topaz maga javasolta, hogy jobb, ha elmondjuk neki az igazságot arra az esetre, ha Cottonéktól még egy esélyt kapnánk. Hitványnak éreztem magam, amikor kitálaltam neki, de nemcsak vele, hanem Cottonékkal szemben is. Bár hátha ettől némileg észhez tér… Persze igyekeztem hangsúlyozni, hogy szerintük én meg naivnak tettetem magam. Az apára vonatkozó részt ezúttal is kihagytam.

Aztán azt tudakolta, hogy melyik fivér mondott rosszabbat róla. Próbáltam szó szerint felidézni a szavaikat.

–  Akkor hát Simon legalább megsajnált. Neil volt az, aki kijelentette, hogy ejteni kell bennünket. Na, ezért még megfizetek nekik!

–  Amit elmondtam, ne használd fel ellenük – könyörögtem. – Arra gondolj, milyen kedvesek voltak ma este. És ha most ismét barátok lennénk…

–  Abban biztos lehetsz.

–  Miért, mondták, hogy újra eljönnek hozzánk?

–  Ne izgasd magad amiatt, hogy mit mondtak! – felelte, majd egyszerre csak megint vihogni kezdett, de nem volt hajlandó elárulni, miért. Amint abbahagyta, közölte, hogy álmos.

Miss Blossom bőrébe bújva megpróbáltam kihúzni belőle, hogy min nevet:

–  Hé, Rosie, te rossz kislány, jobb, ha bevallod bűneidet!

–  Nincsenek, de ha volnának, akkor is megtartanám magamnak – válaszolta. – De most már tényleg aludjunk.

Én persze még órákig ébren voltam, újra meg újra átgondolva a történteket.

Te jó ég! A godsendi templom órája most ütötte el a négyet! – Már hat órája gubbasztok itt fenn, a Belmotte-dombon! Topaz nekem nem csöngetett az ebédhez, inkább felhozott egy pohár tejet és két sajtos szendvicset, valamint apa üzenetét, hogy írjak nyugodtan addig itt fenn, amíg jólesik. Önzésnek tűnik, mivel ezalatt a többiek Millicent néni ránk hagyott ruháival viaskodtak, de amikor ma reggel kipakoltuk őket, újra iszonyodni kezdtem, és Topaz, amint észrevette, azt javasolta, hogy menjek, és írjam ki magamból az egészet. Azt hiszem, sikerült, mert már semmi szörnyülködés nincs bennem, amint innen, fentről nézem, ahogy frissen mosottan a ruhaszárító kötélen lengedeznek. Persze ez nem jelenti azt, hogy kedvelném őket. Ezzel szemben a szőrméket nagyon megszerettem.

Stephen ma reggel, mielőtt munkába ment, bekerékpározott a Scoatney vasútállomásra, és hazahozta a medvebundát, amelyet a Cotton fiúk egy árokban rejtettek el. Apa emlékezett rá, hogy kiskorában hallott róla. Mint mondja, annak idején a legtöbb kocsis örült, ha kecskekabátot kapott télire, de az ükanyánk kijelentette, hogy ha a férje hódbéléses kabátot visel benn, a zárt hintóban, akkor a kocsist is megilleti a meleg öltözet kinn, a bakon, a hidegben. A kocsis hálás volt a bundáért, de kínos volt neki, hogy a kis, taknyos fiúk folyton csúfolják, mikor járja már el a medvetáncot. A fókabőr zakót Millicent néni hordta fiatalkorában, még az előtt, hogy állatvédő lett. Apa szerint csak családi ereklyeként tartotta meg a szőrméket, amibe talán az is belejátszott, hogy igazából csak gyerekkorában volt boldog. Milyen furcsa belegondolni, hogy az ijesztő fekete katonaköpenyt viselő idős néni egykor Milly kisasszony volt, aki táncórákra járt! Én vajon milyen leszek, amikor megöregszem?

A kezem nagyon elfáradt, de folytatni akarom az írást. Időnként pihenek, és gondolkozom. Két ember rejtőzik bennem – az egyik a tegnapi énem, a másik a mai, itt, fenn, a dombtetőn. Ám már egy harmadik is kezd befurakodni, amely azon töpreng, hogy mi lesz legközelebb. Meghívnak-e Cottonék bennünket Scoatney-ba? Topaz úgy hiszi, igen. Azt mondja, a medvekaland különlegessége megigézte őket, éppen úgy, mint annak az estének a mesebeli jellege, amikor véletlenül a kastélyunkba tévedtek. Másrészt az, hogy Rose elmenekült előlük, feledtette velük korábbi, rámenős viselkedését. Topaz helyeselte, hogy elmondtam neki mindent; ő maga is beszélt a fejével, és Rose meglepő nyugalommal hallgatta a tanácsait.

–  Ne akarj feltűnni, figyeld a többiek beszédét, míg fel nem oldódsz – intette Topaz. – De az ég szerelmére, ne akarj kihívó lenni! A külsőd magától is megteszi a maga hatását, efelől biztos lehetsz. – Imádom Topazt, amikor ilyen józan higgadtsággal beszél.

Hát nem szörnyű ez a tervezgetés? Illő dolog, hogy az ember a saját nővérét akarja eladni? Bár Rose képes arra, hogy szerelmes legyen valamelyikükbe – reméljük abba, amelyik belé lesz szerelmes. Úgy gondolom, inkább Neil lesz az, mivel Simon egy kissé ijesztő a szakállával. Viszont Neil szerint Anglia nem egyéb, mint nevetésre fakasztó tréfa.

Már egy ideje megint pihenek, és innen, fentről bámulom a kastélyt. Bárcsak találnék megfelelő szavakat – szép, komoly szavakat –, hogy kifejezzem, milyen csodálatos a délutáni napsütésben. De minél inkább törekszem, annál kevésbé sikerül. Hogyan lehet leírni a várudvarban játszó fényeket, az aranyszínben villogó ablakokat, azt a különös, ódon hangulatot, amely a régi festmények nézése közben csap meg bennünket?

Hoppá! Cottonék autója épp most tűnt fel a godsendi főúton, közel a kereszteződéshez – onnan pillanthatjuk meg először a fenséges várat. Ide jönnek! Megint innen figyeljem őket? Á, nincs mitől tartanom, inkább lemegyek.

7

Meghívtak bennünket vacsorára mához egy hétre. De előbb valami másról akarok írni, ami csak az enyém, de nem is tudom, hol kezdjem.

Még időben leértem, hogy értesítsem a többieket. Rose és Topaz tüsténkedni kezdtek; Rose mindjárt fel is vette a frissen kivasalt blúzát. Topaz is rendbe szedte magát, és elővette a teáskészletet. Gyorsan megmostam az arcom. Azt számolgattam, hogy szóljak-e apának, vagy inkább fésülködjek. Végül mindkettőt csináltam egyszerre, mivel a hajkefével mentem át apa szobájába. Amint közöltem a hírt, felugrott, és már attól tartottam, hogy el akar tűnni Cottonék elől, még mielőtt ideérnek. Ám ehelyett kirántotta a kezemből a hajkefét, és azzal tisztogatta meg a kabátját – mindketten éreztük, nem ez a legmegfelelőbb pillanat, hogy összerúgjuk a port a kefe miatt.

Még maradt is pár percünk, mivel Cottonék a kocsijukat az út végénél hagyták – a sár ugyan már megszáradt, de a mély kátyúk megmaradtak.

–  Mrs. Cotton is velük van! – kiáltottam lelkesen, amint bekanyarodtak a kastély elé. Apa a várbejárat árkádjánál várja őket.

–  Ha megint valami rosszul sül el, nem miattam lesz – biztosítottam Topazt, aki marcona pillantást vetett rám, majd hozzátette:

–  Örülök, hogy te még nem vagy eladósorban!

Szívdobogva rohantam Rose-hoz és Topazhoz, akik ekkor már a nappaliban rendezkedtek: fahasábokból tüzet gyújtottak a kandallóban, és nárciszt raktak a vázákba. Tavaszias hangulatot árasztott a szalon. Kinyitottuk az ablakokat; a hattyúk nem sok érdeklődést mutatva úsztak el előttünk. Hirtelen eszembe jutott az az első tavaszi délután itt, a nappaliban: Rose zongorázott, anya kihajolt az ablakon a várárok vizét bámulva – tisztán látom magam előtt szürke ruháját, de az arcát még mindig nem tudom felidézni. Egyszer csak megszólalt bennem egy hang:

–  Anya, intézd el, hogy Rose boldog legyen! – Aztán az a képzetem támadt, hogy anya alászáll a mennyekből, hogy megtegyen minden tőle telhetőt. Hihetetlen, hogy az ember agyában mennyi minden megfordul, miközben egyszerűen csak kinyitja az ablakot.

Apa megérkezett a Cotton családdal.

Rose szépnek találta Mrs. Cottont, de én nem ezzel a jelzővel illetném. Topazt azért tartom szépnek, mert különleges az arca a fehérnél is fehérebb bőrével. Rose-nak szépek a színei, és a szeme beragyogja egész lényét, ettől válik széppé.

Mrs. Cotton jóvágású – bár ez nem igazán jó szó, mert, mivel inkább férfiakra mondják, azt sugallja, mintha nagydarab lenne. Egyszerűen csak jól néz ki, pont a legmegfelelőbben. A hajszíne is pontosan illeszkedik hozzá: fekete haja már őszül, de nem csíkokban, hanem szép szabályosan, és pont a megfelelő mértékben hullámos. Az alakja tökéletes, mint ahogy az öltözete is – gyapjúkosztümöt viselt, de sokkal izgalmasabbat, mint amilyet valaha is láttam; finomak voltak a színei, és a benne lévő kék árnyalat kiemelte a szeme színét. Félek, hogy túlságosan megbámultam, de remélem, nem vette tolakodásnak, csak a csodálatomnak tudta be. Mivel Simon anyja, nem lehet több ötvenévesnél, ami hihetetlennek tűnik számomra. Ám ha jobban belegondolok, nem képzelném igazából fiatalabbnak; inkább csak arról van szó, hogy egész más, mint azok az ötvenesek, akikkel eddig találkoztam.

Miközben bejött, egyfolytában áradt belőle a szó. Szerencsére gyönyörű a kiejtése, csakúgy, mint Simoné, és egyáltalán nem bánja, ha félbeszakítják. A két fia nagyon ügyesen, gyakran vág a szavába, és apa hamar elsajátította a technikájukat. Egyébként főként apát szórakoztatta – aki először gyorsan bemutatta neki Topazt és engem –, de mindnyájunkkal kezet fogott, miközben kifejezte reményét, hogy Rose már kiheverte az előző napi megpróbáltatásokat.

–  No lám, micsoda hattyúk! – jegyezte meg, de aztán rögtön mesélni kezdett arról az előadásról, amit apa tartott egykor Amerikában a Jákob küzdelméről. Majd apa és ő egymást folyamatosan félbeszakítva elemezték a könyvet tovább, szemlátomást a lehető legbarátságosabb módon. Rose az ablaknál ült és Simonnal társalgott, Topaz és én pedig kisurrantunk, hogy behozzuk a teát; Neil utánunk somfordált, mondván, hogy segít szervírozni.

A konyhai kandallónál álltunk, várva, hogy felforrjon a teavíz.

–  A mamája nem tudta meg, hogy valójában Rose volt a medve? – kérdeztem.

–  Isten ments! Az nem lett volna jó. Ő nem szereti az effajta tréfát. Egyébként nem lett volna méltányos Rose-zal szemben sem.

Persze ebben egyetértettem – Mrs. Cotton nagyon elcsodálkozott volna, hogy Rose miért menekült el előlük. (Neil minden bizonnyal azt gondolja, hogy azért, mert rájöttünk, hogy ejtettek bennünket. Hű, nagyon kínos!)

–  Csak azt nem értem, hogy hiheti el bárki is, hogy egy vasvillával meg lehet ölni egy medvét! – csodálkoztam.

–  Nem öltem meg, csak csúnya sebet ejtettem rajta. Ám nem sikerült elégé megbénítanom, és amikor botladozva felém indult, gyorsan félreugrottam, mire fejjel előre a folyóba zuhant – még most is hallom, amint csapkod a vízben. Aztán felkaptam egy hatalmas követ, és nagyon kegyetlen voltam, de muszáj volt. Az állat felnyögött, amint a kő eltalálta, aztán alámerült. Magasra tartva a lámpát láttam, hogy bugyog a víz, aztán a vad sötét tömegét elsodorta az ár.

–  De hát nem is volt maguknál lámpa! – jegyeztem meg.

–  És medve sem volt – tette hozzá Topaz.

Egy másodpercre szinte én magam is elhittem az egészet, és már-már megsajnáltam szegény medvét. Nem csoda, hogy Mrs. Cottont is rá lehetett szedni.

–  Anyánk ma reggel átküldött bennünket a cirkuszba, hogy kártalanítsuk a tulajdonost – folytatta Neil. – Aprócska cirkusz, és egyáltalán nincs is medvéjük, mindazonáltal az igazgató szívesen vállalta, hogy alátámasztja a történetünket; mint megjegyezte, reméli, ezzel talán némi reklámot is kap a cirkusza. Meg akartam venni az egyik oroszlánját, de, mint mondta, nem eladó.

–  Minek magának oroszlán? – kérdeztem.

–  Hát, csak egyszerűen kedvelem ezeket a nagymacskákat.

Aztán felforrt a víz, és bevittük a teát.

Miután Neil segítségével mindent felszolgáltunk, Simon Topazzal kezdett beszélgetni, Neil pedig Rose mellé ült az ablakhoz. Apa és Mrs. Cotton továbbra is boldogan vágtak folyamatosan egymás szavába. Megbűvölten néztem őket, bár a hangzavar miatt egyik beszélgetésre sem tudtam igazán figyelni. Kicsit aggódtam Rose miatt – szerencsére hagyta Neilt beszélni, aminek örültem, viszont úgy tűnt, mintha nem nagyon figyelne rá, mivel, csöppet sem zavartatva magát, az ablakon kihajolva etette a várárokban úszkáló hattyúkat. Neil egy idő után elég értetlen arcot vágott. Aztán felfigyeltem arra, hogy Simon elég gyakran bámulja Rose-t, aki egy idő után észrevette, és rámosolygott. Neil ezt látva szemlátomást sértődötten felpattant, és Topazhoz lépett azzal, hogy még kér egy kis teát (amit aztán nem is ivott meg). Majd Simon váltotta Neilt Rose kegyeit keresve, aki továbbra sem beszélt sokat, viszont úgy tett, mintha Simon minden szavával valami iszonyúan érdekeset közölne vele. Néhány beszédfoszlányt elkaptam: a Scoatney Hallról társalogtak.

–  Nem, még sohasem láttam belülről – állította Rose.

–  Hát, mindenképpen meg kell hogy nézzék. Remélem, a jövő héten egyik este el tudnak jönni hozzánk vacsorára – vetette fel Simon az anyja felé fordulva, aki megerősítette a meghívást. Egy pillanatra szörnyen megijedtem, mert majdnem úgy tűnt, hogy én kimaradok az egészből, mivel Mrs. Cotton megkérdezte:

–  Cassandra már elég nagylány az ilyen késői vacsorához?

–  Nyugodt lehetsz, hogy igen! – biztosította az anyját azonnal Neil, s így a dolog nagy örömömre elrendeződött.

Ó, nagyon kedvelem Neilt! Amikor kikísértük őket, vele sétáltam a kocsihoz. Apa természetesen Mrs. Cottonnal duruzsolt tovább, Rose pedig Simonnal. Neil azt kérdezte, hogyan jövünk majd át Scoatney-ba. Azt feleltem, hogy ezt még ki kell találnunk, mire rögtön felajánlotta, hogy értünk küldi a kocsit. Ő a legkedvesebb közülük, bár a csűr mellett elhaladva eszembe jutottak barátságosnak éppen nem nevezhető szavai Rose-ról azon a bizonyos végzetes napon. Bár talán jobb, ha az ember nem törődik olyan dolgokkal, amit véletlenül kihallgatott. Egyébként Simon mondta azt rólam, hogy csak tettetem az ártatlant, Neil szerint viszont aranyos kölyök vagyok. Bár nem pont ilyennek képzelem magam, mégis úgy hiszem, kedvességből mondta.

Amint visszafelé sétáltunk a kastélyba, apa áradozott, hogy milyen kedvesek voltak, majd megkérdezte, van-e megfelelő ruhánk az estélyre. Ez a kérdés engem is aggasztott.

–  Majd Topaz megoldja valahogy – böktem ki.

–  Nem lehetne valamit átalakítani Millicent néni ruhái közül? Ha nem, akkor a fene essen belé, majd megint eladunk valamit – pillantott rám esdeklő tekintettel. Miközben belekaroltam, csak annyit mondtam:

–  Ne aggódj, apa, rendben lesz a dolog.

Kérdő tekintettel nézett Rose-ra, aki valamin mosolygott magában, és szemmel láthatólag fogalma sem volt, miről beszélgetünk.

A házban Topaz a teáscsészéket mosogatta.

–  Mortmain, aranyérmet érdemelsz! – jelentette ki.

–  Ugyan miért? Ja, hogy Mrs. Cottont szóval tartottam? Egyébként szívesen társalogtam vele.

Topaz értetlenül bámult rá.

–  Már megszoktam az amerikai nők lehengerlő stílusát, még abból az időből, amikor felolvasókörutakat tartottam – tette hozzá.

–  Mindegyik ennyire bőbeszédű? – kérdeztem.

–  Á, dehogy! Ez abból a fajtából való, aki eljár az írók előadásaira, és utána meghívja őket a házába, sőt néha még el is szállásolja magánál őket – az ilyenek nagyon vendégszeretők. – Ahogy a konyhaasztalon ült a lábát lóbázva, olyan volt, mint egy kisfiú. – Szétfeszíti őket az energia – folytatta –, annak ellenére, hogy három vagy akár négy gyereket is nevelnek és ellátják a háztartást, tájékozottak a képzőművészetben, az irodalomban és a zenében is – persze csak felületesen, de hát istenem! –, s mindeközben még dolgoznak is. Sokan közülük két vagy három férjet is elfogyasztanak, hogy elkerüljék a hosszú házasság állóvizét.

–  Vagy mert egy férj sem bírja ki mellettük egy-két évnél tovább – vetette közbe Topaz.

–  Először én is nehezen viseltem őket. A szóáradat a végletekig kimerített, de egy idő után hozzászoktam. Olyan ez, mint az ökölvívómeccs: ütjük-verjük egymást, de az eredmény mindenki számára rendkívül ösztönző.

–  Kivéve, ha kiütés a vége – jegyezte meg Topaz szárazon.

–  Időnként az is előfordul – ismerte el apa. – Az amerikai férfiak elég nagy része viszont meglehetősen hallgatag!

–  Mrs. Cotton szemlátomást kiválóan ismerte a könyvedet! – vetettem közbe.

–  Valószínűleg újra átfutotta, mielőtt idejött… már csak pusztán udvariasságból. Furcsa, hogy mennyire őszül, de jól áll neki. És öröm volt látni, milyen elegánsan volt öltözve.

Aztán mintha teljesen megfeledkezett volna rólunk, magában dudorászva elindult a kapuházban lévő vackába. Nagyon mérges lettem rá Mrs. Cotton elegáns öltözetéről elejtett megjegyzése miatt, mivel burkoltan arra utalt, hogy Topaz milyen messze áll attól, hogy így nézzen ki. Kézi szövésű ruhát viselt, amely a zsákvászon legközelebbi rokona, a gyönyörű haját pedig, amely, valljuk be, mosásra szorult, ócska, kopott hajhálóban fogta össze.

–  Lehet, hogy serkentőleg hatna rá, ha én is annyit beszélnék, mint Mrs. Cotton – jegyezte meg.

–  De ránk nem annyira – válaszoltam. Az igazat megvallva Mrs. Cotton rám is ösztönzőleg hatott, de tapintatból ezt inkább elhallgattam, majd gyorsan témát váltottam. – Nem gondolod, hogy apa frakkját már kirágták a molyok? Millicent néni estélyei óta egyáltalán nem viselte.

Azt felelte, hogy nem, de ingmellgombot és kézelőgombokat szereznünk kell neki, mert azokat már rég eladtuk.

–  Hát nem szörnyű, Cassandra, hogy egy ilyen zseninek, akiről az amerikai kritikusok tanulmányokat írnak, nincsenek tisztességes inggombjai?

Erre azt válaszoltam, hogy voltak olyan zsenik, akiknek még ingük sem volt; aztán arról kezdtünk beszélni, hogy mi mit fogunk felvenni az estélyre.

Topaz szerint velem nincs gond, mert az iskolai fehér ünneplőruhám megfelel a célnak, mivel még szinte gyerek vagyok. Neki pedig jó lesz a régi estélyi ruhája, amin csak egy kicsit kell igazítania.

–  De mi lesz Rose-zal? Millicent néni ruhái közül egyik sem illik hozzá, és az enyémek között sincs megfelelő. Valami fodros kéne neki. Mivel a korai viktoriánus stílus iránti rajongásáról nem fogjuk tudni lebeszélni, hát akkor hangsúlyozzuk ki.

Rose odafent zongorázott, de azért becsuktam a konyhaajtót.

–  Mit szóltál a mai viselkedéséhez? – érdeklődtem.

–  Sokkal nyugodtabb volt, mint a múltkor, bár időnként most is meresztgette a szemét, de szerintem ez most már nem számít.

Meghökkenve pillantottam rá.

–  Simon vonzódik hozzá – folytatta –, nem tűnt fel neked? És amint ez a vonzalom kialakult, a lány már lehet olyan butácska, amilyen csak akar. A férfi minden bizonnyal már a csacskaságait is bájosnak találja.

–  És Neil is vonzódik hozzá?

–  Kétlem. Úgy hiszem, Neil átlát rajta. Észrevettem, hogy egyszer elég rosszallóan nézte. De mit adjunk rá, az ég szerelmére, Cassandra? Simonnál van esélye, ebben biztos vagyok; minden jel arra mutat.

Hirtelen felidéztem magamban Simon sápadt arcát a sötét szakáll fölött.

–  És tényleg szeretnéd, hogy elvegye?

–  Mindenesetre próbáljon meg élni a lehetőséggel – felelte Topaz eltökélten.

Aztán Miss Marcy állított be, meghozva apának a szokásos könyvet. Mint mondta, a plébánost is meghívták az estélyre – a házvezetőnőjétől tudja.

–  A legtöbb embert eddig ebédre vagy teára hívták, de az estélyek sokkal varázslatosabbak – tette hozzá álmodozva.

Elmeséltük neki Rose ruhaproblémáját.

–  Rózsaszínt vegyen föl, krinolinszabással – jelentette ki rögtön. – Épp itt van nálam a Családi lap e heti száma, amely pontosan ezt ajánlja.

Előbányászta a táskájából.

–  Hűha! Ez tökéletes lenne Rose-nak – sóhajtott fel Topaz.

Miss Marcy elpirult, miközben sűrű pislogások közepette megkérdezte:

–  Meg tudná varrni, Mrs. Mortmain, ha… ha, mondjuk, Rose kedves hozzájárulna, hogy megvegyem számára az anyagot?

–  Én máris hozzájárulok – vágta rá Topaz. – És jó okom van rá!

Miss Marcy mintegy kérdőn rápillantott, és Topaz alig láthatóan bólintott. Majdnem elnevettem magam, hogy ez a két, ennyire különböző ember – Miss Marcy, az aprócska vörösbegy és a hófehér bőrű, sudár Topaz, a görög istennő – most mégis egy dologban hasonlított egymásra: abban az ellenállhatatlan vágyban, hogy férjhez adják Rose-t.

–  Talán felkínálhatnánk valamit Millicent néni holmijai közül Miss Marcynak viszonzásképpen – javasoltam.

Felmentek az ebédlőbe megnézni a ruhákat, miközben én lenn maradtam teázni Stephennel. Topaz úgy határozott, hogy aki már délután teázott, a vacsora mellé kakaót kap.

Stephen aggasztónak találta, hogy a régi iskolai ünneplőmben megyek Scoatney-ba.

–  Legalább viselhetne új selyemövet; van némi megtakarított pénzem.

Megköszöntem, de azt feleltem, hogy a régi kék selyemövem még nagyon jó állapotban van.

–  És nem kellene valami szalag a hajába, Cassandra kisasszony?

–  Te jó ég, legutoljára kislánykoromban viseltem hajszalagot!

–  Azok a masnik a copfjain nagyon jól álltak, mielőtt levágatta a haját.

Aztán azt kérdezte, milyennek találtam Cottonékat most, hogy jobban megismertem őket.

–  Hát, Simonról nem tudok sokkal többet, ő főleg Rose-zal társalgott. Neil viszont nagyon kedves.

–  És jóképű is?

–  Nem nevezném annak, legalábbis nem úgy jóképű, mint te.

Gondolkodás nélkül beszéltem, hiszen a családban mindenki nyilvánvalónak tartotta, hogy Stephen olyan, mint egy ifjú félisten. Azonban úgy elpirult, hogy már sajnáltam, hogy kicsúszott a számon.

–  Tudod, neked klasszikus görög arcéled van – magyaráztam szigorú tényszerűséggel.

–  Kár, hogy hiábavaló, mivel nem számítok úriembernek – vigyorgott maró öngúnnyal.

–  Ugyan már! Mindenki úriember, aki úriember módra viselkedik, így hát te feltétlenül az vagy.

Megrázta a fejét:

–  Csak az lehet úriember, aki annak születik, Cassandra kisasszony.

–  Stephen, ez régimódi badarság! Mellesleg, szeretném kérni, hogy ne nevezz folyton Cassandra kisasszonynak.

Meglepetten pillantott rám, majd így szólt:

–  Értem. Akkor ezentúl Mortmain kisasszony a helyes megszólítás, mivel a kisasszony már felnőtté vált, és estélyekre jár?

–  Egyáltalán nem erre gondoltam, egyszerűen csak hívj Cassandrának, a kisasszony nélkül, és ne magázz folyton. A családhoz tartozol, nevetséges, hogy eddig miért kisasszonyoztál. Kitől tanultad ezt?

–  Az anyám… nagy súlyt fektetett erre. Jól emlékszem az első napra, amikor idejöttünk. Rose kisasszonnyal labdázott… vagyis labdáztál a kertben, és én oda akartam futni, hogy beálljak a játékba, de anya visszahívott, és kifejtette, hogy én a fiatal hölgyekkel sohasem játszhatok, kivéve, ha ők kifejezetten kérik. „Másrészt kisasszonyoknak kell hívnod őket, és ne merj túl sokat megengedni magadnak velük szemben!” Ez utóbbi kifejezést nem nagyon értettem, és anyámnak nem kis fáradságába került, míg elmagyarázta, mit ért ez alatt.

–  De hát ez rettenetes, Stephen! Hány éves lehettél?

–  Azt hiszem, hét. Te hat voltál, Rose kisasszony pedig kilenc. Thomas csak négyéves volt, de az anyám ragaszkodott ahhoz, hogy Thomas úrfinak hívjam, ő viszont már évekkel ezelőtt közölte, hogy ezt hagyjam abba.

–  Hű, már réges-régen nekem is így kellett volna tennem! – Valahogy a megszokás miatt sohasem gondoltam rá. Stephen édesanyja cselédként szolgált, még mielőtt férjhez ment. Aztán amikor megözvegyült, újra munkába kellett állnia, és Stephent kénytelen volt kiadni nevelőszülőkhöz. Emlékszem, mennyire hálás volt anyának, aki megengedte, hogy a fia nálunk lakhasson, és ettől kezdve még alázatosabban viselkedett. – Tehát újra emlékeztetlek, ne felejtsd el, amit kértem!

–  Rose kisasszonyt is ezentúl csak Rose-nak szólítsam?

Nem igazán tudtam, mit szólna Rose ehhez, így csak annyit mondtam:

–  Ne foglalkozz Rose-zal; ez legyen a kettőnk közti megállapodás.

–  De nem hívhatom őt kisasszonynak, ha téged pedig nem. Akkor föléd helyezném őt a rangsorban!

Azt feleltem, hogy majd megbeszélem Rose-zal, de ez a téma kezdett kicsit terhes lenni, így gyorsan megkínáltam egy újabb csésze teával. A második csésze teáját hosszan kavargatva újra megszólalt:

–  Tényleg úgy gondolod, hogy az az úriember, aki úriember módjára viselkedik?

–  Hát persze, Stephen, esküszöm, hogy úgy!

Annyira akartam, hogy elhiggye, hogy közelebb hajoltam hozzá az asztalon keresztül, miközben a szemébe mondtam. Ő is egyenesen a szemembe nézett. Az a furcsa fátyolosság – amit egyszer bárgyúságnak neveztem – most eltűnt a tekintetéből; fény gyúlt benne, mégis nagyon sötéten izzott. Azt éreztem, hogy már nem is néz, hanem szinte megérint a tekintetével. Csak egy másodpercig tartott az egész, de abban a pillanatban valami egész másnak tűnt – sokkal érdekesebbnek, sőt egyenesen izgalmasnak.

Ekkor azonban becsörtetett Thomas, és gyorsan felugrottam az asztaltól.

–  Na, mi van, kislányom, mitől lett olyan vörös a fejed? – kérdezte őrjítő pimaszsággal. Kezdem megérteni Rose-t, aki néha kinyilvánítja, hogy legszívesebben jól pofon vágná. Szerencsére nem várt választ, hanem gyorsan hozzátette, hogy a városi újságban cikk jelent meg a medvéről, amelyet a folyó húsz mérföldre sodort el Scoatney-tól. Ezen jót nevettem, majd feltettem neki egy tojást főni a tűzhelyre, Stephen pedig kiment a kertbe.

Miközben Thomas uzsonnázott, egyfolytában tépelődtem. Rádöbbentem, nem játszhatom tovább azt, hogy tudom, Stephen rajong értem, ám erről tudomást sem veszek, legyintve, hogy nem számít. Eddig tényleg nem törődtem az egésszel, de kimért sem voltam vele, amit apa javasolt. Most már viszont tennem kellene valamit, aztán rájöttem, hogy nem megy – különösen azok után, hogy most kértem meg, ne hívjon kisasszonynak, és ne magázzon. Egyébként, ahogy az imént rám nézett, nemhogy kimértté nem tett, hanem jócskán beleszédültem.

Kimentem a kertbe, tisztázni magamban a dolgokat. Már esteledett: a halványszínű virágok még halványabbaknak tűntek, a sárga jácintok szinte fehérnek. Fojtott csend és mozdulatlanság mindenütt. Apa lámpája a kapuház toronyszobájában pislákolt, Topaz és Miss Marcy gyertyája az ebédlőben. Rose rendületlenül zongorázott a fénytelen szalonban. Már elmúlt a szédülésem, viszont szokatlan remegést és izgalmat éreztem egész testemben. Kimentem a várból az ösvényre, már elhaladtam a csűr mellett, amikor Stephen előbukkant. Nem mosolygott, mint ahogy szokott, ha meglát; inkább kérdőn nézett rám, majd így szólt:

–  Menjünk sétálni?

–  Jó – feleltem. – Vagyis inkább nem, mert szeretnék elbúcsúzni Miss Marcytól, mielőtt elmegy.

Valójában egyáltalán nem akartam elköszönni Miss Marcytól, sokkal inkább sétáltam volna vele, de hirtelen ösztönösen úgy éreztem, hogy nem szabad.

Stephen bólintott, majd szó nélkül ballagtunk vissza a kastélyba.

Miután ágyba bújtunk Rose-zal, megkérdeztem, nem bánja-e, ha Stephen ezentúl nem kisasszonyozza, és nem magázza.

–  Hát miért bánnám, végül is az ő béréből élünk.

Aztán elkezdtem Cottonékról beszélni, de Rose nem mutatott érdeklődést, inkább a saját gondolataiba mélyedt, így aztán én is a magam világába merültem.

Másnap korán reggel összefutottam Stephennel, amint a tyúkokat engedte ki az ólból, és elmondtam neki, Rose beleegyezett, hogy ne kisasszonyozza. Nagyon kimért voltam vele; kora reggel könnyen megy. Azt felelte, hogy rendben, elég közömbös arccal. A reggelinél Rose és Topaz már azt tervezgették, hogy bevonatoznak King’s Cryptbe, és megveszik a ruhaanyagot. (Most éppen ott vannak, úgyhogy egész nap szabad vagyok.) Épp pirítóst készítettem magamnak a tűznél, amikor Stephen odajött hozzám.

–  Hadd kérjem meg Mrs. Mortmaint, hogy hozzon valami apróságot neked az estélyre!

Megköszöntem, de azt válaszoltam, nincs szükségem semmire.

–  Biztos így van – tette föl a kérdést, aztán még lágyan hozzátette, mintha nehéz lenne számára kimondani ilyen pőrén ezt a szót –, Cassandra?

Mindketten elpirultunk. Azt hittem, hogy ha a kisasszony szót elhagyja, akkor majd olyan szokványos lesz minden, de tévedtem.

–  Te jó ég! Nagyon meleg van itt a tűznél…! – kiáltottam fel. – Tényleg, Stephen, nem jut eszembe semmi, amire ebben a pillanatban égetően szükségem lenne.

–  Jó, akkor gyűjtögetek tovább… arra, amire gyűjtögetek – motyogta, majd elindult a munkába.

Már négy óra van. Apa elment a plébánoshoz, így hát enyém az egész vár. Egész más érzés egyedül lenni a kastélyban, így végre csak a saját gondolataimra tudok koncentrálni.

Ám nem sokra jutottam, mert a csendes, nyugodt, napsugaras délutántól az ember szinte elalél, és álmodozni kezd. A konyhaablakon beáradó fényt bámultam egy ideig, míg aztán így szóltam: most már szedd össze magad, és gondold át a helyzeted.

Némi fejtörés után a következőket állapítottam meg:

(1)  Nem szabad viszonoznom Stephen érzéseit.

(2)  El akartam menni vele sétálni tegnap este – de mivel mindig utáltam a regényekben azokat a lányokat, akik játsszák az ártatlant, ezért most írásba foglalom: azt hiszem, akkor úgy gondoltam, ha elmegyek vele, meg fog csókolni.

(3)  Ma reggel a tyúkól tövében nem vágytam rá, hogy megcsókoljon.

(4)  Ebben a pillanatban sem hiszem, hogy vágyom rá, hogy megcsókoljon.

Máson is méláztam, mintegy ébren álmodtam. Újraéltem azt a pillanatot, amikor Stephen a szemembe nézett, miután felé hajoltam az asztalon keresztül. Még a felidézett emlékkép is szédítő volt, de élveztem ezt a szédülést. Aztán elképzeltem, hogy elmegyek vele sétálni. Az ösvényen haladtunk, majd keresztül a godsendi úton, végül a kis vörösfenyő erdőbe értünk, ahol még nem nyílik ugyan a harangvirág, de én odaképzeltem. Már csaknem besötétedett, és hirtelen hűvös lett – a levegőben feszült várakozás ült. Különböző mondatokat adtam Stephen szájába, és hallottam a hangját, ahogy kimondja őket. Egyre sötétebb lett, már csak halvány fény szűrődött át a fák koronái közt. És akkor végre megcsókolt.

De nem tudom leírni, milyen volt, mert nem tudtam elképzelni magát az érzést. Hirtelen azt kívántam, bárcsak megtörtént volna. Aztán…

A hálószobában fejezem be ezt a bejegyzést, mivel meghallottam, hogy Stephen a kerti kútnál mosakszik, és gyorsan felszaladtam. Csak fentről, az ablakból merek lenézni rá, mert bűntudatot érzek amiatt, amit elképzeltem magamban a meg nem történt sétánkról, és szégyellem is magam. Többet nem akarok ilyenfajta képzelgésekbe esni. Már nem vagyok annyira biztos benne, hogy nem akarom, hogy megcsókoljon. Hihetetlenül jól néz ki, ahogy ott, a kútnál mosakszik, de a bárgyú tekintet visszatért – jaj, de gonosz vagyok, nem is igaz, hogy bárgyú! Bár minden bizonnyal a valóságban nem jutottak volna eszébe olyan dolgok, amelyeket a csók előtt mondattam vele; azok túl jók voltak.

Nem akarok többet erre gondolni! Mától a szabadidőmben gondolataimat a Scoatney-estéllyel kapcsolatos dolgok fogják lekötni. Nagy érdeklődéssel várom, persze Rose valószínűleg sokkal inkább. Milyen lehet vajon a Cotton fivérek bármelyikével csókolózni? Na, NEM! Ezt már nem fogom elképzelni! Tényleg; meg vagyok döbbenve magamon. Szerencsére már idő sincs erre, hiszen Rose és Topaz mindjárt itt lesznek.

Legszívesebben kitépném az utolsó lapokat a füzetemből. Kiszakítsam? Nem – a naplóban nem szabad csalni! Ráadásul be vagyok biztosítva, mivel csak én tudom elolvasni a gyorsírásom. De azért elrejtem – eddig a zárható iskolatáskámban tartottam, de most fölviszem a Belmotte-toronyba. Ott van egy titkos helyem, amelyről még Rose sem tud. A főbejáraton megyek ki, hogy Stephent elkerüljem. Képtelen lennék a szemébe nézni azok után, hogy önző módon felhasználtam a képzelgéseimben. Ezentúl tényleg kimért leszek vele, de tényleg!

8

Apránként fogom leírni az estélyt Scoatney-ban, mivel előre tudom, ha egyszerre próbálnám, úgyis mindig megzavarnának. Amúgy sem bírnék egy helyben ülni olyan sokáig, most, hogy az élet ilyen izgalmassá vált. Mindamellett, hogy Cottonék szemlátomást újra kedvelnek bennünket, még húsz fontra is szert tettünk, mivel a plébános megvette azt a szőrmetakarót, amelyik úgy néz ki, mint a skót juhászkutya bundája. Így aztán holnap megyünk King’s Cryptbe vásárolni – új nyári ruhát kapok! Hát nem csodálatos ilyen szép kilátásokkal ébredni?

Akkor most térjünk vissza az estélyre Scoatney-ban. Egész héten erre készültünk. Topaz több méter rózsaszín muszlint vett Rose ruhájához, és gyönyörűen megvarrta. (Mielőtt festőmodell lett, híres divatcégnél dolgozott, de erről sohasem mesél, mint ahogy a múltjáról sem, ami nagyon meglepő, mivel egyébként sok dologban nagyon őszinte velünk.)

Rose valódi szoknyaabroncsot fog viselni a ruhája alatt, igaz, csak kisméretűt, de a különbség óriási! Mr. Stebbins nagymamája, aki mellesleg kilencvenkét éves, adta kölcsön. Amikor a ruha elkészült, Mr. Stebbins áthozta az öreg nénit, hogy megnézze Rose-t benne; a mamóka elmesélte, hogy a krinolint az esküvőjén viselte a godsendi templomban, tizenhat éves korában. Edmund Waller[22] Menj, gyönyörű rózsa[23] című verse jutott eszembe, amelyben a Carpe diem[24] gondolat fogalmazódik meg.

Bár tartózkodtam attól, hogy hangosan idézzem a vers sorait, szegény néni anélkül is sírva fakadt, de kijelentette, hogy nagyon élvezte ezt a kis kirándulást hozzánk.

Nagyon jól szórakoztunk, miközben mindhárman a fodrokat varrtuk fel Rose ruhájára. Úgy tettünk, mintha egy viktoriánus regény szereplői lennénk. Rose is benne volt a játékban, de rögtön elhallgatott, ha megpróbáltam Cottonékat is bevonni a csacsogásunkba. Este a gyertyafénynél a szobánkban sem beszélgettünk róluk. Rose nem volt durcás vagy mogorva, csak el volt varázsolva, még olvasni sem akart – gondolataiba mélyedve feküdt az ágyában, halvány, önelégült mosollyal az arcán. Persze én ugyanígy eltitkoltam a Stephennel kapcsolatos érzéseimet, mert rémesen szégyelltem volna magam. Egyébként mindig is titkolózósabb voltam nála. Másrészt tudom, hogy úgy gondolja, Stephen nem a mi társadalmi osztályunkhoz tartozik. (Én is így gondolom? Az szégyenletes sznobizmus lenne.) Viszont most le merem írni, hogy kimért vagyok vele. Bár inkább úgy mondanám: nincs olyan eset, amikor nem vagyok nem kimért; kivéve egy alkalmat, tegnap este, amikor megfogtam a kezét – de nem akarok előreszaladni, mert ez már a Scoatney-estéllyel függ össze.

Nagyon izgatottan öltözködtünk. Még nem volt teljesen sötét, de behúztuk a függönyöket, felhoztuk a lámpát és gyertyákat is gyújtottunk, mert egyszer azt olvastam, hogy az úrhölgyek, akik gyertyás vacsorára mennek, gyertyafénynél is kell hogy felöltözzenek. A ruháinkat kiterítettük a baldachinos ágyra – az enyémet Topaz kimosta, és a dekoltázst megnagyobbította. Mrs. Blossom el volt ragadtatva Rose ruhájától:

–  Szavamra, el fogod bűvölni az urakat. Nem is tudtam, hogy ilyen gyönyörű fehér vállad van. A hajad is csodás, és hál’ istennek, szépiáid sincsenek.

Rose jót nevetett, de kifejezetten bosszantotta, hogy nem látja magát teljes méretben; ugyanis a nagy tükrünket már régen eladtuk, A kis tükröt tartottam elé, amelyben részenként láthatta magát, de ez csak fokozta tantaluszi kínjait.

–  A nappali kandallója fölött van az az üveges rész, ha felállsz a zongorára… – Már el is indult, hogy megpróbálja.

Közben apa jött ki a fürdőszobából, és sietett tovább a hálószobájukba. Egyszer csak kiabálást hallottam.

–  Te jó isten! Mit műveltél magaddal?!

Szörnyülködő hangjából ítélve arra gondoltam, hogy Topazt talán baleset érte. Az „Ütközőállamba” siettem, de a hálószobaajtajuk előtt megtorpantam, mivel onnan is láttam Topazt. Azt a fekete estélyi ruhát vette fel, amelyet ő maga sem szeretett, mivel semmi különös nem volt benne. A haját kontyba tűzte, és halvány pirosítót meg rúzst kent magára. Az eredmény lesújtó volt. Olyan „semmilyennek” látszott, aki egy pillantásnál többet nem érdemel.

Egyikük sem vett észre.

–  Jaj, Mortmain, ez Rose estélye, azt akarom, hogy ő legyen a figyelem középpontjában…

Lábujjhegyen visszaosontam a szobánkba. Meghökkentem az önzetlenségén, különösen azok után, hogy több órán át javítgatta a legszebb estélyi ruháját, amit aztán nem vett fel. Persze értettem, mire céloz – ha a legszebb oldalát mutatja, minden további nélkül elhomályosítja Rose szépségét. Egyszerre csak eszembe jutott az az este, amikor Cottonék betévedtek hozzánk. Topaz már akkor is igyekezett háttérbe szorítani magát. Milyen nemes lélek!

–  A fenébe az egésszel! – ordította apa. – Már igen kevés dolog maradt, amire büszke lehetek, legalább a feleségemre legyek az!

–  Ó, drágám – felelte Topaz a meghatottságtól elfúló hangon. Levágtattam a szalonba, hogy ott tartsam Rose-t, mivel úgy gondoltam, kettejük évődése nem tartozik ránk. Mindig zavarban vagyok, ha apa és Topaz házastársi kapcsolatára gondolok.

Amikor lejöttek, Topaz arcbőre a megszokott hófehéren vakított, ezüstösen csillogó haja a derekát verdeste. Persze a legszebb görög stílusú estélyi ruháját viselte csodálatos szürke sállal, amely a fejéről a vállára omlott. Gyönyörű volt – ilyennek képzelem a halál angyalát.

Megérkezett Cottonék autója az egyenruhás sofőrrel, és kilibegtünk. Kínosnak éreztem, hogy Stephen és Thomas nem jöhetnek velünk, de Topaz vigaszdíjul gondoskodott arról, hogy kolbászt egyenek vacsorára.

Csodaszép, tágas kocsi volt, de az úton alig beszélgettünk – engem főleg a sofőr feszélyezett: kínosan merev volt, nagyon illedelmes és elálló fülű. Hátradőlve bámultam az ablakon át a sötéten elsuhanó földeket; kissé elgyengített ez a keleti kényelem. Azon tűnődtem, vajon hogy érzik magukat a többiek. Apa nagyon fess volt a frakkjában, mosolygott, de láttam rajta, hogy izgul; legalábbis úgy hittem, hogy látom, mivel egyszerre csak belém hasított a felismerés, hogy alig tudok róla valamit, de a többiekről se, a világról aztán végképp semmit; csak magamat ismerem. Régebben azzal áltattam magam, hogy bele tudok látni az emberek lelkébe, de be kell látnom, hogy ezek csak felületes pillanatképek. Itt van például apa – oly sok év után sem tudok rájönni, miért hagyta abba az írást! Azt sem tudom megállapítani, hogy Rose mit érez a Cotton fivérek iránt. Ami Topazt illeti: soha nem éreztem, hogy bármennyire is mélyebben megismertem volna. Persze tudom, nagyon kedves, de eszembe sem jutott volna, hogy ekkora áldozatra képes Rose-ért. És amikor épp elszégyelltem magam, hogy hamis léleknek tartottam, negédes hangon megszólalt:

–  Odanézz, Mortmain! Nem szeretnél vénember lenni abban a lampionokkal megvilágított kocsmában?

–  De igen, főleg egy jó kis köszvénnyel. Drágám, mekkora szamár vagy!

Felvettük a plébánost is – kicsit összepréselődtünk, Rose krinolinjára vigyázni kellett… Nagyon kellemes ember – ötven lehet, kövérkés, göndör aranyhajjal; mint egy óriáscsecsemő – és egyáltalán nem ájtatoskodó. Apa egyszer azt mondta neki:

–  Szerintem a jó isten se tudja, hogy lett magából pap.

–  Hát, ez az ő dolga – felelte a lelkész.

Miután szemügyre vett bennünket, megállapította:

–  Mortmain, a maga hölgyei nagyon szemrevalóak!

–  Kivéve engem – szólaltam meg.

–  Ja, igen, te vagy az ármányos típus: Jane Eyre[25] egy csipetnyi Becky Sharppal[26] vegyítve. Életveszélyes lányka, gyönyörű korallgyöngysorral.

A plébános szóval tartott bennünket, és mindenkit megnevettetett, még a karót nyelt sofőrt is. Az a furcsa, hogy nem is mond igazán vicces dolgokat, mégis nevetnünk kell. Valószínűleg a felhőtlenül derűs személyisége bűvöl el mindenkit.

Teljesen besötétedett, mire Scoatney Hallba értünk, a ház ablakai végig ki voltak világítva. Van egy út, amelyen bárki szabadon áthaladhat a parkon, amit korábban sokszor meg is tettem, amikor hazafelé kerekeztem az iskolából, így a kastélyt külsőleg már eléggé ismertem – 16. századi, kivéve a vízi kertben lévő pavilont, amely a 17. századból való. Most végre belülről is megnézhetem! Alacsony lépcsőkön lépdeltünk felfelé, amelyek középen már ki voltak kopva, hiszen mindenki itt közlekedett. Mire felértünk, csöngetnünk már nem is kellett – a kapu nyitva állt fogadásunkra. A főkomornyikot még életemben nem láttam, és kissé zavarban voltam, de szerencsére a plébános már ismerte, és kedélyes szavaival úrrá lett a helyzeten.

Az előcsarnokban leraktuk a vállkendőket, amelyeket Topaz adott kölcsön, mert nevetségesek lettünk volna, ha téliesen öltözve érkezünk. Rögtön megcsapott a régi arisztokrata világ különleges levegője: virágillat keveredett nehéz-édes méhviasszal, de alig érezhetően volt benne némi fanyar és avítt – olyan illat, amelynek hatására nosztalgiánk támad a múlt iránt.

Viszonylag kisméretű szalonba léptünk be – a Cotton család a kandallónál csoportosult két ismeretlen társaságában. Mrs. Cotton folyamatosan beszélt, és csak akkor hagyta abba, amikor bejelentettek bennünket. Ekkor kegyesen felénk fordult, és pár másodpercig szólni sem tudott – gondolom, Rose és Topaz látványától akadt el a szava. Persze Simon tekintete is azonnal Rose-ra tapadt. Majd természetesen a szokásos bemutatkozás és kézfogás következett.

Mr. és Mrs. Fox-Cotton volt a két idegen, Cottonék angol rokonai; úgy vettem ki, hogy meglehetősen távoliak. Amint megütötte a fülemet, hogy a férj keresztneve Aubrey, azonnal eszembe jutott, hogy ő építész – egyszer olvastam róla valamilyen magazinban. Középkorú, vékony, színtelen arc, seszínű haj, mégis van benne nem is kevés elegancia, a hangja is kellemes, bár kicsit modoros. Mellette álltam, amint a koktélt ittuk (életem első koktélja! – Brrrr…), így a véleményét kérdeztem a házról. Azonnal áradozni kezdett.

–  Az benne a tökéletes, hogy olyan, mint egy nagy kastély, csak miniatűrben. Minden megvan benne: remek előcsarnok, hosszú galéria, középső udvar, de kicsiben, ezért jól belakható. Már évek óta vágyom rá; szeretném rábeszélni Simont, adja bérbe nekem hosszú lejáratra.

Olyan hangosan mondta, hogy Simon is meghallhassa, aki elnevette magát: – Abból nem eszel!

–  Kár, de mondd csak, az a mutatós hölgy szürkében ugye Topaz, aki Macmorris festményén látható a Tate galériában? – Miután néhány szót ejtettünk Topazról, Fox-Cotton elindult a mostohaanyám irányába. Simon szemlátomást megcsodálta Rose ruháját, aki a szoknyaabroncsról mesélt neki. Simon el volt ragadtatva, és azt mondta, mindenképpen meg szeretné látogatni az öreg hölgyet, aki a krinolint kölcsönözte. Aztán a plébános jött oda hozzám, és hálásan megitta a koktélomat, amit éppen csak megkóstoltam. Majd nem sokkal utána leültünk a vacsorához.

Az asztal gyertyafényben úszott – annyira ragyogott, hogy a szoba többi része szinte sötétnek tűnt, a háttérben valósággal lebegtek a családi portrék.

Mrs. Cotton jobbján apa foglalt helyet, balján pedig a plébános. Simon mellett az egyik oldalon Topaz ült, a másikon Mrs. Fox-Cotton. Rose a plébános és Mr. Fox-Cotton közé került – jó lett volna, ha Simon mellé ültetik, de gondolom, a férjes asszonyoké ilyenkor az elsőbbség. Szerintem Neil kérte, hogy mellém ülhessen, mert mondta is, hogy egymás mellett leszünk, amint bementünk. Ez melegséggel töltötte el a szívem.

A vacsora csodálatos volt, valódi pezsgővel (nagyon ízlett, egy kicsit olyan volt, mint a legkitűnőbb gyömbérsör gyömbér nélkül). Bár jobban szerettem volna otthon elfogyasztani ezt a kiváló vacsorát, mivel nem lehet maradéktalanul élvezni az ételt úgy, hogy közben folyton udvariaskodni kell, másrészt a sokféle kés és villa elbizonytalanított. Nem hiszem, hogy teljes mértékben tudatlan lennék ezen a területen, hiszen Millicent néni estélyein mindig többfogásos vacsorát ettünk, de itt valahogy nem tudtam követni a különböző fogásokat. Értelmetlen lett volna Neilt utánoznom, mivel az ő étkezésmódja nagyon furcsának tűnt. Egyszer észrevette, hogy rábámulok, mire gyorsan mentegetőzni kezdett:

–  Anyám azt mondja, az angol illem szerint kellene étkeznem; ő és Simon már egész jól belejöttek, de kövezzenek meg, ha én meg tudom szokni.

Kértem, magyarázza el a különbséget. Amerikában az a szokás, hogy levágnak egy falat húst, aztán a kést lefektetik a tányér mellé, majd a villát átveszik a bal kézből a jobba, felszúrják a falatot, megeszik, majd ismét a bal kézbe kerül a villa, ekkor újra felemelik a kést, és kezdődik újra a folyamat. Másrészt a villára csak egyfajta ételt lehet tenni; nem szabad a zaftos kis húsdarabot némi zöldséggel együtt bekebelezni.

–  De hát az olyan sokáig tart! – fejeztem ki nemtetszésemet.

–  Á, dehogy! Mindenesetre számomra szörnyűnek tűnik, hogy mindenki folyton a kezében tartja a kését.

Hogy az angolok bármiben is szörnyűek lennének, ezt nem tudtam elfogadni, de inkább nem szóltam semmit.

–  A másik dolog, amit nagyon rossznak tartok – folytatta Neil a villájával játszadozva –, az, hogy mindig a mostohaanyádat kínálják meg először. Otthon, Amerikában a háziasszony az első.

–  Nem udvariasak az emberek a vendéggel? – Hű, a kérdésem teljes megrökönyödést váltott ki Neilből.

–  Pontosan így udvarias a dolog! Mindenesetre sokkal helyesebb így eljárni, ugyanis a háziasszony megmutatja, hogy mit kell tenni az étellel, mennyit kell kiszedni, hova kell rakni – érted, mire gondolok?

Nagyon is értettem, és remek gondolatnak tartottam.

A plébános az asztal túloldaláról követte nyomon beszélgetésünket.

–  Amikor ez a ház épült, az emberek az étkezésnél a tőrüket használták és a puszta kezüket, de eljön az idő, amikor már csak kapszulákat vacsoráznak – jelentette ki.

–  Képzelem, milyen lehet, amint az emberek áthívják a barátaikat „kapszulázásra” – jegyeztem meg.

–  Áh, a kapszulákat mindenki egyénileg veszi majd be, nem társaságban – állította apa. – Addigra az evésről már senki sem fog beszélni. Az ételek képei ritka különlegességnek számítanak majd, melyeket csak ostoba öregemberek gyűjtenek.

Közben Mrs. Fox-Cotton Neillel kezdett beszélgetni, aki felé fordult, így alkalmam nyílt körbenézni. Apa és a plébános Mrs. Cottonra figyelt, Aubrey Fox-Cotton teljesen kisajátította magának Topazt. Rose és Simon ebben a pillanatban senkivel sem társalgott, így Simon Rose-t nézte, aki csábosan nézett vissza rá félig lesütött szemmel, rebegtetett szempillával, és bár Topaz állította, hogy ez nagyon ódivatú, én azért vonzónak találtam – lehet, hogy közben Rose már jobban begyakorolta. Mindenesetre most Simon sem riadt vissza ettől a pillantástól: felemelte a poharát, mintha Rose egészségére akarna inni. Nagyon szép volt a szeme a pohár fölött, és abban reménykedtem, hogy Rose tényleg szerelmes lesz belé a szakáll ellenére. De jaj, istenem, én biztos nem tudnék!

Rose halványan elmosolyodott, de aztán a plébános felé fordult, és vele kezdett beszélgetni. Úgy látszik, tanult az eddigiekből, hogy ne legyen annyira rámenős, mert ha tovább nézi Simont, akkor a szándéka túl nyilvánvalóvá vált volna.

Különös érzés kerített hatalmába, amint a társaságot mintegy kívülről figyeltem, talán azért, amit apa mondott nem sokkal azelőtt. Hirtelen elcsodálkoztam, hogy ezek az emberek tényleg csak azért gyűltek össze, hogy együtt egyenek – az étel bemegy a szájukon, miközben a beszéd kifelé tart. Az egész fantasztikus látványt nyújt: a kezek izgatottan mozognak, a villák fel- s lejárnak, aztán jönnek a nyelések, majd két falat között kiáramlanak a szavak, az állkapcsok közben veszettül őrölnek. Ha így nézzük a vacsorát, egyre furcsábbnak tűnik: gyertyafénytől megvilágított arcok, az evők válla fölött átnyúló kezek, melyek gazdái némán sürgölődnek az asztal körül – ők nem vesznek részt a nevetgélő társaság csevegésében. Elfordulva az asztaltól a mögöttes homályba fúrtam tekintetem, és fokozatosan kirajzolódtak előttem a szolgálók, mint hús-vér emberek – figyelték minden mozdulatunkat, utasításokat sugdostak egymásnak, bár néha elég volt csak, hogy egy-egy pillantást váltsanak. Felismertem az egyik lányt Godsendből, és rákacsintottam – bár ne tettem volna, mivel elnevette magát, aztán rémülten meredt a főkomornyikra, remélve, hogy nem vette észre. A következő pillanatban a bal fülem meghallott valamit, amitől meghűlt ereimben a vér (ezt a kifejezést mindig túlzónak éreztem, de most tényleg végigfutott a hátamon a hideg): Mrs. Cotton azt kérdezte apától, hogy mióta nem publikál egyáltalán semmit.

–  Jó tizenkét éve – felelte szenvtelen hangon, ami számunkra mindig azt jelzi, hogy ezzel ez a téma befejezve. Mrs. Cottonra azonban ez egyáltalán nem gyakorolt ilyen hatást.

–  Szóval úgy gondolta, jobb, ha parlagon hever egy ideig, hogy feltöltődjön. Kevés író jut el ehhez a bölcsességhez. – A hangja megértő volt, mondhatni tiszteletteljes, de aztán sietve hozzátette: – Ám most már elég hosszú idő telt el, nem gondolja?

Apa megragadta az asztallapot, és már azt hittem, hogy a székét hátralökve felugrik, és kivonul, mint ahogy otthon szokta, ha valami felbosszantja. De szelíden csak ennyit válaszolt:

–  Már lemondtam az írásról, Mrs. Cotton. De beszéljünk valami érdekesebb dologról!

–  De hát ez nagyon is érdekes! – erősködött Mrs. Cotton. Oldalvást rápillantottam – egyenes tartással ült a trónján kék bársonyban és gyöngyökben; még sohasem láttam ennyire jól ápolt hölgyet. – És figyelmeztetem, Mr. Mortmain, engem nem lehet csak úgy lerázni. Ha olyan nagyszerű író, mint maga, ilyen sokáig hallgat, valakinek ki kell nyomoznia ennek okát. Sokan rögtön az italra gondolnának, de önnél ez fel sem merül. Valami lelki gond…

Neil pont ekkor akart mondani valamit.

–  Várj egy percet – suttogtam, de már sajnos lemaradtam Mrs. Cotton végső szavairól.

–  Atyaisten! Nem gondolja, hogy nem szabad ilyeneket mondani a saját vendégének? – hallottam apa válaszát.

–  Dehogy! Kiválóságok esetén mindig a sokkterápiát alkalmazom – jelentette ki Mrs. Cotton. – És szükséges a nyilvánosság, mielőtt még az érintettek nyom nélkül eltűnnének a színről.

–  Nyilvánosság ide vagy oda, én simán meg tudok lógni bárki elől – felelte apa, de láttam rajta, hogy nincs szándékában. Könnyed és szórakozott volt a hangja; már évek óta nem láttam ilyennek. – De mondja, ez csak a maga egyéni kezdeményezése, vagy az amerikai nőolvasók köre vált ennyire fenyegetővé az évek során? – Ez a megjegyzés nekem szörnyű durvának tűnt, még ha viccből mondta is, ám Mrs. Cotton csöppet sem zavartatta magát.

–  Úgy vélem, nem tartozom azokhoz a nőolvasókhoz, akikre gondol – felelte mosolyogva. – De azt hiszem, ki kell gyógyítanunk önt azokból az általánosításokból, melyeket Amerikáról alkotott két rövid felolvasótúráján szerzett, tapasztalatai alapján. – Apa megkapta, amit érdemelt; folyton olyan hangon emlegette Amerikát, mint aki már a mellényzsebébe gyűrte. Természetesen szerettem volna tovább hallgatni a szóváltást, de Mrs. Cotton felfigyelt rám, így sebesen Neil felé fordultam.

–  Nos, most már mondhatod.

–  Mi történt veled, talán kitört egy fogad? – kérdezte Neil.

Elnevettem magam, azt felelve, hogy csak apáék beszélgetését hallgattam.

–  Na, majd nézd csak meg! Az anyám kihozza apádból a legjobbat: napi egy remekművet, hacsak az apád nem esik neki a tortaszeletelővel.

Megrökönyödve meredtem rá.

–  Az anyám az ügyvédje révén beszerzett minden részletet az esetről. Én röhögtem az egészen, de ő, mármint az anyám csalódottnak látszott, hogy valójában nem is történt gyilkossági kísérlet.

–  Érted te ezt, hogy egy ilyen nevetséges dolog miatt hagyta abba az írást?

–  Őszintén szólva, én korábban sem értettem túlzottan az írásait, persze nem vagyok nagy irodalombolond – közölte Neil.

Aztán más dolgokról kezdtünk társalogni – gondoltam, illendő, ha Amerikáról kérdezem. A kaliforniai farmjukról mesélt, ahol az apjával élt, mielőtt az anyjához és a fivéréhez költözött. (Furcsa, hogy mennyire kevés közük van egymáshoz.) Szomorú, sajnálkoztam, hogy az apja meghalt, mielőtt megörökölte volna Scoatney Hallt.

–  Úgyse jött volna ide lakni, ő már csak Amerikában tudott élni, mint ahogy én is – jelentette ki Neil.

Már majdnem kicsúszott a számon a kérdés, hogy a bátyád azért itt fog lakni, nem? Ám Neil eléggé zaklatottnak látszott, ezért úgy véltem, jobb kerülni ezt a kényes pontot, és hogy témát váltsak, gyorsan megkérdeztem, tetszik-e neki Rose ruhája.

–  Nem igazán – felelte. – Nekem túl cicomás. De nagyon jól áll neki! És tudja is magáról, nemde?

A szeme barátságos fényt sugárzott, ami elvette az élét kellemetlen megjegyzésének, bár be kell vallanom, Rose tényleg tetszelgett saját szépségében.

Aztán valami csodálatos puding érkezett, és miközben Neil kiszolgálta magát, füleltem, hogy apa és Mrs. Cotton mire jutottak. Látszólag jól megvoltak egymással, ám a szócsata tovább folytatódott közöttük. Topaz egyre idegesebbnek látszott, de aztán megkönnyebbült, amikor apa kuncogva megjegyezte:

–  Most már fárassza a plébánost, hadd pihenjek egy kicsit!

–  Rendben, de erre még visszatérünk – közölte Mrs. Cotton, miközben a szeme villámot szórt, és szemmel láthatóan kétszer akkora energia halmozódott benne, mint bárki másban.

–  Hát hogy érzed magad az első felnőtt vacsoraestélyeden? – kérdezte apa. Most először szólt hozzám az estély alatt, de nem hibáztattam érte, mivel más kötötte le. Eléggé ki volt pirulva, és valahogy a szokásosnál jelentőségteljesebbnek tűnt – egy kicsit ismét a tortakéses eset előtti, régi fényében tündökölt. Ugyanezt éreztem benne akkor is, amikor feleségül vette Topazt, de aztán hamarosan ismét kihunyt a régi láng. Az a szörnyű gondolatom támadt, hogy még a végén beleszeret Mrs. Cottonba, aki már megint szóval tartotta. Azután minden hölgy felállt az asztaltól, és felmentünk az emeletre, miközben Topaz belém karolt, és suttogva megjegyezte:

–  Na, mit szólsz hozzá? Szerinted élvezi az ittlétet, vagy csak úgy tesz?

Azt feleltem, hogy úgy vélem, valóban jól érzi magát.

–  Csodálatos, hogy megint ilyennek látom! – mondta, bár a hangja szomorkásnak tűnt. Az egyik elmélete szerint ugyanis a nő sohase legyen féltékeny, és ne akarja visszatartani a férfit, ám szemlátomást nem örült annak, hogy valaki más élesztette fel apa életkedvét.

Mrs. Cotton hálószobája nagyon barátságos volt – sok virág és sok könyv mindenütt, egy kerevet csábító kispárnákkal, kandalló, amely finom meleget árasztott –, micsoda áldás, ha a hálószobában van kandalló! A fürdőszoba nem kevésbé volt fantasztikus: a falakat csupa tükör borította, a kis üvegasztalon fél tucat parfüm és kölni sorakozott. (Amerikában a kölnit is parfümnek nevezik, de az angolok szerint ez túl mesterkélt.)

–  Simon szerint ez a fürdőszoba megszentségteleníti a kastélyt, de ebben a helyiségben semmi szükség antik régiségekre – magyarázta Mrs. Cotton.

–  Hát nem nagyszerű? – kérdeztem Rose-t.

–  Káprázatos – felelte tragikus hangon. Láttam rajta, annyira tetszik neki, hogy az már szinte fáj.

Miután kigyönyörködtük magunkat a tükrökben, a kastély képcsarnokába mentünk, amely egy mérhetetlenül elnyúló folyosó a ház teljes hosszában, és mivel keskeny, így még hosszabbnak tűnt. Három kandallójában vígan duruzsolt a tűz, de csak kellemes meleget éreztünk. Rose-zal igen sebesen végignéztük a festményeket és a vitrinben elhelyezett egyéb tárgyakat, miközben Mrs. Cotton Topazra zúdította szóáradatát. Mrs. Fox-Cotton a vacsora után furcsamód eltűnt, gondolom, a szobájába vonult vissza.

A folyosó legtávolabbi végén lévő kandallónál álltunk meg, onnan figyelve a többieket; hallottuk messzi hangjukat, de nem értettük, mit beszélnek, így nyugodtan társaloghattunk magunk közt.

–  Hogy érezted magad a vacsoránál? – kérdeztem Rose-tól.

–  Halálra untam magam. Mr. Fox-Cotton rémes alak, de különben is csak Topaz érdekelte. Így az ételre koncentráltam – őrült finom volt! És ti Neillel miről csevegtetek olyan lázasan?

–  Többek közt azt mondta, hogy nagyon jól nézel ki.

–  És még mit?

–  Hát, főleg Amerikáról beszélt. – Megkíséreltem pontosan visszaadni neki, amit a kaliforniai farmjukról mesélt. Nekem érdekesnek tűnt.

–  Szent isten! Oda akar visszamenni, a birkák és tehenek közé?! – jegyezte meg undorodva.

–  Nem, azt a farmot már eladták, amikor az apja meghalt; igaz, az a szándéka, hogy vesz magának egy újat, ha majd lesz elég pénze.

–  Akkor nem lehetnek valami gazdagok!

–  Fogd már be! – suttogtam Mrs. Cotton felé pillantva, de láttam, hogy még hallótávolságon kívül vagyunk.

–  Úgy hiszem, Neil nem túl gazdag, és Simonnak is sokba fog kerülni, ha fenn akarja tartani Scoatney-t. De most már menjünk vissza hozzájuk!

Amint feléjük közeledve a középső kandallóhoz értünk, Mrs. Fox-Cotton újra megjelent a színen. Így alkalmam nyílt jobban megnézni. Alacsony volt, nálam csak picivel magasabb, egyenes szálú, fekete haja kontyba kötve hatalmas bütyökként domborodott ki a nyakán. Sötét bőre és haja egyaránt zsírosnak tűnt nekem. Topaz szerint az arca festőmodell szempontból kitűnő, amit szívesen belátok, ám egy alapos hajmosás és tisztálkodás feltehetőleg nem okozna jóvátehetetlen károkat benne ebben a tekintetben. Sötétzöld ruhája rátapadt a testére, és nyálkásan csillogott, mint a hínár. És akár hiszitek, akár nem, Leda volt a keresztneve.

Rose-zal felé sétáltunk, ő azonban sietve leült a szófára, feltette a lábát, majd kinyitotta bőrkötéses könyvét, amit magával hozott.

–  Ne haragudjatok, de ezt be kell fejeznem, mielőtt holnap visszamegyünk Londonba.

–  Mi a címe a könyvnek? – kérdeztem pusztán udvariasságból.

–  Ó, hát nem kislányoknak való olvasmány! – Nagyon vicces hangja volt, vékonyka, mint a bari bégetése. Nem méltatott arra bennünket, hogy kinyissa a száját, a foga között préselte ki a hangokat. A további történések szempontjából már most ki kell nyilvánítanom: már ekkor megállapítottam, hogy nem kedvelem Mrs. Fox-Cottont.

Ekkor megjelentek a férfiak – különös módon Mrs. Fox-Cotton azonnal abbahagyta az olvasást. Apa Simonnal vitatott meg valamilyen irodalmi témát, de már éppen be is fejezték. Érdekes volt látni, hogy ki hova megy: apa és a plébános természetesen Mrs. Cottonhoz, Aubrey Fox-Cotton persze Topazhoz igyekezett, míg Simon és Neil felénk tartottak, ám Mrs. Fox-Cotton felugrott a kerevetről, és feltartóztatta Simont.

–  Tudod, hogy az egyik portré tekintete teljesen olyan, mint a tiéd? – kérdezte, miközben belekarolt, és együtt sétáltak tovább a képek közt.

–  Igen, én is észrevettem – kiáltottam fel, majd Rose-zal és Neillel követtük őket, ami, gondolom, nem nyerte el túlzottan Mrs. F-C tetszését.

Az egyik legkorábbi festménynél álltunk meg – Erzsébet királynő korából származhatott. A férfi fehér nyakfodort viselt a gallérján. Mellkép volt, sötét háttérrel.

–  Szerintem csak a szakáll hasonlít – közölte Simon.

–  Nem, a szemek, a tekintet – erősködött Mrs. F-C. – Főleg a szemöldök, azokkal a kis hajlatokkal a sarkokban. És a haj is, ahogy a homlokon elhelyezkedik.

Rose tüzetesen vizsgálta a képet, miközben Simon megkérdezte tőle, mit gondol, tényleg hasonlít-e rá. Rose hozzáfogott, hogy szemügyre vegye Simon arcvonásait, egyenként sorra véve őket, de végül csak bizonytalanul annyit mondott: talán egy kicsit. Úgy éreztem, a képtől teljesen függetlenül valami egész más járt a fejében Simonnal kapcsolatban, és a gondolatai hosszú utat jártak be, mire felocsúdott, hogy mindenki az ő válaszára vár.

Visszaballagtunk a többiekhez. Topaz és Aubrey Fox-Cotton is a festményeket nézegették: a 18. századi Cottonoknál jártak.

–  Megvan! – kiáltott fel Aubrey Fox-Cotton. – Maga olyan, mint egy William Blake-festmény![27] Nemde, Leda?

Mrs. F-C nem mutatott túlzott érdeklődést, de azért végigmérte Topazt.

–  Igen, bár lehetne egy kicsivel húsosabb.

–  Rose pedig olyan, mint George Romney[28] Lady Hamiltonja. – lelkendezett Simon. Eddig még nem hallottam, hogy kiejtette volna a száján Rose nevét. – Cassandra pedig természetesen Reynolds[29] festménye, A kislány az egérfogóval.

–  Nem szeretnék olyannak látszani! – méltatlankodtam. – Utálom azt a képet: az egér meg van rettenve az éhesen vicsorgó macskától, a kislány pedig kárörvendően vigyorog. Tiltakozom, én nem vagyok ilyen!

–  Jó, de aztán szabadon engedi az egeret, a macskát pedig egy döglött hallal elégíti ki. – Így már valamivel jobban hangzott.

Mindenki elszántan merengett, vajon Mrs. F-C melyik festő képén jelenik meg. Végül egy Dalí nevű szürrealistánál kötöttek ki, akinek a festményén a nő füléből számtalan kígyó mászik elő. Fogalmam sincs, mi az a szürrealizmus, de minden nehézség nélkül el tudom képzelni Mrs. F-C-t a kígyókkal. Nem csodálom, hogy még ők is menekülnek előle.

Aztán úgy határoztunk, hogy táncolni fogunk.

–  Le kell mennünk az előcsarnokba, mert ott van a tölcséres gramofon – utasított bennünket Neil.

Mrs. Cotton, apa és a plébános hátramaradtak, folytatva végeláthatatlan társalgásukat.

–  Egy férfival kevesebb van – panaszkodott Mrs. F-C, amint lefelé indultunk.

Gyorsan felajánlottam, hogy én majd csak kívülről figyelek, mivel egyáltalán nem ismerem a modern táncokat. (Egyébként Rose sem, bár ő egyszer-kétszer megpróbálta Millicent néni estélyein.)

–  Jó, de akkor milyet ismersz? Jöhet sarabande, courante vagy talán pavane[30]? – évődött velem Simon.

–  Csak keringőzni és polkázni tudok. – Anya megmutatta nekünk a lépéseket még kiskorunkban.

–  Majd én megtanítalak – ajánlkozott Neil. Feltett egy lemezt a gramofonra – valami elmésebb szerkezetre számítottam –, aztán visszajött hozzám, hogy felkérjen, de azt mondtam neki, hogy az első néhány táncot inkább csak nézem.

–  Jaj, ne legyél már ilyen félős, Cassandra! – Ekkor Mrs. F-C hívatlanul közbeavatkozott:

–  Hagyd a gyereket, táncolj inkább velem! – Gyorsan a lépcsőhöz szaladtam, hogy fentről nézhessem őket, ezáltal eldöntve a vitát. Aztán leültem a legfelső lépcsőfokra.

Rose természetesen Simonnal táncolt, Topaz Mr. Fox-Cottonnal. El kell ismernem, hogy Mrs. F-C kecsesen mozgott, igaz, szinte ráfeküdt Neil mellkasára. Rose csodás volt a ruhájában, de a lépéseket folyton elvétette. Topaz mereven tartotta magát, akár a piszkafa – az a megrögzött véleménye, hogy a modern táncok közönségesek –, de Aubrey olyan könnyed eleganciával vezette, hogy fokozatosan feloldódott, és elengedte magát. Lenyűgöző volt onnan felülről bámulni őket! A fények nem voltak erősek, a tölgyfa parkett sötétlett, mint éjjel a víz, újra megcsapta az orrom a kastély ódon szaga ezúttal Mrs. F-C parfümjének illatával keveredve – utóbbi rejtélyes illat volt, de nem virágoké. Nekidőltem a faragott korlátnak, és bódultan hallgattam a zenét; még soha nem éreztem magam ilyennek – ilyen lágynak, puhának és szépnek, mintha a férfiak mind szerelmesek lennének belém, és én is beléjük. Valami furcsa bizsergést érzékeltem a hasamban – mintha valamilyen sebezhető pont lenne ott. Próbáltam kitapogatni, de csak úgy ímmel-ámmal, miközben a nagy vázában álló fehér tulipánokra meredtem, melyek a hatalmas, függönyözetlen ablak előtt virultak.

Legnagyobb megrökönyödésemre két elmosódott arcot pillantottam meg az üveg túloldalán. Egy másodperc múlva már el is tűntek. Kimeresztettem a szemem, hátha meglátom őket újra, de a táncosok folyton elém perdültek, eltakarva a kilátást. Hirtelen újra előbukkant a két fej, először halványabban, majd élesebben – egyszerre csak lejárt a lemez. A táncosok megálltak, mire az arcok azonnal eltűntek.

–  Láttad ezt, Simon? Két falusi lurkó leskelődik! – háborgott Aubrey Fox-Cotton.

–  Sajnos a falusiak által is használható út túl közel halad el a házunk mellett – magyarázta Simon Rose-nak.

–  Ugyan már! Nem számít – szólalt meg Neil. – Hadd kukucskáljanak, ha jólesik nekik.

–  Jó, de anyát a múltkor megijesztették. Szólok nekik, hogy távozzanak, persze ha el tudom kapni a frakkjukat.

Simon az ajtóhoz sietett, és kitárta, miközben én teljes sebességgel utánarobogtam. A bejárat fölötti lámpa fénye miatt a háttér koromsötétnek látszott.

–  Ne akard elcsípni őket! – súgtam neki.

Meglepve nézett rám, majd elmosolyodott.

–  Ne izgulj, nem akarom bántani őket! Van ott valaki? – kiáltotta, miközben lejjebb ment a lépcsőn.

Egész közelről elfojtott nevetés hallatszott.

–  A fa mögé bújtak – állapította meg Simon, és megindult abba az irányba. Imádkoztam, hogy tűnjenek el, amilyen gyorsan tudnak, de semmi zaj nem utalt erre. Megfogtam Simon karját:

–  Kérlek, hagyd őket! Mondd azt, hogy nem találtál senkit. Thomas és Stephen azok!

Erre felkacagott.

–  Ja, biztos átkerekeztek. De semmi baj, nyilván kíváncsiak voltak, hogy mulatunk.

–  Thomas, Stephen! Hol vagytok? Gyertek nyugodtan elő! – kiáltotta.

Nem feleltek. Megindultunk a cédrusfa felé. Ekkor el akartak rohanni, de Thomas megbotlott valamiben, és teljes hosszában elvágódott.

–  Gyertek ide – kiáltottam. – Nincs semmi baj!

Simon odalépett Thomashoz, és fölsegítette – nagyon vigyorgott, amiből látszott, hogy nem sérült meg. Addigra már hozzászokott a szemem a sötéthez, és pár méterrel hátrébb észrevettem Stephent is, aki megállt, de nem akart közelebb jönni. Odamentem hozzá, és megfogtam a kezét, hogy visszahozzam.

–  Szörnyen sajnálom – suttogta. – Tudom, hogy rettenetes dolgot műveltünk.

–  Ugyan már, butaság! Mindenki csak nevet rajta. – Éreztem, hogy izzad a keze; nagyon kényelmetlen lehetett számára ez a helyzet.

A többiek, meghallva kiáltásainkat, az ajtóhoz tódultak. Neil egy lámpával rohant felénk.

–  No, lám, Stephen, öreg cimbora. Csak nem megint medvére vadászol?

–  Nem akarok bemenni, kérlek! – súgta nekem, de Neil már karon is fogta a másik oldalról, így nem volt más választása.

Thomas persze egy cseppet sem bánta a dolgot. Már csukladozott a nevetéstől.

–  Meglestük, hogyan vacsoráztok – mesélte –, de aztán mindenki eltűnt. Már épp csalódottan hazafelé indultunk, amikor újra megjelentetek.

Amint visszaértünk az előcsarnokba, már bántam, hogy Stephent bekényszerítettem – paprikavörös volt a feje búbjáig, és ki sem merte nyitni a száját. Rose csak tovább rontotta a helyzetet, amint jó kislányként megjegyezte (gondolom, ez annak a számlájára írható, hogy ő is kínosan érezte magát): – Szeretnék bocsánatot kérni helyettük, igazán szégyellhetik magukat!

–  Ugyan, ne is törődjetek Rose nagynénétekkel, fiúk! – vihogott Neil. – Inkább gyertek, és fosszuk ki a jégszekrényt!

Egyszer láttam egy ilyen jelenetet a moziban; fergeteges volt. Már éppen készültem csatlakozni hozzájuk, amikor Mrs. F-C utánam szólt.

–  Ki az a fiú, a magas, világos hajú?

Néhány szóban bemutattam neki Stephent.

–  Le akarom fotózni!

–  Most, ebben a sötétben?

Felnevetett, ami inkább nyerítésnek tűnt.

–  Dehogy, butácskám. Fel kell hogy jöjjön hozzám Londonba – hivatásos fényképész vagyok. Idefigyelj, kérdezd meg tőle… vagy inkább hagyd, majd én. – És már fel is szaladt a lépcsőn.

Kellemes érzés járt át, hogy kicsit egyedül maradtam – így jobban át tudtam élni a ház hangulatát. Lassan haladtam, miközben a folyosók falain régi nyomatokat láttam. Ebben a házban minden a múltról regél, ami mindenütt jelen van, akármerre nézek: szinte megérinti, simogatja az embert a régi korok levegője, s ebben segít az is, hogy még a bútorok is háborítatlanul megmaradtak. Odaát, a kastélyban csak ritkán fog el ez az érzés, talán mert olyan sokszor átalakították, a legrégibb részek pedig felfoghatatlanul távoliak.

Azt hittem, majd hangokat hallok a galéria felől, melyek visszairányítanak oda, de nem: csend honolt mindenütt. Végre egy ablakhoz értem, amely a belső udvarra nyílt; kihajolva igyekeztem betájolni a helyzetem. Láttam a galéria ablakait, és a konyháét is – Neil, Thomas és Stephen vidáman falatoztak az asztalnál, szemlátomást jól szórakoztak.

Aztán ismét a galéria hosszú folyosóján találtam magam. Apa és Mrs. Cotton a túlvégen vitatkozott, a plébános a középső kandallónál a kereveten elnyúlva Mrs. F-C könyvét tanulmányozta. Elmondtam neki, hogy Thomas és Stephen most már nagyon jól vannak.

–  Tényleg, akkor menjünk le hozzájuk, hacsak nem akarsz előbb egyet táncolni velem. De figyelmeztetlek, úgy mozgok, akár a gumilabda.

Azt feleltem, hogy már nagyon kíváncsi lennék a konyhára, mire a könyvet becsukva felállt.

–  Mrs. Fox-Cotton azt mondta, nem kislánykáknak való olvasmány.

–  De kis lelkészeknek sem – felelte kuncogva.

A hátsó lépcsőn mentünk le – a plébános jól ismeri a házat, mivel baráti kapcsolatban állt az öreg Cottonnal. Rögtön feltűnt, hogy a szolgálók szárnya korántsem olyan mutatós: a szőnyegek vékonyabbak, kopottabbak, a fény bántóan erős, hidegebb is van, és a szag is más – ódon ez is, de hiányzik belőle a selymesség; inkább elkedvetlenítő dohosság uralkodik.

Ám a konyha tényleg fantasztikus; a falak tündöklő fehérre festve, a tűzhely csillogó fehérre zománcozott, és óriási jégszekrény! (Millicent néninél hasonló volt, de abból csöpögött a víz.) Neil és a fiúk még mindig lakmároztak. Mrs. F-C pedig az asztal tetején ült, és Stephent győzködte.

Amikor beléptünk, éppen a névjegykártyáját nyújtotta át neki a következő szavakkal:

–  Csak add meg ezt a címet a taxisofőrnek, és majd utólag fizetem a viteldíjat, de adok is most némi pénzt a biztonság kedvéért. – És nyitotta is ki a táskáját.

–  Tényleg le akarod fotóztatni magad? – kérdeztem Stephentől. Tagadólag megrázta a fejét, miközben megmutatta a névjegykártyát, melyen ez állt: LEDA, FÉNYKÉPÉSZ-MŰVÉSZ, alatta szép körvonalú hattyú, és a lakcím: St. John’s Wood.

–  Légy jó kislány, és győzd meg, hogy jöjjön – kérlelt. – Jöhet vasárnap is, fizetek neki mindent, és még ezen kívül két guinea[31]-t is. Már hónapok óta keresem ezt az arcot!

–  Köszönöm, asszonyom, de nem vállalom – válaszolta Stephen nagyon udvariasan. – Félek, hogy zavarban lennék.

–  Te jó ég, de miért?! Csak egyszerűen le akarlak fényképezni! Na, jó, adok érte három guinea-t!

–  Micsoda, mindössze egy napért?

Mrs. F-C ravaszul rákacsintott:

–  Tudod, mit, öt guinea-t adok, ha jövő vasárnap eljössz.

–  Ne csináld, Stephen, ha nem akarod – szóltam közbe.

Nagyot nyelt, majd töprengeni kezdett, mire végre kibökte:

–  Még át kell gondolnom, de megkapom az öt guinea-t akkor is, ha kicsit később megyek?

–  Bármelyik vasárnap jó nekem, csak írj előtte, hogy szabaddá tegyem magam. Vagy az is jó, ha te írsz nekem – tette hozzá rám pillantva.

–  Tud ő magától is írni, ha szándékában áll menni! – feleltem hűvösen, mivel úgy tűnt, mintha azt hinné, hogy Stephen analfabéta.

–  Jó, de ne akard őt visszatartani! Öt guinea, Stephen, ezt jegyezd meg, és mindössze két-három órára vennélek igénybe!

Kikapott a tálból egy csirkeszárnyat, és mohón falni kezdte. Neil engem is megkínált, de mindezek után elment az étvágyam.

Stephen ez után kijelentette, hogy ő és Thomas most már inkább hazamennének. Neil még rá akarta venni őket, hogy táncoljanak egyet velünk, de nem erősködött, amikor látta, hogy Stephen teljesen elzárkózik ez elől. Jó néhányan kikísértük őket – a kerékpárokat valahol a ház mögött rejtették el. Kifelé menet az élelmiszerraktáron vágtunk keresztül hatalmas füstölt sonkák között, mire Thomas tapintatlanul megjegyezte:

–  Cotton bácsi minden karácsonykor egy ilyen sonkát küldött nekünk, kivéve a múlt karácsonyt, mivel már előtte meghalt.

Neil azonnal leakasztotta a legnagyobb sonkát a kampójáról.

–  Tessék, Tommy, a tiétek!

–  Jaj, Thomas, ne… – kezdtem volna mondani, de aztán rájöttem, nem akarom, hogy Neil kukacoskodó Cassandra néninek nevezzen, inkább így folytattam: – Hát, ahogy gondolod. – Szerintem a csalódottságtól ott helyben összeesem, ha Thomas visszautasítja a sonkát, de végül rám hárult a feladat, hogy hazaszállítsam, mivel Thomas a biciklin nem tudta volna.

–  De esküdj meg, hogy nem leszel olyan, mint egy válogatós hercegkisasszony, és hazaviszed ezt az ínyenc csemegét – súgta a fülembe, mire készséggel megesküdtem.

Miután a fiúk távoztak, visszamentünk az előcsarnokba, ahol nagyban állt a bál.

–  Na, most már gyere, Cassandra – pörgetett meg Neil.

Jézusom, a tánc valami egészen különleges dolog – ha egy férfi megfogja a kezed, és átöleli a derekad, annak jelentősége van, de ha tánc közben teszi mindezt, az ember észre sem veszi, vagy csak nagyon kicsit. A vártnál jobban tudtam követni Neil tánclépéseit, de annyira jól nem, hogy felszabadultnak érezzem magam, ezért örültem, amikor lejárt a lemez.

Utánam Neil Rose-t kérte fel, én pedig a plébánossal fergeteges keringőt roptam – végül annyira elszédültünk, hogy mindketten kimerülten a szófára hanyatlottunk. Rose és Neil nem nagyon értették meg egymást, időnként hallottam Neilt:

–  Ne akarj újfajta lépéseket belevinni a táncba! – Úgy hiszem, ezek a megjegyzések idegesítették Rose-t, ami be is bizonyosodott, mert amikor a zene elhallgatott, és Neil a kertbe invitálta, hogy szívjanak egy kis friss levegőt, majdhogynem durván visszautasította.

Aztán mindnyájan visszamentünk a galériába, ahol apa és Mrs. Cotton változatlan hevességgel vitatkozott, ám amint beléptünk, Mrs. Cotton udvariasan felénk fordult, majd általános témákról folyt tovább a társalgás, miközben Mrs. F-C hatalmasakat ásított a tenyerével ütögetve kitárt száját sűrű bocsánatkérések közepette, amivel csak még jobban felhívta magára a figyelmet. Nem sokkal később Topaz megjegyezte, hogy most már mennünk kéne, mire Mrs. Cotton udvariasságból még marasztalni próbált bennünket, de aztán csöngetett a sofőrnek. Az a hangulat uralkodott el rajtunk, hogy már késő van – mint a gyerekzsúrokon (bár elég kevésszer voltam ilyenen), amikor megjön az első anyuka, hogy hazavigye a gyerekét.

Kifelé menet magamhoz vettem a sonkát, de hogy ne legyen feltűnő, a vállkendő alá rejtettem, amit Topaz adott kölcsön, és amely inkább valami arab humuszhoz hasonlított, de most jó szolgálatot tett. Simon és Neil kijöttek velünk a kocsihoz, és megígérték, hogy meglátogatnak bennünket, mihelyt visszatérnek Londonból – másnap szándékoztak odautazni két hétre.

Így ért véget az estély.

–  Uramisten, Cassandra, hát ezt meg honnan szerezted? – kérdezte apa, látva, hogy mint egy csecsemőt, hatalmas sonkát dajkálok az ölemben.

Elmeséltem neki, hogyan került hozzám, és azért dugtam el, nehogy megtiltsa (mármint apa), hogy elhozzam.

–  Megtiltani?! Neked elment a józan eszed, kislányom! – Elvette tőlem, hogy megbecsülje, milyen súlyú lehet. Aztán mindenki találgatni kezdett, bár tiszta időpocsékolás volt, mivel úgysincs mérlegünk, hogy ellenőrizzük.

–  Úgy tartod a karjaidban, mintha az elsőszülött gyermeked lenne – viccelődött apa, miután visszakaptam a sonkát.

–  Szerintem egy elsőszülött gyermeket sem fogadnánk ennyire szívesen! – feleltem. Aztán hirtelen mindenki elhallgatott, mivel eszünkbe jutott, hogy mégiscsak ott a sofőr.

Hazaérve valahogy senki sem akarta megosztani a benyomásait az estélyről. Mindenki saját gondolataiba mélyedt. Én legalábbis mindenképpen.

Erre alkalmam is nyílt, amint Rose-zal elfújtuk a gyertyákat a hálószobában, ráadásul nem is voltam álmos. Lejátszottam magamban az egész estélyt – szinte kellemesebben éreztem magam, mint amikor valóban ott voltam – egészen a konyhai jelenetig, amikor Mrs. Fox-Cotton megkérte Stephent, hogy üljön modellt neki a fotójához. Ettől nagyon mérges lettem, de nem értettem, miért. Miért ne keressen Stephen öt guinea-t pár órai munkával? Öt guinea rengeteg pénz! És a fényképésznek is joga van fotómodelleket felfogadni. Úgy döntöttem tehát, hogy teljesen értelmetlen a haragom, ám ennek ellenére tovább forrt bennem a düh.

Miközben tovább hadakoztam magammal, egyszer csak Rose felkelt a baldachinos ágyból, szélesebbre tárta az ablakot, és leült a párkányra.

–  Nem tudsz aludni? – kérdeztem.

–  Meg sem próbáltam.

Gondolom, ő is az estélyt elemezte magában, mint én. Szerettem volna, ha kicseréljük tapasztalatainkat, és újra átéljük az egészet az ő szemével.

Felkeltem, hogy csatlakozzam hozzá. Olyan sötét volt az éjszaka, hogy csak a körvonalait láttam. Hirtelen megszólalt:

–  Bárcsak többet tudnék a férfiakról!

–  Miért pont most? – Próbáltam biztatni, hogy fejtse ki, de olyan sokáig hallgatott, hogy már azt hittem, nem fog válaszolni. Aztán hirtelen kitörtek belőle a szavak.

–  Vonzódik hozzám, tudom, hogy igen! De valószínűleg már sok más lányhoz is vonzódott, ami azt jelenti, hogy nem feltétlenül akarja megkérni a kezem. Csak tudnám, hogy viselkedjek a legmegfelelőbb módon!

–  Jaj, Rose, és belegondoltál már, mit jelent a házasság?

–  Igen, az estélyen is ezen töprengtem… amikor az arcát vizsgáltam, hogy vajon hasonlít-e arra a nagyon régi festményre. Hirtelen elképzeltem vele magam az ágyban.

–  Furcsa, hogy éppen abban a pillanatban jutott eszedbe! Láttam rajtad, hogy gondolatban messze jársz. És milyen érzés volt?

–  Nagyon különös, de hajlandó lennék rá.

–  Pusztán csak a pénzért?

–  Nem tudom biztosan, tényleg nem! Nem értem magam. Nagyon izgató, ha egy férfi vonzódik az emberhez. Olyan… de úgyse értenéd meg.

–  Talán mégis. – Egy pillanatig azt gondoltam, hogy elmondom neki a Stephennel kapcsolatos vívódásaimat, de mire belekezdtem volna, tovább folytatta:

–  Kedvelem őt, tényleg! Annyira gáláns… ő az első ember, aki érezteti velem, hogy fontos vagyok neki. És jóképű is… a maga módján, nem gondolod? A szeme mindenképp szép. Bárcsak meg tudnám szokni a szakállát!

–  Fel se merül benned, hogy inkább Neilt kellene választanod? Nagyon kedves, és olyan szép, sima arca van.

–  Neilt, ugyan már! – A hangja lekicsinylő volt, amiből arra következtettem, hogy jobban idegesíti, mint gondoltam. – Neil a tied lehet!

Szavamra, eddig eszembe se jutott ez a gondolat. Persze most sem vettem komolyan, de úgy véltem, mindazonáltal érdemes egy kicsit legalább megfontolni.

–  Bárcsak rá tudnám venni, hogy vágja le a szakállát! – Aztán eltökélt hangon folytatta: – Mindegy, nekem az se számít. Akkor is hozzámennék, ha utálnám. De Cassandra, láttál már olyan szépet, mint Mrs. Cotton fürdőszobája?

–  Igen, sőt nem is egyet! – feleltem határozottan. – De nincs az a fürdőszoba a világon, amiért hozzámennék egy olyan férfihoz, akit utálok.

–  De hát nem utálom! Mondtam, hogy kedvelem. Majdnem… – Elhallgatott, és visszabújt az ágyába.

–  Lehet, hogy meg sem tudsz bizonyosodni az érzéseidről iránta, míg meg nem csókolt – vetettem fel.

–  De hát azt nem fogom hagyni, míg meg nem kéri a kezem, bár lehet, hogy sohasem fogja. Addig azonban nem engedem neki, ebben az egyben biztos vagyok – mondta határozottan.

Hajlottam arra, hogy Rose egy kissé régimódi, de megtartottam magamnak a véleményem.

–  Mindenesetre imádkozom azért, hogy megszeressétek egymást.

–  Én is – ugrott fel az ágyából.

És valóban buzgón imádkoztunk, Rose kicsit túl hosszan. Még mindig térdelt, amikor én már az alváshoz készültem.

–  Most már elég lesz, Rose – szóltam rá végül. – Az imát sohase szabad túlzásba vinni.

Még jó ideig nyugtalanul forgolódtunk. Próbáltam valami megnyugtatót kitalálni Miss Blossom számára, de a hangulatomhoz ez most nagyon nem illett. Egyszer csak bagolyhuhogást hallottam, és elképzeltem, amint a sötét földek felett repül tova – ez a gondolat megnyugtatólag hatott rám, amíg eszembe nem jutott, hogy biztos egérre vadászik. Imádom a baglyokat, de jobban szeretném, ha vegetáriánusok lennének. Eközben Rose folyamatosan dobálta magát az ágyban.

–  Ne fészkelődj már annyit, mert az ágy maradék ép rugói is összetörnek.

Akárhányszor majdnem álomba szenderültem, Rose újabb hánykolódása ismét felébresztett. A godsendi templom órája kettőt ütött, mire végre meghallottam egyenletes, nyugodt lélegzését. Végül aztán én is elaludtam.

9

Három napig tartott, mire mindent leírtam a Scoatney-estélyről – a szüneteket nem jelöltem, mert egyetlen fejezetbe akartam foglalni az egészet. Most, hogy az életünk ilyen izgalmassá vált, a naplóm regényes történetté alakult át. Tegnap új fejezet kezdődött, amibe azonnal bele is vágok, de nem tudok ellenállni a kísértésnek, hogy előbb ne meséljek el valamit.

Nem bírom megállni, hogy a képzeletem előre ne ugorjon az időben. Rose azt mondta, Neil az enyém lehet, és én el is játszadoztam ezzel a gondolattal az estélyt követő reggelen, mihelyt felébredtem, még az ágyamban lustálkodva. Úgy képzeltem, Scoatney-ban, a vízi kertben kéri meg a kezem, én igent mondtam, majd Rose-zal megkezdtük a kettős esküvő szervezését. Először is gyönyörű menyasszonyi ruhákat vettünk. Azután viszont újra elszundítottam, és azt álmodtam, hogy tényleg Neil menyasszonya lettem. Kettesben voltunk Mrs. Cotton fürdőszobájába bezárva, ami iszonyatosan kellemetlen volt, mivel a tükrökben folyton Stephen arca jelent meg. Szerencsére felébredtem, és örültem, hogy az egész nem igaz. Persze ezek után Neil úgyse kérné meg a kezem; nem mintha bánnám.

De ha mégis, akkor se úgy, ahogy elképzeltem.

Ágyazás közben Topazzal remekül elpletykáltunk az estélyről. Egyre inkább reménykedik Rose sikerében, de nagyon lehangolt apa miatt. Legorombította, amikor meg merte kérdezni tőle, hogy miről beszélgetett Mrs. Cottonnal.

Csak annyit tudott kihúzni belőle, hogy: „Ne légy ostoba, drágám, hát hogyan emlékezhetnék mindarra, amit mondott? Nagyon intelligens nő, nemcsak ömlik belőle a szó, de figyel is a másikra.”

–  És tudod, mit mondott még? Hogy rosszul ítélte meg – egyáltalán nem felületesek az ismeretei az irodalomról, mivel kiderült, hogy rendkívül olvasott. Aztán azzal állt elő, hogy nem szabad túl hamar általánosításokat megfogalmazni senkiről. De gondold el, mindezt olyan hangsúllyal, mintha nekem lenne szokásom általánosítgatni.

–  Hát, ez nagyon bosszantó! – feleltem, miközben majdnem elnevettem magam. Huncutul élveztem, hogy apa ennyire a szívére vette Mrs. Cotton csípős megjegyzését a megalapozatlan általánosításokról.

–  Egyébként meg hogy lehet, hogy vele tud társalogni az irodalomról, velem meg nem? Mindig megpróbálkozom, de sohasem hagyja – méltatlankodott.

Apának sok mindent a szemére lehet vetni, de ezt az egyet nem. Topazzal kínszenvedés könyvekről beszélni. Egyszer meg akartam tárgyalni vele a Háború és békét Tolsztojtól.

–  Csodálatosak az egymást átfedő dimenziók – állította. – Egyszer meg is kíséreltem lefesteni kör alakú vászonra. – Aztán meg nem emlékezett arra, hogy ki Natasa!

Együtt éreztem vele apát illetően, de aztán gyorsan leráztam, mivel folytatni akartam a naplómat. Ebédig már csak egy órám volt, viszont egész délután nyugodtan tudtam írni fenn, a padlásszobában. Stephen feljött hozzám, miután hazatért a munkából. Elcsüggedtem, látva, hogy összehajtott papírlapot tart a kezében – már abban reménykedtem, talán kinőtt a versírásból. Megvárta, míg végigolvasom.

Már az első sorból megállapítottam, hogy ez a saját műve – rólam szólt a vers, amint a lépcsőn ülök Scoatney-ban, miközben a többiek táncolnak. Azon tűnődtem, mit mondjak neki, ám hirtelen kikapta a kezemből, és összetépte.

–  Tudom, borzalmas!

Persze azt feleltem, hogy egyáltalán nem.

–  Voltak benne szépen csengő rímek is. És az a fő, hogy te magad írtad, ezért sokkal jobban tetszik, mint azok, amelyeket kimásoltál valahonnan.

–  Soha nem szóról szóra másoltam, egyes szavakat mindig megváltoztattam. Nem akartalak becsapni, Cassandra, csak a saját verseim nem voltak elég jók.

Azt válaszoltam, hogy persze, megértem, és megkértem, ezentúl csakis saját maga írja a verseit, és még azt is tanácsoltam, hogy ne utánozzon más költőket.

–  Tudom, hogy ennek minden szavát te találtad ki, de mégis egy kicsit emlékeztet Herrickre – az a rész, amelyben liliomokról, rózsákról, ibolyákról beszélsz. Pedig tegnap este csak fehér tulipánokat láthattál a táncteremben.

–  Lefogadom, hogy Herrick sem látta azt a sokféle virágot – felelte vigyorogva. – És a tulipánra nem találtam megfelelő rímet.

–  Nem minden a rím. Vannak nagyszerű versek, amelyekben nincs is egyáltalán. A legfontosabb, hogy azt írd le, amit a lelkedben érzel.

–  Hát az nem tudom, az sohasem fog menni.

–  Miért ne menne, Stephen? Biztos menni fog!

–  Á, dehogy! – Maga elé nézve elmosolyodott, mintha valami vicc jutott volna eszébe. Ugyanígy mosolygott magában azon az estén hónapokkal ezelőtt, amikor a beázások alá raktuk a fazekakat.

–  Emlékszel arra az estére? Nahát, pont akkor vetődtek be hozzánk Cottonék. Amint kinéztél az ablakon, azt mondtad: „Mindig jó, ha valami új kezdődik.”

Bólintott.

–  De Cottonékkal nem számoltam – tette hozzá rosszkedvűen. – Táncoltál velük tegnap?

–  Egyszer megpróbáltam Neillel.

–  Az emberek rémesen néznek ki, amikor táncolnak… én szégyellném magam. Te ugye nem fogsz úgy táncolni, mint az a Leda nevű hölgy?

–  Sohasem fogok olyan jól táncolni. De tudom, mire gondolsz, mindig teljesen rámászott a partnerére. Gondolom, nem akarod lefotóztatni magad vele…

Közömbös hangon kérdeztem, mintha egyáltalán nem bánnám, ha mégis. Meglepetésemre az arca megmerevedett, de most nem az a bárgyú tekintet ült a szemében, amely kicsit ködös és álmatag, hanem dacos volt a nézése, és konok. Néha Rose-ra szokott ilyen szemekkel nézni, de nem emlékszem, hogy rám valaha is ezzel a tekintettel pillantott volna.

–  De, lehet, hogy elmegyek hozzá. Ha mindenáron szórni akarja a pénzét…

–  Nagyon fogod utálni!

–  Hát majd kibírom. Az öt guinea megér egy kis szenvedést. Öt guinea majdnem elég arra… – Hirtelen elhallgatott, majd megfordult, és lefelé indult a lépcsőn.

–  Mire majdnem elég? – szóltam utána.

–  Hát… sok mindenre. Öt guinea-t egy év alatt sem tudnék megspórolni – felelte, de nem fordult vissza.

–  De tegnap még határozottan állítottad, hogy nem fogsz elmenni!

A lépcsőkanyarban megállt, és visszanézett, a feje épphogy a padló szintje fölé magasodott.

–  Talán igen, talán nem – válaszolt nagyon idegesítően, aztán eltűnt. Megszólalt bennem egy hang: „A fenébe Leda Fox-Cottonnal!” Aztán megszólalt a csengő, jelezve, hogy menjünk uzsonnázni, így én is lementem Stephen után.

Topaz megfőzte a sonka felét. Azt javasolta, várjuk meg, míg kihűl, mert akkor takarékosabban lehet szeletelni, de Thomas erősködött, hogy enni akar belőle – nagyon magáénak tekinti azt a sonkát; végül is ő szerezte. Vadul legyeztük, hogy kihűljön; mondanom sem kell, isteni volt mustárral.

Uzsonna után megjött Miss Marcy, és beszámoltunk neki az estélyről. Azt mondta, hogy Mrs. Fox-Cotton fotói jól ismertek, számos magazin rendszeresen közli őket. Különösen jól emlékezett az egyik fényképére, amelyen egy kislány óriási kagyló mögé bújik egy férfi elől, akinek közeledő árnyéka rávetül.

–  És az embernek az volt a benyomása, hogy a férfin… hát, hogy is mondjam… nincs semmi. Meglepő volt, mert az ember nem várja el a fényképektől, hogy művészi tartalmat fejezzenek ki úgy, mint a festmények, nemde? Persze a férfin valószínűleg mindvégig volt fürdőnadrág, de hát az árnyékból ezt alig lehet megállapítani, nem igaz?

Elnevettem magam; imádom a drága Miss Marcyt! De ez a történet csak még inkább megerősített abban, hogy Stephennek nem szabad modellt ülnie annak a nőnek.

Másnap reggel Topaz, Rose és én King’s Cryptbe vonatoztunk azzal a húsz fonttal, amelyet a plébános adott a skót-juhász-bundáért. Végre megkaptam első felnőtt ruhámat – halványzöld vászonból készült. Rose-nak rózsaszínt vettünk. Topaz azt mondta, jelenleg nincs szüksége semmire – a készruhák amúgy se illenek hozzá. Kaptam még egy fehér cipőt és selyemharisnyát is, ha esetleg újra meghívnának valamilyen estélyre vagy kerti mulatságra.

Amikor hazaértünk, érintetlenül találtuk apa ebédjét, amelyet Topaz kirakott neki. A kastélyban sem volt sehol. Este kilenckor bukkant elő – átbiciklizett Scoatney-ba. Simon megengedte neki, hogy használja a könyvtárat, amíg távol vannak. Megkérdeztem, olvasott-e valami érdekeset.

–  Hát, főleg amerikai magazinokat, és néhány kritikai esszét. Már el is felejtettem, hogy az amerikai irodalomkritika milyen magas színvonalú.

Topaz ajánlkozott, hogy összeüt neki valamit, de azt felelte, hogy ebédelt, sőt vacsorázott is.

–  Úgy látszik, Mrs. Cotton utasította a személyzetet, hogy jól tartsanak, ha odamegyek. – Ezt követően meglehetősen önelégülten átvonult a kuckójába.

Én pedig a padlásszobába húzódtam vissza, hogy folytassam a naplómat. Amint újra lementem a konyhába, Stephen egy szétnyitott cukroszacskós-papírra körmölt valamit. Amint meglátott pulykavörös lett, és összegyűrte a papirost. Majd Topaz toppant be a kertből a konyhába Millicent néni fekete bundájában; a lábán nem volt se cipő, se harisnya. Gondolom, odakint megint naturista szeánszot tartott, egyesülve az anyatermészettel.

–  Hál’ istennek a természetben sohasem csalódom – jelentette ki, majd döngő léptekkel felszaladt a szobájába. Ismét Stephen felé fordulva már csak azt láttam, hogy a piszkavassal még mélyebbre tolja a tűzbe a cukorzacskós-papírt, amely már amúgy is a lángok martalékává vált.

–  Újabb vers? – kérdeztem. Úgy gondoltam, bátorítanom kell, most, hogy már saját verseit írja. – De hát miért égetted el?

–  Mert nem volt jó egyáltalán – felelte még mindig rákvörös arccal. Egy pillanatra rám meredt, aztán kirohant a kertbe. Egy ideig vártam rá a tűz mellett Ab és Hel társaságában, de nem jött vissza. Amikor felmentem a hálószobába, Rose az ágyában ült és a körmét lakkozta. Különlegességeket is vásároltunk a plébános pénzéből: ő körömlakkot kapott, én pedig levendulaszappant.

–  Ne használd el mindet! Cottonék még csak két hét múlva jönnek vissza!

Sejtelmem sem volt arról, hogy négy napon belül újra itt lesznek!

Tegnap volt május elseje! Imádom az év különleges napjait – a Bálint-napot, a mindenszenteket és főleg a Szent Iván-napot. A május elseje csak ritkán igazolja az ember várakozásait, de amint kihajoltam hálószobánk ablakán, és megpillantottam a meleg, lágy szellőtől felborzolt vizet a várárokban, túláradó boldogság töltött el. A lelkemben valahol éreztem, hogy csodálatos nap elé nézünk.

Igaz, az eleje nem indult valami jól.

Apa abban a legjobb sötét öltönyében jött le a konyhába, amit már évek óta nem viselt. Rose-zal tátott szájjal bámultuk, Topaz még a zabpehely kevergetését is abbahagyta.

–  Mortmain, mi a frászt jelentsen…

–  Londonba megyek! – felelte apám kurtán.

–  De minek? – kérdeztük hárman kórusban, amitől a hangunk még erősebbnek tetszett.

–  Üzleti ügyben – kiabálta még hangosabban, majd faképnél hagyott bennünket, ránk vágva a konyhaajtót.

–  Ne idegesítsétek fel! – suttogta Topaz. Aztán hozzám fordult boldogtalan arccal: – Gondolod, hogy őhozzá megy… Mrs. Cottonhoz?

–  Biztos, hogy nem – feleltem, még mielőtt befejezte volna a mondatot.

–  De, az nagyon is lehet – vágott közbe Rose. – Nézzétek meg, szinte már Scoatney-ba telepedett át, három napja egyfolytában ott van, és kegyesen hagyja, hogy etessék, itassák, könyvekbe és magazinokba ássa magát. Én mondom nektek, a végén Cottonék megint dobnak bennünket.

–  Legutóbb nem is tudom, ki miatt dobtak bennünket! – kiáltotta dühösen Topaz.

Éreztem, hogy az indulatok magasra fognak csapni, így gyorsan átsurrantam a szalonba. Apa az ablaknál ült, és a cipőjét fényesítette a függönnyel. Amikor felállt, a ruháját Héloïse levedlett fehér szőrszálai borították, melyek az ablakülésről rátapadtak.

–  Hát nem lehet leülni sötét ruhában sehova ebben a házban! – kiabált mérgesen, miközben az előcsarnokba rontott a keféért.

–  Nem, kivéve, ha Helt befestjük feketére – válaszoltam, majd megpróbáltam segíteni neki. De hát mit lehet kezdeni olyan kefével, amelynek már alig van sörtéje, és olyan öltönnyel, amely már igencsak ütött-kopott, és ha ehhez hozzávesszük, hogy Héloïse elképzelhetetlen mennyiségű szőrszálat hullajtott el, akkor nem csoda, hogy a tisztogatás csak nagyon csekély eredménnyel járt. Ekkor Topaz megjelent és közölte, hogy kész a reggeli, mire apa azt mondta, lekési a vonatot, ha tovább időzik.

–  Ne akadékoskodj! – förmedt rá, amikor Topaz arra kérte, hogy legalább egy falatot egyen. Aztán elcsörtetett mellette, ki a kertbe, és felpattant Rose biciklijére, mivel az övének a kereke kilyukadt.

–  Mikor jössz vissza? – szólt utána Topaz.

Apa csak annyit kiáltott vissza a válla fölött, hogy halvány fogalma sincs.

–  Mi ütött belé? – kérdezte Topaz, amint visszafelé sétáltunk a kertben. – Tudom, hogy általában rosszkedvű, de goromba nem szokott lenni. A Scoatney-estély óta egyre rémesebben viselkedik.

–  Még mindig jobb, mint a tunya beletörődés a helyzetébe – vetettem fel, bár nem tudom, Topazt ezzel mennyire vigasztaltam meg. – Kiskorunkban iszonyú goromba tudott lenni… különösen, amikor írt. Ismered a tortaszeletelős történetet.

–  Engem le is kaszabolhat, ha az segít neki – jelentette ki elszántan, de aztán kialudt a fény a szemében. – Az a baj, hogy már nem vagyok jó neki. Az a nő beindította a fantáziáját.

–  Ugyan már, nem tudjuk, hogy bármi is beindította volna! – tiltakoztam. – Már hányszor hittük azt, hogy úgy van, mégse történt semmi! Egyébként honnan volt pénze vonatra?

–  Én adtam neki öt fontot a plébános pénzéből, ám arra nem gondoltam, hogy arra költi, hogy meglátogassa azt a nőt. Bár ha ez a nő ihletet ad neki, akkor nem is kéne bánnom az egészet – tette hozzá nemes önfeláldozással. Rose jött ki a konyhából egy szelet lekváros kenyérrel, de szó nélkül elhaladt mellettünk. Mint megtudtam, eléggé összeveszett Topazzal, mialatt én apa öltönyét tisztogattam. A zabkása persze odakozmált, és nem nézett ki nagyon gusztusosan, így aztán a reggelink Topaz nyomott hangulatával tetézve elég lehangoló volt. (A fiúk már korábban bereggeliztek a finom sonkából, aztán leléptek.)

–  Megyek, és ások a kertben, míg le nem higgadok – mondta Topaz, miután elmosogattunk és beágyaztunk.

Úgy éreztem, jobb, ha most magára hagyom, különben is folytatni akartam a naplómat. A Scoatney-estély leírását ugyan már befejeztem, de néhány elmélkedéssel még ki akartam egészíteni. (Elmélkedéseket eddig még sohasem jegyeztem le, ezért most feltétlenül le akartam írni, mert ezek aztán könnyen kimennek a fejemből.) Szokás szerint a Belmotte-dombon telepedtem le; az ösvényen Rose bandukolt Stebbins nagymama krinolinjával. Stephen hozta az üzenetet, hogy az öreg néni nyugtalankodik a szoknyaabroncsa miatt, de ő nem vállalta, hogy visszaviszi Rose helyett, mert, mint mondta, nem akar nevetségesnek látszani. Rose a vállára vetve vitte, és tényleg elég furcsán nézett ki vele.

Úgy döntöttem, előbb elmerengek egy kicsit, mielőtt nekifogok; a hátamra feküdtem, élvezve a nap melegét, a kék eget bámulva. Simogató volt alattam a puha, langyos talaj, a serkenő fű kellemesen bizsergette a tenyerem, miközben gondolataim a magasba szárnyaltak. De sajnos az emelkedettség nem sokáig tartott, és hamarosan már az új zöld ruhám járt az eszemben, meg az a kérdés, hogy jól állna-e, ha bebodorítanám a hajam. A szemem lehunyva töprengtem tovább, de fokozatosan átcsúsztam Rose és Simon esküvőjének elképzelésébe. Az ember könnyen fantáziál azokról a dolgokról, amelyek másokkal megtörténhetnek, de amikor saját magáról van szó, rögtön elakad. Rose pompás esküvőt kapott tőlem, majd ahhoz a jelenethez értem, amikor kettesben maradtak a párizsi hotelszobában – Rose meg volt illetődve, de képzeletem arra ösztökélte, hogy engedje el magát. Simon úgy nézett rá, mint az estélyen, amikor poharát emelte Rose-ra…

Kinyitottam a szemem; ott állt előttem a hús-vér Simon, és rám meredt.

Semmi zajt nem hallottam. Az előző pillanatban még a párizsi hotelszobában láttam őt, tökéletesen tisztán, bár kissé távolian, mint a homorú tükörben, a következő másodpercben viszont óriásként magasodott előttem a kék éggel a háttérben. Miután a nap a szemembe sütött, semmi sem látszott valóságos színűnek: az ég és a fű vakítóan fehérnek tűnt, Simon arca hamuszürkének, ám a szakálla sötéten feketéllett.

–  Megijesztettelek? – kérdezte mosolyogva. – Abban fogadtam magammal, hogy feljövök ide anélkül, hogy észrevennél. De ugye nem aludtál?

–  Nem, dehogy. Ahhoz túl korán van – feleltem, miközben kissé hunyorogva felültem. Letelepedett mellém. Különös érzés volt: az elképzelt ember egyszer csak valósággá vált. A képzeletemben nagyon vonzónak láttam, pedig valójában nem az… persze nagyon, nagyon kedves, efelől semmi kétségem.

Csak egy napra jöttek vissza Neillel, aki az ösvény végéig hozta, aztán továbbhajtott Scoatney-ba. Ez úgy hangzott, mintha Simon egyre inkább érdeklődne irántunk.

–  Sajnálom, hogy elkerültem a nővéred, bár Mrs. Mortmain reméli, hamarosan megjön.

Azt válaszoltam, minden bizonnyal, jóllehet úgy számítottam, hogy egy órán belül semmiképpen sem. Így aztán azon tűnődtem, vajon olyan sokáig elég érdekes leszek-e számára, és hogyan tartsam szóval. Először azt kérdeztem, jól érezték-e magukat Londonban.

–  Ó, imádom Londont! De ebben a csodálatos időben sokkal jobb itt lenni! – Hátradőlt a könyökére, a tájat bámulva. – Nem hittem volna, hogy Angliában a tavasz ilyen káprázatos.

–  Én is csak ámulok ezen minden évben.

–  A jövő hét utántól itt fogunk időzni egy ideig, vagyis csak Neil és én, mivel anya a londoni lakásával van elfoglalva. Leda és Aubrey segít neki berendezni. Erről jut eszembe… – Előhúzott a zsebéből egy borítékot. – Majdnem elfelejtkeztem róla. Ez Stephennek szól, Leda a londoni útiköltséget küldi benne.

–  Majd odaadom neki – vettem át a levelet. Azon tűnődtem, vajon Stephen írt-e neki, vagy csak Mrs. F-C így akarja felcsalni Londonba.

–  Mesélj róla! Hogy lehet, hogy ő egész másképp beszél, mint a többi falusi suhanc?

–  Családtagnak tekintjük, így persze hogy úgy beszél, mint mi, ám igyekszik szerény maradni.

–  Kíváncsi vagyok, hogy boldogul majd Ledával. Görög gipszszobrok közé akarja állítani. Ha nincs résen, Leda képes és tunikába öltözteti, vagy akár anélkül akarja majd fényképezni. Csodálatos feje van – a végén még Hollywoodban fog kikötni.

A borítékot betettem a naplómba, nehogy elfújja a szél.

–  Mi az a füzet? Talán leckét írsz? – kérdezte.

–  Isten ments! Már rég kijártam az iskolát.

–  Ne haragudj! – mondta nevetve. – Valahogy mindig az jut eszembe rólad, hogy az a gyerek, aki a dézsában fürdött. Akkor valami történetet írsz? Olvass föl belőle!

Azt feleltem, hogy naplót írok, és épp most fejeztem be a Scoatney-estély lejegyzését.

–  Belenézhetek? Kapsz egy doboz bonbont, ha elolvashatok egy oldalt.

–  Rendben.

Elvette a füzetet, de pár pillanat múlva felpillantott.

–  Becsaptál. Valami sajátos titkosírást használsz?

–  Többé-kevésbé. Valójában gyorsírás, és most már egyre jobban hasonlít az igazira. A betűk egyre kisebbek, mivel takarékoskodni akarok a papírral.

Lapozgatni kezdett, és megkísérelt felismerni néhány szót, amiből rögtön megállapítottam, nincs miért aggódnom – nagyon ügyetlenül találgatott.

–  Tegnap újraolvastam a naplót a Jákob küzdelmében – szólalt meg pár perc múlva. – Az első kiadás került a kezembe. Emlékszem, mennyire homályos volt nekem az a rész tizenhat éves koromban. Viszont az egyetemen már tökéletesen értettem.

–  Nekem a legtöbb fejtörést még mindig a lajtorjás fejezet okozza… tudod, amikor a szöveg létraszerűen van nyomtatva; a mondatok egy-egy létrafoknak felelnek meg. Apa nem hajlandó magyarázatot adni, mit akar jelenteni mindez.

–  Talán ő se tudja. Én mindig úgy véltem, hogy valami misztikus élményt fogalmaz meg. Gondolom, ismered azt az elméletet, hogy mindegyik fokról a következőre kell lépni, még akkor is, ha a mondatok közt látszólag nincs semmiféle kapcsolat.

–  Nem, erről fogalmam sem volt – csodálkoztam. – Fantasztikus, hogy apa művéről egyesek elméleteket gyártanak, és egyetemen elemzik tőlünk több ezer kilométerre. Ez azt jelzi, hogy sokkal jelentősebb ez a könyv, mint gondolnánk.

–  Hát igen, ő a nagy háború[32] utáni irodalom egyik előfutára. Fontos láncszem a formaújító írók között. Bárcsak továbbfejlesztette volna módszerét!

–  De hát nem azt mondtad, hogy mivel a Jákob küzdelme már teljes önmagában, nem lehet folytatása?

Hirtelen rám pillantott.

–  Tetszik, hogy emlékszel erre! Szégyellem, de ezt csak tapintatból mondtam, mert éreztem, hogy túl érzékeny pontot érintettem.

Azt feleltem, hogy nekem is ez volt a gyanúm.

–  Éles szemű kis ravaszdi vagy te! Szerencsére apád nem vette észre a turpisságot. Egyébként, amit mondtam, bizonyos fokig igaz is – a Jákob küzdelmében alkalmazott módszert már jó néhányan régen továbbfejlesztették, messze megelőzve apádat: például James Joyce[33]. Óriásit kellene ugrania, hogy utolérje őket, miközben nem is tud a létezésükről. Lehet, hogy éppen emiatt hagyott fel az írással; a következő létrafokokra mások már jóval előbb fölléptek előtte. Egész jó teóriának tűnik, nem? Vagy csak az első közös esténken tanúsított álságosságomat igyekszem mentegetni?

–  Mindenesetre ez sokkal érdekesebb elmélet, mint az, miszerint a börtön viselte meg annyira, hogy többé képtelen alkotni.

–  Ah, a tortakéses esetről szóló történetek operettbe illők. Anya azt mondja, hogy apád beszámolója a börtönéletről csak még komikusabb.

–  Szóval neki beszámolt róla! – Csak kapkodtam levegő után. – Nekünk soha egyetlen szót sem ejtett arról az időszakról.

–  Anyám gátlástalanul nekiszegezte a kérdést; én nem mertem volna. Először úgy tűnt, apád mindjárt felpofozza, de aztán félórás vidám előadást tartott neki a börtönéletről, úgyhogy a bajok okait szerintem egyáltalán nem itt kell keresnünk.

–  Én soha nem is hittem ebben, mégis: nem különös, hogy azóta nem ír egy sort sem, amióta kijött onnan?

–  Hát igen, szerintem pszichoanalízisbe kellene küldenünk.

Az átlagos értelmiségi az 1930-as években minden bizonnyal rendelkezett némi ismerettel a pszichoanalízisről, de én szinte semmit sem tudtam róla, ezért arra kértem Simont, hogy magyarázza el.

–  Te jó isten! Túl sokat vársz tőlem! – válaszolta nevetve. – Én magam is csak laikus vagyok ezen a területen. A pszichológus valószínűleg azt mondaná, hogy apád problémájának mélyebbek a gyökerei, de minden jel arra mutat, hogy börtönbe kerülése hozta felszínre. Minden bizonnyal tüzetesen kielemezné azt az időszakot, beszámoltatná apádat mindenről a legapróbb részletekig, mintegy visszahelyezné őt a börtönbe.

–  De nem valódi értelemben.

–  Persze hogy nem! Habár elképzelhető, hogy mivel a bajai a börtön miatt törtek felszínre, egy újabb bebörtönzés megoldaná a problémáját. Persze ez elég túlzó következtetés, és egyébként is megvalósíthatatlan, mert ha, mondjuk, bele is egyezne, hogy ismét becsukják, nem érezné igazán bebörtönözve magát, és nincs olyan pszichológus, aki meg merné ezt tenni apád akarata ellenére.

–  Nincs olyan pszichológus, aki ne maradna tisztes távolságban tőle. Már a pszichoanalízis szó említésétől is falra mászik; mint mondja: „Sületlen badarság az egész!”

–  Hát, néha esetleg annak tűnik, de alapjában véve nem az! Hogy ilyen erős előítélete van, talán nem véletlen. De nem lehetséges, hogy valamin titokban mégis dolgozik?

–  Nem hiszem… Annyira szem előtt van, a kapuházi szobájába jól belátunk, és szinte sohasem ül az íróasztalánál. Folyton detektívregényeket olvas. Pár héttel ezelőtt remény ébredt bennünk: Topaz látta, hogy valamit ír, de aztán kiderült, hogy keresztrejtvény.

–  Ő maga is olyan, mint egy detektívregény: „Az eltemetett tehetség esete”. Bárcsak meg tudnám oldani! Annyira szeretnék róla írni!

Nem tudtam, hogy ír. Megkérdeztem, milyen műfajban.

–  Főleg kritikai esszéket, de csak a szabadidőmben. Már jó pár munkám megjelent. Apád kitűnő téma lehetne. Csak tudnám, mi akasztotta meg a gépezetét!

–  De az még jobb lenne, ha ki is tudnád küszöbölni a hibát – vetettem közbe.

–  Jó, de az első lépés, hogy megtaláljuk! – A hátára feküdt a füvön, a szemét lehunyta. Kihasználtam az alkalmat, hogy jól szemügyre vegyem. Meglepve láttam, a bőre még mennyire hamvas, ami kontrasztban állt a szakállával. Beszélgetésünk alatt egyre jobban megkedveltem, és már terveztem is, hogy kedvező képet festek róla Rose-nak. Örömmel láttam, hogy szép a füle, mivel Rose azt nagyra értékeli. Az emberek másképp néznek ki lehunyt szemmel, a vonásaik sokkal szoborszerűbbek. Simon szája különlegesen szépen „faragott”. Hallottam magam, amint Rose-nak újságolom:

–  Szerintem nagyon érdekes férfi.

Egyszerre csak kinyitotta a szemét, mire elpirultam.

–  Ugye nem tetszik?

–  Mi?

–  A szakállam. Biztos azon tűnődtél, hogyan hordhat bárki is ilyen rondaságot, vagy talán annyira szörnyű, hogy egyenesen megigézett… Melyik a kettő közül?

–  Az igazat megvallva, kezdem megszokni.

Megint elnevette magát, és azt mondta, ez volt a kegyelemdöfés.

–  Mindenki azt hangoztatja, hogy meg lehet szokni. Furcsa, hogy amikor a tükörbe nézek, mindig meglepődöm magamon… Úgy látszik, csak én nem tudom megszokni.

–  Udvariatlanságnak tartanád, ha megkérdezném, hogy akkor miért viseled?

–  Nem, dehogy. Fogadásból növesztettem meg huszonkét éves koromban. Aztán csak azért is megtartottam, mivel annyira nem illett a Wall Street irodáinak világába, ahol az anyám egyik unokatestvérével dolgoztam – kölcsönösen utáltuk egymást. Másrészt a szakáll, úgy érzem, az irodalomhoz való kötődésemet hangsúlyozza. Persze pszichológiailag is értelmezhető: gyalázatos természetemet ezzel kívánom elrejteni a világ elől.

–  Nagyon tekintélyes darab, az kétségtelen. Soha nem merült fel benned, hogy megszabadulj tőle?

Valamiért megint elnevette magát.

–  Tíz-tizenkét év múlva talán, majd ha negyven leszek. Az egyik reggel szakáll nélkül jelenek meg, és húsz évvel fiatalabbnak látszom! A nővéred nagyon utálja?

Átvillant az agyamon, hogy ha azt mondanám, igen, leborotválná-e Rose kedvéért. Aztán elbizonytalanodtam; talán nem is kéne levágatnia.

–  Ezt inkább kérdezd meg tőle – feleltem mosolyogva.

Az órájára pillantott, és azt mondta, nem várhat tovább Rose-ra, mert negyed egykor a godsendi vendégfogadónál kell lennie, ahol Neil majd felszedi.

–  De légy oly jó kislány, hogy elkísérsz engem a faluba!

Felugrott és kinyújtotta a kezét, hogy felhúzzon, majd felnézett a Belmotte-toronyra.

–  Meg akartalak kérni, hogy vigyél fel a tetejére, de arra most már nincs idő. Azért így is lenyűgöző látványt nyújt.

–  Hozzászoktál már a gondolathoz, hogy itt minden a te tulajdonod? – kérdeztem.

–  Egyelőre még nem az enyém, csak röpke harminc év múlva. Scoatney birtoklását sem sikerült még teljesen megemésztenem.

Amint a dombról lefele sétáltunk, elmeséltem neki, hogyan képzeltem el magamban, amint megpillantja Scoatney-t azon a márciusi estén.

–  Amilyen nagynak tűnt, annyira összezsugorodott.

–  Úgy érted, már jártál ott azelőtt?

–  Igen, hétéves koromban. Apám áthozott magával Amerikából, hogy kibéküljünk a nagyapámmal. De sajnos később újra összevesztek, amikor apa amerikai állampolgár lett.

–  Tudatában voltál annak, hogy Scoatney egyszer majd a tiéd lesz?

–  Jaj, dehogy! Hiszen hat élet állta utamat. De már akkor is imádtam a házat koraérett szenvedéllyel. Emlékszem, a lépcső felső fokán állva néztem le a nagyapámra, az apámra meg a négy nagybácsimra, és arra gondoltam: „Ha mindegyik meghalna, akkor Scoatney az enyém lenne.” Aztán sivalkodva futottam a gyerekszobába, elszörnyülködve gonoszságomon. Abban az időben minden rokonomnak rosszat kívántam.

–  Hogy lehet egy hétéves gyerekben ennyi rosszakarat? – Megpróbáltam magam elé képzelni az apróságot, amint a lépcső tetején áll, ahol én is ültem az estélyen a táncolókat bámulva.

–  A nagyapám folyton kis jenkinek nevezett, amitől mindig dühbe gurultam. De később rájöttem, hogy kiváló férfiú. Jó lett volna még egyszer találkozni vele a halála előtt… talán ha nem várok a beleegyezésére… de nem akartam ráerőltetni magam.

Elmesélte, hogy nehéz helyzetbe került, mivel nem tudta, vajon az öreg hagy-e rá elég pénzt, amiből fenn is tudja tartani Scoatney-t. Abban biztos volt, hogy a kastélyt kizárólag ő örökli, de abban nem, hogy pénz is jár vele. Anélkül pedig nem tehetett volna mást, mint hogy bérbe adja, ő pedig Amerikában folytatja tovább az életét.

–  Vegyes érzéseid lehettek – jegyeztem meg –, mivel nem tudtad, Amerikában maradsz-e végleg, vagy inkább Angliába telepedsz vissza.

–  Nagyon igazad van. Ez a kettősség még most is bennem van, de azt hiszem, itt fogok végül is gyökeret verni. Lehet, hogy már akkor éreztem, amikor hétévesen a lépcső tetején álltam?

A kerítéshez érkeztünk, ahonnan az ösvény kezdődött. Simon felült rá, és a csűrt vizsgálgatta.

–  Szép kis deszkaépület patinás gerendákkal! Ne javíttassam meg a tetőt? Jó gazda szeretnék lenni.

Azt feleltem, hogy a bérleti szerződés szerint ez a mi feladatunk. Egy pillanatra egymás szemébe néztünk, majd elkezdtünk kacagni.

–  Ne számíts arra, hogy ebben az évben lesz ebből valami – tettem hozzá.

Átsegített a kerítésen, még mindig nevetve, majd így szólt:

–  Van valami, amit szeretném, ha te mondanál meg az apádnak, Cassandra, mivel nekem kicsit kínos. Szóval ne aggódjon a lakbér miatt, azt se bánom, ha nem fizet egy fillért sem a bérlet lejártáig. És megtisztelve érzem magam, hogy ő a bérlőm.

–  Szerintem inkább vendégnek kellene nevezni, mintsem bérlőnek – vetettem közbe, amin ismét jót nevettünk. Mindenesetre megköszöntem a kedvességét, és megígértem, hogy elmondom apának.

–  De tapintatos legyél, ne úgy add elő, mintha én leereszkedve kegyet gyakorolnék.

–  Nem, a szívélyes, jóindulatú úr leszel, akinek apa a következő könyvét fogja ajánlani, mert ő ihlette a megírására.

–  Milyen nagyszerű lány vagy te!

–  Nem csak naivnak tettetem magam?

Egyszerűen csak kicsúszott a számon, biztos amiatt, hogy a csűrnél beszélgettünk, és eszembe jutott az a nap, majd kárörvendve gondoltam arra, hogy a dolgok mennyire megváltoztak azóta.

–  Ezt hogy érted? – kapta föl a fejét.

–  Hát… csak úgy, hogy egyesek szerint ilyen vagyok.

Elmentünk a csűr mellett, és abban a pillanatban Héloïse kidugta a fejét arról a helyről, ahol én is szoktam ülni, és vad ugatásba kezdett. A pelyva tetején szokott szundítani, de fél füllel mindig figyel.

–  Ott voltál fenn? – kérdezte.

Bólintottam. Mindketten elvörösödtünk.

–  És mennyit hallottál?

–  Csak azt, ami rólam szólt.

Héloïse kirohant a csűrből még mindig ugatva, így reméltem, hogy ezzel ezt a témát le is zártuk. Lehajoltam, hogy megveregessem, ami nagyszerű módja volt annak, hogy kerüljem Simon tekintetét. Ettől viszont Hel azonnal abbahagyta az ugatást, mire Simon is lehajolt, hogy megsimogassa, és a kutya fölött nézett a szemembe.

–  Borzasztóan szégyellem magam. Bocsánatodért esedezem!

–  Ugyan már! Legalább egy kicsit magamba néztem.

–  De szerintem nem csak ennyit hallottál…

Nem hagytam, hogy befejezze.

–  Most már siessünk, mert lekéssük a fivéredet. Csak előbb hadd tegyem le a naplómat.

Beszaladtam a csűrbe, és szándékosan elidőztem egy kicsit. Amikor visszatértem hozzá, eltökéltem, hogy az időjárásról fogok beszélni.

–  Nem emlékszem, hogy május elsején valaha is ilyen gyönyörű idő lett volna! – kezdtem a hadműveletet, majd Héloïse-t hívogattam, aki időközben eltűnt. A turbolya közül bújt elő a feje, melynek fehér virágai úgy borították be, mint egy menyasszonyi fátyol.

–  Az egész táj fehér csipkébe öltözött – jegyeztem meg, miközben tovább bandukoltunk az ösvényen. Olyan sokáig hallgatott, hogy már azt hittem, nem hallotta, amit mondtam.

–  Tessék? Ja, igen, persze… Próbálok visszaemlékezni, mit mondtam Rose-ról, amit meghallhattál.

–  Bármi is volt az, ő nem tud róla – feleltem a lehető legmeggyőzőbb hangomon.

Jól tudok hazudni, ha előtte van időm rákészülni. El is hitte rögtön.

–  Csodálatos vagy, hogy nem mondtad el neki.

Istennek ilyenkor mindig meg kell magyaráznom, miért volt kegyes ez a hazugság. Simon ezzel szemben azt kezdte el magyarázni, hogy igazából először félreismerték Rose-t. Mert ő rendkívül eredeti egyéniség.

–  Rose? Eredeti egyéniség?

–  Hát persze, már ahogy öltözködik is: az a fodros rózsaszín ruha, és hozzá még szoknyaabroncsot is kölcsönkért!

–  Hát, ha meggondolom… – Azt akartam volna mondani, hogy az egész Topaz ötlete volt, de a mondat közepén megálltam – tényleg nagyon csinos volt, nem? – fejeztem be a mondat második felét.

–  Minden nagyszerű benne! – Aztán fél mérföldön át áradozott róla: mennyire más, mint az átlagos mai lányok, és ezért először furcsának találta, sőt mesterkéltnek, de nem vette észre, mennyire különleges és egyedi. Rose minden megnyilvánulása az, még ahogy táncol is – apró kis lépéseket talál ki, amelyek még eredetibbé teszik. És annyira intelligens – kedvesen hozzátette, hogy persze én is, ám Rose elméje egyszerűen káprázatosan sziporkázó (ezt a képességét családtagjai előtt eddig ügyesen titkolta). A megjelenése is fantasztikus: bármelyik korban a szépek szépe lehetne!

Ez utóbbi megjegyzésével tiszta szívemből egyetértettem.

–  Beau Nash, a 18. századi dandy minden bizonnyal a szépek szépének kijáró harangzúgással fogadta volna Rose-t, amint Bath-ba érkezik – jelentettem ki, ami nagyon tetszett neki.

Rose-ról tárgyaltunk egészen a vörösfenyőligetig, ahol megálltunk; Simon megcsodálta a kiserdő üde zöld színét.

–  Hamarosan kinyílnak a harangvirágok is – tettem hozzá.

–  Mi a titka az angol tájnak, amitől egyszerűen több mint szép? Miért fogja meg az embert annyira?

Némi szomorúság volt a hangjában. Talán a szépség tette bánatossá – néha engem is. Egyszer kiskoromban megkérdeztem apától, miért van ez. Azt felelte, azért, mert tudjuk, hogy a szépség mulandó, és ez arra emlékeztet bennünket, hogy mi is meghalunk. Aztán Simon azt mondta, valószínűleg túl fiatal vagyok, hogy megértsem, mit érez, pedig tökéletesen egy hullámhosszon voltam vele.

Amint továbbhaladtunk, megkértem, meséljen az amerikai vidékről. Régi új-angliai falvakról beszélt, amelyek nagyon takarosnak tűntek, ahogy leírta őket: jóval tágasabbak, mint az itteniek, a széles utcák mentén árnyat adó fák sorakoznak, minden vakítóan tiszta és rendezett. Majd néhány tengerparti helyet említett, ahol a vakációt töltötte. Bár tényleg nagyon szép angolt beszél, most valahogy jobban feltűnt, hogy a mondatai tele vannak amerikanizmusokkal. Azt is észrevettem, hogy velem más stílust alkalmaz: sokkal lazább, fiatalosabb, néha szinte kisfiús, apával szemben viszont gondosan megválogatja a szavait, a középkorú értelmiségi pedánsságával fejti ki véleményét.

–  Hát, egyszerűen beköszöntött a május! – feleltem, amint a nagy kereszteződéshez értünk. A rügyek a sövényen még szorosan zárva maradtak, de az útjelző melletti fán már kifakadtak. Imádom a májust; egyszer megpróbáltam versbe foglalni, amint a virág kinyílik, de csak két sorig jutottam, majd elakadtam.

Aztán Simon idézett egy versből[34]:

A májusi zöldtől

a táj tündököl.

Azt hiszem, ez az a költemény, amely miatt mindig úgy gondolom, hogy az emberek az Erzsébet-korban örök tavaszban éltek.

Együtt szavaltuk tovább a verset:

Szerelmes csókok,

Napozó asszonyok,

Minden azt dalolja.

a fülünkbe zsongva

Kakukk szól a fán,

Az élet vidám.

és mire a végére értünk, már benn is voltunk a faluban.

–  Hallasz madáréneket vagy más hangokat?

–  Füleljünk!

A következő zajokat hallottuk:

valaki kopácsolt,

egy tyúk büszkén kotkodácsolt, bejelentve, hogy tojást tojt,

az egyik házban rádió szólt: „Itt a BBC!”,

a legelőn a kútnál valami csörömpölt.

Elég bántó hangok, ám amint a templom órája negyedet ütött, az egész mégis beleolvadt a vidék varázslatos hangulatába a könnyű tavaszi levegőben. Héloïse vidáman hempergett az üde zöld fűben.

–  És milyen szagokat hordoz a lágy szellő?

Azokat is megszámoltuk:

égő fahasábok füstje,

a tanyák sokféle szaga, mely a szélben lengedez:

alcsoportokra osztottuk:

széna, szalma, lovak, tehenek – jó szagok

trágya, disznók, tyúkok, fonnyadt káposzta – rossz szagok, de kismértékben még elviselhetőek,

sült hús csodás illata,

mámorítóan friss illat, mely sem nem virágé, sem nem sarjadó fűé, egyszerűen csak a kristálytiszta vidéki levegő, amelyet az itt élő emberek magától értetődőnek tartanak.

–  Kíváncsi lennék, Héloïse hányféle szagot képes megkülönböztetni.

–  Vegyük számba, hogy Chesterton[35] kutyája, Quoodle mennyit tud – javasoltam. – A víz szagát, a kőét, a harmatét, a viharét…

–  És a vasárnap reggelét – vágott közbe Simon. – Mert való igaz, hogy annak is saját illata van!

Ó, milyen nagyszerű valaki olyannal lenni, aki ismeri ugyanazokat a verseket, mint én! Remélem, Simon tényleg a sógorom lesz!

Átvágtunk a zöldellő parkon, és betértünk abba a kis utcába, amely Godsend legszebb részéhez vezet. A normann kori (sőt egy része talán még angolszász) templom áll az egyik oldalon az Anna királynő[36]-plébánia és Miss Marcy kicsi, 18. századi iskolaépülete között. Szemben vele az Aranykulcsok vendégfogadó, amely úgy tűnik, mintha egy tömböt alkotna az előző épületekkel az utca kanyarulata miatt (Topaz szerint káprázatos festői kompozíciót alkotva). A fogadó falai csillogóan fehérek, és oromzata meglehetősen szabálytalan. Mellette óriási gesztenyefa magaslik, amely még nem virágzik, de a levelei már élénk zöldek, a tüskés gumók még nem pattantak ki. A fa hűs árnyában hosszú pad és asztal, melynél nem más ül, mint Rose és Neil, előttük üvegekben gyömbérsör.

Kiderült, hogy Rose a Four Stonesból vagyis Mr. Stebbins tanyájáról jövet betért a falu egyetlen üzletébe, amely posta is egyben, hogy vegyen magának valami illatos szappant (Topaz egy shilling zsebpénzt ad mindkettőnknek, ameddig a plébános pénze kitart), és kit talált ott? Hát Neilt, aki cigarettát vásárolt.

–  És amikor közöltem vele, hogy mindjárt itt leszel, szemlátomást szívesen maradt – magyarázta Neil Simonnak a helyzetet. Lehet, hogy csak álmodtam, de a hangja enyhén gúnyosnak tetszett.

Leültünk, Simon természetesen Rose mellé. Neil megkérdezte, mit innék. Először azt akartam felelni, hogy limonádét, de hirtelen vad ötletem támadt:

–  Kérhetek sherry brandyt? Már régóta szerettem volna megkóstolni!

–  Nem ihatsz likőrt ebéd előtt! – szólt rám Rose szigorú anyaként.

–  Azt iszik, amit akar – közölte Neil határozottan, és már indult is rendelni. Rose meglehetősen színpadiasan megvonta a vállát, majd Simonhoz fordult. Simon szemmel láthatóan örült Rose-nak, és pár perc múlva azt indítványozta, hogy ebédeljünk együtt. Aztán szólt Neilnek, hogy intézze el az ebédet.

Mrs. Jakes, a fogadós rendszerint csak sajtos szendvicset szolgál fel, de ezúttal finom szárazkolbászokat is kaptunk, sőt még süteményeket is mézzel. Neil mézzel ette a füstölt kolbászt, ami teljesen elbűvölt, de ekkorra már minden elbűvölt – a sherry brandy megtette hatását.

Bár nem hiszem, hogy csak a brandy, amit igen kicsi pohárban szolgáltak fel. (Szomjúság ellen még limonádét is ittam.) Minden olyan kellemes volt: a kinti étkezés, a bágyasztó napsütés, a megvillanó kék ég a gesztenyefa lombjai közt, Neil gáláns viselkedése és Simon elragadtatása Rose iránt – persze a sherry brandy sem mellékes!

Miközben Neil a második adag brandymet hozta, Rose-ra pillantottam. A régi, agyonmosott kék ruháját viselte, amely tökéletesen beleillett a környezetbe. A gesztenyefa egyik ága épp a feje fölé hajlott, és ragyogó hajtincse beleakadt a fa lenyúló levelébe.

–  Nem zavar az az ág? – kérdezte Simon. – Nem akarsz átülni? Bár csodásan jól nézel ki a zöld levelek gyűrűjében.

Örültem, hogy Simon észrevette.

Rose közölte, hogy az ág egyáltalán nincs útjában.

Ekkor jött vissza Neil a második sherry brandymmel.

–  Most, hogy végeztünk az ebéddel, én is kérnék egyet – jelentette ki Rose. Tudtam, hogy irigyli tőlem, de aztán Neil után szólt: – Nem, mégsem, inkább mentaszörpöt szeretnék. – Ezen meghökkentem, mivel Millicent néninél megkóstoltuk egyszer, és nagyon utáltuk, de aztán rájöttem, miért kérte: mert ahogy a poharat tartotta, a menta zöldje szépen kiemelte a hajszínét, bár a gesztenyefa leveleitől szörnyen elütött. Meg kell hogy mondjam, ennyire mesterkéltnek még sohasem láttam, jóllehet Simon teljesen el volt bűvölve tőle. Neil viszont egyáltalán nem; egyszer rám kacsintva megjegyezte:

–  A nővéred mindjárt a fejére húzza a mentaszörpöt kalapnak.

Neil nagyon szórakoztató! Lakonikus tömörséggel fejezi ki magát. A megjegyzései olykor kíméletlennek tűnnek, de lehet érezni, hogy csak viccel. Pusztán szellemeskedik. Rose-nak igaza van abban, hogy egész Angliát egyfajta játékországnak tekinti, de nem hinném, hogy utálja, bár Rose ezt gondolja. Egyébként nem értem, Rose miért veszi ezt annyira rossz néven, hiszen Anglia neki sem a szíve csücske, ellentétben velem. Persze nem a birodalmi nagyságra, Kiplingre meg a lobogó brit zászlókra gondolok, hanem Londonra, az angol vidékre és az olyan udvarházakra, mint Scoatney. Sajtos szendvicset enni vendéglőben tipikusan angol szokás, bár a likőrözés már kevésbé. Mrs. Jakes két sherry brandys üvege már emberemlékezet óta bontatlanul állt a polcon.

A helyünkről el sem mozdulva beszélgettünk, amikor a toronyóra kettőt ütött, és ekkor a legcsodálatosabb dolog történt: Miss Marcy énekórát tartott – az iskola nyitott ablakain át kiáramlott a gyerekkórus kristálytiszta szopránja. Először az Asszonyom szárnyaszegett daruját adták elő, majd a Robin, add kölcsön az íjadat, végül a Nyár van, nyárt, amely a kedvencem – ezt egy időben tanultuk Chaucer[37] és Langland[38] költeményeivel, amelyek valóban felvillantják Anglia régmúltját. Míg hallgattam a gyerekhangokat, az egész egyetlen folyammá állt össze bennem: a középkori Anglia, jómagam tízévesen, elmúlt nyarak képe, és hogy hamarosan itt lesz a következő. Nem tudom, valaha is éreztem-e boldogabbnak magam, mint abban a pillanatban – és miközben mindez kavargott bennem, megszólalt Simon:

–  Éltetek már át valaha ennél szebbet?

–  Vigyünk a kölyköknek limonádét! – javasolta Neil pragmatikusan. Át is mentünk hozzájuk két tucat üveggel. Miss Marcy majdnem elájult a gyönyörtől, majd Godsend és Scoatney új uraként mutatta be Simont a gyerekeknek.

–  Gyerünk, mondj beszédet, elvárják – suttogtam. Kétségbeesve pillantott rám, de komolyan vette. Megdicsérte a csodálatos kánont, és kifejezte reményét, hogy a gyerekek majd egyszer ellátogatnak Scoatney-ba, hogy a mamájának is elénekeljék ezeket a csodás dalokat. Mindenki megtapsolta egy gyerek kivételével, aki a pad alá bújt – szerintem Simon szakállától ijedt meg.

Miután elköszöntünk tőlük, a fivérek rögtön felajánlották, hogy hazavisznek bennünket. Neil indult, hogy rendezze a számlát, én pedig Héloïse-t hajtottam ki a konyhából – telezabálta magát kolbásszal. Amikor kijöttem, Simon a gesztenyefához támaszkodva az iskolaépületet bámulta.

–  Nézd azt az ablakot!

Magas volt, a teteje boltíves. Belül, a párkányon kissé zilált késői jácint, melynek fehér gyökerei vízben álltak, mellette befőttesüvegben ebihalak, aztán egy sündisznó.

–  Jó lenne lefesteni – állapítottam meg.

–  Én is erre gondoltam. Ha festő lennék, mindig csak ablakokat festenék.

Felnéztem a fogadóra.

–  Ott egy másik. – A láncon hintázó, aranykulcsokat ábrázoló cégér mellett nyitva állt egy rombusz rácsozatú ablak – az enteriőrben vörös függönyök, mívesen kidolgozott kancsó tállal, viktoriánus vaságy fekete ráccsal és rézgombokkal. Lefesteni való téma.

–  Csupa szépség, bármerre nézel. – Körbejáratta a tekintetét, mintha megpróbálná az agyába vésni a látványt.

A plébános házvezetőnője lehúzta a redőnyt a nap miatt, így oda nem láttunk be. (Mrs. Jakestől egyébként megtudtuk, hogy a plébános nincs odahaza, különben meglátogattuk volna.) Miss Marcy gyerekei nagyon csendben voltak – valószínűleg a limonádéjukat szürcsölték. Béke és nyugalom honolt. Majd a templom órája felet ütött, miközben egy fehér galamb szállt le nagy szárnysuhogással a fogadó tetejére épp a nyitott ablak fölött, Neil pedig beindította a kocsi motorját.

–  Hát nem gyönyörű ez az egész? – kérdezte tőle Simon.

–  De, olyan, mint egy szép kép; az ilyenekből szoktak kirakós játékot készíteni.

–  Reménytelen eset vagy – mondtam neki nevetve. Értettem, hogy mire gondol, de bármennyi, szebbnél szebb képecske sem tudja tökéletesen visszaadni a Godsendhez hasonló faluk varázsos szépségét.

Rose Simonnal hátraült, Héloïse és én előre Neil mellé. Neil többnyire fél kézzel vezetett, másik karjával Héloïse-t ölelte át.

–  Elragadó fenevad – jegyezte meg. Majd azt mondta neki: – Jó kutya vagy, de megkérnélek, ne nyalogasd a fülem. – Nem mintha ettől abbahagyta volna. Ha egy emberi fül Héloïse nyelvével egy magasságba kerül, rögtön gondjaiba veszi.

Amint visszaértünk a kastélyba, úgy éreztem, illik behívnom őket, de Neil előzőleg már találkozót beszélt meg a Scoatney-birtok ügyvezetőjével Simon számára, aki nyilvánvalóan tájékozódni akart mindenről, ami a birtokkal kapcsolatos, bár úgy hiszem, a gazdálkodási kérdések nem igazán neki valók. Neilhez viszont abszolút közel állnak, csak hát hiába, mivel ő nem szándékozik Angliában maradni.

–  Simon mondott valamit, hogy mikor jönnek újra? – kérdeztem Rose-t, amint a fivérek elhajtottak.

–  Ne izgulj, hamarosan itt lebzselnek megint – felelte megvetően. Nagyon nem tetszett ez a kijelentése, azok után, hogy milyen kedvesek voltak velünk.

–  Hű, de biztos vagy magadban! – Hirtelen rájöttem, miért viselkedik így. – Rose, csak nem rovod fel nekik mindazt, amit rólad mondtak, amikor véletlenül kihallgattam őket?

–  Neilnek igen, ő az ellenségem! – Színpadiasan hátracsapta a fejét.

–  Ne légy már ostoba!

–  Tudod, mivel traktált ma délelőtt, mielőtt odajöttetek a fogadóba? Hogy nagyon reménykedik abban, hogy Simon visszamegy vele Amerikába.

–  Jó, de ettől még nem az ellenséged! – El kell ismernem, Neil valóban ellenséges érzületű vele szemben. Simon viszont leginkább a Scoatney-birtok miatt maradna Angliában. Persze, ha angol lányt venne feleségül, az további indok lehetne.

–  De igen! Mindegy, gyűlölöm őt! Nem avatkozhat bele a dolgunkba! – Elvörösödött, és olyan kétségbeesett tekintettel nézett, hogy én szégyelltem el magam miatta.

–  Jaj, Rose! Ne éld bele magad túlzottan az egészbe! – kérleltem. – Simonnak talán esze ágában sincs megkérni a kezed – az amerikai fiúknál szokásos, hogy csak barátkoznak a lányokkal. Lehet, hogy csak egyszerűen viccesnek találnak bennünket, mint ahogy Neil egész Angliát annak gondolja.

–  A fenébe Neillel! – kiáltotta dühösen. Jobban szeretem, ha mérges, mint ha elkeseredett. Erről eszembe jut, amikor szembefordult a bikával, amely üldözött bennünket. (Később kiderült, hogy csak egy furcsa alakú tehén volt.) Ettől az emléktől nagy szeretet öntött el iránta, és elmeséltem neki, Simon milyen rajongva beszélt róla, mialatt Godsend felé sétáltunk. Megígértettem vele, soha nem mondja el Simonnak, hogy hazudtam neki, még ha elveszi feleségül, akkor sem. Utálnám, ha megtudná, bár jó szándékból tettem. Egyre inkább látom, nem kellett volna hagynom, hogy Rose kihúzza belőlem mindazt, amit kihallgattam. Ettől meggyűlölte Neilt, de kíméletlenné vált Simonnal szemben is. Megpukkad, ha nem mehet hozzá feleségül.

Topaz az ablakülésen aludt a szalonban; mintha sírás nyomait fedeztem volna fel az arcán – de aztán vidáman ébredt, és azt mondta, az ebédünket a sütőben találjuk. Csak uzsonnára ettük meg. Közben elmeséltük neki az ebédet Cottonékkal.

–  Hogyan tudnánk viszonozni a kedvességüket? Ezen töröm a fejem a Scoatney-estély óta. Vacsorameghívás ki van zárva, mivel az ebédlőben nincs bútor. Mit szólnátok valami piknikezéshez?

–  Ugyan már – közölte Rose –, biztos elbaltáznánk az egészet! Hagyjátok őket, fussanak csak ők utánunk! – Ezt követően önelégülten elvonult.

–  Ne hibáztasd őt túlságosan – kérte Topaz. – A lányok, akik először érzik meg, milyen hatalmuk van a férfiak fölött, gyakran viselkednek így. – Aztán annyira elkezdett ásítozni, hogy jobbnak láttam, ha hagyom még egy kicsit szunyókálni.

Elhoztam a csűrből a naplómat, és eszembe jutott Leda Fox-Cotton Stephennek címzett levele. Rájöttem, hogy nem neheztelhetek rá emiatt, és úgy határoztam, nem is beszélek vele róla – egyszerűen csak ott hagyom valahol a borítékot, ahol biztosan megtalálja, amikor hazajön a munkából. De úgy gondoltam, nem szeretné, ha a többiek meglátnák – Rose minden bizonnyal gonoszkodó megjegyzéseket tenne rá. Így végül a szobájába vittem. Nem jártam itt azóta, hogy először néztük meg a várat. Akkor még a konyha részét képezte, és tyúkdúcok voltak benne. Apa két kis szobává alakíttatta át ezt a területet Stephen és a mamája számára – az egyiket most raktárnak használjuk.

Amint kinyitottam Stephen szobájának ajtaját, megdöbbentem, mennyire sötét és nyirkos. A keskeny ablakot szinte teljesen benőtte a repkény. Az egykor fehérre meszelt falak elszíneződtek és málladoztak. A keskeny, roskatag ágy szépen be volt vetve, a piszkos fehérré vált komód fiókjaiból csavarok álltak ki a letört fogantyúk helyén. A falból három kampó meredt elő ruhaakasztóként. A komódon a fésűje két fénykép között helyezkedett el pontosan középen: az egyiken ő volt rajta csecsemőként az anyja karjában, a másikon pedig én – mindkettő vastag alumíniumkeretben, melyek túl robusztusak voltak a képekhez. Az ágya mellett fadobozon a Jákob küzdelmének egy példánya hevert, amit még apától kapott évekkel ezelőtt, és Swinburne[39] verseskötete. (Te jó ég! Stephen rákapott Swinburne-re!) Más nem is volt a szobában, se szőnyeg, se szék. És dohos szag terjengett. A kastélyban sehol nem tapasztaltam ilyen körülményeket, kivéve akkor régen, az első alkalommal. Azon tűnődtem, hogy az egykori tyúkok szelleme nem kísérti-e ezt a helyet.

Sokáig bámultam Stephen édesanyjának fényképét – eszembe jutott, mennyire gondoskodó volt velünk az anyánk halála utáni években. Később meglátogattam a kórházban, amikor beteg lett, majd együtt mondtuk el apával a szomorú hírt Stephennek, hogy már nem tudnak segíteni rajta. Mire csak annyit válaszolt: „Hát, ez rossz hír. Mindenesetre köszönöm, uram. Mára ez minden?”, aztán bement a szobájába. Miután az anyja meghalt, úgy gondoltam, szörnyen egyedül érezheti magát, és szokásommá vált, hogy este felolvassak neki a konyhában. Persze tetszelegtem is magamnak a hangos felolvasásban. Ekkor kezdte megszeretni a költészetet. De amikor apa feleségül vette Topazt, a nagy izgalmak közepette megszűntek a felolvasások. Az egészet el is felejtettem, és csak most, az édesanyja fényképéről jutott eszembe. Úgy éreztem, szemrehányóan pillant rám, mert nem vagyok elég kedves a fiával. Azon töprengtem, hogyan lehetne lakályosabbá tenni a szobát. Talán függönyöket szerezhetnék neki az ablakra, persze csak ha Topaznak sikerülne megtakarítani egy kis pénzt. Bár a borostyánnal borított ablak a szoba legszebb része, amit kár lenne eltakarni. Másrészt az agyamba fészkelődött az a gondolat, hogy nem szabad túl kedvesnek lennem Stephennel, mindig kimértnek kell maradnom. Az édesanyja szemébe nézve a következő üzenetet küldtem neki: „Minden tőlem telhetőt megteszek, megígérem.”

Aztán mégis úgy gondoltam, jobb, ha Stephen nem veszi észre, hogy a szobájában jártam – pontosan nem is tudtam, miért, leszámítva azt, hogy a hálószoba természetesen mindenki számára intim hely. Másrészt biztosan nem tetszene neki, hogy megláttam, milyen nyomorúságos a szobája. Még egyszer körülnéztem; a délutáni nap fénye átszűrődött a repkényen, így minden zöldes színezetet kapott. A ruhák fáradtan lógtak a falon, szinte halottnak tűntek.

Ha ott találja a levelet a szobájában, biztos kitalálta volna, hogy én tettem oda. Végül egyszerűen odaadtam neki, amikor hazajött a munkából. Röviden és tárgyszerűen elmondtam, hogyan jutott hozzám, aztán felszaladtam a szobámba. Megköszönte, de nem fűzött hozzá semmilyen megjegyzést. Még mindig nem tudom, mik a tervei Londonnal kapcsolatban.

Este a nappaliban dolgoztam a naplómon, amikor apa belépett. Annyira elmerültem a munkában, hogy nem is hallottam, mikor ért haza.

–  Helló, jól ment az üzleti ügyed? – érdeklődtem.

–  Miféle üzleti ügyem? A British Múzeumban voltam. – Aztán se szó, se beszéd, belenézett a naplómba, amelyet gyorsan elhúztam előle, és csodálkozva néztem rá.

–  Hűha! Ne félj, nem akarom kifürkészni a titkaidat. Csak a gyorsírásodra voltam kíváncsi. Jó, akkor mutasd be egy példán keresztül… mondjuk, írd le: „Isten, óvd a királyt.”

Végül úgy döntöttem, megnézheti a naplómat is – kiválasztottam egy nem személyes részt, hátha ő ügyesebb lesz, mint Simon a szavak felismerésében. Rámeredt a szövegre, aztán még közelebb húzta a gyertyát, majd megkért, magyarázzam el a szimbólumokat.

–  Nincsenek – feleltem. – A legtöbbje csak rövidítés.

–  Nem tudom követni, érthetetlen – tolta el magától a füzetet türelmetlenül, majd elvonult a kuckójába.

Lementem a konyhába, ahol Topaz sonkás szendvicset készített neki.

–  Egy szót se mondott arról, mit csinált egész nap.

–  Mindenesetre nem Mrs. Cottonnal volt, hanem a British Múzeumban.

–  Ez sajnos nem bizonyít semmit – felelte komoran. – A legtöbb ember találkahelynek használja. Egyszer én is ott randevúztam vele a múmiateremben.

Átment apához a szendvicsekkel, majd amikor visszatért megdöbbenve mondta:

–  Cassandra, szerintem apádnak elment az esze. Milliméterpapír volt kiterítve az asztalán, és azt akarta, kérjem el Thomastól a körzőjét. És amikor azt feleltem, hogy Thomas már alszik, azt válaszolta, jó, akkor hozzak egy kecskét. Tényleg kecske kell neki?

–  Áh, dehogy! – kacagtam fel. – Tudod, a kocsmákat nevezik így néha: „Kecske és körző”, ami állítólag egy régi bortársaság címerére utal. Hallottam már tőle ezt a viccet, de elég idiótának találom.

Némileg csalódottnak látszott. Lehet, hogy szívesen bevonszolt volna apának egy kecskét valahonnan az éjszakából.

Néhány perccel később apa csörtetett be a konyhába tombolva: neki mindenáron kell az a körző, még ha fel is kell ébresztenie Thomast. Magamra vállalva a dolgot beosontam Thomas szobájába, és sikerült zaj nélkül kicsennem a körzőt az iskolatáskájából. Apa elégedetten távozott vele. Hajnali háromkor jött vissza a kuckójából – hallottam, hogy a godsendi toronyóra hármat üt. Persze felébresztette Héloïse-t, aki éktelen ugatásával felverte az egész házat. Jó kis mulatság kockás papírral és körzővel játszadozni éjek éjjelén! Legszívesebben felpofoztam volna!

10

Kikívánkozik belőlem egy nagy hír már az első oldalon, de visszatartom magam. Meg kell tanulnom, hogyan lehet fokozni az izgalmakat. Csaknem két hétig semmit sem hallottunk Cottonék felől azóta, hogy együtt ebédeltünk velük a faluban; igaz, nem is vártuk, hogy jelentkezzenek, mivelhogy Londonban voltak. Nagyon élveztem annak a csodás május elsejei napnak a leírását, miközben minden percét újraéltem, bár kicsit sokáig tartott, mivel Topazra rátört a tisztogatási és mosási mánia, így folyton igényelte a segítségem. Szinte csak este tudtam írni az ágyban, így nem nagyon bátorítottam Rose-t arra, hogy sokat beszélgessünk, amire egyébként nem is mutatott túl nagy hajlandóságot. Amúgy is hosszú sétákat tett egyedül, és különösen akkor vágyott az effajta magányra, amikor takarításról volt szó.

Végül a május elsejét követő második szombaton fejeztem be az események taglalását, ám rögvest úgy éreztem, hogy most már történjen valami! Átnéztem a baldachinos ágyban fekvő Rose-ra, és megkérdeztem, tudja-e, hogy Cottonék mikor kerülnek elő megint.

–  Már visszajöttek – felelte, mintha nem érdekelné az egész.

Hallotta, hogy lenn a faluban már mindenki róluk pletykált, de nekünk egy szót sem szólt.

–  De ne számíts arra, hogy hamarosan itt lesznek – tette hozzá –, mert Neil majd mindent megpróbál, hogy Simont távol tartsa tőlem!

–  Ostobaság! – feleltem, bár tényleg az az érzésem, hogy Neil nem kedveli Rose-t. Igyekeztem még többet kihúzni belőle – élveztem volna egy kis izgalmas esélylatolgatást –, de nem nyílt meg. Tulajdonképpen meg is értettem: ha túl nagy a tét, veszélyes túlzott reményeket táplálni.

Aztán vasárnap olyan dolog történt, amely Cottonékat teljesen kiverte a fejemből. Amint lementem a konyhába, Topaz közölte, hogy Stephen elutazott Londonba. Egy szót sem szólt senkinek. Amikor Topaz lement a konyhába, hogy reggelit készítsen, Stephen már útra készen állt.

–  Teljesen nyugodt volt, és nagyon összeszedett. Megkérdeztem, nem fél-e, hogy eltéved, mire azt felelte, nem, de ha mégis, akkor taxiba száll. Ám úgy vélte, ez nem valószínű, mivel Miss Marcy elmagyarázta, melyik busszal menjen.

Nagyon begurultam rá, hogy Miss Marcyval megosztotta a titkát, velünk viszont nem.

–  Utálom azt a Mrs. Fox-Cottont – fakadtam ki.

–  Hát, én is figyelmeztettem, hogy vigyázzon vele – tette hozzá Topaz. – Persze lehet, hogy az érdeklődése iránta tényleg csak szakmai, bár őszintén szólva kétlem.

–  Úgy érted, szerelmeskedni akar vele? – kérdeztem elfúló hangon. Most végre rájöttem, miért elleneztem annyira, hogy odamenjen.

–  Előbb-utóbb ez úgyis bekövetkezik, de jobban szeretném, ha valami helyes, falusi lánnyal jönne össze. Na, ne légy ennyire elborzadva, Cassandra. Talán csak nem irigykedsz rá?

Azt válaszoltam, hogy egyáltalán nem bánom, ha talál magának valaki megfelelőt.

Furcsán nézett rám:

–  Nem éreztél soha vonzalmat iránta? Én ennyi idős koromban egy pillanatig sem haboztam volna… Olyan szép fiú. Persze nem csak az számít.

–  Igen, tudom, kedves a természete – válaszoltam.

–  Nem erre gondoltam – nevetett fel. – De megígértem apádnak, hogy nem adok ötleteket neked Stephennel kapcsolatban, úgyhogy maradjunk ennyiben.

Tudtam jól, mire gondol. De ha Stephen vonzó testileg, én miért nem vonzódom hozzá… Tényleg, miért nem? Vagy talán mégis?

Reggeli után elmentem a templomba. A plébános észrevett a szószékről, és igencsak elcsodálkozott. Odajött hozzám a mise után, miközben Héloïse-t ébresztgettem, aki az egyik régi sírkövön szunyókált.

–  Mit jelentsen ez az örömteli meglepetés? Csak nem valami titkos célod van Istennel? – érdeklődött. Természetesen semmi ilyen nem jutott eszembe, bár megragadtam az alkalmat, hogy imádkozzam Rose-ért. Nem hiszem ugyan, hogy az imák túlzottan hatásosak, már csak a kemény térdelőpárna miatt sem.

–  Csak úgy beugrottam – feleltem elég ügyetlenül.

–  Akkor, gyere, és igyál meg velem egy pohár sherryt! – javasolta. – Megmutatom, hogy a skótjuhász-szőrmétek milyen jól fest a kanapémon.

Mire azt válaszoltam, hogy Miss Marcyval kell feltétlenül beszélnem, és már siettem is utána. Tulajdonképpen ez volt idejövetelem valódi oka.

Nem kellett a témára rávezetnem, azonnal sejtette, hogy mit akarok.

–  Hát nem nagyszerű, ami Stephennel történik? – pislogott örömteli arccal. – Öt guinea-t keres egyetlen nap alatt; sőt majdnem hatot, ha sikerül megspórolnia a taxiköltséget! Hát ez a Mrs. Fox-Cotton valóban nagyon rendes!

Végül is semmi érdemlegeset nem tudtam meg. Stephen felkereste, és londoni útikalauzt kért tőle, de mivel a könyvtárban ilyen nem volt, így a jó Miss Marcy tanácsokkal látta el. Mielőtt elbúcsúztam, még mindig arról csacsogott, Stephen micsoda fantasztikus lehetőséghez jutott, és hogy Mrs. Fox-Cotton mennyire nagyszerű. Szerintem Miss Marcy nem igazán látja át a helyzetet.

Stephen csak késő este ért haza.

–  Na, milyen volt a napod? – kérdezte Topaz, nagy megkönnyebbülésemre, mivel elhatároztam, hogy nem fogom faggatni. Elmondta, hogy rögtön megtalálta a megfelelő buszt, amely odavitte, és csak pár percet késett, mivel nem találta meg azonnal a házat. Amikor végeztek, Mrs. Fox-Cotton elvitte a kocsijával az állomásra, miközben egy kicsit Londont is megmutatta neki.

–  Nagyon kedves volt, de egész más, mint az estélyen; nadrágot viselt, mint a férfiak, és szakszerű utasításokat adott. Még életemben nem láttam ekkora lencséjű fényképezőgépet.

Topaz azt kérdezte, milyen ruhát viselt a fényképezkedés alatt.

–  Bársonynadrágot és inget; ők adták. Majd újra fel kell vennem, amikor megint megyek.

–  Tehát újra odamész? – kérdeztem közömbösséget színlelve.

Igenlően válaszolt. Mrs. Fox-Cotton majd üzenetet küld neki, ha szabad vasárnapja lesz; minden jel szerint körülbelül egy hónap múlva. Aztán a szobortorzókról mesélt, amelyek között lefényképezték, és hogy a megvilágítással mennyit bajlódtak, majd az ebédről, amelyre Mr. és Mrs. Fox-Cotton meghívta.

–  A stúdió a házuk végében van – magyarázta. – De micsoda ház! Az előcsarnokban fekete márvány a kövezet. A szőnyegek olyan puhák, mintha az ember mohán lépkedne. Mr. Fox-Cotton üdvözletét küldi önnek, asszonyom.

Elment mosakodni, miközben Topaz elkészítette neki a vacsorát.

–  Úgy tűnik, rosszul ítéltem meg a hölgyet – jelentette ki Topaz.

Amikor Stephen visszajött, minden a régi volt köztünk. Azt mondta, akart vásárolni nekem valamit, de minden zárva volt.

–  Csak egy csokit tudtam venni az automatából, de nem hiszem, hogy ez kifejezetten londoni ajándék lenne.

Annyira fáradt volt, hogy alig evett. Amikor elment lefeküdni, arra gondoltam, rossz lehet neki a kis nyirkos szobájában, miközben Fox-Cottonék gyönyörű házának és stúdiójának képei villódznak lelki szemei előtt. Különös érzés töltött el – olyan dolgokat látott, amelyeket én még soha; ettől valahogy eltávolodott tőlem, és sokkal felnőttebbnek tűnt.

Másnap reggel valami más kötötte le a figyelmem, ugyanis két csomag érkezett, és mindkettő nekem! Senkitől sem kaptam csomagot a Millicent nénivel történt összeveszés óta. (Legutoljára ágyzoknikat küldött, amelyek rémesek voltak, de nem megvetendők hideg téli éjszakákon. Végül ablakkitámasztóként végezték.)

Nem akartam elhinni, amikor megláttam a nevem a címkéken – két Bond Street-i üzletből jöttek, hát még, ami bennük volt! Először hatalmas doboz bonbont csomagoltam ki, majd egy világoskék bőrbe kötött füzetet; a lapok – szám szerint kétszáz! – szélei csillogtak az aranyozástól, az előzékeken pedig kék és aranyszínű csillagok díszelegtek. (Topaz szerint legalább két guinea-be kerülhetett.) Egyik csomagban sem volt kártya, de természetesen eszembe jutott Simon ígérete, amennyiben megengedem, hogy belenézzen a naplómba. Ráadásul még egy új naplófüzetet is küldött!

Rose semmit sem kapott.

–  Nekem azért küldött ajándékot, mert még gyereknek tart, neked viszont azért nem, mert attól fél, hogy esetleg nem fogadnád el – fejtettem ki.

–  Akkor eléggé pesszimista lélek – felelte vigyorogva.

–  Egyél belőle nyugodtan! Majd visszaadod, ha már megkérte a kezed; akkor lesz csőstül bonbonod.

Kivett egyet, de láttam rajta, hogy igazából annak örült volna, ha ő kapja a csomagot, a bonbon maga annyira nem izgatta. Sokkal kevesebbet evett belőle, mint Topaz és én; Rose sohasem volt falánk.

Alighogy a csomagok körüli izgalom alábbhagyott, máris jött a következő: Cottonék autója állt meg a ház előtt, de csak a sofőr ült benne. Óriási virágcsokrot hozott, a mellékelt levélben pedig az állt, hogy meghívnak bennünket ebédre másnap, Thomast és Stephent is. A virágok senki nevére nem szóltak, míg a meghívót Topaznak címezték, aki megállapította, hogy Simon rendkívül korrekt módon járt el, ami jó jel. Topaz válaszlevelében mindannyiunk nevében elfogadta a meghívást, Thomas és Stephen kivételével, akik helyett, mint írta, egyelőre nem tud nyilatkozni. Jól tette, hogy kivárt, mivel Thomas mindenáron jönni akart, örült, hogy lóghat a suliból, Stephen viszont kijelentette, hogy inkább meghal, mint hogy jöjjön.

Rögtön le kellett volna jegyeznem ezt a második látogatásunkat Scoatney-ban, de a május elseje leírása annyira kimerített, hogy írásvágyam kissé alábbhagyott. Most, amikor visszagondolok rá, főleg a kert pompás zöldje jut eszembe, ahol a délutánt töltöttük – ugyanis ott maradtunk még uzsonnára is. Békés nyugalomban telt az egész találkozás. Egy cseppet sem izgultam, nem úgy, mint az estélyen! (Az estély sokkal izgalmasabb volt – olyan az emlékezetemben, mint amikor a sötétben parázslik a tűz: gyertyafények, csillogó parketta, az éjszaka sötétje az ablakokon túl.) Mrs. Cotton távollétében Simon játszotta a házigazda szerepét. Komoly volt, egy picit méltóságteljes, főleg apával és Topazzal társalgott. Meglepő módon Rose-zal is elég kimért maradt, velem viszont teljesen felszabadult. Neil folyton Thomast győzködte, hogy egyen még, amennyi belefér, majd teniszezni akart vele. Rose-t és engem is hívott, mire Rose azt felelte, nem edzett azóta, hogy befejezte az iskolát, tehát nem vállalkozott rá. Így aztán Rose-zal kettesben bolyongtunk mindenfelé, míg végül az üvegházban kötöttünk ki. Élveztem a meleg, párás, különféle illatoktól terhes levegőt; mintha valami más világba léptünk volna, elkülönülve a többiektől.

–  Ó, Cassandra, hiszed, hogy meg fog történni, tényleg? – szólalt meg hirtelen Rose.

Olyan arccal nézett, mint ahogy régen a karácsonyestéken amikor kiaggattuk a harisnyáinkat a másnapi ajándékokra várva.

–  Tényleg annyira akarod? – kérdeztem, majd rájöttem, hogy teljesen feleslegesen, mivel tökéletesen elszántnak látszott. Meglepetésemre elég sokáig fontolgatta a választ, miközben a pázsit felé nézett, ahol Simon szórakoztatta apát és Topazt. Közben egy rózsaszín kamélia hullott a földre tompa puffanással.

–  Igen, biztos vagyok benne – válaszolt végül kissé éles hangon. – Eddig csak mesének hittem az egészet, de most valósnak érzem; meg fog történni, nem lehet, hogy nem!

–  Én is így érzem – erősítettem meg, és tényleg úgy is éreztem, bár a melegházak fűtöttsége mindig egyfajta várakozással tölt el.

Neil újabb sonkát tukmált rá Thomasra, valamint hat üveg dzsemet – apa tiltakozni látszott, de nem túl erélyesen. Egyébként remek hangulatban volt. Egy halom könyvet kért kölcsön Simontól, és amint hazaértünk, visszavonult velük kapuházi vackába.

Aztán átéltünk még egy izgalmas napot. Váratlanul jelentek meg a fivérek, és piknikezni hívtak. Apa még érkezésük előtt megint felutazott Londonba (egyetlen szó, magyarázat nélkül), Topaz pedig valamilyen indokkal kimentette magát, így csak Rose és én mentünk velük. A tengerhez kocsiztunk. Nem angol módra piknikeztünk, hanem barbecue-ztunk: Neil tűz fölött sütötte a marhahúst. Amióta Nyúl Komáról olvastam Rémusz bácsi meséiben, izgatott, mi lehet az a barbecue, de most már tudom. A hús külseje megpörkölődik, de belül nyers marad: annyira romantikus. Simon nagyon fiatalos volt, de nagyon amerikai is. Ő meg Neil állandóan azt a pikniket emlegették, amelyen még együtt voltak kisfiúkorukban, szüleik válása előtt. Azt hiszem, most kezdik újra megismerni egymást; Neilen már most is látszik, hogy szereti Simont. Simonnál viszont nem lehet tudni, ő sokkal zárkózottabb. Mindketten kedvesek, de Neil szívélyesebb, és nyitottabb. Aznap még Rose-zal is aranyos volt, legalábbis a nap legnagyobb részében. Nem mintha bárki is ellenállhatott volna Rose-nak, annyira elemében volt. Talán a tenger és a hússütögetés mulatsága tette, hogy minden modorosságától megszabadulva ismét valódi, felszabadult személyiséggé változott át. Kacagott, féktelenül hancúrozott, hason csúszott le a homokbuckákról. Nem fürödtünk, mivel senki sem hozott fürdőruhát, de nem is bántuk, mert a tenger vize ilyenkor még dermesztően jeges.

Simon jobban el volt bűvölve Rose-tól, mint valaha. Késő délután, amikor Rose még mindig elemében volt, Simon meg is jegyezte Neilnek:

–  Tapasztaltál már valaha ekkora változást egy lányban?

–  Nem, rendkívüli fejlődést mutat – vigyorgott Neil Rose-ra, aki viccesen rányújtotta a nyelvét. Ebben a pillanatban tényleg úgy láttam, hogy barátságosak egymással.

–  Te is úgy gondolod, hogy fejlődöm? – kérdezte Simontól.

–  Mondjuk, hogy ez a Rose tökéletes itt, a tengerparton, a napsütésben, de a másik Rose is remek egy gyertyafényes vacsoránál. Ám a legjobb az, hogy többféle Rose létezik.

Egyenesen ránézett, és Rose viszonozta tekintetét, de a nézése nem olyan volt, mint Scoatney-ban, a vacsoraasztalnál; nem volt csábos vagy kihívó, inkább védelmet kereső, majdnem esdeklő. Aztán elmosolyodott, és így szólt:

–  Köszönöm, Simon.

–  Ideje csomagolnunk – szakította meg ezt a meghitt pillanatot Neil elég otrombán, mert valószínűleg érezte a fontosságát, mint ahogy én is, és nem akarta, hogy sokáig tartson. Ezek után ugyanolyan hányaveti volt Rose-zal, mint azelőtt, aki viszont tudomást sem vett róla. Szomorúság töltött el miattuk azok után, hogy milyen jól megvoltak egymással a nap folyamán.

Idefelé Neil vezetett, hazafelé tehát Simon ült a volánhoz, Rose pedig elöl foglalt helyet mellette. Nem nagyon társalogtak; Simon nagyon óvatosan vezet, különösen a kanyargós utakon. Hátul viszont remekül szórakoztunk Neillel. Sok érdekességet mesélt az amerikai életmódról, amely nagyon élvezetes lehet, különösen a lányok számára.

–  Rose és én milyenek vagyunk szerinted az amerikai lányokhoz képest? Hiányzik belőlünk a lazaság, túlzottan hagyományosak vagyunk?

–  Hát, hagyományosak aligha – nevette el magát. – Gondolj a mostohaanyádra a különleges megjelenésével. – Rose felé fordította a fejét. – Szerintem a ti családotokban senki sem nevezhető hagyományosnak. De valóban hiányzik belőletek a lazaság, még a falusiakból is. Sőt még te is egy kicsit merev vagy, bár nagyon aranyos. De mindez nem számít, az angolok azért remek emberek.

Ez jellemző Neilre: viccelődik Angliáról, de figyel arra, hogy ne sértse meg az érzéseinket.

Aztán megint Amerikáról beszélgettünk; elmesélte csaknem ötezer kilométeres útját Kaliforniától New Yorkig, amelyet autóval tett meg. Leírta az egyik kisvárost, ahova alkonyatkor érkezett: a lakóövezeten áthajtva hatalmas fákat látott, zöld pázsitokat, de kerítést sehol; az emberek a tornácon ültek, mögöttük a kivilágított ablakok. A főutcán az üzletek neonfényei villództak a sötétkék égbolttal a háttérben – a neonfényekről eddig nem gondoltam volna, hogy romantikusak is lehetnek, de az elbeszéléséből teljesen úgy hangzott. A szállodák csodálatosak, még a kis helyeken is, a szobáknak szinte mindenhol saját fürdőszobájuk van, és a kávézókban remek ételt is adnak. A táj változatosságát is megemlítette, amint a különböző államokon haladt keresztül – narancsligeteken át Kaliforniában, óriási kaktuszok között a sivatagban, Texas hihetetlen méretű területén, és a déli államok régi kisvárosain át, ahol furcsa, szürke moha lóg le a fákról – ez utóbbit különösen érdekesnek találtam. Közben az időjárás is változott: a kaliforniai nyárból a New York-i hóviharba érkezett.

Ez az utazás, mint mondta, tökéletes képet nyújtott neki egész Amerikáról, és ahogy leírta, számomra is sokkal valóságosabbnak tűnt, mint azok a dolgok, amelyeket olvastam, vagy azok a képek, amelyeket Amerikáról láttam. Olyan élénken éltek az emlékeiben az utazás képei, hogy bár sok szép falun hajtottunk át, és mindig azt mondta mindegyikre, hogy igen, nagyon szép, esküdni mertem volna, hogy továbbra is Amerikát látja maga előtt. Azt mondtam neki, hogy én is megpróbálom magam elé idézni, amit ő lát. Ha néha telepátia révén az ember képes eltalálni mások gondolatait, akkor talán az is lehetséges, hogy lássuk ugyanazokat a képeket, amelyek a másik lelki szemei előtt úsznak el.

–  Akkor összpontosítsunk együtt – javasolta, és a takaró alatt megfogta a kezem. Becsuktuk a szemünket, és erősen koncentráltunk. Persze az előttem megjelenő képek valószínűleg csak képzeletem szüleményei voltak, mégis ráéreztem arra az óriási térre és szabadságra, ami az ő leírása alapján Amerikát jellemzi. Amikor kinyitottam a szemem, az a különös érzésem támadt, mintha a föld és az ég túl közel kerültek volna hozzám, mintha össze akarnának nyomni. Neil eléggé meghökkent, amikor ezt elmondtam neki, és azt felelte, mióta itt van Angliában, neki is folyton ez a benyomása.

Miután abbahagytuk a koncentrálást, továbbra is fogta a kezem, bár ennek nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget. Szerintem ez csak amolyan amerikai szokás, csak a barátság kifejezése. Nem is zavart egyáltalán, bár időnként beleborzongtam.

Besötétedett, mire hazaértünk. Be akartuk hívni őket, de azt mondták, Mrs. Cotton érkezését várják, így haza kell menniük.

Miközben Topaznak elmeséltem a napunkat, megérkezett apa is. Egy szót sem szólt arról, hogy mit csinált Londonban. Ezzel szemben elmondta, hogy Mrs. Cottonnal utazott együtt a vonaton, és meghívta Cottonékat vacsorára két hét múlva szombatra. Topaz méregbe gurult.

–  Mortmain, ezt hogy képzelted? – kiabált rá. – Mit fogunk nekik adni, és főleg min? Tudod, hogy az ebédlőben egy fia bútor sincs.

–  Majd adunk nekik „ham and eggs”-t itt a konyhában – felelte apa. – Szerintem nem lesz ellenükre, és kaptunk tőlük elég sonkát, nem?

Elképedve bámultunk rá. Jó, hogy Rose nem volt jelen, mert még képes lett volna felpofozni, olyan őrjítően pimaszul viselkedett. Aztán egyszerre csak elszállt belőle az erő.

–  Hát… csak úgy éreztem, muszáj… – Harcias hangját hebegés váltotta fel. – A jövő héten megint meghívott bennünket vacsorára… Istenem, már kezdek leépülni, teljesen elfeledkeztem az ebédlőbútorokról. Nem tudtok kitalálni valamit? – nézett kérlelőn Topazra.

Ki nem állhatom, ha meghunyászkodik; ilyenkor olyan, mint a pitiző, fogatlan oroszlán. (Nem mintha valaha is láttam volna ilyet.) Topaz viszont kapva kapott az alkalmon.

–  Ne aggódj, megoldjuk! Ez egyfajta szórakozás, próbára tesszük magunkat! – Mély altja megnyugtatóan búgott, bár egyszer egy kicsit megremegett. Legszívesebben megöleltem volna.

–  Na, gyere, nézzük meg az ebédlőt – suttogta a fülembe, miközben apa a vacsoráját fogyasztotta. Gyertyákkal felszerelve indultunk el. Nem tudom elképzelni, miben reménykedett, de akármi is legyen az, nem találtuk meg – csak az üres tér tárult elénk. A bútorokkal együtt a szőnyeget is eladtuk.

Átmentünk a szalonba.

–  A zongora fedőlapja eredeti ötlet lenne asztal gyanánt, nem? – elmélkedett Topaz.

–  Igen, miközben a másik oldalon apa klimpírozik – tettem hozzá.

–  Ülhetnénk a földre párnákon, mivel székünk sincs elég – folytatta.

–  De párnánk se. Parkettből viszont van bőven!

Rengeteget nevettünk, míg a gyertyáink végül leégtek, de mindenesetre jobban éreztük magunkat.

Végül Topaz azt találta ki, hogy Stephen szerelje le a tyúkól ajtaját, és tegye rá két sebtében összeeszkábált bakra. A tákolmányt az ablakülés elé állítottuk, ezzel három ülőhelyet megtakarítottunk. Az előcsarnokból a brokát sötétítőfüggönyt használtuk asztalterítőnek – csodálatos látványt nyújtott, bár a függönytartó karikák időnként a lábunkba akadtak. Az ezüstnemű, a finom porcelán és a szép poharaink is már régen ki tudja, hová kerültek, ám szerencsére a plébános kölcsönadta az övéit egy ezüst gyertyatartó kíséretében. Természetesen őt is meghívtuk a nagy eseményre. Igen korán érkezett, és nekiállt kifényesíteni a tulajdonát képező tárgyakat, miközben mi izgatottan öltözködtünk. Rose Topaz fekete estélyi ruháját viselte, elképesztően jól állt rajta.

A vacsoramenünk a következő volt:

Húsleves gazdagon (a második sonka csontjában főzve)

Főtt csirke és sonka

Őszibarack tejszínnel (az őszibarackot Cottonék küldték még éppen időben)

Előétel: sonkás hasé

Természetesen Topaz készített el mindent, és Ivy Stebbins szolgálta fel Stephen és Thomas segédletével. Nem történt semmilyen szerencsétlenség, kivéve azt, hogy Ivyt, mint később nekem bevallotta, kilelte a hideg, amikor Simon szakállára pillantott.

Mrs. Cottonnak természetesen be nem állt a szája, de elbűvölően kedves volt – szerintem neki köszönhető, hogy végül is a vacsorát sikerként könyvelhettük el. Az amerikaiak nagyon tudnak alkalmazkodni a körülményekhez, Neil és Simon még a mosogatásba is besegített! Próbáltam őket lebeszélni, mivel a konyhában rettenetes állapotok uralkodtak – Thomas a tányérokat a földre rakta, hogy Héloïse és Abélard nyalogathassák, ami őrült ötlet, mivel a csirkecsont rendkívül veszélyes számukra.

Tulajdonképpen Ivy mosogatott, mi csak törülgettünk. Aztán Stephen hazavitte Ivyt, aki velem egyidős, és nagyon szép, de nálam sokkal robusztusabb. Szemlátomást kivetette a hálóját Stephenre, amit eddig egyáltalán nem vettem észre. Azt hiszem, nagyszerű parti lenne Stephen számára, mivel a lány a Stebbins-birtok egyetlen örököse. Azon tűnődtem, vajon megcsókolja-e Stephen a hazafelé vezető úton, és hogy eleve csókolózott-e már. Gondolataim egy része Stephent követte, amint a sötét földeken keresztül Ivyt kíséri haza, de nagyobbrészt a konyhában tevékenykedő Cotton fivérekre összpontosult. Neil az asztal tetején ült, és a hozzá dörgölőző Abet simogatta, aki a gyönyörtől szinte transzba esett, míg Simon ide-oda járkált a falak elrendezését vizsgálva. Hirtelen az az emlék villant fel bennem, amikor először megjelentek nálunk; Simon árnyéka a falon az ördögöt idézte… Remélem, Rose már elfelejtette, mint ahogy nekem is csak most jutott eszembe. De bátran állíthatom, hogy egyáltalán nincs benne semmilyen ördögi vonás.

Hamarosan következett az este legizgalmasabb része.

Azzal kezdődött, hogy Simon megkérdezte, bejárhatnák-e a kastélyt: gondolom, arra volt kíváncsi, rendet raktunk-e a hálószobánkban.

–  Gyújtsd meg a lámpát, Thomas, és menjünk ki a várfalakra – indítványoztam, hogy minél romantikusabb legyen, főleg Rose miatt. – Majd az előcsarnokból indulunk!

Keresztülmentünk a nappalin, ahol a többiek beszélgettek – vagyis hogy apa és Mrs. Cotton, mivel Topaz inkább csak hallgatta őket; a plébános megriadt szeméből arra következtettem, hogy most ébredt a szunyókálásból. Úgy tűnt, szívesen csatlakozna hozzánk, de tudtára adtam, hogy az nem lenne jó; minél kevesebben vagyunk, annál jobb.

–  Menjünk a kapuházba először – javasolta Rose, majd gyorsan kisurrant a főbejáraton át, szemlátomást kihagyva az ebédlőt. A magam részéről úgy véltem, az ebédlő üressége még mindig jobb, mint a hálószobánk szegényes bútorai. Nem is sejtettem, hogy Rose éppen a saját szerény személyére volt büszke!

Amint átvágtunk az udvaron, Simon a Belmotte-ra tekintve megszólalt:

–  Hogy feketéllik az a torony a csillagos éggel a háttérben! – Úgy láttam, rátört a romantikus hangulat; csodás éjszaka volt, langy szellő lengedezett, és mindez valóban remek háttérnek bizonyult.

Ha a kapuház ormára felmegyek, mindig eszembe jut az első alkalom, amikor Rose hátulról bökdösött a lépcsőn, hogy gyorsítsak már – azon a napon fedeztük fel a kastélyt. Amikor erre gondolok vagy a közös gyerekkorunkra, mindig elfog az érzés, mennyire szeretem Rose-t, és ez arra ösztökél, hogy mindent megtegyek érte. A lámpást követve lépkedtünk felfelé. Miközben Simon nem győzött arról ámuldozni, a súlyos kőlépcsőfokok milyen kecsesen kanyarognak egyre feljebb, az járt a fejemben: szeretném, ha összejönne Rose-zal.

–  Hát nem fantasztikus? – kiáltott fel Simon, amint kilépett a torony tetejére. Éjszaka még sohasem voltam itt fenn, és ez engem is izgalommal töltött el, nem mintha sokat láttunk volna a csillagokon és néhány apró fényen kívül, melyek Godsend és a Stebbins-farm tájékán pislákoltak. Maga az érzés volt izgalmas: mintha közelebb kerültünk volna az éjszakához.

Thomas a pártázatra állította a lámpát, ami megvilágította Rose haját és arcát, miközben testének többi része a fekete ruha miatt beleolvadt a sötétbe. Az enyhe szellő átlátszó selyempelerinjét időnként Simon arcába fújta.

–  Ezek az éjszaka szárnyai – jegyezte meg Simon nevetve.

Lenyűgöző volt Simon és Rose feje egymás mellett: Simon sötét haja és Rose ragyogó szőkesége. Próbáltam kigondolni valamit, hogyan lehetne őket kettesben hagyni itt fenn, de találékonyságom cserbenhagyott.

Pár perc múlva már lefelé ballagtunk, de csak addig a szintig, ahonnan kijuthattunk a várfalakra. Elég sokáig időztünk ott, mert Neil mindent tudni akart a várak védelméről – különösen foglalkoztatta a hajítógép, amellyel köveket, vagy döglött lovat dobtak át a falakon a várvédőkre. Rose szinte azonnal megbotlott a ruhája aljában, ám Simon elkapta a karját, és kihasználva a lehetőséget, el sem engedte addig, míg a fürdőszobába vezető toronyhoz nem értünk.

Hagytuk, hogy Thomas mutassa meg nekik a fürdőszobát. Hallottam, hogy Neil majd’ megszakadt a nevetéstől a Windsor-kastély látképén. Rose-zal előreszaladtunk a hálószobába, hogy gyertyát gyújtsunk.

–  Nem tudnál valamit kitalálni, hogy kettesben maradhassak vele? – súgta nekem.

Azt feleltem, hogy már ezen töprengek a vacsora óta:

–  De elég nehéz. Nem tudnátok valahogy lemaradni?

Azt válaszolta, hogy megpróbált hátramaradni a vártorony tetején, viszont Simon szemmel láthatóan nem akart, mivel így szólt: „Várj, Thomas azzal a lámpával, különben Rose nem fogja látni az utat.”

–  Így hát mennem kellett.

–  Ne aggódj, majd kisütök valamit – nyugtattam.

Hallottuk, amint közelednek.

–  Ki alszik a baldachinos ágyban? – érdeklődött Simon, mihelyt beléptek.

–  Rose – vágtam rá gyorsan, jóllehet ezen a héten én voltam a soros, de úgy éreztem, sokkal romantikusabb, ha abban képzeli el, mint az ócska vaságyon. Ezek után kinyitotta a tornyunk ajtaját, és jót nevetett, látva, hogy Rose rózsaszín estélyi ruhája himbálózik az orra előtt – ott tartja, mert a szekrényben a fodrok összegyűrődnének.

–  Milyen jól szolgál ez a hatszáz éves torony: fel lehet benne aggatni a ruhákat!

Neil átkarolta Miss Blossomot, és megállapította, hogy pont az ő zsánere, aztán feltérdelt az ablakülésre, és lenézett a várárok vizére. Hirtelen ötletem támadt.

–  Mit szólnál, ha megfürödnénk? – kérdeztem Neilt.

–  Imádnám – felelte tüstént.

–  Mi? Ma este? – kerekedett ki Thomas szeme.

–  Remekül fogunk szórakozni! – Szerencsére Thomas észrevette, hogy leheletfinoman rákacsintok, és az arca nem mutatott további megdöbbenést. – Add kölcsön a fürdőnadrágodat Neilnek; attól tartok, csak egy van, de majd Neil után Simon is megkaphatja. Rose nem fürödhet, mert nagyon könnyen megfázik! (Isten bocsássa meg, ennek a fele sem igaz: Rose sokkal szívósabb, mint én.)

–  Majd az ablakból nézünk benneteket – jelentette ki Simon.

Előástam a fürdőruhámat, majd átrohantam Thomashoz, aki a szobájából kiabált, hogy nem találja az övét – egy pillanatra megrémültem; lehet, hogy az iskolában hagyta?

–  Miért csinálod ezt? Tudod jól, hogy a víz jéghideg! – suttogta.

Persze nagyon jól tudtam. Csak júliusban és augusztusban szoktunk fürödni a vizesárokban, és még akkor is általában megbánjuk.

–  Majd később elmagyarázom! De ne merd Neilt lebeszélni!

Hál’ istennek végül megtaláltam a fürdőnadrágját – a kéménybe dugta, hogy csökkentse a huzatot; szerencsére fekete színű.

–  Gyere, öltözz át a fürdőszobában – hívtam Neilt –, aztán le tudsz menni a bástya lépcsőjén a várárokhoz. Thomas, mutasd neki az utat a lámpással, aztán maradj ott, és világíts nekünk. Rögtön jövök én is.

Odaadtam Neilnek a fürdőnadrágot, én pedig átszaladtam az „Ütközőállamba”, hogy átöltözzem. Amint a hálószobán futottam át, Rose felé pillantottam: az ablakülésen helyezkedtek el, szemlátomást nagy egyetértésben.

Csak miközben magamra húztam a fürdőruhát, eszméltem rá, hogy mibe is vágtam bele – én, aki gyűlölöm a hideg vizet, annyira, hogy már a fürdőruha gondolatától is dideregni kezdek. A konyhai lépcsőn surrantam le, mint az eszkimó, aki a dermesztő fagyba tart. A nappaliban nem óhajtottam mutatkozni a kinőtt fürdőruhámban, melynek mellkasi részén volt iskolám mottója domborodott. Szóval a konyha mögött lévő romokon keresztül mentem ki a vizesárokhoz. Itt van a deszkapallóhíd, amely a búzamezőkhöz vezet. Ide kuporodtam le, ügyelve arra, hogy a lábam ne érjen a vízbe. A felkelő hold fényében végig beláttam a várárkot; Neil még nem volt lenn a parton. A hold földöntúli fényt árasztott a zöld búzamezőkre; annyira lenyűgöző volt, szinte el is feledkeztem róla, hogy mindjárt meg kell mártóznom a jeges vízben. Mennyire változó a holdfény! Néha haloványan fehér, máskor aranyszínű, most viszont fémesen csillogó – szinte már bántja a szemet.

A várárok vize feketének tűnt, ám máshol ezüstösen vagy aranyosan csillogott: ezüstösnek látszott, ahol a hold fénye ráesett, és aranyosnak, az ablakokban világító gyertyák miatt. Egyszerre csak aranyban úszott a sarokbástya, amint Thomas előbukkant a lámpásával a kijáratban. Majd Neil is feltűnt; nagyon magasnak tetszett fekete fürdőnadrágjában, amint a lámpa világából a holdfénybe lépett.

–  Hol vagy, Cassandra? – kiáltotta.

Szóltam, hogy jövök, majd belemártottam a lábujjam a vízbe a legrosszabbra számítva. Ám csalódnom kellett, mert még a legrosszabbnál is százszor rosszabb volt, és arról a merész ötletről, hogy a vízbe merülés kínjait legyőzve majd odaúszom Neilhez, egy pillanat alatt letettem – az is tiszta haszon, ha nyerek néhány perc haladékot. Így aztán lassan felé sétáltam a mező szélén, miközben a sarjadó búza csiklandozta a lábszáram, és leültem vele szemben, az átellenes oldalon. Valami érdekes témát próbáltam felvetni, hogy előbb beszélgessünk egy kicsit. Nemcsak a vízbe merülés szörnyűségét igyekeztem halasztani, hanem arra is gondoltam, hogy Rose-nak minél több időt adjak, hogy Simonnal kettesben lehessen; biztos voltam benne: amint bemegyünk a vízbe, rövid úton ki is jövünk onnan.

Először az éjszaka szépségét ecseteltem, aztán elmeséltem neki azt a mindig nyerő történetemet, hogy miként akartam ruháskosárban átkelni a vizesárkon, amikor tudomást szereztem a gyékénycsónakok létezéséről. Végül Amerika témáját kezdtem boncolgatni, de Neil a szavamba vágott:

–  Úgy látom, csak húzod az időt, mintha nem akarnál úszni! Én most már bemegyek. Elég mély a víz, hogy fejest ugorjak?

Azt feleltem, igen.

–  Vigyázz, mert sáros az alja – figyelmeztette Thomas.

Neil óvatosan ugrott, majd fogcsikorgatva bukkant fel a felszínen.

–  Hű, ez kegyetlenül hideg! – kiáltotta. – Pedig egész nap gyönyörűen sütött a nap.

Mintha a mi vizesárkunk törődne a napsütéssel. Szerintem olyan patak táplálja a vizét, amely egyenesen Grönlandon ered.

–  Azon tűnődöm, egyáltalán fürödjek-e – méláztam – ilyen kiadós vacsora után.

–  Most már nem térhetsz ki előle, te javasoltad az egészet! Gyere, vagy berántalak! Egyébként hamar meg lehet szokni!

Istenhez fohászkodtam: „Mindezt csak a nővérkémért teszem, kérlek, melegítsd fel egy kicsit a vizet!” Persze tudtam, hogy nem fogja. Az ugrás előtti utolsó gondolatom az volt, hogy úgyis rögtön meghalok.

Iszonyat volt, mintha jéghideg késekkel hasogatnák a bőröm. Őrült csapkodással kezdtem úszni, azzal biztatva magam, hogy pillanatok múlva biztos jobb lesz, bár a lelkem mélyén egyáltalán nem hittem. Neil mellettem siklott. Nagyon elkeseredett képet vághattam, mert megkérdezte:

–  Hé, nem érzed jól magad?

–  De, de! – lihegtem, majd felhúzódzkodtam a deszkahídra.

–  Gyere vissza, és ússz tovább, vagy menj be megszárítkozni! Ugyan már, hamar meg fogod szokni!

Visszacsúsztam a vízbe, ami már nem is volt annyira kellemetlen. Mire a nappalihoz értünk, már kifejezetten élveztem az úszást. A sárga fényt árasztó ablakból Topaz és a plébános bámultak le ránk. Rose és Simon nem mutatkoztak; nekik a feljebb lévő ablakban kellett volna lenniük, de reményeim szerint annyira el voltak foglalva egymással, hogy nem néztek ki. Aztán egy holdfényes szakaszon úsztunk keresztül – csodás volt, ahogy a víz ezüstösen fodrozódott. Majd a sarokbástyához értünk. Thomas eltűnt; reméltem, hogy nem ment vissza Rose-t és Simont boldogítani!

Aztán befordultunk a kastély homlokzata elé; már nem jött aranyos fény az ablakokból, csak a holdfény követett bennünket. A hátunkon úsztunk, miközben felnéztünk a meredek, sima várfalakra – innen hihetetlenül magasnak látszottak. A víz csapkodta az ősi köveket, amelyek rejtélyes szagot árasztottak, mint amikor egy meleg nap után megindul a felhőszakadás, de ebbe még belevegyült a vízinövények és a hűvösödő éjszaka különös illata is. Megkérdeztem Neilt, mit gondol erről, de csak annyit mondott, nedves kőszag. Szerintem az ő képzeletében inkább az járt, hogy a falakról forró szurkot is önthetnének ránk. Minden, ami a várostrommal kapcsolatos, rendkívül érdekelte, ez a téma szinte megbabonázta. Amint a várbejárat két tornyához értünk, a felvonóhidakról érdeklődött, és nagyon csalódott volt, amikor közöltem vele, a mienk igazából nem az, csak így hívjuk, hogy megkülönböztessük a Belmotte hídtól. Aztán arra volt kíváncsi, amint a romos részek mellett úsztunk el, hogy mi történt ezekkel a falakkal, és mélyen felháborodott, hogy Cromwell kerekfejű puritánjai ledöntötték. Megjegyeztem, hogy most először érzem, hogy a régi dolgok tetszenek neki.

–  Á, ez a hely nem azért olyan remek, mert régi, hanem mert iszonyú mulatságos lehetett itt élni.

Miután a várárok Belmotte szakaszát elhagytuk, sötétben úsztunk tovább, mert a hold nem volt elég magasan, a kastély eltakarta. Hirtelen valami fehérség tűnt föl előttünk, majd sziszegés és szárnycsapkodás – az alvó hattyúknak ütköztünk. Neil élvezte a dolgot, és én is nevettem, de valójában eléggé megrémültem, mivel a hattyúk nagyon veszélyesek is lehetnek. Szerencsére a mieink nem rosszindulatúak: kitértek előlünk, és a sás közt kerestek menedéket.

A Belmotte híd alatt átúszva ismét holdfényes területre értünk a vizesárok déli oldalán. Itt nincsenek romok, a kert egészen a víz széléig nyúlik le. A violák illata azonnal megcsapott. Ráadásul a fejem fölött nőttek, így alulról szemlélhettem őket – fő a változatosság!

De addigra el is fáradtam, ezért hagytam sodortatni magam a vízzel; Neil is így tett. Kellemes volt ez a lebegés, miközben a csillagokat bámultam. Ráadásul a plébános éppen ekkor elkezdett zongorázni egy gyönyörű dallamot Händel[40] Vízizenéjéből, amely az egyik kedvenc darabom – szerintem azért játszotta, hogy fürdőzésünket még élvezetesebbé tegye, ami nagyon kedves tőle. Lágyan szóltak a hangok, de tisztán; a zene bűvöletében lebegtem volna még akár órákon át, de dideregni kezdtem, és ez újra gyorsabb úszásra ösztökélt.

–  Megtettük a teljes kört – mondtam Neilnek, amint ismét a deszkapallóhídhoz érkeztünk. – Most már pihenjünk meg!

Kisegített a vízből, aztán a romok között felmásztunk a konyha falához, amelynek nekidőlve leültünk. A téglák még mindig melegek voltak az egész napi napsütéstől. A hold fényében Neil fantasztikusan nézett ki: a hajába és a vállára némi békalencse tapadt.

Bár a holdfény, a Vízizene, a violák illata és a fürdés a hatszáz éves vár körüli vizesárokban mind-mind nagyszerű keretet adtak a romantikus hangulatnak, kár volt az egészért, mert nem voltunk szerelmesek egymásba – az jutott eszembe, hogy inkább Rose-nak és Simonnak kellene most itt lennie helyettünk. Aztán megállapítottam, hogy a jéghideg víz sem kedvez az érzelmeknek, mert amikor Neil végül átkarolt, feleannyira sem éreztem olyan izgatónak, mint amikor a kocsiban a takaró alatt megfogta a kezem a piknikről hazafelé jövet. Talán továbbfejlődhetett volna a dolog, ám a következő percben Topaz szólított, hogy hol vagyok. Aztán apa kiabált, hogy átviszi Mrs. Cottont és a plébánost a dombra, hogy megnézzék a Belmotte tornyot; Thomas a lámpájával már jelzett is nekik a Belmotte hídon.

–  Vigyázz, meg ne fázz! – figyelmeztetett Topaz.

–  Most már beküldöm a lányt átöltözni, Mrs. Mortmain – felelte Neil.

–  De hát nem is fázom – jelentettem ki, mert féltem, hogy Rose-nak és Simonnak nem volt elég idejük az együttlétre.

–  Dehogynem, hát már vacog a fogad, és nekem is. Gyere! Hol találunk törülközőket?

Ez az ártatlan kérdés nagyon rosszul érintett. Törülközőkből annyira kevés van, hogy nagymosáskor egyszerűen csak lerázzuk magunkról a vizet, és várjuk, hogy megszáradjunk.

–  Mindjárt hozok egyet – válaszoltam a legnagyobb természetességgel. Majd megindultam felfelé a romok közt, nem túl gyorsan, hogy legyen időm gondolkozni. A fürdőszobában két rózsaszín vendégtörülköző van – vagyis csak annak nevezzük, mivel valójában két asztalkendő, melyeket Miss Marcy volt oly szíves kölcsönadni. Ezeket adjam ennek a hatalmas embernek? Arról szó sem lehet. Támadt egy ötletem.

–  Gyere, és melegedj át a konyhai kályhánál! – javasoltam, mikor a hátsó bejárathoz értünk. – Azonnal lehozok egy törülközőt. – És már futottam is fel a lépcsőn.

–  De a ruhám a fürdőszobában van… – kezdte Neil, ám a szavába vágtam:

–  Azt is lehozom!

Úgy határoztam, hogy a saját törülközőmet adom oda neki, vagy Rose-ét, attól függően, melyik a szárazabb. Összehajtom, mintha tiszta lenne, és a mellemhez szorítom, aztán majd elnézést kérek, hogy kicsit nedves lett. Ráadásul nem kell megzavarnom Rose és Simon együttlétét sem, mert kiraktam a törülközőket a tornyunkba, amikor takarítottunk Cottonék érkezése előtt; tehát a nappaliból is fel tudok menni értük. Úgy terveztem, hogy villámgyorsan átveszem a száraz ruháimat, miközben Neil is öltözködik, majd gyorsan visszaszaladok a konyhába, és ott még egy ideig szóval tartom, további időt hagyva Rose-nak.

Óvatosan kinyitottam a szalon toronyba vezető ajtaját, és megindultam felfelé a lépcsőn. A forduló után azonban teljes sötétségbe jutottam, így négykézláb haladtam tovább. Aztán kínos helyzetbe kerültem, mert a fejem beleakadt Rose rózsaszín ruhájába, de amint kiszabadultam, vékony fénycsíkot pillantottam meg a hálószobaajtónk alatt. Tudtam, hogy a törülközők egy kicsit feljebb vannak, így tapogatózva értük nyúltam.

És ekkor az ajtón keresztül Simon hangját hallottam:

–  Rose, hozzám jössz feleségül?

Megmerevedtem, nem mertem mozdulni, nehogy észrevegyenek. Természetesen azt vártam, hogy Rose rögtön azt feleli, igen, de nem ez történt. Jó néhány másodpercig teljes csend honolt, majd nyugodtan és jól kivehetően ezt felelte:

–  Csókolj meg, Simon.

Ismét csend lett; jó hosszú ideig – eközben több dolgot is átgondoltam: egyrészt, hogy az első csókot nem szeretném szakállas férfitől kapni, másrészt, hogy Neil megcsókolt volna-e, ha Topaz nem kiabál ránk, harmadrészt, hogy a lépcsőház iszonyúan huzatos. Aztán Rose izgatottságtól kissé remegő hangját hallottam, amit olyan jól ismertem:

–  Igen, Simon.

Megint elcsendesedtek. Megragadtam a törülközőt – csak egyet találtam –, és lefelé indultam, majd hirtelen megálltam. Nem lenne ésszerűbb, ha most rájuk nyitnám az ajtót, hátha…? Magam sem tudtam, mire gondolok – Simon nyilván nem fogja meggondolni magát. De abban biztos voltam, hogy az a jó, ha minél hamarabb hivatalossá válik az eljegyzés. Így hát visszamentem.

Amikor kitártam a toronyajtónkat, egymás karjaiban találtam őket. Simon gyorsan hátrafordult, és rám mosolygott.

Azt hiszem, visszamosolyogtam. És remélem, nem látszott rajtam, mennyire megdöbbentem: egy pillanatra ugyanis azt hittem, nem Simon az – eltűnt a szakálla.

–  Nem lenne ellenedre, ha Rose feleségül jönne hozzám? – kérdezte.

Kórusban válaszoltam Rose-zal. Majd megöleltem szeretett nővéremet, Simonnal pedig kezet ráztam.

–  Kislányom, neked jéghideg a kezed – mondta aggódva. – Gyorsan öltözz át!

–  Először le kell vinnem Neilnek a törülközőt meg a ruháit! – Már szaladtam is a fürdőszobába.

–  Hogy tetszik Simon szakáll nélkül? – szólt utánam Rose.

Már előbb is kellett volna mondanom valamit, amint észrevettem, de valahogy zavarban voltam.

–  Fantasztikus! – feleltem. De tényleg így is gondoltam? Persze sokkal, de sokkal fiatalabbnak nézett ki, és meglepve tapasztaltam, mennyire jóképű, ám valahogy védtelennek tűnt az arca: mintha kiszállt volna belőle az erő. Nem mintha az álla törékenynek látszott volna vagy valami ilyesmi, inkább csak valami elveszett belőle.

Azon tűnődtem, miközben Neil holmiját szedtem össze, hogy az ördögbe tudta rávenni Rose, hogy leborotválja a szakállát. Gondolom, azt mondogatta neki, hogy úgyse meri megtenni. Meg kell hogy mondjam, meglepődtem Simonon: méltatlan volt hozzá, hogy nekiálljon apa ócska borotvájával – melyet az én kis zománcozott lavóromban mosott ki – levágni a szakállát. (Viszont így a méltóságteljes, fennkölt Simon a szakállal együtt el is tűnt – most már el sem hiszem, hogy egy ideig még egy kicsit féltem is tőle. Nem mintha ez a változás csak a szakáll miatt lett volna, sokkal inkább annak tulajdonítható, hogy fülig szerelmes lett Rose-ba.)

Amikor beléptem a konyhába, Neil olyan közel állt a kandallóhoz, hogy a fürdőnadrágja gőzölgött.

–  Nahát, már azt hittem, megfeledkeztél rólam – fordult felém mosolyogva.

–  Hát nem csodálatos? – kiáltottam. – Simon és Rose eljegyezték egymást.

Az arcáról azonnal lefagyott a mosoly.

–  Nem látszol kifejezetten boldognak!

–  Boldognak!? – Egy pillanatig mérgesen nézett rám, majd kitépte a kezemből a törülközőt. – Tűnj el, és hagyj átöltözni! – szólalt meg végül goromba hangon.

Letettem a ruháját, és sarkon fordultam, hogy faképnél hagyjam, de aztán meggondoltam magam.

–  Neil, kérlek szépen – próbáltam barátságos hangot megütni –, mondd meg, miért utálod ennyire Rose-t? Már a kezdetektől fogva.

–  Nem, az elején még nagyon kedveltem – felelte a vállát törölgetve.

–  De most már nem? Miért?

Abbahagyta a törülközést, és merőn a szemembe nézett:

–  Mert pénzvadász, és ezt te is tudod nagyon jól, Cassandra.

–  Nem tudom – méltatlankodtam. – Hogy mersz ilyet állítani?

–  Légy őszinte! Csak a pénzéért akar hozzámenni Simonhoz!

–  Nem igaz! – kiáltottam teljes meggyőződéssel, mert egy pillanatra el is hittem. Aztán elvörösödtem, mert hát…

–  Te kis hazug! Azt hittem, aranyos, becsületes kölyök vagy. Szándékosan hívtál el fürödni, mi?

Hirtelen dühbe gurultam, nemcsak magam, de Rose miatt is.

–  Igen – kiabáltam. – És örülök, hogy így tettem. Rose elmondta nekem, hogy mindenáron be akarsz avatkozni kettejük kapcsolatába, mert azt akarod, hogy Simon visszamenjen veled Amerikába. Hagyd békén őket, és törődj a magad dolgával.

–  Most már hordd el magad – ordította magából kikelve. Már-már azt hittem, mindjárt megüt. Villámsebesen felrohantam, de a lépcső tetején megálltam, és méltóságteljesen megjegyeztem:

–  Azt tanácsolom, higgadj le, mielőtt Simonnal találkozol.

Gyorsan besurrantam, és bereteszeltem magam mögött az ajtót – még kitelik tőle, hogy utánam jön.

Egyetlen pozitív eleme volt ennek a jelenetnek, hogy a dühtől kissé átmelegedtem, és még ennél is jobb volt végre levetni a nedves fürdőruhámat, és megtörölközni jobb híján Topaz ágytakarójában. Már majdnem teljesen átöltöztem az „Ütközőállamban”, amikor meghallottam, hogy a Belmottét meglátogató társaság most tér vissza – már az udvaron jönnek keresztül. A szomszéd szobából pedig áthallatszott Simon hangja:

–  Gyorsan újságoljuk el nekik a hírt, Rose.

Beszaladtam hozzájuk, aztán együtt mentünk le a szalonba.

Az előcsarnokban találkoztunk a többiekkel. Mrs. Cotton közel állt a falilámpához, így jól láthattam meglepett arckifejezését, amint meglátta a fiát szakáll nélkül. Még fel is kiáltott:

–  Simon…!

–  Rose hozzám jön feleségül – vágott Simon az anyja szavába; Mrs. Cottonnak egy pillanatra tátva maradt a szája. Megdöbbenés és aggodalom tükröződött rajta a váratlan bejelentéstől, ám csak egy pillanatra, aztán tökéletesen boldognak tűnt. Megcsókolta Rose-t és Simont, miközben gratulált Rose-nak, hogy megszabadította fiát a szakállától, majd megcsókolta Topazt és engem is. Már attól féltem, apára is sor kerül, de nem. Persze most is áradt belőle a szó, szokás szerint, de olyan fergetegesen, mint egy tüzelő ágyúnaszádból. Ennek ellenére nagyon kedves asszony – az ember minél jobban megismeri, annál jobban megszereti.

A szerencsekívánatok közepette Neil is megjelent; örültem, hogy az inge jól összegyűrődött, miközben ide-oda hurcoltam a holmiját. Senki sem mondta volna, hogy pár perccel ezelőtt még magánkívül volt.

–  Gratulálok, Simon. De úgy látom, elhagytad a szakállad! Rose, kedves, tudd, hogy mi mindent kívánok neked!

Meg kell mondanom, szépen hangzott, de úgy tűnt, a mondat kétértelműségét Rose nem igazán fogta fel; elmosolyodott, megköszönte a jókívánságot, aztán folytatta a csevegést Mrs. Cottonnal.

Majd a plébános bejelentette, hogy van pár üveg pezsgő a pincéjében, amit felajánl a tisztelt társaságnak. Mire Neil rögvest közölte, hogy szívesen elmegy az autójával a parókiára értük, aztán még volt képe megkérdezni, nem megyek-e vele. A lehető legridegebben visszautasítottam, bár azért ügyeltem rá, hogy ne legyen feltűnő.

Később, amikor már az udvaron álltunk, és Cottonék távozni készültek, Neil mellém lépett, és olyan erőteljesen terelt el a többiektől, hogy végül hagytam magam. Egészen a virágágyásokig sodort magával.

–  Na, kibékülünk? – kérdezte.

–  Azok után, hogy hazugnak neveztél?

–  És ha bocsánatot kérek?

–  Úgy érted, már nem tartasz hazugnak?

–  Nem elég neked, ha töredelmesen bocsánatot kérek?

Persze nekem elegendő lett volna, csak azt nem láttam tisztán, mit mondjak Rose-ra vonatkozóan, így hát nem szóltam semmit.

Aztán így folytatta:

–  Azt is hozzáteszem, hogy nem hibáztatlak még a hazugságért sem, ha egyáltalán hazudtál, sőt csodállak, amiért véded Rose-t. Ne mondj semmit, de ha megbocsátasz, csak szorítsd meg a kezem.

Leengedte a kezét, és megfogta az enyémet – válaszoltam a szorítására.

–  Rendben. – Aztán sokkal komolyabb hangon folytatta; ilyennek még sohasem láttam. – Cassandra, nem arról van szó, hogy szeretném, ha Simon visszajönne velem Amerikába, bár az önző okaim megvannak…

–  Tudom, ezt nem kellett volna mondanom! – vágtam közbe. – Emiatt én kérek bocsánatot.

–  Elfogadom. – Újra megszorította a kezem, majd nagyot sóhajtva elengedte. – Nézd, lehet, hogy félreismertem Rose-t talán tényleg beleesett Simonba. Miért ne? Bármelyik lány szerelmes lehetne belé.

Úgy véltem, ezen a ponton téved – nekem inkább úgy tűnt, Simon iránt, bár nagyon kedves fiú, sok lány nem érezne vonzalmat, őiránta, mármint Neil iránt viszont igen. A holdfény a hajára sütött, amely ahogy fokozatosan száradt, egyre göndörödött. Mondtam neki, hogy még mindig van békalencse benne, mire elnevette magát:

–  Mindenesetre nagyon élveztem a fürdést!

Ekkor Mrs. Cotton hangja hallatszott:

–  Gyertek, mindjárt indulunk.

Miután elköszöntünk tőlük, az éjszaka hirtelen elcsendesedett. Szerintem mindegyikünk feszélyezve érezte magát. Amint visszatértünk a házba, apa szörnyen erőltetett modorban megkérdezte:

–  Most már boldog vagy, Rose, kedvesem?

–  Igen, nagyon – válaszolta a nővérem rendkívül kimérten –, de nagyon fáradt is, ezért azonnal szeretnék lefeküdni!

–  Mi is menjünk! – javasolta Topaz. – Nem szeretném, hogy felverjük Stephent, ha elkezdenénk most mosogatni!

Stephen már egy ideje megérkezett, bár jó sokáig tartott, míg hazakísérte Ivyt. Megkérdeztem tőle, nem akar-e Rose egészségére koccintani a plébános pezsgőjével, de nem óhajtott. Furcsán mosolygott, amikor közöltem vele az eljegyzés tényét, majd kijelentette, hogy inkább nem mond semmit. Aztán elment lefeküdni. A jó ég tudja, mire gondolt.

Az az érzésem támadt, hogy csókolózott Ivyval.

Már nagyon szerettem volna Rose-zal beszélgetni, de tudtam, ez lehetetlen, míg a fürdőszobába való járkálás be nem fejeződik – apa és Topaz szokatlanul lassan végezték lefekvés előtti tisztálkodásukat. Mire végre nyugovóra tértek, majd miután Rose ellenőrizte, hogy minden ajtó jól be van csukva, felugrott az ágyra, és elfújta a gyertyát.

–  Akkor mesélj! – sürgettem izgatottan.

Nagyon hadart, de óvatosságból nem túl hangosan beszélt. Kiderült, hogy helyesen gondoltam: Simonnak azt mondta, úgyse merné levágni a szakállát.

–  Először azt hitte, csak viccelek. Aztán meg hogy bolondot akarok csinálni belőle, és nagyon méltóságteljes arcot vágott. Én viszont rá sem hederítettem, csak annyit közöltem, szeretném látni szakáll nélkül. Eközben szörnyülködtem a szakállán: közel hajoltam hozzá, és azt mondtam neki, milyen szép a szád íve, minek rejtegetni, miközben az ujjammal végigsimítottam az ajkait. Akkor persze meg akart csókolni, de kitértem előle, mondván, addig nem, míg az a szakáll rajtad van. Aztán elszaladtam apa borotválkozó holmijáért, Topaz manikűrollójáért, és hoztam egy kancsó meleg vizet a fürdőszobából. Végig nevettünk, de izgatott várakozás is volt a levegőben, folyton vissza kellett tartanom, mert mindenáron meg akart csókolni. Nagyon nehezen ment a dolog a borotvával. Hirtelen megbántam az egészet. Egyre mérgesebb lett. Te jó ég, hogy nézett ki, miután az ollóval lenyírta a nagyját! Nagyon rémült arcot vághattam, mert rám kiabált: „Menj el innen, menj el! Ne bámulj már ilyen szemekkel!” Az ablakhoz mentem, leültem és imádkoztam, vagyis gondolkoztam: Istenem, kérlek, Istenem, kérlek – tovább nem jutottam. Időtlen időkig tartott, míg végre az arcát megtörölve megfordult: „Most készülj föl a legrosszabbra!” – mondta furcsán szomorkás hangon. Már nem volt ingerült, inkább megható látványt nyújtott. És milyen jóképű! Nem gondolod, Cassandra?

–  De, nagyon jóképű. És mi történt aztán?

–  „Hát ez csodás, Simon – kiáltottam fel. – Így százszor jobban tetszel! Köszönöm, hogy megtetted értem!” Aztán megkérte a kezem.

Nem mondtam meg neki, hogy véletlenül kihallgattam őket. Én sem szeretném, ha valaki kihallgatná, amint megkérik a kezem.

–  Aztán – folytatta – hirtelen te jutottál eszembe. Egyszer azt mondtad, csak akkor tudod eldönteni, mit érzel iránta, ha már megcsókolt. És igazad volt: tetszett nekem Simon, csodáltam őt, de nem tudtam, szerelmes vagyok-e belé. Most itt volt az alkalom, hogy megtudjam, miután már biztonságban voltam, hiszen megkérte a kezem. Így hát megengedtem, hogy megcsókoljon. Csodálatos volt, olyan csodálatos, mint…

Elhalt a hangja. Úgy gondoltam, újra átéli, ezért hagytam neki némi időt, de aztán sürgettem, hogy mondja tovább:

–  Olyan csodálatos volt, mint mi?

–  Hát amilyen csak lehetett. Nem tudom szavakkal kifejezni! Mindenesetre nagyon jó volt. És már tudom, hogy szerelmes vagyok, és szörnyen boldog. És a te életedet is meg fogom szépíteni. Majd eljössz hozzánk és nálunk leszel, és te is hozzámész valakihez, talán Neilhez.

–  Azt hittem, utálod őt.

–  Ma este nem utálok senkit. Micsoda megkönnyebbülés… Milyen jó érzés, hogy rájöttem, szeretem Simont!

–  És ha tegyük fel, nem jöttél volna rá, akkor visszautasítottad volna?

Sokáig nem felelt, majd dacosan így szólt:

–  Nem. Már mielőtt megcsókolt, elhatároztam, hogy hozzámegyek. És tudod, miért? Mert Simon mögött az öltözőasztalon megpillantottam a törülközőm, amit odaadtam neki a borotválkozáshoz; kopott volt, rongyos, egyszerűen szörnyű. Arról nem beszélve, hogy ez az egyetlen törülközőm!

–  Tudom! Nekem is csak egy van.

–  Nem tudok tovább így élni, és nem is akarok! Nem akarok!

–  Hát most majd lesz annyi törülköződ, amennyit csak akarsz! – szólaltam meg Miss Blossom hangján. – Sok boldogságot kívánok, Rosie drága!

–  És mennyi ruhám is! – lelkendezett Rosie. – Erre fogok gondolni, míg el nem alszom!

–  Szeretnél átjönni a baldachinosba, hogy stílusosan élvezd ki a helyzetet? – ajánlottam fel neki, de nem volt kedve most ilyenekkel bajlódni.

Mialatt gondolatban újra a várárokban úsztam, észrevettem, hogy az ablaküvegen tükröződik a zománcozott kancsó a kis lavórral. Furcsa érzés volt, hogy ez a két tárgy milyen fontos szerepet játszott Simon borotválkozásában. Mindkét arcát magam elé képzeltem: szakállal és anélkül. Aztán az jutott eszembe, hogy valami híres ember egyszer már megborotválkozott egy nő miatt. Erősen törtem a fejem, ki is volt az, míg el nem nyomott az álom.

Másnap korán reggel ébredtem, és egyszerre csak mintha valaki azt súgta volna a fülembe: Sámson és Delila. Hát persze, Sámson haját vágták le, tehát nem a szakállát, így a történet nem teljesen passzol, de Rose képzelheti magát Delilának.

Felültem, és átlestem Rose-ra, azon mélázva, vajon miről álmodik. Ahogy világosodott, egyre jobban látszott ragyogó szőke haja, és enyhén kipirult orcája. Nagyon szép volt, bár senki sem merné állítani, hogy Millicent néni hálóinge illett hozzá. Különös, mennyire más Rose becsukott szemmel – sokkal gyermekibb, szelídebb és derűsebb. Nagy szeretetet éreztem iránta. Mélyen aludt, nyugodtan, bár eléggé kitekert testhelyzetben, az egyik karja kilógott az ágyból – ugyanis a külső szélen kell feküdni, hogy a matrac kellemetlen dudorait elkerüljük. Arra gondoltam, mennyire más ágya lesz majd minden bizonnyal hamarosan. Nagyon örültem, hogy végre boldog lehet.

[III]

A KÉT GUINEA-S FÜZET

Júniustól októberig

11

A konyha mögött ülök a romok között. Három héttel ezelőtt Neil itt volt mellettem, miután megfürödtünk a vizesárokban. Mennyire más most minden a meleg napsütésben! Méhek zümmögnek, gerlék turbékolnak, a várárokban visszatükröződik az égbolt kékje. Héloïse a vízhez szaladt, hogy igyon; a hattyúk megvetően fitymálták. Abélard a zöldellő búzába sompolygott, mint vadra leső éhes oroszlán a dzsungelben.

Most először írtam ebbe a csodálatos naplófüzetbe, amelyet Simontól kaptam, és azzal a töltőtollal, amit szintén ő küldött, kifejezetten nekem. Skarlátvörös toll és kék bőrkötésű aranyozott füzet – mi lehetne ennél kecsegtetőbb? Mégis valahogy jobban szerettem azt a ceruzacsonkot, amellyel Stephen filléres füzetébe körmöltem… Szemem lehunyva sütkérezem a napon, ám csak a testem élvezi a napsütést, a lelkem nyugtalanul háborog. Ide-oda ugrálok az időben: felidézem a múltat, majd a jövőn merengek – teljesen érthetetlenül sokkal inkább a múltba vágyódom, a jövő hidegen hagy. Eszembe jut, milyen gyakran fáztunk és éheztünk, rongyokban jártunk, és aztán egyszerre csak ránk szakadt jócskán az áldás. Mégis jobban érdekel a múlt, ami egyszerűen nevetséges. Nevetséges, hogy miért vagyok ilyen lehangolt és tompa, ha nem is kifejezetten boldogtalan, amikor felhőtlenül kellene örülnöm. Talán ha belevetem magam az írásba, rájövök, mi a bajom.

Már egy hete annak, hogy Rose és Topaz Londonba utaztak. Mrs. Cotton engem is hívott – nála laknak, a Park Lane-en –, de hát valakinek itt kell maradni, hogy gondoskodjon apáról, Thomasról és Stephenről. Mindamellett, ha elfogadom a meghívást, Mrs. Cotton valószínűleg úgy érezte volna, hogy nekem is ruhákat kell vásárolnia, de hát épp elég neki Rose-t kistafíroznia. Fantasztikusan nagylelkű, és rettenetesen tapintatos. Nem hoz bennünket abba a megalázó helyzetbe, hogy direkt módon pénzt adjon londoni költségeinkre, ehelyett ragaszkodott ahhoz, hogy megveszi tőlünk Millicent néni hódbéléses szőrmebundáját kétszáz fontért. Rose kelengyéjéről pedig a következőt jelentette ki: „Kedveském, mindig vágytam arra, hogy lányom is legyen, akit majd kedvemre ruházhatok – hát most hadd járuljak hozzá a boldogságodhoz.”

Eléggé meglepett Topaz döntése, hogy ő is felmegy Londonba, de az elutazás előtti napon minden megvilágosodott előttem. A konyhából jöttem fel, ahol néhány ruhát vasaltam ki számára, és az ágyon ülve találtam félig bepakolt bőrönd mellett, amint a semmibe mered.

–  Mégsem megyek. – Mély altja tragikusan búgott.

–  Miért nem, az istenért? – kérdeztem.

–  Mert az indítékaim szörnyen álságosak. Azt mondogattam magamnak, hogy biztos jót tenne Mortmainnek, ha egy kicsit elszakadok tőle, másrészt felkeresem a régi barátaimat, felújítom művészi érdeklődésemet, szóval egy kicsit felrázom magam a tespedésből. De az igazi indokom az volt, hogy szemmel tartsam azt az asszonyt, nehogy találkozzon apáddal, és ez undorító. Így hát inkább nem megyek.

–  Most már nehezen tudod lemondani. A lelkiismereted pedig tiszta marad, ha úgy döntesz, mégsem leskelődsz Mrs. Cotton után. Tényleg azt hiszed, hogy apa szerelmes abba a nőbe? Nincs semmi bizonyítékod!

–  Nem elég bizonyíték, amit látok és hallok? Figyelted már őket, amikor együtt vannak? Apád valósággal csüng a szavain, és meglepő módon ő is beszél. Egy este alatt többet beszélget vele, mint velem egész évben.

Megjegyeztem, hogy hozzánk is alig szól.

–  De hát miért? Mi baja velünk? Már kezdtem azt hinni, hogy alapvetően mogorva a természete, és nem tehet róla, de amikor azt látom, milyen bűbájos is tud lenni, persze csak Cottonékkal… Nem számítottam könnyű életre mellette, még arra is felkészültem, hogy erőszakos lesz, de a mogorvaságot gyűlölöm!

–  Lehet, hogy Mrs. Cotton visszamegy Amerikába Neillel – próbáltam vigasztalni.

–  Á, dehogy! Három évre bérelte ki azt a lakást. Istenem, mennyire buta vagyok! Jóllehet ott lakom majd ennél a nőnél, de hát hogyan tudnám megakadályozni, hogy találkozzanak? Rengeteg helyen adhatnak randevút egymásnak. Apádat majd valószínűleg ismét elkezdi érdekelni a British Múzeum.

Meg kell hogy mondjam, volt oka gyanakvásra – hogy mást ne mondjak, apa egyszer sem akart Londonba utazni, mialatt Mrs. Cotton Scoatney-ban tartózkodott.

–  Ebben az esetben viszont nyugodtan elutazhatsz. Nem számít, hogy az indokod az volt, hogy leskelődj utánuk, hiszen rájöttél: úgysem tudsz tenni semmit ellene.

–  Látod, ez valóban igaz – sóhajtott fel teátrálisan, ami már-már nyögésnek hallatszott, majd nekiállt bepakolni lepelszerű hálóingjeit a bőröndbe. Egyszerre csak az ablakhoz lépett, és a kapuház felé nézett – az apa szobájából kiszűrődő fényt bámulta.

–  Kétlem! – jelentette ki síri hangon.

–  Mit? – érdeklődtem élénken.

–  Hogy valaha is visszajövök ide. Nagyon úgy érzem, hogy válaszúthoz érkeztünk… Életemben csak kevésszer tört rám ez az érzés. Legutóbb azon az estén, amikor Everard felpofozta azt a pincért… – Hirtelen elhallgatott.

–  De miért? – kérdeztem felélénkült érdeklődéssel. Everard a második férje volt, úgy tudom, divattervező. Az elsőt Carlónak hívták, és talán cirkuszi artista lehetett. Rose-zal mindig nagyon szerettük volna, ha mesél róluk.

Nem folytatta. Kissé döbbenten pillantott rám, aztán fátyolos hangon megjegyezte;

–  Hagyjuk a holtakra, hogy eltemessék a halottaikat.

Tudomásom szerint Everard a legjobb egészségnek örvend, másrészt nem látom át, hogy a halottak hogyan tudnának bárkit is eltemetni.

Semmi fontos nem történt az eljegyzés bejelentésének estélye, valamint Rose és Topaz Londonba utazása között. Természetesen többször is átmentünk Scoatney-ba, ám Neil egyszer sem volt ott. Londonba utazott a derbire, majd más lóversenyekre. Kár, hogy egyedül ment. Sokáig töprengtem, de végül is rövid levelet írtam neki. Szó szerint emlékszem rá:

KEDVES NEIL!

Bizonyára örülni fogsz annak a hírnek, hogy Rose tényleg szerelmes lett Simonba. Amikor utoljára beszéltem veled, még nem voltam biztos benne – tehát joggal nevezhettél hazugnak, de most biztos, hogy nem vagyok az, mert Rose maga állította, akinek szavahihetőségében feltétlenül megbízom. Hogy mindezt bebizonyítsam, azt is elmondom: Rose bevallotta, akkor is hozzáment volna Simonhoz, ha nem lenne szerelmes belé, amit egyébként nem hiszek. Mindenesetre ne ítéld el emiatt, mivel már nagyon nehezen viselte a szegénységet, ami hosszú évek óta tartott. Viszont épp a legjobb lélektani pillanatban lett szerelmes, és így minden megoldódott.

Remélem, jól szórakozol Londonban.

Szeretettel, jövendőbeli sógornőd,

CASSANDRA

Úgy gondoltam, írhatom azt, hogy szeretettel, mivel egyfajta rokoni kapcsolatba kerülök vele – bár nem vagyok biztos abban, hogy Rose házasságával Neilnek is a sógornője leszek-e; talán csak Simonnak.

Most már bemegyek – egyrészt mert túl erős a nap, másrészt be akarom másolni Neil válaszát a naplómba.

Az ablakhoz ültem egy pohár tejjel és egy banánnal.

Neil ezt írta:

KEDVES CASSANDRA!

Örülök, hogy írtál, és amit állítasz, minden bizonnyal igaz. Tényleg szörnyen viselkedtem azon a napon, és nagyon goromba is voltam. Ezért ismételten bocsánatodat kérem.

Közben anyám lakása annyira tele lett, hogy szállodába költöztem, így nem nagyon látom őket, de tegnap este együtt voltam velük a színházban, és mindenki nagyon boldognak látszott. Premier volt, és a fényképészek megrohanták Mrs. Mortmaint, aki elképesztően nézett ki. Remélem, még találkozunk, mielőtt visszamegyek Amerikába. Talán úszhatnánk még egyet a várárokban. Hogy vannak a hattyúk?

Halálosan örülök, hogy a sógornőm leszel.

Szeretettel,

NEIL

Bárcsak ne menne vissza Amerikába! Kaliforniában valamilyen mezőgazdasági társas vállalkozásba akar belépni, valahol a sivatagban, mesélte Simon. Úgy tűnik, Amerikában még a sivatagokat sem hagyják lakatlanul.

Ma reggel Rose-tól kaptam levelet, amelyet most bemásolok.

KEDVES CASSANDRA!

Ne orrolj rám, hogy nem írtam előbb, de nagyon el voltunk foglalva. A kelengye összeállítása nem kis nehézséget okoz. Szerintem meg fogsz lepődni, ha elmondom, hogyan történik. Szinte egyáltalán nem megyünk valódi üzletekbe, helyette csodálatos divatházakba járunk. A szalonokban kristálycsillárok, mindenütt aranyozott székek, fotelek. Az ember leül, és nézi a mannökeneket (nem tudom, hogy kell írni), amint a gyönyörű ruhákban elsétálnak. Mindenkinek adnak tollat és egy listát, amelyen bejelölheti, melyik ruha tetszik neki. Az árak elképesztőek: a legegyszerűbb ruhák is 25 fontba kerülnek. A fekete kosztümöm 35 font lesz, sőt valamivel több, mivel itt mindent guinea-ben számolnak. Először megrémültem ezektől az áraktól, de most már majdnem természetesnek veszem. A kelengyém minden jel szerint ezer fontba kerül majd, de valójában, ha az árakból indulok ki, nem is olyan sok. Szőrméket és ékszereket majd csak az esküvő után kapok. Persze jegygyűrűm már van, gyönyörű smaragddal.

Gondolom, érdekelne, hogy részletesen leírjam, mi mindent vettünk, de erre most nincs időm, másrészt kínos, hogy nekem annyi mindenem van, neked meg alig valamid. Mindenesetre kapsz egy elbűvölő nyoszolyólányruhát – majd egyszer fel kell jönnöd ruhapróbára –, és a készen vett ruháim is mind a tieid lesznek, amint megkapom a kelengyém. Az esküvő után pedig őrülten bevásárlunk neked is.

Van más hírem is, amely különösen érdekelni fog. Nemrégiben Fox-Cottonékkal vacsoráztunk, és láttam a Stephenről készült képeket – hűha, úgy néz ki, mint a legszebb görög istenek egybegyúrva! Leda biztos benne, hogy kap állást bármelyik filmstúdiónál, egészen komolyan így gondolja. Mire azt mondtam, kacagtató lenne őt színészként látni, ami nem nagyon nyerte el a tetszését. Úgyhogy vigyázz a tulajdonodra! – csak vicceltem. Szándékomban áll találni valakit, aki tényleg izgalmas lehet számodra.

Fox-Cottonékért nagyon nem rajongok. Aubrey állandóan Topaz körül lebzsel – már többször elhívta este szórakozni. Topaz, mint tudod, nagyon feltűnő jelenség. Jó néhány manökkent ismert a divatházakban, és leállt velük cseverészni – majd’ elsüllyedtem szégyenemben. A fényképészeket is ismerte azon a színházi premieren, amelyen nemrég voltunk. Ott volt Macmorris is, aki úgy néz ki, mint egy sápadt majom. Újra le akarja festeni Topazt, akinek az öltözete egyre bizarrabb és különcködőbb, most, hogy a jól öltözött társaságokba járunk. Furcsa arra gondolni, hogy egykor mennyire irigyeltem ezért!

Tegnap, amint egyedül bóklásztam, betévedtem abba az üzletbe, ahol a szőrméinket tartották, Millicent néni örökségét. Az ottani ruhák ormótlannak tűntek azok után, amilyeneket láttam, de vannak finom dolgaik is, mint például a kesztyűk. Láttam a fehér korallágat is, amitől annyira odavoltál, és gondoltam, megveszem neked, de csak dísztárgyként szolgál, így nem eladó. Akkor eszembe jutott a parfüm – azt mondtad, itt olyan harangvirágillat terjeng, de az ára horribilis, és nem is volt elég pénz nálam. Topaz szűkmarkúan méri a zsebpénzem, pedig a hódbundából származó bevétel szigorúan véve a tiéd és az enyém. Mrs. Cotton rengeteget költ rám, de direkt módon pénzt még sohasem adott – talán úgy gondolja, tapintatlan lenne, pedig dehogy.

Jaj, drágám, emlékszel, milyen irigykedve bámultuk azt a nőt, aki egy tucat selyemharisnyát vett! Azt mondtad, olyanok vagyunk, mint Ab, aki az ablakon át figyeli sóvárogva a röpködő madarakat. Azt hiszem, akkor döntöttem el, hogy mindenre hajlandó vagyok, csak hogy kiszabaduljak a szegénységből. És aznap este találkoztunk ismét Cottonékkal. Hiszel abban, hogy ha az ember erősen vágyik valamire, az meg is történhet? Én igen. Ez történt akkor is, amikor ott fenn, a konyha kupolájában, az angyalt megérintve kétségbeesetten mondtam el a kívánságom – ami végül beteljesült! Ó, annyira csodálatos! Szeretem Simont, és persze mindent, ami ezzel a kapcsolattal jár.

Cassandra, drágám, ígérem, nem kell sóvárogva nyávognod, mint Ab, amint férjes asszony leszek. De nem csak a ruhatáradat akarom feltölteni, másban is tudok segíteni neked – azon gondolkodtam, nem akarsz-e esetleg egyetemre menni (tudtad, hogy Thomas Oxfordba készül?). Számomra az egyetem sivár hely, de úgy hiszem, te nagyon élveznéd, mivel annyira okos vagy. A házasságom mindnyájunknak hatalmas előrelépést jelent, még apának is. Most, hogy távol vagyok tőle, egész engedékeny lettem vele szemben. Simon és Mrs. Cotton szerint nagy író. De hát ez aligha számít, mivel képtelen pénzt keresni.

Csókolom őt és Thomast, és üdvözlöm Stephent is. Küldök majd nekik képeslapot. Természetesen a levelem bizalmas, csak neked szól.

Szeretném, ha itt lennél velem! Naponta legalább százszor hiányollak! Szomorú voltam abban az üzletben nélküled. Visszamegyek és megszerzem neked azt a parfümöt, amint Topazból kipréseltem rá a pénzt – Szent Iván-éj a neve, ami nagyon jól jön majd neked hamarosan a Belmottén tartott szertartásaidhoz.

Te jó ég, már hány oldalt teleírtam, nem kímélve Mrs. Cotton elegáns levélpapírját, de szinte úgy érzem, mintha közvetlenül cseverésznék veled. Akartam írni a színházakról is, de most már nem kezdek neki, mivel hamarosan öltözködnöm kell a vacsorához.

Csókollak, és írj minél gyakrabban a te ROSE-odnak!

P. S. Képzeld, saját fürdőszobám van, és a barackszínű törülközőket mindennap váltják! Amikor magányosnak érzem magam, ide menekülök, hogy felviduljak!

Ez az első levél, amit kaptam tőle, mivelhogy soha nem voltunk külön egymástól, egy alkalmat kivéve, még egész kiskorunkban, amikor Rose skarlátos lett. De valahogy a hangja nem olyan, mint szokott lenni – gyengédebb, szeretetteljesebb. Nem emlékszem, hogy valaha is drágámnak nevezett volna. Ez nyilván azért van, mert hiányzom neki. A jó természet és a széplélek jele, hogy annak ellenére, hogy szerelmes, és nagyszerű dolgok, ragyogás veszik körül, mégis néha magányos, mert nincs vele a húga.

35 guinea-be kerül a kosztümje, ezt nevezem! Az 36 font 15 shilling. Az üzletek nagyon ravaszak, hogy guinea-ben számolnak. Fogalmam sem volt, hogy a ruhák ilyen drágák is lehetnek. Ilyen lépték mellett Rose-nak igaza van, hogy ezer font nem is olyan sok, hiszen bele kell értenünk a kalapokat, cipőket és a fehérneműt és még megannyi dolgot. Úgy képzelem, hogy Rose-nak több tucat ruhája lesz – már nagyon szépeket lehet kapni 2-3 fontért, de milyen felséges érzés drága holmikban glancolni! A valódi ékszerek viseléséhez hasonlatos – Rose és én egykor imádtuk hordani az aranyláncunkat, amelyen szív alakú, gyöngyberakásos függő fityegett, és üvöltve zokogtunk, amikor el kellett adni őket.

Ezer fontot kiadni ruhákra, hihetetlen – gondoljunk bele, hogy a szegények mennyi ideig tudnának élni belőle! Egyébiránt mi is! Különös módon sohasem soroltam magunkat a szegények közé. Úgy értem, nem éreztem szánalmat magunk iránt olyan módon, mint amikor az ember sajnálja a munkanélkülieket vagy a koldusokat, jóllehet mi még náluk is szánalomra méltóbbak voltunk, mivel semmilyen munkára nem voltunk alkalmasak, és még koldulni sem volt kitől.

Nem hiszem, hogy egy koldus szemébe mernék nézni, tudva, hogy a kelengyém ezer fontot ér… Ugyan már, miket beszélek! Mrs. Cotton biztos nem adna ezer fontot a koldusoknak, ha nem kellene Rose-t felruháznia, így Rose nyugodtan elfogadhatja ezt a jótéteményt. Én magam is szívesen elfogadom majd a Rose-tól kapott ruhákat, melyek a gazdag partijából származnak, mivel mindez nem érinti közvetlenül a saját lelki ismeretemet, pedig valójában szégyellnem kéne magam.

Be akartam másolni Topaz levelét is a naplómba, ám inkább rajszöggel kitűztem a falra a konyhában, mivel főleg főzéssel kapcsolatos utasításokat tartalmazott. Csak ekkor jöttem rá, mennyire tudatlan vagyok ezen a területen. Úgy emlékszem, jól elboldogultunk nélküle, amikor távol volt, mert Londonban modellt ült a festőknek, de akkor főleg zöldségen, tojáson és kenyéren éltünk. Most viszont megengedhetünk magunknak különféle húsokat is, és azokkal nagy bajban vagyok. Bizonyos piszkosnak tűnő hússzeleteket szappannal súroltam, melynek hatása nem maradt nyomtalan az ételekben, a csirkénél pedig nem vettem ki olyan részeket, amelyeket feltétlenül el kellett volna távolítani; hű, de kínos!

De a kastély tisztán tartása sem olyan egyszerű, mint vártam – persze mindig segítettem Topaznak, de soha nem nekem kellett megszerveznem a munkát. Egyre jobban rájövök, hogy Topaz milyen hihetetlen munkát végzett a háztartásban. A levele olyan, mintha tussal írta volna – mindig ugyanazzal a narancssárga, nagyon vastagon fogó lúdtollal ír. Hat helyesírási hiba van benne. Néhány hasznos főzési tanács után Topaz is megemlíti a színházi premiert, amelyre közösen mentek, és megállapítja, hogy a színdarab nem volt kiemelkedő – újabban mindig ezt a szót használja. Aubrey Fox-Cotton építészeti munkái kiemelkedőek, Leda fényképei viszont nem. Topaz szerint nincs mélyebb tartalmuk. Mélyebb pontos j-vel. Drága jó Topaz! A levele olyan, mint ő maga: háromnegyed részben jószívű gyakorlati tanács, egynegyed részben pedig handabandázás. Remélem, ez utóbbi azt jelenti, hogy most már egy kicsit boldogabb. Egyre kevésbé volt az, amióta apával megromlott a kapcsolata. Hónapok óta nem játszott a lantján, és a naturizmus sem érdekelte.

Azzal zárta levelét, hogy azonnal hazajön, ha apa hiányolná. Sajnos apa ennek semmi jelét sem mutatja. Épp ellenkezőleg, sokkal kevésbé ingerlékeny, amióta Topaz elment. Igaz, beszélgetni továbbra sem lehet vele. Csak az étkezésekkor látjuk. A nap további részében vagy sétálni megy, vagy bezárkózik a szobájába a kapuházban. (Ha elmegy, most már mindig bezárja az ajtót, és magával viszi a kulcsot.) Sajnálatos módon újraolvassa a Miss Marcy könyvtárában fellelhető összes detektívregényt. Egy napot megint Londonban töltött. Azt mondtam magamnak, teljesen abszurd, hogy nem merünk kérdezni tőle semmit. Így amikor hazaért, vidáman így szóltam:

–  Na, milyen volt a British Múzeum?

–  Most nem ott voltam – felelte egész kellemes hangon. – Ma a… – Hirtelen elhallgatott, majd úgy bámult rám, mintha veszélyes vadállat lennék, amelyet csak most vett észre. Aztán szó nélkül otthagyott. Szerettem volna utánaszólni: „Apa, ha így folytatod, be fogsz dilizni.” Aztán rájöttem, hogy neki szabad a legkevésbé ilyeneket mondani.

Tényleg azt hiszem, hogy apa meg fog őrülni? – merült fel bennem hirtelen a kérdés. Hát persze hogy nem! Még halványan abban is reménykedem, hogy talán mégis dolgozik – kétszer ugyanis tintát kért. Az viszont különös, hogy a színes krétáimat is elvitte – már amennyi maradt belőlük –, és egy ősrégi gyerekévkönyvet. Egyszer meg elment sétálni egy teljesen idejétmúlt vasúti kalauzzal.

A beszédmodora általában normális, mindig nagyon udvariasan nyilatkozik a főztömről, ami az önuralom egyértelmű jele.

Egyszer a naplómban elég pökhendien azt írtam, hogy apát majd később jellemzem. Részletes képet akartam róla festeni – de hát mit tudok róla?! Senkiről sem tudok semmit! Az sem lepne meg, ha kiderülne, hogy Thomas kettős életet él! Bár úgy tűnik, az élete nem más, mint tanulás és evés. Egy dolog azonban vigasztaló: végre tudok mit enni adni neki! A tányérját mindig telerakom – szerencsére jó az étvágya.

És Stephen? Nem, Stephent végképp nem tudom jellemezni. Az élet váratlan fordulatokat hoz. Féltem attól, hogy mi lesz, ha egyedül kell lennem vele a hosszú estéken, miközben apa bezárkózik a vártornyába, Thomas meg a leckéjét írja bőszen. De alapvetően tévedtem. Uzsonna után mindig segít mosogatni, aztán pedig kertészkedünk, de mindig az udvar különböző helyein – egyébként nagyon szótlan.

Már jó ideje nem volt Londonban, szerintem nem is látta a róla készült fényképeket – arról tudnék, ha elküldték volna neki.

Jó dolog, hogy szemlátomást elvesztette az érdeklődését irántam, így most olyan érzésem van, hogy talán már nem is kell annyira kimértnek lennem vele.

Olyan érzésed van, Cassandra Mortmain, de mégis milyen az? Tompa vagy, levert, talán üresnek érzel mindent? De vajon miért? Úgy gondoltam, talán sikerül kiírnom magamból, hogy mi bajom van, de eddig nem ment. Talán csak nem arról van szó, hogy féltékeny vagyok Rose-ra?

Szünetet tartok, rám fér egy kis önvizsgálat…

Öt percig kutakodtam a lelkemben, de istenemre mondom, nem vagyok féltékeny Rose-ra. Először is nem szeretnék helyet cserélni vele, mivelhogy nem akarok feleségül menni Simonhoz. De tegyük fel, hogy szerelmes lennék Simonba, mint ahogy Rose… Valahogy nem tudom elképzelni. Inkább Neil legyen az – amióta elment, azon tűnődöm, nem lettem-e egy kicsit szerelmes belé. Na, jó, akkor szerelmes vagyok Neilbe, és hozzámegyek feleségül, és legyen ő a gazdag örökös. Ezer fontot elköltünk a kelengyémre, a szőrmék és az ékszerek csak a menyegző után. Gyönyörű esküvőm lesz, mindenki arról beszél, milyen nagyszerű férjre talált ez a csendes kislány. Scoatney-ban lakunk majd, és mindenünk meglesz, feltételezhetően gyönyörű gyerekeink is. És élünk boldogan, míg meg nem halunk, mint a mesében.

Csak az a baj, hogy ez a forgatókönyv egyáltalán nem tetszik nekem. Persze szeretnék szép ruhákat, és csodás esküvőt, de azt hiszem, a házassággal járó testiséget inkább mellőzném. Amikor először hallottam erről, csalódás töltött el, amelyet aztán sikerült legyőznöm, végül is előbb vagy utóbb hozzá kell szokni a gondolathoz. Tulajdonképpen az nem tetszik az egészben, hogy semmi más nem vár ránk, csak boldogság. Persze nincs tökéletesen boldog élet – Rose gyerekei nyilván majd betegek is lesznek, a cselédeket sem mindig egyszerű kezelni, és lehet, hogy a kedves Mrs. Cotton lesz az üröm az örömben, mert nehéz lesz vele kijönni. Rengeteg aggodalom adódhat, sőt bánat is. De igazán azt tartom gondnak, hogy Rose azt akarja majd, hogy ne változzon semmi, minden maradjon úgy, ahogy van, és így elzárja magát esetleg valami nagyszerű és izgalmas eseménytől, amely talán csak karnyújtásnyira lenne tőle. Hát lehet, hogy bolond vagyok, de akkor is ez van: NEM IRIGYLEM ROSE-T. Ha én lennék a helyében, olyan érzésem támadna, mint a romantikus regények boldog befejeződésekor, vagyis hogy nincs tovább – úgy értem, az olvasót többé már nem érdeklik a szereplők.

Úgy tűnik, mintha már nagyon régen írtam volna le ezeket a sorokat. Most a szobámban ülök Miss Blossomra bámulva anélkül, hogy látnám. Viszont egyébként sokkal tisztábban látok, mint általában; ez gyakran megesik velem, ha elcsüggedek. A bútorok szinte megelevenednek, felém hajolnak, mint a szék Van Gogh[41] festményén. A két ágy, a kis kancsó a lavórral, a bambusz fésülködőasztal – hány éven át osztoztunk rajtuk Rose-zal! A fésülködőasztalon mindig szigorúan ragaszkodtunk a saját felünkhöz. Most már semmi sincs rajta, ami az övé, kivéve a rózsaszín porcelán gyűrűtartót, amelyben sohasem volt gyűrű, lévén, hogy sohasem volt neki. Most viszont végre van. Egyszerre csak tudatosul bennem, miért vagyok ilyen nyomott már egy hete. Nem irigylem Rose-t, hanem hiányolom! Nem abban az értelemben, hogy távol van tőlem – bár egy kicsit magányosnak is éreztem magam az utóbbi időben –, hanem hogy örökre elment. Mindig ketten álltunk a vártán, mindig ketten beszélgettünk Miss Blossommal, együtt tépelődtünk, reménykedtünk, a két szegény, de lelkes Brontë–Jane Austen lány, a Godsendi Vár két leánya. Mára csak egy maradt, és semmi sem lesz már ugyanolyan, mint régen.

Jaj, annyira önző vagyok, mikor Rose olyan boldog! Persze nem akarnám, hogy másképp legyen; még a magam szempontjából sem, hiszen minden bizonnyal számíthatok én is jótéteményekre… Bár nem csapda-e az, ha az embernek túl sok pénze van? Nem veszti-e el a dolgok élvezetét? Ha arra gondolok, mennyire örültem a zöld ruhámnak, mivel évek óta nem kaptam semmi új holmit! Vajon Rose néhány év múlva képes lesz-e ennyire örülni?

Egy dolgot biztosan tudok: imádom a zöld ruhámat, még akkor is, ha csak 25 shillingbe került. Csak 25 shillingbe! Amikor vettük, akkor még kész vagyonnak számított nekünk ennyi pénz.

Ab épp most sétált be nyávogva – uzsonnaidő van, amit macskánk gyomra azonnal jelez. Ez abból is látszik, hogy Stephen Héloïse-nak készül enni adni az udvaron, apa pedig a kapuház ablakából kiabál, hogy Thomas megjött-e már, hozta-e neki a Cserkész legújabb számát. (De minek kell egy meglett férfinak a Cserkész legújabb száma?)

Remélem, Thomas nem feledkezett meg a füstölt heringről.

Nem, szerencsére! Az előbb kiáltottam le neki. Újabban gyakran hoz halat King’s Cryptből. Azt mondják, jót tesz az agyműködésnek; talán még apán is segít. Jaj, de jó, sprotni lesz uzsonnára, fejenként kettő vagy három!

Máris jobban érzem magam!

Na, megyek, és megtömöm az éhes szájakat.

12

Szent Iván napja van, amely a nyár közepét jelzi.

A padlásszobában írok – innen jól látom a Belmottét. Először ki akartam ülni a dombra, de úgy találtam, mégse lenne jó, mert akkor lelkesen újraélném az egészet, ahelyett, hogy papírra vetném a történéseket. Most kell rögzítenem a naplómban, hogy örökre ilyen szépen maradjon meg, ahogy most érzem, amikor még nem árnyékolja be a szomorúság, amely jönni fog – az agyam ezt diktálja. Először úgy véltem, már ma reggelre elér, de tévedtem… annyira, hogy már kezdem azt hinni, végül nem is leszek szomorú.

Helytelen, hogy ennyire boldognak érzem magam, hogy nincs bűntudat bennem? Nem, hiszen nem én idéztem elő a történteket, viszont a következmények egyedül nekem fognak fájni. Talán nekem nincs jogom a boldogságra? Legalább amíg tart…

A szívem kivirul, bontogatom a szárnyaim – de jó lenne, ha tudnék verselni, mint gyerekkoromban! Újra megpróbáltam, de a szavak sekélyesek és szentimentálisak, így hát összetéptem. Nem, egyszerűen kell mindent leírnom, ami tegnap történt velem, minden cicoma nélkül. Azért jó lenne versben is megörökíteni…

Ez a csodálatos nap a napfelkeltével kezdődött – ilyenkor gyakran felébredek, ám rendszerint visszaalszom. Hirtelen eszembe jutott, hogy Szent Iván napja van, a kedvenc napom, és ébren fekve tervezgettem, milyen szertartásokat hajtok majd végre. Annál is fontosabb volt a dolog, mivel azon elmélkedtem, nem a mai lesz-e az utolsó ilyen ünneplés, hiszen Rose is körülbelül ennyi idős korában nőtt ki belőle. Egyetértek vele abban, hogy nincs értelme tovább erőltetni, ha már nem lelünk örömet benne. A tavalyi elég különleges volt, mivel Topaz segédkezett mindenben, és kibújt belőle az istentelen pogány. A legjobb Szent Iván-napok azonban abban az időben voltak, amikor Rose és én még elég kicsik voltunk, és nem kevés félelem volt bennünk.

Az elsőt kilencéves koromban tartottuk – az ötletet egy folklórkönyvből szedtem. Anya úgy vélte, nem illő az ilyen ünneplés keresztény lányokhoz. (Emlékszem, mennyire meglepett, hogy kereszténynek nevezett bennünket.) Másrészt attól félt, hogy kigyulladhat a ruhánk, miközben a fogadalmi tűz körül táncolunk. Abban az évben halt meg télen, így a következő Szent Iván-napon sokkal nagyobb tüzet raktunk, és miközben egyre több gallyat dobáltunk a lobogó lángokba, anyára gondoltam, hogy nem figyel-e a mennyekből bennünket. Rám tört a bűntudat, de nemcsak a hatalmas tűz miatt, hanem azért is, mert már nem hiányoltam, és jól éreztem magam. És akkor eljött a torta ideje; örültem, hogy most már két szeletet ehetek – anya csak egyet engedélyezett. Végül azonban csak egyet ettem. Stephen mamája mindig csodálatos Szent Iván-napi tortát készített – persze az egész család kapott belőle. Viszont Rose és én soha nem engedtük meg senkinek, hogy a Belmottén tartott szertartásainkban részt vegyen. Bár azt az évet követően, hogy láttuk azt a jelenést, Stephen a várudvarban őrködött, arra az esetre, ha segítségért kiáltunk.

Amint az ágyamban fekve merengtem, figyelve, amint a nap kibukkan a búzamező fölött, időrendben igyekeztem felidézni a Szent Iván-napokat. Már addig az évig jutottam, amikor szakadt az eső, és az esernyők alatt próbáltunk tüzet gyújtani, ám ekkor újra könnyű álomba zuhantam. Azt álmodtam, hogy a Belmotte-toronyban vagyok napfelkeltekor, és körülöttem mindenütt, ameddig csak ellátok, aranyosan csillogó, hatalmas tó terül el, a vár pedig nincs sehol – de érdekes módon egyáltalán nem bántam.

Reggeli közben Stephen közölte, hogy nem jön haza ebédre, mint ahogy szokott szombatonként, mert Londonba utazik, hogy ismét modellt álljon Mrs. Fox-Cottonnak.

–  Mrs. Fox-Cotton korán reggel akar kezdeni holnap – magyarázta –, ezért már ma fel kell utaznom Londonba, és ott töltöm az éjszakát.

Megkérdeztem, van-e valami táskája, amelybe bepakolhatja a holmiját, mire egy molyrágta szőnyegtáskát vett elő, amit az anyjától örökölt.

–  Te jó ég, ez használhatatlan! Figyelj, kölcsönadom az aktatáskám; remélem, minden belefér.

–  Abszolút megfelel – felelte vigyorogva. Csak a hálóingét, a borotváját, a fogkeféjét és a fésűjét rakta bele.

–  Miért nem veszel magadnak egy fürdőköpenyt? Az öt guinea-ből, amit a múltkor kerestél, kitelne! – Azt válaszolta, azt másra tartogatja. – Hát akkor vedd meg a béredből! Most már nem kell, hogy nekünk add, mert szereztünk kétszáz fontot!

Erre azt felelte, hogy addig nem változtat, amíg meg nem vitatta a kérdést Topazzal.

–  Lehet, hogy ő még mindig számít rám. És az a kétszáz font sem tart örökké.

Végül beleegyezett, hogy meggondolja a dolgot, de csak azért, hogy a kedvemben járjon. Mostanában már nem keresi a kedvemet, aminek örülök, tehát inkább csak azért mondta, hogy zárjuk le a vitát.

Alighogy Stephen elment, apa jött be a legjobb öltönyében, útra készen Londonba – ráadásul több napot akart ott tölteni.

–  És hol fogsz megszállni… Cottonéknál? – kockáztattam meg a kérdést kissé félve, az utóbbi napok elutasításai után.

–  Mi? Hol? Igen, lehetséges. Egész jó ötlet. Üzensz valamit a lányoknak? Most maradj egy kicsit csendben!

Elképedve néztem rá. Felkapott egy tányért az asztalról, és alaposan megvizsgálta. Az a repedt, szomorúfűzfás-pagodás díszítésű tányér volt, amit a tyúkólban találtam a minap, és behoztam, hogy az edényhiányon némileg enyhítsek.

–  Érdekes. Talán lehetséges – szólalt meg végül, majd magával vitte a tányért a szobájába. Pár perc múlva visszajött a tányér nélkül, és leült reggelizni.

Láttam, hogy gondolataiba mélyed, de tudni akartam a véleményét a tányérról. Megkérdeztem, hogy szerinte értékes-e.

–  Lehetséges, igen, lehetséges – felelte maga elé meredve.

–  Gondolod, el lehetne adni valakinek?

–  Eladni? Ne légy ostoba! De most maradj csöndben!

Nem faggattam tovább.

Aztán jött a szokásos huzavona, hogy elindítsam időben, nehogy lekésse a vonatot. Kitoltam a biciklijét, és az udvaron vártam rá.

–  Hol a holmid, amit viszel? – kérdeztem, amint üres kézzel jött ki a házból.

Némi meglepetés tükröződött az arcán, mielőtt így válaszolt:

–  Hát egy bőröndöt nem tudnék elvinni biciklivel. Majd megleszek valahogy. De nézd csak! – Észrevette Stephen szőnyegtáskáját, amelyet kidobtam az udvarra, mert hemzsegett a molylárváktól. – Ez éppen megfelel! Ezt rá tudom akasztani a kormányra. Gyorsan hozd a dolgaimat!

Kezdtem volna kifejteni, milyen rettenetes állapotban van ez a táska, de ő behajtott a házba, utasításokat kiabálva utánam:

–  Hozd a pizsamám! – hallottam, miközben átvágtam a konyhán. – És a borotválkozó felszerelésem! – Ekkor már a lépcsőn jártam. – A fogkefémet, zsebkendőket és tiszta inget, ha találsz! – Ekkor már a hálószobáját kutattam át. Mire a fürdőszobába értem, apa elordította magát: – Elég, gyere vissza tüstént, különben lekésem a vonatot! – Leszáguldottam a lépcsőn, ám amint az udvarra értem, úgy tűnt, mintha megfeledkezett volna arról, hogy sietnie kell. A hátsó ajtó lépcsőjén ült a szőnyegtáskát tanulmányozva.

–  Nagyon érdekes… a szövés perzsautánzat. – Aztán hirtelen felugrott: – Egek! Gyorsan add ide a holmim! – A godsendi templom toronyórája felet ütött, és ez visszahozta az álomvilágból a valóságba.

Mindent belehányt a táskába, aztán a kerékpár kormányára akasztotta, és teljes sebességgel elviharzott, átgázolva a virágágyáson. A kapuháznál azonban egyszerre csak lefékezett, leugrott a bicikliről, és felrohant a toronyba. Persze a kerékpárt olyan hevenyészve támasztotta a falhoz, hogy azonnal felborult. Mire odaszaladtam, hogy felállítsam, már jött is lefelé a szomorúfűzmintás tányérral. Belökte a táskába, aztán őrült módon pedálozott tova, miközben a táska a térdét verdeste. Az első kanyarnál hátrafordította a fejét, ezért majdnem leesett a bicikliről, és visszakiáltott:

–  Viszlát! – Végül eltűnt a szemem elől. Még sohasem láttam ilyen görcsösnek, vagy mégis? Hát nem ugyanilyen volt abban az időben, amikor nem tudott uralkodni magán?

Amint visszafelé sétáltam a házba, egyszerre csak az eszembe villant, hogy egyedül leszek egész éjszaka a kastélyban; Thomas ugyanis a barátjánál, Harrynél tölti a hétvégét. Egy pillanatra megrémültem, és rám tört az elhagyatottság érzése, de aztán meggyőztem magam, hogy nincs mitől félnem – csavargók szinte soha nem vetődnek mifelénk, de ha mégis, legtöbbször nagyon meghunyászkodók; arról nem beszélve, hogy Héloïse a legkiválóbb házőrző kutya.

Miután hozzászoktam a gondolathoz, hogy magányra vagyok ítélve ilyen sok ideig, kezdett tetszeni a dolog. Egész más érzés egyedül lenni otthon, ráadásul két teljes napig, ami igencsak különleges helyzet. Enyém az egész vár, de úgy, ahogy még sohasem. Minden csak rólam szól. Tudatában vagyok minden mozdulatomnak, amint felemelem a karom, igen, az is én vagyok; és élvezem, amint mozgok, nemcsak a fizikai erőkifejtést, hanem azt is, ahogy a testem megérinti a levegőt. Furcsa érzés elgondolni, hogy a levegő is hozzám ér, még akkor is, ha teljesen mozdulatlan. Hatalmas könnyedséget éreztem egész nap, és határtalan tágasságot. A boldogságom olyan volt, mintha már átéltem volna ilyet azelőtt régen. Hogyan fogalmazzam meg? Olyan érzés, mint amikor az ember megörül annak, hogy hazaért. Az egész nap olyan volt, mintha egy ösvényen ballagnék az otthonom felé, amelyet egykor annyira szerettem, de már elfelejtettem, s az emléke csak lassan, fokozatosan tér vissza, amint haladok előre az úton, míg végül, amikor elém tárul az otthonom, felkiáltok: „Most már tudom, mitől vagyok ilyen boldog!”

Milyen varázslatos a szavak szövevénye! Amikor az ösvényről írok, megjelenik lelki szemeim előtt: magam előtt látom a sima törzsű fákat az út mindkét oldalán, melyeknek ágai magasan fölöttem alagutat alkotva összeérnek. A táj békés, a levegő nyugodt, de valahogy mégis a várakozás érzését kelti – a King’s Crypt-i katedrálisban éreztem egyszer ilyet naplementekor. Tovább sétálok az ágak és levelek boltíve alatt, egyre tovább… milyen hosszú az út a valódi szépségig! És milyen gazdag a képzelet…

Az eget bámulom; még sohasem láttam ennyire ragyogó kéknek! Hatalmas bárányfelhők úsznak el a nap előtt, a szélük ezüstösen csillog. Minden ragyog, a madarak hangosan csiripelnek… Tegnap viszont aranyló fényben ragyogott minden, a reggel kissé bágyasztó, álmosító volt, a táj szinte néma.

Tíz órára végeztem minden házimunkával, és azon merengtem, hogy mit csináljak délelőtt. A kertben őgyelegtem, egy rigó a pázsiton rovarokra lesett, végül a várárok füves partján megpihentem. Amikor bemártottam a kezem a csillámló vízbe, sokkal melegebbnek találtam, mint ahogy vártam, így elhatároztam, hogy megfürdök. Kétszer körbeúsztam a kastélyt, miközben Händel Vízizenéjének hangjai zsongtak a fülemben.

Miközben a fürdődresszemet terítettem ki a szobám ablakába száradni, hirtelen vágy fogott el, hogy meztelenül feküdjek ki a napra. Még soha nem jutott ilyen eszembe – a meztelenkedés mindig is Topaz monopóliuma volt –, de egyre jobban megbarátkoztam az ötlettel. Majd az a briliáns gondolatom támadt, hogy a szobánk bástyájának tetején fogok napfürdőzni, mivel ott senki sem lát meg; sem a mezőn dolgozók, sem a kastélyhoz vezető úton érkező esetleges látogatók. Nagyon szokatlan volt pucéran felmászni a hideg, nyersen megmunkált kőlépcsőkön, de megmagyarázhatatlan módon izgató is. Amint kiléptem a bástya tetejére, a meleg és a fény körbefogott, mint egy óriási lepel. A kövezet olyan forró volt, hogy szinte égette a talpam – áldottam az eszem, hogy hoztam takarót, amelyet leteríthetek.

A saját kis birodalmamban voltam. Ez a bástya van egyébként a legjobb állapotban: a pártázat körben hiánytalan. Van néhány repedés a falban, az egyikben büdöskék vertek tanyát. Amint a hátamra feküdtem, már a lőréseket sem láttam, csak a rám boruló, felhőtlen, napsütötte égboltot. Mennyire más meztelenül feküdni a napon, mint akár a legvékonyabb fürdőruhában! Pár perc után a testem minden porcikája élni kezdett, úgy, mint az agyam vagy a szívem. Az az érzés ragadott magával, hogy a végtagjaimmal ugyanúgy tudnék gondolkodni, mint a fejemmel. Egyszerre csak egész valóm azt sugallta, hogy Topaz egyesülési vágya a természettel nem is olyan ostobaság. A nap melege, mint hatalmas kéz, szelíden pihent rajtam, finom ujjaival meg-megremegtetve a levegőt. Az én természet-imádatomban mindig fontos szerepet játszott a népi bölcsesség és a varázslat, amibe időnként belekeveredett némi vallásos áhítat is. Ám ez most egészen más volt. Valószínűleg ezt nevezi Topaz pogánynak. Mindenesetre borzongató érzés! Nagyon átmelegedtem, így hát hasra fordultam, de úgy találtam, a hátam már korántsem hallja meg annyira a természet hívó szavát. Gondolkodni kezdtem, de most már csak az agyammal a szokásos módon, amely azonban nem akart működésbe lendülni; valószínűleg azért, mert nem volt más előttem, csak az unalmas háztető, amely nem túl inspiráló. Ekkor próbáltam a hangokra koncentrálni, de teljes csend honolt. Nem ugatott kutya, nem kotkodácsolt tyúk, furcsamód még madár sem énekelt. Meleg némaságba burkolózott minden körülöttem. Lehet, hogy megsüketültem – villant át az agyamon, amikor csepegést hallottam valahonnan: csepp, csepp, csepp. Nem tudtam elképzelni, mi lehet. Végül megoldottam a rejtélyt: a száradó fürdőruhámból hullottak alá a vízcseppek a várárokba. Aztán egy méhecske zümmögött a büdöskék virágában egész közel a fülem mellett. Egyszerre csak mintha az egész nyári eget megszállták volna a méhek zümmögésükkel. Felugrottam – repülőgép közeledett felém; beszaladtam a toronyba, és csak a fejem kidugva figyeltem. Elég alacsonyan szállt el a vár fölött, miközben az a képtelenség jutott eszembe, hogy középkori várhölgy vagyok, aki az évszázadokon átrepülő férfit bámulja, talán azt remélve, azért jön, hogy a kegyeimet keresse.

Aztán a középkori úrhölgy a fénytől elvakítva lebotorkált a lépcsőn, hogy felvegye az alsóneműjét.

Amint befejeztem az öltözködést, a postás kiabált fel az udvarról:

–  Van itthon valaki? – Csomagot hozott, méghozzá nekem! Rose megrendelte nekem a Szent Iván-éj parfümöt. Már azt hittem, elfelejtette. Jaj, de csodálatos ajándék! A külső csomagolás után még egy következett: fehér papír színes virágokkal, amelyben bársonyos tapintású kék doboz helyezkedett el. A dobozt kinyitva megtaláltam a hold és a csillagok képével díszített üveget, benne a halványzöld folyadékkal. A dugót ezüstfonalas pecséttel zárták le. Először nyomban ki akartam nyitni, aztán inkább úgy döntöttem, legyen ez az egész nap várva várt szertartások előjátéka. Az üveget Rose oldalára állítottam a fésülködőasztalon, és a köszönet hullámait küldtem felé. Gondoltam, majd megírom neki, hogy mindet felhasználtam a szertartásaimhoz… De miért nem írok most rögtön? Igaz, mit tudnék most mondani neki…?

Éhes voltam, de nem volt kedvem főzni, így kibontottam egy babkonzervet, ami isteni volt – nagyszerű, hogy már ilyeneket is megengedhetünk magunknak. Ettem vajas kenyeret is fejes salátával, majd tejberizst, végül két szelet tortát (valódit, cukrásztól valót), és tejet ittam. Hel és Ab az asztalon ültek, és kaptak a finomságokból, jóllehet már elfogyasztották a saját ebédjüket. Ízlett nekik a bab – kevés dolog van, amit nem szeretnek. Héloïse még a sós salátát is elfogadta. (Az éhezéseink időszakában gyakorlatilag vegetáriánus lett.) Miután degeszre tömtük a hasunkat, lefeküdtünk aludni a baldachinos ágyba. Ab az ágy végében gömbölyödött össze, míg Hel hátával a mellemhez dőlt, amely ugyan eléggé áthevült a napozástól, de kellemes fészeknek bizonyult számára.

Órákon át aludtunk – nem is emlékszem, hogy valaha napközben ennyit aludtam volna. Bűntudatom volt, amikor megláttam, hogy már csaknem négy óra. Hel olyan hevesen csóválta a farkát, mintha most jöttem volna meg két nap után valahonnan, Ab pedig úgy bámult ránk, mintha még életében nem látott volna bennünket. Majd leugrott az ágyról, és miután megélesítette a karmát Miss Blossom egy szem magányos lábán, elballagott. Amikor pár perc múlva kinéztem, a várfal tetején mosakodott, miközben egyik mancsa az égnek meredt. Ez adta az ötletet, hogy hajat kéne mosnom. Aztán még lesz időm, hogy virágokat szedjek a szertartásokhoz.

Természetesen csak vadvirágok jöhetnek szóba – már nem emlékszem, hogy valóban így tartja-e a néphagyomány, vagy csak Rose-zal mi találtuk ki. Mályvából, kakukkszegfűből és harangvirágból álló koszorút fontunk, és raktunk a nyakunkba, a fejünkre pedig vadrózsafüzért. Bár Rose többé nem vett részt a szertartásokon, a vadvirággyűjtésben és a virágfüzérkötésben néha segédkezett. Úgy hiányoltam, mint még soha, így jobb híján Héloïse-zal beszéltem meg a teendőeket. Békés egyetértésben sétáltunk végig az ösvényen, a mezőkön, Héloïse büszkén vitte a virágkosarat a szájában. Örültem, hogy még bőven találtam harangvirágot a vörösfenyőligetben. Nagyon szeretem azt a látványt, amikor Héloïse hosszú, fehér, csupasznak tetsző orrával a kék harangvirágot szaglássza. Nem tudom, hogy mondhatják egyesek, hogy a bull terrierek csúnyák. Héloïse páratlanul szép, bár most van rajta némi súlyfelesleg, mivel az utóbbi hetekben dúskál az ételekben. Adtam egy kis vizet a virágoknak – a vadvirágok gyorsan elhervadnak, és hét óra előtt soha nem kezdem el a koszorúfűzést. Addigra elegendő gallyat összegyűjtöttem a tűzgyújtáshoz, a hasábokat általában Stephen rakja kosárba számomra. Mire elkészültem a virágfüzérekkel, csaknem nyolc óra lett; sápadt hold jött fel a még mindig kék égre. Átöltöztem az új zöld ruhámba, a nyakamba tettem a vadvirágfüzért, a vadrózsafonatot pedig a hajamba tűztem, s utána kinyitottam a Rose-tól kapott parfümöt.

Mélyen beszívtam az illatot, és máris újra a luxusüzlet falai közt éreztem magam, ahol a nagynénitől örökölt szőrméinket tárolták. Fantasztikus illata volt, azonban furcsamód már nem emlékeztetett harangvirágra. Rászórtam egy keveset a zsebkendőmre, és egy kicsit meglibbentettem: a rejtélyes, megfoghatatlan édesség csak a londoni gazdagságot idézte vissza bennem. Viszont elnyomta a vadvirágok gyengébb illatát, és azt a finom illatot, amely a fűből áradt a forró májusi nap után, így úgy döntöttem, nem használom a parfümöt a szertartásoknál. Még egyszer beleszagoltam, aztán leszaladtam a gallyakért és a kosárba rakott hasábokért, hogy végre elkezdjem a Szent Iván-nap ünneplését. Szerencsére Héloïse nem lábatlankodott a közelben, mert mindig meg akarja enni az ünnepi tortát.

Leheletnyi szellő sem rezdült, amint a dombra kapaszkodtam – a nap már lepihent: rendszerint naplementekor indítom pogány szertartásaimat, de a parfüm próbálgatásával több időt vesztegettem, mint gondoltam. Az ég a Belmotte-torony mögött halvány sárgává vált élénkzöld árnyalattal, amely varázslatosan széppé tette. Ám gyorsan elmosódott, és mire a kövekkel körberakott tűzrakóhelyhez értem, el is tűnt a szemem elől. A hold felé fordultam, amely még mindig alacsonyan járt a búzamezők fölött, de a kékség körülötte sötétebb lett, így sápadtsága csillogó hófehérbe ment át. A csönd és a nyugalom lágyan ölelt körbe, mozdulni sem akartam, ám amikor a templom toronyórája kilencet ütött, végül megráztam magam. A gallyakat a tűzrakóhelyre szórtam, majd rájuk tettem néhány fahasábot, amit Stephen már előzőleg bekészített a kosárba néhány hajlékony ággal együtt, melyeket sátorszerűen az egész fölé állítottam. Aztán a toronyba mentem a tűzgyújtóeszközökért.

Szent Iván napján igazából két fadarab összedörzsölésével lenne szabad csak tüzet gyújtani. A legelső alkalommal meg is kíséreltük Rose-zal ezt a technikát, de egyórányi gyötrődés után sem sikerült egyetlen szikrát sem kicsiholnunk, ezért úgy határoztunk, nem sértjük meg a pogányságot azzal, ha gyufát és gyújtóst használunk. A toronynál meggyújtott lángot Rose szokta vinni diadalmasan, én pedig gyűszűvirágcsokrot lobogtatva követem. Mindig lenyűgözött bennünket, hogy már ennyire kis lángtól is mennyivel sötétebbnek tűnik az alkonyat; mindig úgy hittük, hogy azért, mert most kezdődik a varázslat! Rettentően fontos volt, hogy a láng ki ne aludjon, miközben a toronyból a tűzgyújtóhely felé menetelünk. Szeles napokon a lámpaburát használtuk, hogy megóvjuk a lángot. De most annyira nyugodt volt a levegő, hogy csak néha kellett védenem a kezemmel a lángot.

Amint a tűz lobogni kezd, a vidék körülöttünk elhalványul, ezért még egy utolsó pillantást vetettem rá némi sajnálattal, majd meggyújtottam a gallyakat, amelyek azonnal fellobbantak. Imádom az első pillanatokat, amint a tűz életre kap, és recsegve-ropogva ég, szikrákat vetve mindenfelé, miközben füstfoszlányok kezdik megtölteni a levegőt. A hasábok csak lassan gyulladnak meg – ilyenkor lehajtom a fejem, és levegőt fújok alájuk, hogy élesztgessem a pislákoló tűzkezdeményt. Végül a sátrat formáló ágak is lángba borultak, melyen át a hold úgy látszott, mintha tüzes ketrecbe lett volna zárva. Aztán füstfelhő csapott fel, amint a hasábok is lobogni kezdtek, egyre magasabbra szökve. Négykézláb kicsit távolabb másztam, majd leültem a földre, és bámultam a tüzet. Minden gondolatom ekörül forgott, vele együtt égett. Az egész világot betöltötte a hevesen lángoló tűz zaja.

Aztán hirtelen, az alkonyati messzeségből, valaki a nevemen szólított:

–  Cassandra!… – Az ösvény felől jött vagy a kastélyból? És kinek a hangja volt? Feszülten figyeltem, hátha újra kiált, igyekeztem kizárni a tűz ropogását. Női hang volt, vagy férfié? Próbáltam visszaemlékezni, de csak a lángok dorombolását hallottam. Majd kezdtem azt hinni, hogy csak képzeltem az egészet, amikor Héloïse eszeveszett ugatása mégiscsak valaki érkezését jelezte.

Lefutottam a dombról, hogy kikémleljem, ki az. Először a tűz fényétől elvakítva nem láttam semmit tisztán, később azonban fokozatosan kirajzolódtak körülöttem a tárgyak a halvány esti fényben. Az ösvényre nem láttam le, sem a várudvarba a vizesárok felett emelkedő vastag pára miatt. Héloïse olyan vadul ugatott, hogy úgy döntöttem, lemegyek a kastélyhoz. Már éppen elindultam, amikor abbahagyta az ugatást, aztán a párafelhőn át ismét megszólalt a hang, hosszan elnyújtva: Cas-san-draaa! Ekkor már biztosan tudtam, hogy férfihang, de nem ismertem fel. Biztos voltam benne, hogy nem apáé, sem Stephené és nem is Thomasé. Ez a hang még sohasem hívott a nevemen.

–  Itt vagyok! – kiáltottam vissza. – Te ki vagy?

A páraködön át valaki megmozdult, és keresztüljött a hídon. Héloïse nyargalt előtte szemlátomást örömmel.

Hát persze, Neil lesz az – ébredtem rá hirtelen, és leszaladtam, hogy üdvözöljem. És már tisztán kivettem az alakot. De nem Neil volt, hanem Simon.

Hű a mindenit, milyen furcsa… rá egyáltalán nem számítottam! Azt akartam, hogy Neil jöjjön! Ő lenne az egyetlen, akit szívesen látnék, ha egyáltalán. Hisz még el sem kezdtem a szertartást. Nem ítélnék el senkit, ha a szertartásaimat látva azt állítaná rólam, hogy csak megjátszom az ártatlant.

Amint kezet fogtunk, rögtön elhatároztam, hogy beinvitálom a kastélyba, és szóba sem hozom a tüzet. Simon azonban résen volt:

–  Nahát, el is felejtettem, hogy Szent Iván napja van! Rose sokat mesélt arról, milyen remekül szoktátok érezni ilyenkor magatokat. Nagyon gyönyörűek a virágfüzéreid!

Aztán valahogy mégis elkezdtünk felfelé sétálni, a dombra.

A Scoatney tiszttartóval volt megbeszélése, az egész napot vele töltötte.

–  Aztán az jutott eszembe, hogy meglátogatlak téged és az apádat. Ő is itthon van? Nem láttam semmi fényt a várban.

Röviden elmondtam, hogy apa valószínűleg hozzájuk ment aludni.

–  Akkor az én szobámban fogják elszállásolni; a lakásban olyan zsúfoltan vagyunk, mint a heringek! Milyen fantasztikus ez a lobogó láng!

Amint leültünk, azon meditáltam, vajon Rose mennyit árult el neki a szertartásainkról, remélve, hogy csak a tűzgyújtásról beszélt. Ám észrevettem, hogy a kosárra pillant.

–  Hogy van Rose? – kérdeztem gyorsan, hogy eltereljem a figyelmét.

–  Remekül, természetesen csókol téged, és Topaz is. Ez a plébános portóija, amiről Rose mesélt nekem?

A gyógyszeres üveg nyaka kilógott a kosárból.

–  Igen, minden évben kapok tőle egy keveset – feleltem, és nagyon zavarban voltam.

–  Megisszuk, vagy csak italáldozatot mutatunk be?

–  Mármint, hogy mi ketten?

–  Igen, én is szeretnék ünnepelni! Én játszom majd Rose szerepét… Persze tudom, hogy ő már túlkorosnak érzi magát ehhez.

Egyszerre csak elmúlt a feszélyezettségem. Rájöttem, hogy Simon azon kevesek közé tartozik, akik tényleg romantikusnak találják a Szent Iván-napi ünneplést – valószínűleg a múlthoz való kötődésnek tartja mindezt, amely segít megtalálni elveszett angol gyökereit.

–  Rendben van, akkor kezdjük! – Hozzáfogtam, hogy kipakoljam a kosarat, ő pedig érdeklődéssel figyelt.

–  Rose egy szóval sem említett fűszernövényeket! Mire szolgálnak?

–  Elégetjük őket: megvédenek bennünket a gonosz varázslatoktól. Nem a boltból kellene beszerezni, sőt a szabály szerint holdfényes éjszakán kellene összegyűjtenünk, de nem ismerem a lelőhelyeket, másrészt ezeknek fenséges az illatuk.

Simon azt válaszolta, hogy a jövőben a Scoatney fűszernövénykert a rendelkezésemre áll.

–  Örülnék, ha végre használhatnánk is valamire, mivel a salátakészítésnél teljes csődöt mondott. Mi az a fehér anyag?

–  Só, amely elriasztja a szerencsétlenséget, és amelytől a lángok szép kékes árnyalatúvá válnak.

–  És a torta?

–  Mielőtt megennénk, bemutatjuk a tűznek. Majd megisszuk a bort, de egy-két cseppet a lángokba szórunk.

–  És aztán körbetáncolod a tüzet?

Közöltem vele, hogy abból már én is kinőttem.

–  Istenemre, nem! Szívesen táncolok veled!

A versekről nem szóltam, amelyeket tánc közben szoktam skandálni, mert kilencéves koromban költöttem őket, és elég bolondosnak hangzanak.

A nagy lángok kezdtek lelohadni; szemlátomást szükség volt még gyújtósra, hogy ilyen hatalmas maradjon a tűz. Már korábban észrevettem néhány ősrégi fahasábot a torony aljában; még abból az időből származtak, amikor gyakran piknikeztünk itt fenn, a dombon. Megkértem Simont, hogy segítsen elhozni.

Amikor a toronyhoz értünk, egy pillanatra megállt, és felnézett, az építmény magasságát méregetve.

–  Megvan vagy 24-25 méter!

–  Csak 20 – jelentettem ki. – Többnek tűnik, mivel egymagában áll.

–  Egy képre emlékeztet, amit egyszer régen láttam; az volt a neve, hogy a „Boszorkánymesterek tornya”. Fel tudunk menni a tetejére?

–  Thomas egyszer évekkel ezelőtt megpróbálta, de a lépcső legfelül már akkor sem volt biztonságos, azóta pedig még rozogább lett. Egyébként nem tudott kinézni, mert a tetőszerkezet már több száz éve leszakadt – gyere, és nézd meg!

Felmentünk a kőlépcsőkön, amely a bejárathoz vezet, aztán a létrán lemásztunk a torony belsejébe. Amint felnéztünk, a kör alakú magas ég még mindig halványkéknek tűnt, és csillagok borították be – különös módon odakintről nem látszottak.

A nyitott ajtón át elég fény szűrődött be, hogy Simon körülnézzen. Megmutattam neki a csigalépcső alját, amely el van rejtve az egyik oldalon. (A naplómat is itt dugom el.) Megkérdezte, mi rejtőzik a másik oldalon.

–  Most már semmi – feleltem. – Régebben öltözőszobák lehettek ott. – Inkább latrináknak kéne neveznem őket, de ez nem illendő.

–  Eredetileg hány emelet volt?

–  Három. Most is lehet látni a lépcsőkijáratokat a bejárati részen, aztán feljebb, a szobák szintjén. Most legalul vagyunk, a várbörtönben.

–  Gondolom, élvezték a mulatozást az urak, miközben alattuk a rabok csörgették láncaikat.

Kifejtettem, hogy valószínűleg máshol mulatoztak, mivel a Belmotte-vár maga a közelben lehetett, bár maradványai nincsenek. Ez a megmaradt rész elsősorban őrtoronyként szolgált.

–  Vigyázz, neki ne menj az ágykeretnek!

A vaságy már első idejövetelünkkor is itt volt, de mára rozsdahalmazzá vált. Apa először ki akarta dobni, de amikor látta, hogy a fény felé törekvő turbolya kezdi belepni, megtetszett neki. Rose-zal igen hasznosnak találtuk, mivel rá lehetett ülni – anya viszont folyton panaszkodott, mert a fehér bugyinkat összefogták a rozsdás rugók.

–  Olyan szürrealista az egész – jegyezte meg Simon nevetve. – Sohasem értettem, miért hever szerte az országban annyi gazdátlan vaságykeret.

Azt válaszoltam, valószínűleg azért, mert a vas sokáig bírja, míg a többi szemét gyorsan elporlad.

–  Milyen logikusan gondolkodsz! Nekem ez nem jutott volna eszembe. – Aztán egy ideig nem szólt semmit, a torony felső részét bámulta. Egy kései madár repült át a torony által kivágott kör alakú égen, és szállt le nagy szárnycsapkodással az egyik lőrésben megbújó fészkébe.

–  El tudod képzelni, hogy itt, a toronyban valaha emberek éltek? – kérdezte végül.

–  Megpróbáltam régebben, de csak a falikárpitokon látható figurák jutottak eszembe, nem hús-vér emberek. Az egész annyira régen volt. Viszont neked ez nagyon sokat jelent, hiszen az egyik ősöd építtette a tornyot. Kár, hogy a Godys név kihalt.

–  Az első fiamnak az Etienne de Godys Cotton nevet adnám, de lehet, hogy nem tennék jót vele. Amerikában biztos csúfolnák.

Azt feleltem, hogy attól tartok, más országokban is. Aztán Héloïse jelent meg a bejáratnál felettünk, amely eszünkbe juttatta, hogy miért is jöttünk.

A fahasábok egy rusztikus asztal alatt sorakoztak. Egyenként előhúzogattam őket, majd továbbadtam Simonnak, aki a létra közepén állt – Rose-zal ugyanezt az eljárást követtük. Amikor befejeztük, és én is felmásztam a létrán, Simon így szólt:

–  Nézd csak! Készül a varázslat!

A vizesárokból felszálló pára kezdett a domb felé hömpölyögni; az alját már be is borította a ködfátyol.

–  Olyan, mint azon az estén, amikor a jelenést láttuk.

–  Hogy micsodát?

Elmeséltem neki a történetet, miközben a tűzhöz vittük a fát.

–  Szent Iván-napi tűzgyújtásaink harmadik évében történt. Forró, szél nélküli nap volt, mint ma. Ahogy a párafelhő közeledett felénk, hirtelen hatalmas alakká változott: olyan magas volt, ha nem magasabb, mint a torony. A kastély és köztünk függött a levegőben, és úgy tűnt, mintha felénk hajolna. Halálos rémület fogott el bennünket. De különös módon egyikünk sem akart elfutni; sikongatva vetettük magunkat a földre előtte. Csakis valami szellem lehetett, mivel előtte valami varázsigét mormoltam azért, hogy életre keltsem.

Simon jót nevetett.

–  Minden bizonnyal a természet szeszélyes játéka volt csupán. Szegény kölykök! És mi történt aztán?

–  Imádkoztam Istenhez, hogy tüntesse el, amit készségesen meg is tett. Rose egy-két perc után fel mert nézni, és közölte, hogy a jelenés eltűnt. Aztán megsajnáltam szegényt, hiszen az ókori britek óta senki sem idézte meg.

Simon megint kacagott, aztán kíváncsian nézett rám:

–  Csak nem hiszed még most is, hogy tényleg szellem volt?

Tényleg nem hiszem? Amint a felém tartó páraködre pillantottam, amely a kezdeti gomolygás után most tekeregve-kúszva araszolt felénk, az óriásszellem emléke olyan elevenné vált bennem, hogy majdnem felsikítottam. Aztán erőltetetten elnevettem magam, majd fát dobtam a tűzre, jelezve, hogy most már ejtsük a témát.

Rose is úgy vélte, hogy szellemet láttunk, jóllehet már tizennégy éves volt, és nem az a fantáziáló típus.

Amikor a lángok újra magasra csaptak, úgy éreztem, jobb lenne véget vetni a szertartásnak. A feszélyezettségem újra visszatért, ezért tárgyszerűségre törekedtem, amennyire lehetséges. A versek elhagyása miatt kissé unalmas lett az egész. Elégettük a sót, a fűszernövényeket, Héloïse-zal megosztoztam a tortán, mivel Simon csak egy kicsit evett; mint mondta, nagyon bevacsorázott. Megittuk a plébános portóiját – csak egy pohár volt, így Simon a gyógyszeres üvegből ivott, megjegyezve, hogy érzett valami érdekes mellékízt. Aztán italáldozatot mutattunk be, megemlítve Rose nevét is. Reméltem, hogy ennyiben maradunk, de Simon ragaszkodott hozzá, hogy táncoljunk is a tűz körül. Végül hétszer körbefutottuk a lángokat, miközben Héloïse őrült ugatással rohant utánunk. Kívülről nézve az lehetett a látszat, mintha Simon leállt volna gyerekekkel játszani, de tudom, hogy nem ez volt a szándéka, és olyan kedves volt, hogy úgy tettem, mintha jól érezném magam. Még néhány vad ugrást is megengedtem magamnak. A vad ugrások nagymestere persze Topaz, aki tavaly körbeszökellte az egész dombot.

–  Mi jön ezek után még? – kérdezte Simon, miután lihegve lerogytunk a tűz mellé. – Nem áldozzuk fel Héloïse-t? – Éppen kiadós nyalogatásba kezdett afelett érzett örömében, hogy végre elkapott bennünket a hosszú hajsza után.

–  Ha keresztülkergetnénk a parázson, akkor kigyógyulna a lépfenéből, amiben szerencsére nem szenved. Ilyenkor nincs több teendő; csak nyugodtan ülök a tűzbe bámulva, és a múlton elmélkedem.

Úgy tűnt, a múltba mélyedés Simonnak is megfelel, de nem tartott sokáig, mert folytattuk a társalgást. Azt mondta, van egy dolog, ami nap mint nap lenyűgözi: a hosszú angol alkonyat csodája. Nekem eddig fel sem tűnt, hogy az alkonyat nálunk hosszú lenne – az amerikaiak még a végén hozzásegítenek, hogy jobban megismerjük Anglia értékeit.

A páraköd már szinte a lábunkhoz ért, de aztán nem kúszott tovább – Simon arra biztatott, mormoljak valami varázsigét. A vizesárok fölött viszont olyan magasra emelkedett a pára, hogy csak a vár tornyainak csúcsa látszott ki felette. A tűz gyorsan kialudt, és már csak szürke füst szállt fel belőle a szürkületben. Azt kérdeztem Simontól, hogy melyiket látjuk: a nappal utolsó fényeit, vagy a holdas éjszaka első sugarait – nehezen volt megállapítható. Végül fokozatosan a holdfény hódított tért, és a kastélyt beborító ködpára ezüstös színűre változott.

–  Ezt le kellene festeni! – jelentette ki Simon. – Debussy[42] képes volt rá a zenéjében. Kedveled a muzsikáját?

Be kellett vallanom, hogy még egyetlen Debussy-művet sem hallottam.

–  Hát az nem lehet. Sem lemezen, sem a rádióban?

Amikor felvilágosítottam, hogy sem gramofonunk, sem rádiónk nincs, igencsak meghökkent. Szerintem az amerikaiak el sem tudják képzelni, hogy vannak emberek a világon, akik ezek nélkül is tudnak létezni.

Elújságolta, hogy Scoatney-ba olyan új készüléket vettek, amely automatikusan váltja át a lemezeket, egyiket a másik után. Azt hittem, csak ugrat, míg el nem magyarázta, hogyan működik.

–  Tényleg, átfurikázunk Scoatney-ba, és akkor meg is láthatod és hallgathatod! Lesz még vacsora is.

–  Mintha azt mondtad volna, hogy nagyon bevacsoráztál – jegyeztem meg.

–  Igaz, majd szórakoztatlak, miközben eszel. Héloïse pedig finom csontot rágcsálhat a konyhában. Nézd, az orráról igyekszik letörölni a nedvességet a mancsával! Menjünk, a fű egyre nyirkosabb lesz a párától! – Megfogta a kezem, és felhúzott a földről.

Örömmel elfogadtam a meghívást, mivel szörnyen korgott a gyomrom. Simon széttaposta a még gyengén izzó parazsat, mialatt én felszaladtam, hogy bezárjam a Belmotte-tornyot. A dombtetőn időztem pár percig, próbálva megfogalmazni a Szent Iván-nappal kapcsolatos benyomásaimat; Simon szórakoztatása túlzottan lekötött eddig. Aztán rám tört a felismerés, hogy amitől féltem, bekövetkezik: ez volt az utolsó ilyen Szent Iván-napom, vége a szertartásoknak. Ha még egyszer valaha belevágok, majd csak a gyerekeim kedvéért teszem. A szívfájdalmamat elnyomta a közelgő finom vacsora csábító ígérete. Ám elhatároztam, hogy Simon ide vagy oda, a szertartások végét jelző csatakiáltást semmiképp sem hagyom ki, s ezúttal nemcsak erre az évre szól, hanem mindörökre. A csatakiáltás nem értelmes szó, hanem csupa magánhangzókból áll, de mindig borzongató volt, amikor Rose-zal vékony hangunkon üvöltöttünk: ÁIIIEEEEOUOUOUOU! Most csak egyedül ordítottam, de ez is hatalmas visszhangot vert a vár falai között. Héloïse válaszvonítása ugyanolyan fantasztikus erővel verődött vissza. Simon le volt nyűgözve e hangok hallatán; mint mondta, ez volt a szertartás leghátborzongatóbb része.

Különös érzés kerített hatalmába, amint lefelé sétáltunk a Belmotte-dombról: minden lépéssel egyre mélyebbre hatoltunk be a páraködbe, míg végül a fejünket is belepte; elnyelt bennünket a vízgőz.

–  Hozz magadnak kardigánt – javasolta Simon, amint átkeltünk a Belmotte hídon, és a várudvarba értünk –, mert a kocsi nyitott. Ott várlak.

Felszaladtam, és megmostam a kezem, mivel a fahasábok összepiszkolták. A Szent Iván-éj parfümből szórtam egy kicsit a ruhámra és a zsebkendőmre – pont jól jön a vacsorához. A virágfüzér még nem hervadt el, így magamon hagytam, de amint a kocsi felé siettem, úgy véltem, modoros lenne így mutatkoznom, és a hídon átkelve inkább bedobtam a vizesárokba.

Simon nem a megszokott autóval jött, hanem egy újjal; hosszú volt és alacsony – annyira lent ültünk, hogy az volt az érzésem, rögtön az útra huppanok le, amint beszálltam.

–  Talán egy kicsit túl különleges ez a kocsi, de Rose annyira odavolt érte – magyarázta Simon.

Az éjszaka gyönyörűen kitisztult, amint eltávolodtunk a kastélytól. A godsendi út magaslatáról visszanézve csak kis párafelhő lebegett a hold sütötte búzamezők felett.

–  Szerintem az a pára csak Szent Iván-napi varázslat, mire visszahozlak, már sehol se lesz.

Fantasztikus érzés volt az új autóban utazni. A fejünk az útszéli füves töltéssel volt egy szintben, és a rajta növő sövény aljával. A fűszálak élénk zölden csillogtak az autólámpa fényében, elevenebbnek látszottak, mint a legragyogóbb napsütésben. Lassan kellett haladnunk a nyulak miatt – Héloïse a szélvédőnek nekiugorva próbált volna utánuk iramodni. Az egyik buta nyuszi sehogy se akart kitérni, folyamatosan előttünk vágtázott – végül Simon megállt, és lekapcsolta a fényszórókat, hogy időt adjon neki a menekülésre. Miközben vártunk, cigarettára gyújtott, és hátradőlve a csillagokat bámulta. Csillagászatról beszélgettünk, a végtelen űrről, amelybe még belegondolni is félelmetes.

–  És persze az örökkévalóság… – kezdtem volna bele, amikor a godsendi toronyóra tízet ütött, mire Simon közbevágott, hogy nem vesztegelhetünk itt tovább.

Nem sok lámpa égett a Scoatney-házban. Az jutott eszembe, hogy a szolgálók már biztos ágyban vannak, de nem mind, mert a komornyik érkezett fogadásunkra.

Különleges érzés lehet, amikor az ember utasítást ad ennek a magas, tekintélyes külsejű férfiúnak: „Hozza be, kérem, tálcán a vacsorát Miss Mortmainnek!” – és nem kell elnézést kérnie, hogy ily késői órán zavarja. Én mindenesetre elnézést kértem, mire a komornyik meglehetősen hűvösen azt válaszolta: „Nem tesz semmit, kisasszony”. Aztán peckesen Héloïse után indult, aki már ismeri a járást a konyhába. És akkor villant az agyamba: hiszen ő lesz hamarosan Rose komornyikja is. Nem tudom, hogy fogja megszokni.

Keresztülmentünk a félhomályos előcsarnokon a ház hátsó részébe.

–  Itt láthatod a fűszernövényeinket a holdfényben – kalauzolt Simon. A fűszernövények kinézete elég semmitmondó, az ízük sokkal izgalmasabb. Aztán átvezetett a kertbe, ahol beindította a szökőkutat az ovális alakú medencében. A kőpadra leülve pár percig figyeltük a csobogó vízesést, majd átsétáltunk a nyári lakba. Simon egyetlen gyertyát gyújtott.

–  Ezt is eloltom, amint bekapcsoltam a fonográfot, ám a szökőkutat jól láthatod, miközben Debussy zenéjét hallgatod; a kettő remekül illik egymáshoz.

Leültem a három hatalmas, boltíves ablak egyikéhez, és körbenéztem. Amióta nem jártam itt, zeneteremmé alakították át. Új volt a hangversenyzongora és persze a csodálatos gramofon; két üveges szekrény polcain lemezek tucatjai sorakoztak. Simon gyertyával a kezében a Debussy-albumokat kereste.

–  Hát akkor kezdjük az elején, bár a Gyereksarokból azt hiszem, nincs semmi, úgyhogy próbáljuk meg a Holdfényt; lefogadom, hogy fel fogod ismerni.

Igaza volt – ahogy az első hangok megszólaltak, eszembe jutott, hogy egy lány játszotta egyszer az iskolai koncerten. Gyönyörű darab, és a gramofon csodálatosan szólt, ráadásul olyan valaki játszotta, aki tényleg tud zongorázni, mert még sohasem hallottam ennyire szépen szólni a zongorát. Aztán Simon elhívott az ablaktól, hogy nézzem meg, hogyan váltja a gramofon önműködően a lemezeket. Rögtön a következő darabról beszélt, melyek címe: La Cathédrale Engloutie. A víz elnyeli a katedrálist, magyarázta, de még zúgnak a harangjai, ám mindhiába, mert ellepi a tenger.

–  Most már megérted, miért mondtam azt, hogy Debussy megkomponálta a páraködben úszó kastélyt.

A harmadik darab a La Terrasse des Audiences au Clair de Lune volt. Nagyszerű volt hallgatni a szökőkutat nézve, mivel a zubogó víz ott bujkált a zenében is.

–  Úgy látom, Debussy sikert aratott nálad, bár szerintem hamar túllépsz rajta. Azt hiszem, az a fajta kölyök vagy, aki elég gyorsan Bach zenéje iránt fogsz vonzódni.

Közöltem vele, hogy az iskolában nagyon nem szerettem. Az egyetlen Bach-darab, amit megtanultam, azt az érzést keltette bennem, mintha kanállal kalapálnák a fejem. De a zenei tanulmányokban nem jutottam túl messzire – a pénzünk elfogyott, mire tizenkét éves lettem.

–  Keresek neked olyan Bach-darabot, ami biztosan tetszeni fog. – Újra meggyújtotta a gyertyát, hogy átvizsgálja az albumokat, miközben a gramofon leállt. Odaléptem a szekrényhez, és a lemezek borítóit nézegettem; már a zeneszerzők nevének olvasása is izgalommal töltött el.

–  Idővel meghallgathatod az összeset! – ígérte Simon –, ám most valami modernt akarok mutatni neked. Kár, hogy Rose nem szereti a zenét!

Csodálkozva fordultam felé:

–  Ezt meg honnan veszed? Remekül zongorázik, és gyönyörűen énekel!

–  Akkor sem szereti igazán – állította határozottan. – Elvittem egy koncertre, és majd’ meghalt az unalomtól. De megérkezett a vacsorád!

Ezüsttálcán hozta a komornyik, és előtte csipketerítőt helyezett az asztalra. Előételnek kocsonya, aztán hideg csirkemell, végül gyümölcs, italnak bor vagy limonádé, ha nem kérnék bort, de nagyon is kértem. Simon utasította a komornyikot, hogy gyújtsa meg az összes gyertyát, így hát körbejárt, és a kristálygyertyatartók mindegyikében meggyújtotta a lángot – 18. századi hangulatom támadt.

–  Úgy döntöttem, hogy ide nem vezettetem be az áramot – jelentette ki Simon.

Amikor a komornyik kitöltötte mindkettőnknek a bort, Simon közölte vele, hogy elmehet, aminek nagyon megörültem, mivel így nem volt az az érzésem, hogy minél gyorsabban magamba kell lapátolni az ételt. A komornyik neve egyébként Graves, de valahogy nem állt a számra, hogy azon az érzéketlen módon szólítsam, ahogy az uraságok teszik.

Simon végre megtalálta a lemezt, amit keresett.

–  Még várjunk vele. Evés közben nem lehet igazán Bachra figyelni. – Feltett valami könnyűzenét, de lehalkította a gramofont, aztán leült hozzám az asztalhoz.

–  Mesélj valamit Rose-ról – kértem, mert hirtelen eszembe villant, hogy nagyon keveset kérdeztem felőle; önző módon csak magammal voltam elfoglalva.

Elmondta, hogy miközben Rose-nak ruhákat vesznek, mindenütt megcsodálják.

–  Persze Topazt is. Anyám sem marad el mögöttük, ő is nagyon ad magára. Képzelheted, ha hárman együtt megjelennek valahol, hát az nem semmi!

Azt feleltem, ha én is velük lennék, biztos lehúznám a színvonalat, amit azonnal megbántam, mivel az effajta kijelentés nyilván udvariaskodó bókolásra késztet egy férfit.

Simon elnevette magát, majd azt mondta, ne legyek kishitű.

–  Sokkal csinosabb vagy, mint bármelyik lány, aki ennyire intelligens, mint te. Tulajdonképpen – folytatta, szinte magán is elcsodálkozva – nagyon csinos vagy.

–  Talán valamivel jobban nézek ki, ha Rose nincs a közelben.

Ismét kinevetett.

–  Egy dolog biztos, hogy ma este rendkívül csinos vagy.

Aztán az egészségemre emelte a poharát, pont úgy, mint ahogy egyszer Rose-nak. Éreztem, hogy elpirulok, és sietve témát váltottam:

–  Írtál valamit mostanában?

Azt válaszolta, hogy kritikai esszébe kezdett apáról, de képtelen befejezni.

–  Nem lehet megkerülni azt a kérdést, hogy jelenleg mivel foglalkozik. Ha bármilyen halvány utalást tudnék tenni arra, hogy most milyen témán dolgozik!

Egy pillanatra arra gondoltam, hogy beszélek neki apával kapcsolatos reményeimről, de akkor a különös viselkedéséről is kellett volna szólnom: hogy gyerekévkönyveket olvas, és szomorúfűz mintázatú tányérokat tanulmányoz. Hagytam inkább, hogy Simon beszéljen az esszéjéről, amelynek gondolatisága túl bonyolultnak tűnt nekem. Szörnyen okos fiú!

Miután végeztem azzal a csodálatos csirkemellel, meghámozott nekem egy őszibarackot. Nagyon hálás voltam neki, mert én nagyon ügyetlen vagyok ebben, de ő azokkal a finom kezeivel tökéletesen dolgozott. Hirtelen megértettem, hogy Topaz mit értett azalatt, amikor azt mondta, hogy Simon vonásai nagyon szépek. Fehér selyeminget viselt – előzőleg levette a zakóját –, és a válla pontosan egy vonalban volt az állával. (Milyen jó, hogy Rose megszabadította a szakállától!) Gondolatban elkezdtem lerajzolni: pontosan tudtam, hogyan húzom meg azt a kis kunkort a szemöldökén és összezárt ajkainak vonalát, amint az őszibarack hámozására összpontosít. Ahogy a képzeletemben rajzoltam, úgy éreztem, mintha saját arcomra, vállamra és karomra kopírozódna az egész, még az ing ráncai is szinte hozzám értek. De aztán a rajzom eltűnt, csak Simon igazi valója maradt a pislákoló gyertyafényben.

Megettem a barackot, és megittam a maradék bort, s ekkor a gramofon valami andalító zenét kezdett játszani. Megkérdeztem, mi ez.

–  Azt hiszem, az a címe, hogy a Szerető. Gyere, táncoljunk egyet, azután hazaviszlek.

Egy kicsit felhangosította a gramofont, mielőtt felkért. Még nem táncoltam vele, ezért eléggé feszült voltam. Eszembe jutott, hogy Neillel is nehezen találtam meg a ritmust. Meglepetésemre Simonnal sokkal könnyebben ment, mivel lazábban mozog, mondhatni lezseren; tökéletesen könnyednek éreztem magam vele. Pár pillanat múlva már nem is figyeltem a lépésekre, a lábam magától vitt. Ami nagyon furcsa, hogy Neil mindig igyekezett segíteni, hogy helyesen lépjek, szinte kényszerített, míg Simonnál semmi ilyet nem tapasztaltam, mégsem léptünk egymás lábára.

Ez a szám volt az utolsó lemez a sorban, így a gramofon is leállt, ám elég közel voltunk hozzá, és Simon újraindította, miközben a másik karjával továbbra is átkarolta a derekam. Szó nélkül táncoltunk végig újra a Szerető dallamára. Tánc közben egyébként nem beszéltünk, én nem is gondolkoztam, csak átadtam magam a mozgás gondtalan örömének. Amikor a gramofon leállt, Simon, még mindig a karjaiban tartva, rám mosolygott, és csak ennyit mondott:

–  Köszönöm a táncot, Cassandra.

–  Én is – mosolyogtam vissza rá –, nagyon élveztem…

Ekkor közelebb hajolt hozzám, és szájon csókolt.

Egyfolytában próbálok visszaemlékezni, hogy mit éreztem. Minden bizonnyal meglepődtem, bár erre nem emlékszem, csak arra a határtalan boldogságra, amely átjárta egész testem és lelkem, mint amikor a bástya tetején az áldott napfény beborította a meztelenségem. Ám ugyanakkor sötét is volt – és most is sötétséget érzek, ahogy próbálom újraélni azt pillanatot… hirtelen nagyon messze kerülök nemcsak Simontól, hanem magamtól is. A gyertyafényes pavilonban álló két alak most idegennek tűnik.

A következő dolog, amire emlékszem, hogy Simon felnevetett – szelíden, nem bántóan, mégis megijesztett.

–  Bámulatba ejtő kölyök vagy!

Megkérdeztem, hogy érti ezt.

–  Hát olyan édesen csókolózol. Úgy tűnik, van gyakorlatod benne – ugratott.

–  Még sohasem csókolóztam senkivel! – Azon nyomban megbántam, amit mondtam, mivel most, hogy megtudta az igazat, és én viszonoztam a csókját, nyilván arra következtet, hogy nekem ez sokat jelent. Elhúzódtam tőle, aztán az ajtóhoz rohantam; el akartam rejteni az érzéseimet.

–  Cassandra, várj! – Utolért, és megragadta a karom, amint kinyitottam az ajtót. – Nagyon sajnálom! Tudhattam volna, hogy megharagszol rám.

Ezek szerint nem jött rá. Csupán azt hiszi, mérges lettem rá. Így hát sikerült összeszednem magam. – Miről beszélsz, Simon! Dehogy haragudtam meg!

–  Valóban nem úgy tűnt… – Zavartan és aggódva nézett rám. – De hát akkor miért futottál el tőlem? Szent ég! Csak nem megrémítettelek?

–  Hát persze hogy nem!

–  De akkor miért?

Valami értelmes érvet igyekeztem kitalálni.

–  Simon, egyáltalán nem rémültem meg tőled, és nem haragudtam a csók miatt: miért is haragudtam volna, ha olyasvalaki csókol meg, akit annyira kedvelek, mint téged? De aztán kicsit mérges lettem, hogy magától értetődőnek veszed, hogy csak úgy megcsókolhatsz.

Lesújtottnak tűnt.

–  Egyáltalán nem vettem annak! Semmi esetre sem úgy, ahogy gondolod! Meg tudnád érteni, ha azt mondanám, hirtelen felindulásból tettem, mivel annyira édes voltál egész este, és nagyon élveztem a táncot veled, és amúgy is nagyon kedvellek?

–  És persze az is belejátszik, hogy hiányolod Rose-t talán – vetettem közbe.

Elvörösödött.

–  Hát ez egyáltalán nem igaz! Ez sértő lenne mindkettőtök számára. Nem, ezt a csókot te kaptad, és senki más!

–  Rendben, ne beszéljünk többet róla, felejtsük el! De bocsáss meg, amiért olyan bugyután viselkedtem! Most már szívesen meghallgatnám azt a Bach-lemezt, mielőtt hazamegyek. – Úgy véltem, ettől ő is egy kicsit lehiggad, ám még mindig kissé tanácstalanul bámult rám – valószínűleg nehezen talált szavakat a történtekre, de végül feladta, hogy további magyarázatokba bonyolódjon.

–  Rendben, felteszem a lemezt neked, miközben én megyek, és eloltom a gyertyákat. Ülj ki a kertbe, hogy a járkálásom ne zavarjon. Leállítom a szökőkutat, hogy jól halld a csodálatos zenét.

Letelepedtem a kőpadra, figyelve, ahogy a szökőkút medencéjének fodrozódó vize fokozatosan kisimul. Aztán megszólalt a pavilonból a zene: lágyan és békésen hömpölygött – még soha életemben nem hallottam ilyen szépet. Az ablakokon át figyeltem, amint Simon lassan körbejár, és apró fémsapkával kioltja a gyertyákat. Mindig egy pillanatra felvillant az arca a gyertyafényben, majd újra elsötétedett, mint ahogy az ablakokban is fokozatosan halványodott, majd kihunyt a fény. Közben a lemez is leállt, csak egy csobbanás hallatszott, amint egy hal a medence vizében feldobta magát.

–  Nos, sikerült újabb Bach-rajongót találnom? – kérdezte Simon, miután becsukta a nyári lak ajtaját.

–  Mindenképp, még hallgattam volna tovább is! – feleltem, majd megkérdeztem, mi a darab címe. Részlet volt a Vadászkantátából – „A bárányok nyugodtan legelhetnek”. A zenéről beszélgettünk, miközben Héloïse-ért mentünk a konyhába, és az úton is hazafelé. Nagyon könnyed voltam: a valódi érzéseim a mélyben kavarogtak, miközben a felszínen gondtalanul fecsegtem.

A godsendi templom órája tizenkettőt ütött, mire a várbejáratnál megállt az autó.

–  Éjfélre sikerült hazaszállítanom Hamupipőkét – viccelődött Simon, miközben segített kiszállni a kocsiból. Bekísért a konyhába, még a gyertyát is meggyújtotta nekem, és jót hahotázott, látva, hogy Héloïse légvonalban vágtat a kosarához. Megköszöntem neki a szép estét, és ő is azt, hogy beavattam a Szent Iván-napi szertartásaimba – mint mondta, ezt sohasem fogja elfelejteni. Aztán kezet fogtunk, miközben még megkérdezte:

–  Megbocsátasz?

–  Hát persze – feleltem. – Nagy hűhót csaptam semmiért. Szent isten! Biztos szemérmeskedő libának tartasz!

–  Nem, dehogy! – állította határozottan. – Nagyon aranyos teremtés vagy! Még egyszer mindent köszönök. – Újra megszorította a kezem, aztán a következő pillanatban bezárult mögötte az ajtó.

Egy percig bénultan álltam, aztán felrohantam, a fürdőszoba bástyáján keresztül ki a várfalra. A vízpára már teljesen felszállt, így tisztán láttam kocsijának fényét, ahogy az ösvényen kanyarog, majd ráfordul a godsendi útra. A faluban eltűnt, de tovább bámultam, és még egyszer újra megpillantottam a Scoatney-ba vezető úton.

Kábultan álltam a várfalon, semmi mást nem érzékeltem a mozgó kocsin kívül. Amikor végre összeszedtem magam, és bementem a szobámba, hogy levetkőzzem, tudatosan kizártam a gondolataimat. Csak amikor már a sötétben feküdtem az ágyamban, engedtem, hogy a felszínre törjenek. És ahogy áradni kezdtek, színtiszta boldogság volt minden. Ugyanaz a boldog érzés járt át, mint amikor Simon megcsókolt, de valahogy végtelen nyugalom is megszállt. Persze azonnal mondtam magamnak, hogy Simon Rose-é, és nem tudom elvenni tőle, még akkor sem, ha olyan gonosz lennék, hogy megkísérelném, amit egyébként sohasem tennék. De hát ez az érvelés semmit sem számított. A szerelem átkozott sötét verem. Végül arra jutottam, hogy a szerelem lehet egyirányú is, nem kell, hogy viszonozzák – és az igaz szerelem mindig boldogsággal jár. Úgy hittem, hogy nagy igazságot fedeztem fel.

És akkor hirtelen észrevettem Miss Blossom sziluettjét, aki azt tanácsolta:

–  Csak tarts ki vigasztaló gondolataid mellett, aranyom, mert azt hiszem, szükséged lesz rájuk.

És valahol, a tudatom mélyén éreztem, hogy igaza van, de nem érdekelt! Olyan boldogan aludtam el, mint még soha életemben.

13

Ó, mennyire keserű olvasni azt az utolsó sort, amelyet már több mint három hete írtam le a naplómba – már nem is emlékszem, milyen volt az akkori boldogságom. Nem olvastam visszafelé tovább. Nem akartam azt a közönyös, tompa, magamat kívülről figyelő állapotot elveszíteni, amely ma reggel rám tört. Nagyon sivár, de valamivel jobb, mint a teljes kilátástalanság, így elfogott a vágy, hogy mindazt, ami foglalkoztat, átadjam a naplómnak. De képes leszek-e leírni azt a gonoszságot, amelyet a születésnapomon követtem el? Vajon mindenről részletesen beszámolok majd? Megpróbálom.

Istenem, az idő is milyen bánatos! A folyamatos eső mindent eláraszt, hideg szél fúj; bár a születésnapomon sütött a nap. Ma meleg van, de minden szürke és lehangoló. Fönn vagyok a dombon, a Belmotte-toronyhoz vezető lépcsőn ülök. Héloïse is velem van – most jött el az az időszak, hogy kerülnie kell más kutyák társaságát, de ha bezárom, annyira unatkozik. A pórázát a biztonság kedvéért a derekamra kötöttem, ha hirtelen mégis kedve támadna látogatóba menni. Fel a fejjel, Héloïse kedves, csak pár nap az egész, aztán szabadon barangolhatsz megint!

Az eső azután kezdődött, amikor azt a bizonyos utolsó bejegyzést beírtam a naplómba azon a vasárnapon a padlásszobában. Amint kinéztem, láttam, hogy félelmetes viharfelhők tornyosulnak az esti égbolton. Leszaladtam becsukni minden nyitva hagyott ablakot. De még akkor is tökéletes boldogságot éreztem; emlékszem minden gondolatomra.

Amint kihajoltam, hogy behúzzam az ablaktáblát, feltűnt, hogy a búzaszálak mennyire mozdulatlanok, mintha feszülten várakoznának. Remélem, már elég erősek, és nem veri el őket teljesen az eső. Aztán megpillantottam a virágfüzéremet, amely a várárok vizében sodródott, egész közel a felszínhez. A következő pillanatban zuhogni kezdett; mint csillogó shillingek ezrei csapódtak az esőcseppek a vizesárokba. Először arra gondoltam, hogy leszaladok, és megpróbálom kimenteni fuldokló virágfüzérem, de miközben figyeltem, a lezúduló eső máris a mélybe taszította.

Héloïse a hátsó bejáratnál vinnyogott, és bár azonnal lerohantam, hogy beengedjem, addigra már bőrig ázott. Megtörültem, majd újraélesztettem a tüzet, amely kialudt, miközben a padlásszobában írtam. A lángok már épp lobogni kezdtek, amikor Stephen megérkezett; aznap jött vissza Londonból. Persze elküldtem átöltözni, mivel ő is csuromvizes lett. Aztán együtt teáztunk a tűz mellett. Meséltem neki a Simonnal töltött estémről – persze az intim pillanatokról nem szóltam; utána ő beszélt elég hosszan londoni útjáról. Úgy tűnt, már nem zavarja annyira, hogy fényképezik, bár a görög tunikától, amelyet Leda Fox-Cotton ráerőltetett, eléggé ódzkodott. Mindig Fox-Cottonékkal evett, és náluk is aludt – a szobájában aranyszínű függönyök voltak, az ágya felett pedig arany Cupidók. Aubrey Fox-Cotton nekiadott egy fürdőköpenyt, amely még szinte új. Meg is mutatta, hogy megcsodáljam, és egyetértettem vele, tényleg nagyon rendesek – Ledával szemben érzett fenntartásaim elpárologtak.

–  És megmutatta a korábban rólad készített fényképeket?

–  Ja, igen, láttam őket – felelte nem nagy lelkesedéssel.

–  Én is megnézhetem? Gondolom, adott legalább néhányat.

–  Azt mondta, vihetek egypárat, de nem akartam. Túlzottan nagyméretűek… és hízelgőek. De ha mégis látni akarod, kérek néhányat legközelebb.

–  Akkor tehát újra mész.

–  Igen, de most más miatt. – Elvörösödött. – Ostobaság az egész!

Eszembe jutott Rose levele.

–  Azt akarja, hogy menj el valami filmstúdióba?

Mint mondta, tudja, hogy az egész ostobaság.

–  Tegnap este jött hozzájuk egy férfi vacsorára, aki azt mondta, hogy rendben van. Majd felolvastatnak velem valami szöveget. Csak ki akarnak próbálni, hogy alkalmas vagyok-e. Ennyi az egész. De nem tudom, vállalom-e.

–  Hát persze hogy vállald! – biztattam.

Rám pillantott, és megkérdezte, tényleg szeretném-e, ha kipróbálná a színészetet. Hirtelen rájöttem, hogy tévedtem, amikor azt hittem, már letett rólam. (Akkor még nem is sejtettem, hogy mekkorát.) Csak udvariasságból kérdezgettem – Simonon kívül semmi más nem érdekelt –, de igyekeztem lelkesnek mutatkozni.

–  Hát persze, Stephen, miért ne próbálnád ki magad!

–  Jó, akkor elmegyek. Azt állítják, bele lehet tanulni.

Úgy gondoltam, bizonyára. Nagyon szép a beszédhangja, bár amikor zavarban van, akkor kicsit reszelőssé válik.

–  Nagyon izgalmas! Még a végén Hollywoodba kerülsz!

–  Azt azért nem hiszem! – felelte vigyorogva.

Miután befejeztük az uzsonnát, segített elmosogatni, majd átment a Four Stones-farmra, Stebbinséknél ugyanis vendégség volt. Gondolom, Ivy felvillanyozódik, hogy Stephent behívták a filmstúdióba. (Nem mintha ez bármi biztosat jelentene.) Korán lefeküdtem, és még mindig boldogan. Még az eső kopogása a tetőn is Simonra emlékeztetett, mivel nemrég ő javíttatta ki a beázásainkat. Minden vele kapcsolatos dolog értékes számomra. Ha valaki megemlíti a nevét, már az is olyan, mintha ajándékot adna nekem. Én magam is imádom emlegetni a nevét: ha valamilyen témáról beszélek, előbb-utóbb Simonnál kötök ki, aztán érzem, hogy elvörösödöm. Folyton esküdözöm magamnak, hogy nem fogok róla beszélni, de amint alkalom kínálkozik, soha nem hagyom ki.

Másnap reggel apa is hazajött – londoni telefonkönyv kandikált ki szőnyegtáskájából.

–  Nagy ég! Lehet, hogy telefonunk lesz? – érdeklődtem.

–  Ugyan már! Dehogy! – Ledobta a táskát az egyik konyhai székre, persze rögtön kiborult a földre a tartalma: a telefonkönyv mellett számos más könyv is. Apa azonnal visszahányta őket a táskába, amilyen gyorsan csak tudta, ennek ellenére észrevettem egy nagyon tetszetős, kisméretű virágkalauzt, és két másik könyvet, melyek címe a következő volt: Kínai nyelv kezdőknek, és A postagalambok titka.

–  Hova lett a szomorúfűz-pagoda díszítésű kínai tányér? – tudakoltam közömbös hangon.

–  Elejtettem Londonban a vonatállomáson, de nem érdekes, már kiszolgált. – Megfordult, és indulni készült várbejárati szobájába, de előbb kért egy pohár tejet. Miközben kiöntöttem neki a tejet, megkérdeztem, hogy Cottonéknál lakott-e.

–  Igen, Simon szobájában. Erről jut eszembe, nyomatékosan megkért, hogy adjam át üdvözletét; mint mondta, nagyon kellemesen érezte magát veled.

–  És hova mentél, miután Simon tegnap hazatért?

–  Én maradtam a szobájában, ő pedig Neil hoteljében szállt meg. Nagyon szolgálatkész fiú! És a kedvesség maga… sajnos.

–  Miért sajnos? – kérdeztem, miközben a kezébe adtam a teli poharat.

–  Mert Rose teljesen kihasználja. Egyetlen férfinak sem lenne szabad ennyire fülig szerelmesnek mutatkoznia. Ez már megalázkodás a női nem előtt!

Mialatt visszavittem a tejes kancsót az éléskamrába, a vállam fölött megjegyeztem:

–  Miért lenne az? Hiszen Rose is szerelmes Simonba.

–  Tényleg így lenne? – Az éléskamrában vártam egy kicsit, remélve, hogy apa ejti a témát, de utánam szólt:

–  Biztos vagy benne, hogy Rose is szereti Simont, Cassandra? Tényleg érdekelne.

–  Hát, nekem azt mondta, hogy igen, és tudod, jól, Rose mennyire szavahihető.

Egy pillanatra elgondolkodott.

–  Igaz. Nem emlékszem, hogy valaha is hazudott volna. Az igazmondás azonban gyakran társul kegyetlenséggel. Igen, igen, ha azt mondja, szerelmes, úgy is van, bár a tegnap esti viselkedése ezt nem igazolta… Persze Rose természetét ismerni kell.

Letette az üres poharát, én pedig gyorsan a mosogatóhoz vittem, majd háttal állva megkérdeztem:

–  Miért, hogyan viselkedett vele Rose?

–  Teljesen érzéketlenül. Rose nyilvánvalóan tudatában volt korlátlan hatalmának Simon fölött. Valószínűleg erről nem tehet, mert az a fajta nő, akit nem szabad túlzottan ajnározni, mert ha igen, valami primitív vágytól vezérelve brutálissá válik. De ha tényleg szerelmes, megoldódik a kérdés. Simon annyira intelligens, hogy képes helyrebillenteni a mérleget. Annál is inkább, mert erős egyéniségnek tartom, csak a túlzott szerelem most nem szolgál előnyére.

–  Végül a dolgok minden bizonnyal jól alakulnak – vetettem közbe, aztán a tejes pohár elmosására koncentráltam; még életemben nem törülgettem el ilyen szépen poharat. Apa nagy megkönnyebbülésemre végül elindult a kapuház felé, de távozóban még megjegyezte:

–  Örülök, hogy megbeszéltem veled ezt a dolgot; ettől némileg megnyugodtam.

Én viszont egyáltalán nem. Örülnöm kellett volna, hogy apa ennyire józanul érvel, de túlságosan elmerültem saját gondjaimban – mert ekkor öntött el először a boldogtalanság és a bűntudat érzése. Amit apa Simon Rose iránti érzéseiről mondott, olyan lelki gyötrelmet okozott számomra, hogy felismertem, nemcsak a Simon iránt érzett szerelmem emelt a magasba, hanem a szívem mélyén halványan még abban is reménykedtem, hogy igazából engem szeret, és amikor megcsókolt, rá is jött erre. „Ostoba vagy, még annál is rosszabb! – mondtam magamnak –, ráadásul tolvaj is!” Aztán elsírtam magam, és amikor elővettem a zsebkendőmet, Rose parfümje csapott az orromba – még meg se köszöntem neki! „Mielőtt írsz Rose-nak, legyen tiszta a lelkiismereted! – mondtam szigorúan magamnak –, és tudod, mit jelent ez! Ha magad elé képzelsz bizonyos történéseket, azok a valóságban soha nem fognak bekövetkezni. Hiába képzelegsz Simonról, hogy téged szeret, és nem Rose-t fogja feleségül venni, hanem téged, mert úgysem lesz így! Tehát add fel a reményt, hogy elhódítod Rose-tól.” Ezen azért elmerengtem: ha még az elején szembeszállok Rose-zal, most sokkal becsületesebb lenne a játék. Nagy lehetőséget hagytam ki azon a bizonyos május elsején is, amikor Simonnal kettesben sétáltunk a faluba. Lehettem volna kihívóbb! De akkor úgy tűnt, hogy Simon nem kedveli az ilyesféle manírokat, hisz Rose korábbi viselkedése sem tetszett neki, amíg a szépsége el nem varázsolta – persze azután már a csábító trükkjeit is elbűvölőnek találta.

Eszembe jutott Miss Marcy egyik kijelentése: „A kedves kis Rosie meg fogja táncoltatni a férfiakat.” És apa lényegében ugyanezt fejezte ki, amikor arról beszélt, hogy Rose teljes mértékben uralkodik Simon felett. Hirtelen vágy öntött el, hogy behúzzak egyet Rose-nak, és mivel már eldöntöttem, hogy leteszek Simon megszerzéséről, legalább hadd püföljem el Rose-t, hogy legyen valami örömöm. Felszítottam a tüzet a konyhában, és felraktam főni az ebédet. Közelebb húztam a karosszéket, és szabadjára engedtem a képzeletem. Bár a gondolat távol sem volt túl nemes, mégis nagyon vágytam rá.

Mrs. Cotton lakásában képzeltem el a történetet – először a Hyde Parkra néző erkélyen voltunk, majd bementünk a szobába. Simonnal hosszan csókolóztam, amikor Rose benyitott – teljesen elkékült a feje. Vagy ezt már később képzeltem? Már annyi jelenetet kitaláltam, hogy fokozatosan egybeolvadt a fejemben az összes. Nem tudnám leírni egyiket sem részleteiben, mert bár akkor nagyon csodálatos érzés volt, de ha később visszagondolok rá, ürességet érzek, és szégyen fog el. Olyan, mint a drog: egyre gyakrabban kívánom, még nagyobb izgalomra vágyva, de aztán a képzeletem nem működik tovább. Pár nap múlva persze újra beindul. Nem tudom, hogy fogok majd Rose szemébe nézni azok után, hogy a képzeletemben miket mondtam neki, és hogy bántam vele – egyszer még meg is rugdostam. Persze mindig úgy állítottam be, hogy nem szereti Simont, pusztán a pénzét. Szegény Rose! Hihetetlen, hogy mennyire tudom szeretni valójában, sőt bűntudatot is érzek miatta, a képzelgéseimben pedig meg tudnám fojtani.

Az első ilyen képzelgésem után volt a legrosszabb, mivel úgy éreztem, hogy Simont visszavonhatatlanul elvesztettem. A többinél ez a sorscsapásszerű érzés nem fogott el, bár az is elég szörnyű, amikor az emberben utána tudatosul, hogy amit elképzelt, annak igazából semmi értelme. Így aztán persze nem volt hangulatom Rose-nak írni, de délután rákényszerítettem magam – olyan volt, mintha egy regény szereplőjének írnám a levelet. Elmondtam, hogy mennyire örültem a parfümnek, amit küldött, Helről és Abről is ejtettem néhány szót, és persze megemlítettem a szörnyű időt, ami jó felvezetést adott ahhoz, hogy kijelentsem: „mekkora szerencse, hogy a Szent Iván-napon viszont gyönyörű időnk volt. Nagyon kedves volt Simontól, hogy meglátogatott – mondd meg neki, mennyire élveztem minden percét együttlétünknek.” Nagyszerű volt kiadni magamból ezt – majdnem olyan érzés, mintha azt írtam volna: mondd meg neki, nagyon örültem, hogy megcsókolt. Azonban miután feladtam a levelet, aggodalom töltött el – mi van, ha Simon rájön, mire célzok. Miközben hazafelé sétáltam a postáról, kínzó gondolatok gyötörtek: mi van, ha elmondta Rose-nak, hogy megcsókolt, és ezen mindketten jót nevettek?

Ez annyira fájt, hogy felnyögtem. Legszívesebben a sárba vetettem volna magam, hogy elbújjak a föld alá szégyenemben. A józan eszem szerencsére megakadályozott ebben, de nem tudtam folytatni az utat; leültem az egyik kerítésátjárónál. Próbáltam megszabadulni ettől a gondolattól, ám helyette még rosszabbak futottak át az agyamon. Nem volt-e gonosz dolog Simon részéről az a csók, hisz Rose-ba szerelmes. Vagy talán neki mindegy, egy csókra bármelyik lány megteszi? A kínjaim között a legrosszabb, ha rosszat gondolok Simonról; nem mintha túl sokáig tartana.

Miután már jó ideje ott ültem az esőben, rájöttem: nincs abban semmi rettenetes, hogy megcsókolt. Annak ellenére, hogy azt állította, nem azért tette, mert hiányzott neki Rose, végül is valószínűleg mégiscsak azért. Különben az amerikaiak nagyon könnyen és nagyon gyakran adnak puszit egymásnak – Miss Marcy egyszer mutatott amerikai magazinokat, és az emberek szinte minden oldalon puszilkodtak, még a hirdetésekben is. Nagyon barátságos nép az amerikai. Nem lepődtem volna meg, ha Neil megcsókol, amikor együtt fürödtünk, bár ez nyilván nem jelentette volna azt, hogy szerelmes belém. Valahogy Simonnál úgy érzem, más a helyzet, bár… Az jutott eszembe, lehet, hogy azt gondolta, arra várok, hogy megcsókoljon, vagyis felkínálkoztam. Legszívesebben meghaltam volna szégyenemben erre a gondolatra. Azzal vigasztaltam magam, hogy ebben az esetben viszont Simon nem hibáztatható, mivel a csókot kedvességből adta.

–  Á, nem fogja elmondani Rose-nak a csókolózásunkat, és nem fog kinevetni! – kiabáltam bele az esőbe. – Nem tett semmi rosszat, bármi is volt az indoka. Ha az ember szeret valakit, megbízik benne.

Végül felálltam, és hazaballagtam. Bár teljesen eláztam, mégis melegség öntött el.

Ez a kellemes, vigasztaló melegség kitartott egész este, de másnap reggelre eltűnt. Az ébredés mindig a legszörnyűbb – még ki sem nyitom a szemem, máris érzem, hogy nagy kő nehezedik a szívemre. Aztán a nap folyamán némileg enyhül a teher, az evés sokat segít; tudom, ez nem hangzik túl romantikusnak. Egyre mohóbbá vált az étvágyam, ahogy egyre nyomorultabbnak éreztem magam. Az alvás is csodálatos – eddig nem úgy gondoltam rá, mint ami örömet szerez, de most vágyom rá. Az elalvás előtti időszak a nap a legjobb része: ekkor úgy érzem, mintha Simon közel lenne hozzám, és a szenvedéseim szertefoszlanak. Gyakran alszom napközben is. Bizonyára szokatlan, hogy egy reménytelen szerelmes, mint én, ilyen jól egyen és aludjon. Csodabogár vagyok talán? Csak azt tudom biztosan, hogy boldogtalan vagyok, szerelmes vagyok, de ugyanakkor mohón vágyom az evésre és alvásra.

A másik enyhülést hozó dolog az életemben, hogy rendszeresen kisírom magam, és utána fantasztikusan nyugodt vagyok. Csak nehéz rá alkalmat találnom, mivel a kisírt arcom nehezen regenerálódik. A délelőtt azért nem jó, mert ebédidőre már normálisnak kellene látszanom, amikor apa jön; a délután is rossz, mert Thomas már ötre hazaér. Marad az este az ágyban, de kár lenne ezzel elrontani a nap legszebb részét. Az igazán jó sírónapok akkor vannak, amikor apa átkerekezik Scoatney-ba, és a könyvtárban tölti a napot.

Szerdán, amikor először rám tört a boldogtalanság, és az esőtől sár borított mindent, meglátogattam a plébánost. Sok régi kottája van, gondoltam, hátha köztük lesz A bárányok nyugodtan legelhetnek. Az eső délelőtt pár órára elállt, de hideg volt és kellemetlen nyirkosság. A viharvert vidék jól tükrözte a hangulatomat. Mialatt a sárban tocsogva ballagtam a godsendi úton, arra gondoltam, nem szabad elárulnom a lelkiállapotomat a plébánosnak. Aztán az jutott eszembe, megkönnyebbülés lenne, ha meggyónnék valakinek, mint Lucy Snowe a Villette[43]-ben. A plébánosnak egyébként nem lehetne, mert nem tartozik a katolizáló irányzathoz. Különben is utálnék beszélni neki vagy bárki másnak erről. De volt egy olyan érzésem, hogy az olyan boldogtalan embereknek is, mint én, kellene hogy valami vigaszt nyújtson az egyház. Igaz, amikor boldog voltam, egyáltalán nem törődtem az egyházzal, így nem is várhatom el, hogy most segítsen rajtam. A biztosító sem kártalanít, ha nem fizetjük be a havi díjat.

A plébános a mi skótjuhász-szőrménket magára terítve ült a dolgozószobájában, és a prédikációjára készült. Imádom ezt a szobát – csodás a zöld faburkolat, az egyik falon viszont csak könyvespolcok, amelyek a mennyezetig érnek. A házvezetőnője ügyel a tisztaságra, minden ragyog.

–  Hát ez nagyszerű! – kiáltott fel, amint meglátott. – Remek indok, hogy egy kicsit hanyagoljam a munkát, és persze be is kellene gyújtani!

Mindjárt vidámabb lettem, amint a pattogó tűz fellobbant. Azt mondta, nem hiszi, hogy megvan neki az általam hőn áhított A bárányok nyugodtan legelhetnek, de azért nézzek körül a kottái között. Bőrkötéses kötetek garmadával, amelyek többségét valami vidéki kúria aukcióján vásárolta. Dohos a szaguk, a nyomtatásuk régimódi. Mesterien kidolgozott metszeteket találtam mindegyik zenedarab címoldalán. Ahogy lapozgattam, azokra az emberekre gondoltam, akik a régmúltban előttem ugyanígy forgatták ezeket az oldalakat, és eközben egyre közelebb kerültem időben azokhoz a nagyszerű zeneszerzőkhöz. Például azokhoz a Beethoven-darabokhoz, amelyeket pár évvel a halála után kezdtek nyilvánosan játszani.

Egyszerre csak Händel Vízizenéjére bukkantam, amely már némileg vesztett a különlegességéből, de A bárányok nyugodtan legelhetnek című Bach-darabot sajnos nem találtam. Mégis a keresgélés a régi kották közt megnyugtatott, mivel ettől a jelen kissé kevésbé tűnt valóságosnak. Miközben a kötetek közt kutakodtam, a plébános aprósüteményt és madeirát szolgált fel. Még sohasem ittam madeirát, de nagyon finom volt – úgy éreztem magam, mintha délelőtti viziten lennék valamelyik 19. századi regényben. Egy pillanatra kívülről láttam magam, és ezt gondoltam: „Szegény Cassandra! Minden összeesküdött ellene! A szakadék szélén áll!”

Cottonékról és Scoatney-ról társalogtunk azután, és hogy mennyire örült mindenki Rose boldogságának. Mindamellett nagyon felkeltette a plébános érdeklődését, hogy Simon a Szent Iván-éjt velem töltötte, és nem kevés kérdéssel ostromolt. Utána a vallásról beszélgettünk, ami eléggé meglepett, mivel a plébános sohasem szokta erőltetni ezt a kérdést a társaságunkban.

–  Ki kellene próbálnod, szerintem tetszene.

–  Már próbáltam egypárszor, voltam is templomban, de soha nem fogott meg!

Elnevette magát. Közölte, hogy tudja, néhányszor már kitettem magam a „fertőzésnek”, amit azonban csak akkor lehet elkapni, ha valaki lelkileg bajba kerül.

Eszembe ötlött mindaz, amin idefelé jövet gondolkodtam:

–  Nem lenne tisztességes a valláshoz menekülni, csak azért, mert az ember pillanatnyilag éppen boldogtalan – jelentettem ki derűsen, mintha engem az egész csak elméletileg érintene.

–  Épp ellenkezőleg! A vallás ekkor segíthet a legtöbbet.

–  Ez azt jelentené, hogy az ember végletessége egyben Isten lehetősége?

–  Pontosan! Természetesen a végletesség létezhet mindkét irányban: a túlzott boldogság ugyanúgy ösztönözheti a vallásosságot, mint a végletes nyomorúság.

–  Erre még nem is gondoltam – feleltem.

–  Továbbá a vallás előtt akkor is nagy lehetőség nyílik – magyarázta, miközben újra madeirát töltött a poharamba –, ha az elme a zenében vagy a költészetben keres vigaszt, vagy bármelyik művészeti ágban. Úgy hiszem, a vallás is művészet, mégpedig a legfelsőbb rendű. A világgal való kapcsolat legmagasabb formája, melynek elérésére minden művészet törekszik.

–  Gondolom, ez az Istennel való kapcsolatra utal.

Olyan hirtelen tört ki belőle a nevetés, hogy félrenyelte a madeirát.

–  Mit mondtam, az ég szerelmére, ami ennyire mulattató volt? – kérdeztem, miközben ő a könnyeit törölgette.

–  Semmit, csak a hangod teljes kilátástalanságot fejezett ki. Igaz, Isten már egy hete ver bennünket ezzel a reménytelen idővel. – Kinézett az ablakon. Az eső újra zuhogni kezdett, de olyan erővel, hogy az üvegen át csak homályos, zöld foltnak tetszett a kert. – Az intelligens ifjúság húzódozik Isten nevének említésétől. Unalmasnak tartják, és félvállról kezelik.

–  Hát, ha az ember már nem hisz a szakállas öregúrban… – próbáltam magyarázni. – Tulajdonképpen már maga a szó is, „Isten”, annyira elcsépeltnek hangzik.

–  Puszta rövidítése annak, hogy honnan származunk, merre tartunk, és hogy a világ miről szól.

–  A vallásos emberek ebből tényleg megtudják, hogy miről szól a világ? Választ kapnak a nagy talányra?

–  Néha megértenek belőle valami leheletnyit. – Rám mosolygott, amit viszonoztam, majd mindketten megittuk a madeiránkat. – Úgy vélem, az istentiszteletek sem vonzanak téged az elcsépeltségük miatt, és ezt meg is értem. Persze jók az öregeknek, és közösségi hely is… de néha úgy gondolom, az egész azért van, hogy a templomok életben maradjanak; mint ahogy a pipát is azért szívják, hogy ne menjen tönkre. De a vigaszt kereső, nem vallásos ember számára azt ajánlanám, hogy üljön be egy üres templomba. Üljön, ne térdeljen, és csak hallgatózzon. Ne akarjon imádkozni, mert az nehéz mesterség.

–  Tényleg, ezt nem hittem volna.

–  A tapasztalatlanok számára mindenképp, mivel ők azt hiszik, az Isten olyan, mint a bedobós automata. Ha nem jön ki semmi, azt mondják, tudtam jól, hogy üres. Miközben az imádkozás lényege, hogy az automata tele van.

–  De ezt honnan lehet tudni?

–  Mert te magad töltöd fel.

–  A hitemmel?

–  Igen. Gondolom, ez a szó is elcsépelt számodra. És figyelmeztetlek, a bedobósautomata-hasonlat bármelyik pillanatban megbukhat. De ha bármikor rád tör a boldogtalanság – amely jelenleg nyilván nem fenyeget, mivel családotok szerencsecsillaga felragyogott –, próbáld ki, ülj be egy üres templomba!

–  És figyeljek valami leheletnyi megnyilvánulásra?

Elnevettük magunkat, majd azt mondta, Istent valójában minden érzékszervünkkel felfoghatjuk, nemcsak látással és hallással, hanem ízléssel és szaglással is.

–  Ha valakinek szerencséje van, minden érzékszervével érezheti… és egyikkel sem. Talán az is jól jellemzi ezt az állapotot, hogy: „úgy érzed, felülemelkedsz a káoszon”.

–  Maga már érezte ezt?

–  Az égi jelek csak nagyon ritkák – sóhajtott fel –, de az emlékük örökké él.

Aztán elhallgattunk, mindketten a tűzbe bámultunk. Az esővíz befolyt a kéménybe, sziszegő hangot adva. Arra gondoltam, hogy milyen kiváló ember, és sohasem szenteskedik. Most először érintett meg a gondolat, hogy ha ilyen nagy tudású, magasan művelt férfi hisz a vallásban, akkor nagyon pimasz dolog, hogy én, a kis tudatlan, Istent csak úgy félvállról kezelem, bár nem csak az elcsépeltnek tűnő „Isten” szó váltotta ki ezt az érzést belőlem.

Azon tűnődtem, vajon ateista vagyok-e. Sosem tartottam magam annak. Néha, amikor gyönyörű volt az idő, gyakran képzeltem, hogy a természet mélyén lennie kell valakinek valahol. És szoktam imádkozni este, bár ez olyan, mintha újholdkor kívánnék valamit – bár nem teljesen: imádkozom, mert hátha mégis van Isten. (Simonnal kapcsolatban nem imádkozom, mert nem kérhetem azt, hogy szeressen, és inkább meghalnék, mint hogy azért könyörögjek, hogy ne szeressem tovább.) Imádkozás közben nem szoktam semmilyen lelki közösséget érezni Istennel. Egyetlenegy ilyen élményem volt: amikor a King’s Crypt-i katedrálisban jártunk az iskolai osztályommal, és éppen naplemente volt; pár perc múlva azonban el is halt bennem, amikor a tanárnő monoton hangja duruzsolni kezdett az ottani angolszász leletekről. Most, a plébános társaságában, igyekeztem felidézni azt az élményt, de a katedrális valahogy egybeolvadt a Szent Iván-napi látomásommal, a Simon iránt érzett szerelmemmel, a padlásszoba képével, ahol a naplómat írom – mindegyiknek megvolt a maga kisugárzása, de mégis szorosan összetartoztak. És mindeközben végig a tűzbe bámultam.

Csak akkor ocsúdtam fel, amikor a templom órája felet ütött. Felugrottam, hogy menjek. A plébános meghívott volna ebédre, de tudtam, haza kell sietnem, hogy főzzek valamit apának.

Mialatt a plébános rám segítette az esőkabátom, megkért, hogy nézzem meg a templomban, nem maradt-e nyitva a sekrestye ablaka, mert akkor beesik az eső. Az eső ugyan épp elállt, de mégis szerette volna, hogy ellenőrizzem az ablakot, mivel, mint mondta, úgyis hamarosan megint szakadni kezd, és pont akkor, amikor a délutáni szunyókálására készül. Figyelte, amint átszaladok a templomkerten, majd még visszaintettem neki, mielőtt a kis oldalajtón át beléptem a templomba. Amint becsuktam magam mögött az ajtót, különösnek tűnt, hogy ide küldött, miközben előtte arról győzködött, hogyan meríthetek vigaszt a vallásból, miközben semmi tudomása nem lehetett arról, hogy valóban szükségem van rá.

Az ablak végül is nem volt nyitva. Kijőve a sekrestyéből azt mondtam magamnak: „Hát akkor itt az üres templom, használjuk ki a lehetőséget!” Közel voltam az oltárhoz, így jól megnéztem. A rajta lévő tárgyak semmilyen értelmet nem hordoztak számomra. A fehér rózsák frisseknek látszottak, de az eső kissé lehervasztotta őket – ridegek voltak, mint általában az oltáron lévő virágok. Az egész oltár természetellenes merevséget, szigorúságot árasztott.

Hát ez egyáltalán nem nyújt vigaszt – mondtam magamban. Aztán eszembe jutottak a plébános szavai: „Ülj, és figyelj!” Azt mondta, ne imádkozzak, de mivel az oltár látványa miatt mindig az imára gondolok, így a lépcsőre ülve a templom belseje felé néztem, és erősen füleltem.

Csak az ereszből lefolyó víz zubogását hallottam, és az ablakhoz verődő ágak zaját. Úgy tűnt, a templom teljesen elzárkózik a nyugtalan külvilágtól, mint ahogy én is elzárkóztam a templom elől. Azt gondoltam: „A nyugtalanságban a ridegség a templom, a ridegségben a nyugtalanság pedig én vagyok.”

Pár perc múlva a bezártság csöndje rám nehezedett – először úgy véltem, ez jó jel, de semmi említésre méltó nem történt. Aztán emlékeztem, hogy a plébános azt mondta, Istent bármelyik érzékszervünkkel felismerhetjük. A fülemnek pihenőt adtam, és megpróbáltam az orrom. Odvas fa, kikopott térdelőpárnák, megsárgult imakönyvek szaga – összetett szag: penész és por keveréke. Az oltáron lévő rózsák illata nem érződött, csak valamilyen édeskés, enyhén áporodott valami. Megállapítottam, hogy a hímzett oltárterítőből ered. Jó, akkor nézzük az ízlelést: persze csak a madeira és az aprósütemények utóíze. Érintés: a lépcsők hideg köve. Látás: természetesen rengeteg a látnivaló – a faragott szentélyrács, a Godys síremlék, a magas szószék, amely ugyan üres volt, mégis mintha meg akarna dorgálni. Ó, tucatnyi dolgot vettem észre, sok közülük szép is volt, de ezen túl semmi különleges nem tárult elém. Lehunytam a szemem – a plébános szerint minden érzékszervvel figyelj, és egyikkel se. Ez talán azt jelenti, hogy egy pillanatra kiürítem az agyam…

Próbáltam már. Egyszer az az ötletem támadt, hogy ily módon a jövőbe láthatok, de csak teljes feketeséget láttam. Most, az oltárlépcsőn ülve még a feketénél is feketébbnek tűnt minden lelki szemeim előtt, és ez a tonnányi sötétség egyre fenyegetőbben nehezedett rám. Hirtelen Vaughan[44] költeményének egyik sora villant az agyamba: „Az Isten (egyesek szerint) a mély sötétségből kibukkanó káprázat.” És a következő pillanatban a sötétségbe berobbant a fény. Tényleg megtörtént, valóban Isten jelent meg? – kérdeztem magamtól. Nem, csak képzelted – felelte az őszinte énem. Aztán a harang elkezdte kongatni a háromnegyedet, és zengett az egész templom. Kinyitva a szemem visszakerültem a szép, de kissé dohos és hideg templomba, amely nem sokat törődött azzal, hogy élek vagy halok-e.

A toronyóra hangja jelezte, hogy lekéstem apa ebédjét, bár szinte hazáig rohantam. Már kiszolgálta magát (a hideg sültből vágott magának; mintha baltával kanyarintott volna ki egy darabot), aztán elment otthonról. Mivel a kerékpárja nem volt sehol, gondolom, átbiciklizett Scoatney-ba. Kihasználva az alkalmat jól kisírtam magam, mivel tudtam, hogy uzsonnára már jól leszek. És tényleg, uzsonna után meglepően jól éreztem magam, így azon merengtem, nem kaptam-e mégis valami isteni sugallatot a templomban.

Másnap azonban olyan nagy kő nehezedett a szívemre, mint még soha. És nem is akart onnan elmozdulni, miközben a reggelit készítettem mindenkinek. Mire végre Stephen és Thomas eltűntek a színről, apa pedig bezárkózott a kuckójába, már annyira kivoltam, hogy körbejárva a várban meg-megálltam és a falnak dőltem. Nem tudom, miért van, de ha nagy a bánatom, mindig így teszek: a falnak támaszkodom. Ez egyszer nem akartam még sírni sem, inkább üvölteni. Kirohantam az esőbe valami üres területre, jó messze mindentől, és torkom szakadtából ordítottam. Aztán rémesen éreztem magam, és teljesen el is áztam. Hirtelen azt szerettem volna, hogy megint a plébános kandallójánál melegedhessek, miközben a madeiráját iszogatom. És mivel légvonalban már félúton voltam Godsendhez, tovább bukdácsoltam árkon-bokron keresztül, tökön-paszulyon át. Azon tűnődtem, milyen ürügyet eszeljek ki, hogy már megint itt vagyok – az tűnt a legjobbnak, hogy elkapott az eső, és nem szeretnék megfázni, bár cseppet sem érdekelt, hogy a plébános vagy bárki más mit gondol rólam, ha jó meleg tűzhöz és madeirához juthatok.

Végre megérkeztem a plébániához, de nem volt senki otthon. Hiába csengettem és dörömböltem az ajtón, hogy mégiscsak nyissa ki már valaki, bár már tudtam, hogy fölösleges.

Besurranjak a templomba, és várjak? – merengtem, miközben átkeltem a vízzel elárasztott kerten. És ekkor Mrs. Jakes szólt ki az Aranykulcsok vendéglőből, hogy a plébános és házvezetőnője King’s Cryptbe mentek bevásárolni, és csak estére várhatók haza.

Átszaladtam hozzá, és megkérdeztem, nem adna-e egy pohár portóit hitelbe. Elnevette magát, megjegyezve, hogy tizenkét óra előtt nem árulhat a jogszabály szerint, de ajándékba minden további nélkül adhat.

–  És látom, hogy nagyon rád fér, bőrig áztál! – Követtem a söntésbe. – Vedd le a ruhád, majd megszárítom a kandallónál.

Valaki a mosogatót javította a konyhában, így nem ülhettem oda ruha nélkül. Mrs. Jakes bezárta a vendéglőt, és biztosított, hogy a konyhán sem jöhet be senki. Odaadtam neki a ruhámat, majd alsóingben és bugyiban leültem a bárban a portóimmal.

Az ital finom volt, és felmelegített. A falusi söntések persze nem túl vonzó helyek számomra, különösen lehangoló az állott sörszag. Ha jó hangulatban vagyok, még akár értékeltem is volna, hogy a falusiak immár háromszáz éve vedelik itt a sört, de így inkább arra gondoltam, milyen sivár lehetett és lehet az életük, és hogy a legtöbbjük már halott. A söntés végében elhelyezett tükörben éppen a templomkertben lévő ázott sírkövek tükröződtek. A zuhogó eső egyre mélyebbre hatol a földbe, míg el nem éri a már amúgy is átnedvesedett koporsókat. Eközben a csuromvizes hajamból is folyamatosan csepegett a víz a hátamra az alsóingem alá.

Mire megittam a portóimat, már sokkal kevésbé voltam elkeseredve. Kissé elnehezültem, és merőn bámultam a tárgyakra. Megakadt a szemem a mentalikőrös és a cherry brandys üvegen. Rose meg én ezekből ittunk azon a szép május elsején. Egyszerre csak feldühödtem Rose zöld mentaitalára, viszont teljes szeretetemről biztosítottam a rubinvörös cherry brandyt.

A konyhához siettem, és bedugtam a fejem az ajtón.

–  Mrs. Jakes, kérhetnék egy pohár cherry brandyt? Már elmúlt tizenkét óra, így nem sérti meg a törvényt – természetesen ezt már kifizetem.

Kitöltötte nekem, majd visszatette az üveget a helyére. Kárörvendve láttam, hogy a sherryből több fogyott, mint a mentából. Szemmel látható, hogy a sherry a népszerűbb ital. Ekkor két férfi kopogott az ajtón; nyilván hiányolták már a napi sörüket, és Mrs. Jakes gyorsan kitessékelt a poharammal együtt.

–  Menj be Miss Marcy szobájába! Még eltart egy darabig, míg a ruhád megszárad.

Miss Marcy szobája az emeleten van, jó távol a söntés zajától. Mióta Godsendbe jött, folyton arról beszélt, hogy majd vesz magának saját házat, de az évek teltek, és még most is a fogadóban lakik, s most már nem hiszem, hogy el akarna költözni. Mrs. Jakes megad neki minden kényelmet, az iskola pedig szemben van, ami szintén nagy előny.

Amint felfelé másztam a lépcsőn, meglepve tapasztaltam, milyen gyenge lábakon állok. Szegény fejem, kimerültebb vagyok, mint hittem. Megkönnyebbülés volt leroskadni Miss Marcy nádszékébe, kivéve, hogy alacsonyabb volt, mint számítottam, és az értékes sherry egy része kilöttyent. Ennek ellenére nagy élvezettel szürcsölgettem a maradékot arra gondolva, hogy a mentalikőr minden korttyal kap egyet a szeme közé. Aztán az eszembe villant, hogy a zöld az én kedvenc színem, míg Rose-é a rózsaszín és a vörös, úgyhogy a likőröket nem jól osztottuk ki egymásnak. Azon tűnődtem, hogy nem rúgtam-e be egy kicsit. Megnéztem magam a toalettasztal tükrében. Hervasztó látványt nyújtottam: a hajam csimbókokban lógott, az arcom maszatos volt, a tekintetem érzelgős. Nem tudom, miért, de rávigyorogtam magamra. Ki vagyok én? Ki vagyok én? Amikor ezt kérdezem magamtól, úgy érzem, nem sok választ el attól, hogy becsavarodjak. Elfordultam a tükörtől, és próbáltam nem foglalkozni magammal. Hogy másfelé tereljem a figyelmem, érdeklődve néztem körül Miss Marcy szobájában.

Igazán lenyűgöző, hogy a személyes tárgyai egytől egyig aprók. A képei a falakon a nagy festők műveinek levelezőlap nagyságú reprodukciói. Az asztalon hüvelyknyi méretű fémállatkák, pinduri facipellők, és olyan pici dobozkák, melyekbe csak bélyeg nagyságú dolgok férnek bele. És az egész még kisebbnek tűnt a szoba hatalmas méreteihez, vastag tölgyfagerendáihoz és Mrs. Jakes robusztus bútoraihoz képest.

Miközben a míves korsókat nézegettem a kandallópárkányon (öt volt, és mindegyikben egy-egy szál vadvirág), a sherry hatása elmúlt, és a kéményből jövő huzat miatt a szél átfújt lenge öltözetemen. Beburkolóztam a paplanba, és lefeküdtem az ágyra. Már az alvás határán voltam, amikor Miss Marcy megérkezett; ebédre jött haza.

–  Jaj, szegény gyermekem! – kiáltotta hozzám sietve, és a homlokomra tette a kezét. – Azt hiszem, meg kellene mérnem a lázad.

Azt mondtam, semmi bajom, csak kicsit sokat ittam.

–  Tényleg? – kacarászott sűrűket pislogva, ahogy szokott. Ettől aztán teljesen elment az életkedvem, öregasszonynak éreztem magam hozzá képest. Felhozta a megszáradt ruhámat, és szerzett meleg vizet is. Miután megmosakodtam, normális állapotba kerültem, de gyötört a lelkiismeret az egész délelőtt miatt – kietlennek tűnt minden, és a szégyenérzet is elfogott.

–  Haza kell robognom! Apa várja az ebédjét, és már így is fél óra késésben vagyok.

–  Ne aggódj! Apád megint Scoatney-ban van. Ott már készül neki a jó vaskos steak. – Mrs. Jakestől tudja, aki a hentestől hallotta, akinek pedig a Scoatney szakácsa mesélte. – Úgyhogy maradj nyugodtan, és ebédelj velem. Mrs. Jakes két személyre küldeti fel az ebédet.

Tálcán hozzák fel neki az ételt a vendéglő konyhájából, de azt mondta, tart a hatalmas mahagóni sarokszekrényben nyalánkságokat is.

–  Éjjel nassolni szoktam – magyarázta, miközben finom kekszet vett elő. – Kettőkor általában fölébredek, ehetnékem támad.

Magam elé képzeltem, amint széles, kissé roskatag ágyában fekszik, a farácsos ablakon besüt a hold, miközben a kekszét ropogtatja.

–  Sokáig marad ébren? – kérdeztem.

–  Általában hallom, hogy negyedet üt a toronyóra, majd azt mondom magamnak, légy jó kislány, és aludj el. Kitalálok valami édes kis történetet, míg álomba nem merülök újra.

–  Milyen történetet?

–  Néha azt képzelem el, hogy mi lesz a regényhősökkel később… úgy értem, a könyv vége után. Vagy az általam ismert személyekről találok ki meséket: milyen lehet Rose kedves, amikor Londonban vásárol, vagy milyen lehet, amikor a kedves Mrs. Fox-Cotton Stephent fényképezi. Szeretek ilyen dolgokon elábrándozni.

–  És saját magáról még sose ábrándozott?

Kissé megzavarta ez a kérdés.

–  Azt hiszem, nem is fogok. Nem találom magam elég érdekesnek.

Erősen kopogtak az ajtón. Miss Marcy bevette a tálcát. Mrs. Jakes pörköltet küldött fel, és almatortát.

–  Nagyszerű! – lelkesedett Miss Marcy. – A pörkölt annyira jólesik ilyen esős napon.

Miközben nekiálltunk falatozni, megjegyeztem, hogy nagyon különös, ha valaki nem érdeklődik saját maga iránt.

–  Mindig így volt? – kérdeztem.

Elgondolkozott, mialatt megrágta a hatalmas falatot.

–  Azt hiszem, kislánykoromban nagyon is foglalkoztam magammal. Drága anyukám mindig azt mondta, hogy mindig csak magamra gondolok, és nagyon elégedetlen volt velem.

–  De most már nem így van. Mitől lett ez a nagy változás?

–  Az isten súlyos csapást mért rám. – Elmesélte, hogy mindkét szülője egy hónap leforgásán belül meghalt tizenhét éves korában, és ez szörnyen lesújtotta.

–  Úgy éreztem, a nap sohasem fog kisütni számomra. És akkor a helyi lelkész megkért, nem segítenék-e neki: gyerekeket vitt hosszabb kirándulásra. És tudod, csoda történt! Ettől kezdve éreztem úgy, hogy a többiek sokkal érdekesebbek, mint jómagam.

–  Nálam ilyen élmény nem okozna csodát, már úgy értem, ha boldogtalan lennék.

Azt válaszolta, hogy az nem olyan biztos, majd megkérdezte, nem hiányzik-e nekem Rose. Fürkészően tekintett rám.

–  Hát persze – feleltem, mintegy magától értetődően, majd elkezdtem mondani, mennyire örülök a boldogságának, míg aztán meg nem hallottuk az ablak alatt az iskolába visszatérő gyerekek zsivaját. Miss Marcy felpattant, és gyorsan bepúderozta az arcát.

–  Ma délután énekóra lesz. A gyerekek mindig nagyon várják.

Eszembe jutott a május elsejei éneklésük. Simon imádta a dalokat, ám kissé zavarban volt, amikor a gyerekekhez kellett szólnia. Milyen gyönyörű nap volt! De aztán megkérte Rose kezét.

Lementünk. Én megköszöntem Mrs. Jakesnek a kedvességét, beleértve a hitelbe kapott cherry brandyt. (Egy shillingbe került, ami már így is kedvezményes ár. Az ital tényleg nyomorba dönt.) Az eső elállt, de a szürkeség és a hideg maradt.

–  Remélem, kiderül szombatra – szólalt meg Miss Marcy, miközben a gesztenyefáról lecsepegő vizet igyekeztünk elkerülni. – Ugyanis piknikezni viszem a gyerekeket. Arra gondoltam, kedves, nem tudnál-e esetleg segíteni nekem. Szerintem remek játékokat találnál ki.

–  Sajnos sok a dolgom a kastélyban – feleltem azonnal. A gyerekek éppen visongva hancúroztak az iskolaudvaron, és úgy éreztem, ezt a sikongatást egy egész délután nem bírnám ki.

–  Jaj, de szeleburdi vagyok, hiszen a hétvégén ott van neked mindkét fiú, akikről gondoskodni kell, és persze a papád is. De talán van némi szabadidőd ezeken a hosszú, világos estéken. Sok öreg szereti, ha felolvasnak nekik.

Csodálkozva pillantottam rá. Se Rose, se én soha nem vettünk részt ilyen önkéntes tevékenységekben. Mellesleg nem is hiszem, hogy a falusiak vágynának bármiféle jótéteményre. Miss Marcy észrevette meglepett arckifejezésem, és sietve folytatta:

–  Ó, csak futó ötlet volt részemről. Úgy gondoltam, legalább egy kicsit kimozdulsz, ha nagyon unatkoznál Rose nélkül.

–  Nem unatkozom – válaszoltam derűsen. A boldogtalanság nem kifejezetten unalmas. A kedves Miss Marcy nem sejthette, hogy egész más bajom van, mint hogy Rose-t hiányoljam. Ekkor néhány gyerek kartondobozban egy békát hozott neki, így gyorsan elköszönt, majd együtt ment velük a medencéhez, hogy megnézzék, hogy úszik.

Amikor hazaértem, a vár teljesen kihalt volt, még Ab és Hel is eltűntek. Bűntudat tört rám, hogy nem adtam nekik ebédet, de hiába szólongattam őket, nem jöttek elő. A hangom kétségbeesettnek hangzott; még soha nem éreztem magam ennyire magányosnak, és ilyen szomorúnak. Minden szürkének tűnt: a várárok vize, a fölém magasodó várfalak, a távolban az ég, még a búza is, amely már nem volt zöld, de még aranyló sem.

Az ablak mellé ültem, és kifejezéstelenül bámultam Miss Blossomra, aki egyszerre csak megszólalt a fejemben:

–  Menj el arra a piknikre, kedveském.

Megkérdeztem tőle, miért.

–  Mert a kis „Pislogós”-nak igaza van. Kicsit kimozdulsz, és ha másokkal jót teszel, az megmelengeti a szíved.

–  A portói is – válaszoltam cinikusan.

–  Nem szabad így feleselni, a te korodban már nem. Majd’ meghaltam a nevetéstől, amint a bugyidban jöttél-mentél a sherryvel a kezedben. Úgy tűnik, rákaptál az italra!

–  Hát muszáj néha valamibe fojtanom a bánatomat. De nem szokom rá, mert túl drága. A jótétemények sokkal olcsóbbak.

–  És a vallás is – tette hozzá Miss Blossom. – Egyesek szerint az a legjobb. Majd meglátod, ha folytatod a próbálkozást; neked sikerülni fog, mivel annyira odavagy a költészetért!

Az a legkülönösebb, hogy gyakran mondok olyan dolgokat Miss Blossomon keresztül, amelyekről nem is tudtam, hogy tudom. Amikor a vallásról beszélt, rögtön rájöttem, hogy igaza van. Jé, akkor meg vagyok térítve – elmélkedtem. Na, azért ott még nem tartunk. A kérdés az, hogy lehetséges-e vallásos hitre térnem. Hirtelen rájöttem, hogy a vallást, az Istent – tehát azt a valamit, ami a hétköznapokon túl van – meg lehet találni, csak hajlandóság kell hozzá. És úgy láttam – bár amikor a templomban üldögéltem, csak a képzelet játszott velem –, megtettem az első lépést, mivel a képzelet maga már egyfajta hajlandóság: azt feltételezi, hogy vágyom arra a dologra. És eszembe jutott, amit a plébános mondott a vallásról, hogy az valamiképpen a művészet kiterjesztése. Kezdtem megérteni, hogy a vallás hogyan lesz képes kigyógyítani a lelki bánatomból: úgy, hogy széppé teszi, mint ahogy a művészet is szépnek tudja ábrázolni a szomorúságot.

Az áldozathozatal a nagy titok – mondtam magamnak. Áldozatot kell hozni a művészetért, és ugyanez a helyzet a vallással. És akkor az áldozat nyereséggé válik. Aztán kissé összezavarodtam, és nem tudtam követni saját gondolataimat, míg végül Miss Blossom megszólalt: – Ugyan már, kicsikém, a dolog sokkal egyszerűbb. Túlzottan elmélyedsz olyan dolgokba, amelyek túl magasak számodra. Pihenj egy kicsit.

Jó, rendben. De aztán Miss Marcy jutott eszembe: ő úgy gyógyítja a bánatát, hogy más emberek segítésében mélyed el, nem a vallásban. Melyik a jobb, ahogy ő él, vagy az, ahogy a plébános? A plébános elsősorban Istent szereti, a falubelieket csak kedveli, Miss Marcynál viszont fordított a helyzet. Arra gondoltam, össze tudnám-e kapcsolni a kettőt. Egyformán tudnám-e szeretni Istent és a szomszédomat? Egyáltalán hajlandó lennék-e rá?

Igen, hajlandó lennék. Legalábbis akkor úgy éreztem. Láttam magam, amint rendszeresen eljárok a templomba, bérmálkozom, az oltárra virágot és gyertyákat teszek, és mindenkihez jó vagyok otthon és a faluban, mesélek a gyerekeknek, felolvasok az öregeknek. (Valószínűleg kell hozzá némi tapintat, hogy ne érezzék, hogy rászorulnak a jó cselekedetekre.) Őszinte vagyok, vagy csak úgy teszek? De még ha úgy teszek is, előbb-utóbb a részemmé válik. Vagy már azzá is vált – már a gondolattól is hirtelen legördült a nehéz teher a szívemről, boldogtalanságom messze szállt: még láttam, de már nem éreztem.

Aztán valami egész furcsa történt: széles utat láttam magam előtt, mely körbeveszi King’s Cryptet – ezen halad az átmenő forgalom; majd a nyüzsgő belváros tárult elém, a keskeny, kanyargós utcák szövevénye, amely az autósok számára rémálom piaci napokon, mégis annyira szép. Ez a kép nyilván azt akarta mondani számomra, hogy a plébánosnak és Miss Marcynak sikerült kitérnie a lelki szenvedések elől, amelyek előbb-utóbb mindenkit elérnek; a plébános a vallásával, Miss Marcy önfeláldozó kedvességével. És akkor azt kérdeztem magamtól, ha valaki úgy tesz, mint ők, elkerüli ugyan a szenvedést, de közben nem veszíti el magát az életet is? Ezért tűnik Miss Marcy fiatalabbnak a koránál? És a plébános is, rendkívüli műveltsége ellenére, vajon miért néz úgy ki, mint egy óriáscsecsemő?

–  Nem akarok semmit sem elveszíteni – jelentettem ki hangosan. És abban a pillanatban a boldogtalanság újra elöntött, mint a folyó, mely átszakítja a gátat. Visszafogadtam a szívembe, tudván, hogy ez az élettapasztalat része, és először viszonylag könnyen viseltem. Utána viszont rosszabb lett, mint valaha – nemcsak lelki gyötrelem volt, testi szenvedés is –, fájt a szívem, a bordáim, a vállam, a mellkasom, még a karom is. Keservesen vágytam arra, hogy valaki megvigasztaljon – odamentem Miss Blossomhoz, és a mellére hajtottam a fejem. Puhának, anyainak hittem, és úgy képzeltem, így bátorít: „Igazad van, kicsim, ezen át kell esned, nem térhetsz ki a gondok elől. Így van ez jól legtöbbünk számára.”

Aztán egy másik hang szólalt meg a fejemben, az enyém – keserűen gúnyos, gonosz hang:

–  Milyen mélyre süllyedtél, te lány, egy próbabábut ölelgetsz! Nem vagy már kissé túlkoros ehhez a butácska Miss Blossom-játékhoz?

És most először próbáltam visszagondolni, hogyan is teremtettem meg Miss Blossomot. Stephen anyjáról mintáztam? Nem, ő túl alázatos volt. Vagy Millicent néni egyik szobalányáról? Vagy valamilyen könyvből vettem ki az egyik szereplőt? Hirtelen tisztán láttam magam előtt, elevenebbnek, mint valaha: egy ódivatú, londoni kocsma bárpultja mögött állt. Szemrehányóan nézett rám, aztán a kék szaténblúza fölé felvette a fókabőr zakóját, leoltotta a lámpákat a söntésben, és kiment az éjszakába, behúzva maga mögött az ajtót. A következő pillanatban Miss Blossom mellét már nem éreztem egyáltalán puhának: kemény volt, mint a deszka, por- és ragasztószagot árasztott. Tudtam, hogy ezzel örökre eltávozott.

Szerencsére felbukkant Héloïse, különben úgy elbőgtem volna magam, hogy uzsonnára biztos nem tudom magam rendbe hozni. De hát Héloïse jelenlétében nem sírhatok, mert nem értheti, csak együtt érzően csóválja a farkát, aztán továbbáll. Amúgy is adnom kell neki enni, végtére is régen rászolgált az ebédjére.

Azóta Miss Blossomra rá sem merek nézni. Már semmi mást nem látok benne, mint a varrónő próbabábuját – sőt már csak a próbabábu hullája a szememben.

Vallásos hit, jótétemények, erős italok – másképp is el lehet menekülni a szomorúság elől, sokkal gonoszabb módon. Meg is próbálkoztam vele egy hete, a születésnapomon.

Amikor felébredtem, hét ágra sütött a nap – most először két hét óta. Még alig tértem magamhoz, amikor a szobám ajtaja felől zenét hallottam. Felugrottam, és az ajtóhoz rohantam. A földön kis hordozható rádiót találtam, rajta cédulával: Boldog születésnapot, Stephen. Hát ez volt, amire kuporgatta a pénzt! Ezért vállalta a fényképezkedést Leda Fox-Cottonnál.

–  Stephen! Stephen! – kiabáltam neki.

–  Ne ordíts, már korán reggel elment dolgozni – kiabált vissza az előcsarnokból Thomas. – Szerintem zavarban lett volna, ha személyesen kell átadnia. Remek kis készülék. Öltözz fel gyorsan, és majd hallgatjuk a reggelinél.

Felugrált a lépcsőn, és szó nélkül elvitte, mielőtt a gombokat egy kicsit csavargathattam volna. Már éppen szólni akartam, hogy hozza vissza, de meggondoltam magam: „Ugyan már, mit számít.” A szokásos reggeli kő máris ránehezedett a szívemre. Két héttel és két nappal ezelőtt mámorosan örültem volna a rádiónak, ám most nem jelentett semmit. Bár így legalább a zenehallgatásba fojthatom a bánatom.

Amikor lesiettem a konyhába, láttam, hogy Stephen megterített helyettem, mielőtt elment, és virágot is tett az asztalra.

–  Tessék, ez az én ajándékom – nyújtott át Thomas egy könyvet. – Nem csomagoltam be, mert a felénél tartok. – Csillagászatról szóló vastag kötet volt, amely nagyon érdekli. Nem bántam, hogy olyan könyvet választott, amit ő maga is szeret, mert bár most már kap némi zsebpénzt, sokáig tart bepótolni azt a hosszú időt, amikor egyáltalán nem volt neki.

Apa is megjelent; persze elfelejtette, hogy születésnapom van.

–  De Topaz tudni fogja – közölte derűsen. – Fog küldeni neked valamit az én nevemben is.

Szörnyülködve nézett a rádióra. Mint mondta, a szegénység egyik nagy előnye, hogy nincs rádiója az embernek. Ennek ellenére a reggeli alatt érdeklődni kezdett iránta. Igaz, sem a zenét, sem a beszédet nem bírta elviselni, inkább a légköri zörejeket élvezte valamiért.

–  Gondolom, kölcsönadod nekem egy órára? – kérdezte, miután Thomas elment az iskolába. – Ezek a légköri zajok fantasztikusak.

Hagytam, hadd vigye. Egyetlen dolog érdekelt: hogy Simon küld-e ajándékot.

A csomagposta 11 órakor érkezett. Topaztól pongyolát kaptam, apa nevében a Shakespeare összest küldte (tudja, hogy apa utálja kölcsönadni nekem az övét), Rose valódi selyemhálóinggel, Mrs. Cotton pedig hat pár selyemharisnyával lepett meg, Neil egy nagy doboz bonbonnal. Simontól semmi.

Tényleg nem kapok tőle semmit? A csalódástól dermedten ültem, amikor autóduda tülkölése hallatszott az ösvény felől. A következő pillanatban kisteherautó állt meg a várbejáratnál, és a sofőr egy ládát rakott ki a felvonóhídnál. Felkiabáltam apának, hogy jöjjön le segíteni, és együttes erővel feszítettük fel a láda tetejét. Rádióval kombinált gramofon volt benne – csodálatos szerkezet. Ha összecsukjuk, olyan, mint egy bőrönd, a fogantyújával lehet vinni. A külseje csillogó kék, még lemeztartó is van hozzá. Ilyen gyönyörű ajándékot talán még senki sem kapott!

Simon rövid levelet is mellékelt:

KEDVES CASSANDRA!

Elektromosat akartam küldeni, de még jókor eszembe jutott, hogy nálatok nincs áram. A rádió elemmel működik, amelyet nálunk, a garázsban újra fel lehet tölteni. A fonográf régi típusú, mindig először fel kell húzni, de jobb, mint a semmi. Küldöm a Debussy-lemezt is, ami nagyon tetszett neked, sajnos a Bachot nem lehetett kapni. Bátran vegyél kölcsön lemezeket Scoatney-ból, míg ki nem alakítod a zenei ízlésed, és akkor veszek neked még több lemezt.

Esküdöztek, hogy a készülék időben meg fog érkezni, és remélem, hogy így is lesz. Boldog születésnapot! A mielőbbi viszontlátásra.

Szeretettel

SIMON

Ceruzával írta az üzletben, így nem is vártam el, hogy hosszú legyen, és személyesebb. De azt írta „szeretettel”, és nem azt például, hogy „üdvözlettel”. Persze tudom, hogy ez nem szerelmet jelent, mégis jólesik.

Újra és újra elolvastam a levelet, miközben apa a legelviselhetetlenebb hangokat csalta elő a rádióból.

–  Hagyd már abba! – kiáltottam rá végül. – Nem arra tervezték, hogy ilyen sípoló hangokat adjon ki!

–  Mintha a sirályok elveszett lelkei rikoltoznának! – kiabálta túl a hangzavart.

Elcsörtettem mellette, és kikapcsoltam. A hirtelen támadt csendben csak Stephen rádiója búgott egymagában a távolban, apa kapuházi szobájában.

–  Gondoltál már arra, mit fog szólni a lovagod ehhez a másik masinához?

Csak ingerültséggel tudtam Stephenre gondolni, mert ha megsértődik, akkor elrontja a Simon ajándéka miatt érzett örömöm. Persze nem sokáig, mert azt semmi sem tudja elnyomni.

Szerencsére apa nem várt tőlem választ.

–  Ez sokkal erősebbnek tűnik. Egy időre kölcsönveszem.

–  Nem adom! – kiáltottam olyan erővel, hogy csodálkozva pillantott rám. – Nagyon szeretném kipróbálni a gramofont – tettem hozzá nyugodt hangot magamra erőltetve, mintegy észszerű magyarázatként.

–  Hát jó – felelte szinte atyai hangon, miközben elmosolyodott, majd behozta a készüléket a szobámba, és magamra hagyott. Kicsomagoltam a lemezeket a hullámpapírból, és mindet lejátszottam: voltak Bach-művek, prelúdiumok és fúgák, és persze a Debussy-album.

A Szerető című számot azonban nem küldte el.

Mire Stephen hazaért, felülkerekedett a jobbik énem, és nagyon aggódtam, mit fog érezni. A rádióját a konyhába tettem – miután apát már nem érdekelte –, és teljes hangerőre állítottam, amikor bejött. Kitörő örömmel köszöntem meg neki, amitől szemlátomást majd’ elolvadt. Még az ebédnél megkérdeztem apát, hogy nem lenne-e jobb elrejteni Simon ajándékát egy-két napig, ám úgy vélte, az csak súlyosbítaná a helyzetet, amikor Stephen később értesül róla.

–  Csak annyit mondj neki, hogy nagyon örülsz az ő könnyű rádiójának, amit mindenhova el lehet vinni. Simon készülékéből pedig valószínűleg csak a gramofonrészt fogod használni – érvelt apa rendkívül józanul, ám a következő pillanatban elkezdte vizsgálgatni a lemez barázdáit, mintha olvasni akarná őket. Lehet-e ezek után az apámat normálisnak tekinteni?

Igyekeztem minél tapintatosabban közölni a hírt Stephennel – kifejtettem mindazokat az érveket, amelyeket apa javasolt, sőt még többet is:

–  A tiednek gyönyörű fadoboza van és szépen politúrozott. – Mindhiába, a szemében kihunyt az öröm csillogása. Megkérdezte, megnézheti-e Simon fonográf-rádióját.

–  Felvittem a szobámba.

Odafenn éppen hogy csak rápillantott.

–  Nagyon jól néz ki – jelentette ki, aztán megfordult és távozott.

–  A rádió része nem is annyira jó – kiáltottam utána, ami persze nem volt igaz.

Jaj, nagyon megsajnáltam. Hónapokon át gyűjtögette a pénzt rá. Utánaszaladtam, és a konyhai lépcső tetejéről még láttam, hogy a kis barna rádióra bámul, majd kikapcsolja, aztán elkeseredett arccal kimegy a kertbe.

Utolértem, amint a felvonóhídon haladt keresztül.

–  Gyere, menjünk sétálni – javasoltam.

–  Hát, ha akarod – felelte rám sem pillantva.

Lassan ballagtunk az ösvényen. Úgy éreztem magam, mint egyszer nagyon régen, amikor Rose-nak sajgott a foga: érzéketlen voltam a fájdalma iránt, bár sajnáltam, ami azonban nem elegendő. Mégis amikor azt kérdeztem magamtól, hogy Stephen érzékenysége miatt lemondok-e Simon ajándékáról, azonnal tudtam, hogy soha.

Igyekeztem egyszerű természetességgel előadni a mondandómat, kifejtve, hogy a kis rádiót könnyen vihetem ide-oda, még ki a szabadba is (bár tudtam, ha Stephen nincs otthon, inkább Simonét hurcolom magammal mindenhova, még ha beleszakadok is). Azt hiszem, kissé túlmagyaráztam a dolgot, mert Stephen egyszerre csak leállított:

–  Jó, rendben van, értem.

Rápillantottam. Próbált mosolyogni, mintha megenyhülne, de kerülte a tekintetem.

–  Ó, Stephen! Részedről sokkal nagyobb ez az ajándék. Simonnak nem kellett pénzt kuporgatnia rá, vagy megdolgoznia érte.

–  Tudom, ez csak az én kiváltságom – mondta halkan.

Ezt annyira szépen fejezte ki, hogy még jobban megsajnáltam – már majdnem azt kívántam, inkább belé legyek szerelmes, mint Simonba.

–  Drágám – tette hozzá alig hallhatóan. És abban a pillanatban valami vad elképzelés suhant át az agyamon. De mi szülte? Talán a hangjában volt valami, ami felkeltette bennem ezt az érzést? Vagy mert a vörösfenyőerdőn haladtunk keresztül, és eszembe jutott, hogy egyszer elképzeltem, amint vele sétálok oda?

Megálltam, és kerestem a tekintetét. Az arcát bearanyozták a lemenő nap sugarai. Azt kérdezte, nem akarok-e visszafordulni.

–  Nem, nézzük meg, hátha találunk még nyíló harangvirágot a ligetben.

Rám pillantott, és most végre a szemembe nézett.

–  Akkor menjünk – mondtam határozottan.

Amint a zöldellni kezdő fenyőágakat félretolva haladtunk előre, arra gondoltam, hogy most megdől az elméletem, miszerint amit elképzelek, úgysem válik valóra. De nem dőlt meg, mert minden egész más volt, mint amilyennek vizionáltam. A sűrű helyett a fák egyre ritkultak, és nem volt hűvösség és szürkület sem, mint ahogy vártam; a lemenő nap sugarai kellemesen melegítették a hátunkat. A fenyők törzse vörösen izzott. Erős gyantaszag áradt szét a harangvirágok illata helyett; amelyek még megmaradtak, már azok is elfonnyadtak. És a nyugodt várakozás helyett fojtott izgalom érződött a levegőben. Stephen semmi olyat nem mondott, amit én egyszer magamban elképzeltem – egyikünk sem beszélt. Én vezettem őt mindvégig, egészen a kis füves tisztásig a liget közepén. Itt megfordultam, hogy bevárjam. Egyre közelebb és közelebb jött, majd megállt, kérdőn tekintve rám. Bólintottam, és akkor átölelt és megcsókolt nagyon szelíden. Nem éreztem igazán semmit, tudatosan nem csókoltam vissza. Ám hirtelen tovább csókolt, egyre hevesebben, egyre vadabbul, és erre már én is reagáltam; azt akartam, folytassa tovább és tovább. Még akkor sem ellenkeztem, amikor a ruhámat kigombolta és a meztelen vállamnak esett neki. A végén ő parancsolt állj-t magának.

–  Ne engedd, ne engedd – lihegte, majd ellökött magától, de olyan erővel, hogy majdnem hanyatt vágódtam. Miközben hátratántorodtam, rémület fogott el, és amint visszanyertem az egyensúlyom, vakon menekültem árkon-bokron át.

–  Ne félj, nem szaladok utánad – kiáltotta –, de vigyázz, az ágak ki ne szúrják a szemed! – Ennek ellenére az ágak közé vetve magam száguldottam tovább, a karommal fedezve az arcom. Aztán futottam egészen a kastélyig, majd fel a konyhai lépcsőn, hogy mielőbb a szobámba érjek, és ott bezárkózzak, de félúton, a lépcsőn megcsúsztam, és iszonyúan beütöttem a térdem; ekkor keservesen zokogni kezdtem. Ám az egészben az volt a rettenetes, hogy azt reméltem, ha elég sokáig nem bírok felkelni, végül utolér és meglátja, milyen nyomorultul érzem magam – nem tudom, miért, de erre vágytam.

Néhány perc után hallottam, hogy kinyitja a konyhaajtót.

–  Cassandra, kérlek, ne sírj! Nem jövök be, de hallom. Kérlek, ne sírj!

Tovább bőgtem. A lépcső aljához jött, miközben én próbáltam feltápászkodni a korlátba kapaszkodva.

–  Nincs semmi baj, amíg szeretjük egymást!

–  Én nem szeretlek! Én utállak! – kiáltottam vadul. Láttam a szemén, micsoda borzalmas dolgot ejtettem ki a számon; mind ez idáig csak a saját bánatomra gondoltam. Így gyorsan hozzátettem:

–  Nem, nem, nem úgy értettem! Jaj, képtelen vagyok megmagyarázni! – A szobámba rohantam, és bereteszeltem az ajtót. Az ágyamra akartam vetni magam, amikor megpillantottam Simon ajándékát az ablak alatt. Odamentem hozzá, és a fejem ráhajtva átöleltem. Most először életemben azt kívántam, bárcsak meghalnék.

Már eléggé besötétedett, mire összeszedtem magam. Gyertyát gyújtottam, és nagy szomorúan készültem lefeküdni. Pár perc múlva kopogtak az ajtón, és Stephen szólt be:

–  Nem akarok bejönni, csak kérlek, olvasd el a levelet, amit becsúsztatok.

–  Rendben – feleltem. Láttam, amint a papír megjelenik az ajtó alatt. Miközben felkaptam, hallottam távolodó lépteit, majd a bejárati ajtó csapódását.

A következőt írta:

LEGDRÁGÁBB CASSANDRA!

Kérlek, ne légy szomorú! Minden rendbe jön. Csak még olyan fiatal vagy, amit néha elfelejtek, mert annyira okos vagy. Nem akarok magyarázkodni, mert csak rontanám a helyzetet, de nem is tudom igazán, mit mondjak. De semmi rossz nem történt. És az egész az én hibám. Ha megbocsátasz azért, mert megrémítettelek, csak annyit írj egy papírra, hogy IGEN, és tedd az ajtóm alá. Most kimegyek a kertbe, és addig nem jövök be, amíg ki nem alszik a fény a szobádban, így nem kell félned, hogy találkozol velem. Reggel pedig elmegyek dolgozni, mielőtt felébrednél. És többet ne beszéljünk róla – legalábbis egy ideig. Majd te mondd meg, hogy mikor.

Szeretettel

STEPHEN

Sok puszi, de addig nem, amíg nem kéred.

Külön darab papíron még ez állt:

Talán ez segít, hogy megértsd. Persze csak ha már összeházasodtunk.

Majd kimásolt négy sort a Szerelem filozófiájából.

magány sehol; isteni jel

s rend, hogy minden tünemény

keveredjék valamivel –

Mért ne veled én?[45]

PERCY BYSHE SHELLEY

(született: 1792, meghalt: 1822)

Gondolom, azért írta oda Shelley nevét és adatait, nehogy azt higgyem, hogy már megint lopott valamelyik költőtől. Most már nagyon jól tudom, Stephen, miért loptál a nagyoktól. Én is vágyom arra, hogy kifejezzem érzéseimet Simon iránt, de semmi poétikusat nem tudok alkotni.

IGENT írtam egy papírra, és becsúsztattam az ajtaja alatt. Bizonyos szempontból igaz is volt, mivel tényleg megbocsátottam neki. Más szempontból viszont hazugságban hagytam, mivel így továbbra is azt hiheti, azért haragudtam meg rá, mert megrémített a viselkedése. Azóta egyszer sem maradtam vele egyedül. A többiek előtt természetesen viselkedünk egymással, de azóta sohasem nézek közvetlenül rá. Szerintem azt hiszi, hogy szemérmeskedek.

Persze az lenne a becsületes dolog, ha megmondanám neki, hogy a kettőnk viszonyából soha nem lehet semmi, amin nyilván vérig sértődne, de kétlem, hogy meg tudnám győzni erről, anélkül, hogy be ne valljam, mást szeretek – mivel nemegyszer adtam jelét annak, hogy nem utasítom el, ha udvarol nekem. Ó, istenem, miért, de miért engedtem? Bátorítottad őt, kislányom! De miért, miért? Mikor egész szívem Simonért ég! Talán jobban megérteném magam, ha nem utálnék annyira visszaemlékezni az egészre – még mindig nem írtam le mindent, ami akkor történt.

Most már tudom, hogy gonosz dolog volt, amikor arra bátorítottam, hogy menjünk be az erdőbe. Szerepet játszott ebben az is, hogy nagyon megsajnáltam, de akkor is főleg gonoszság volt. És csak neki, Stephennek köszönhető, hogy a dolgok nem fordultak még rosszabbra.

Vétkeztem. Most egy kicsit abbahagyom az írást; csak ülök itt a dombon, és szégyenkezve vezeklek…

Jaj, istenem, mekkora hibát követtem el! A gondolataim a vezekléstől másfelé kalandoztak: nem lennék vétkes, ha Stephen helyén Simon lett volna. De ahogy gondolatban kicseréltem a két férfit, rádöbbentem, hogy mennyire elrontottam Simon csókjának emlékét. Micsoda boldogtalan jövő vár rám! Rose nyoszolyólánya leszek, és végig kell néznem, ahogy együtt élnek Scoatney-ban, évről évre, és Simon ajnározza őt. És hogyan fogom eltitkolni az érzéseimet előttük?

Bárcsak elmehetnék! De ugyanakkor egyetlen dolog éltet: hogy újra lássam Simont.

Egyszer azt írtam, nem irigylem Rose-t, mivelhogy a boldog házasság unalmas is lehet. Te jó ég, de ostoba voltam…!

Apa kerekezik haza az ösvényen – az egész napot Scoatney-ban töltötte –, és mindjárt a fiúk is megjönnek, úgyhogy le kell mennem uzsonnát készíteni. A konzerv lazac majd felvidít, gondolom. Fájdalmas és idegen minden, amint visszatérek a jelenbe, miután egész nap a naplómon gubbasztottam. Csak egyszer tartottam szünetet, amikor bementem a házba, hogy enni adjak Héloïse-nak, én magam virslit ettem hidegen ebédre.

Iszonyatos erővel tör rám a sírhatnék. Kacagva és énekelve fogok lerohanni a dombról, hogy lerázzam magamról.

Kilenc óra – az ágyban írok. Valami történt. Tudom, hogy nem szabad erre építenem, de mégis reménykedem.

Miközben uzsonnáztunk, távirat érkezett Stephennek Leda Fox-Cottontól, melyben arra kéri, hogy utazzon fel hozzá Londonba a hétvégére. Így visszament a tanyára, hogy elkérje magát szombatra. Miután elment, lekapcsoltam a rádióját, és felmentem a szobámba, hogy Simonét hallgassam – ha Stephen itthon van, sohasem kapcsolom be. Thomas is jött velem, és megkért, játsszam le neki a Bach Prelúdiumok és fúgákat – nagyon szereti őket. A két ágyon fekve hallgattuk teljes békében. Thomas az utóbbi időben sokkal felnőttebbé vált, és értelmesebb lett. Persze mindig jól tanult, de soha nem találtam őt elég érdekesnek, hogy beszélgessek vele. Mostanában viszont gyakran meglep. Lehet, hogy a sok jó ételtől, amit az utóbbi időben élvezhetünk, megokosodott.

Miután meghallgattuk a Bach-lemezeket, váratlanul megkérdezte:

–  Emlékszel, amikor Rose a kőfejre téve a kezét mondta el a kívánságát?

Visszakérdeztem, hogy a csodában jutott ez most eszébe.

–  Hát, Simon gramofonját hallgatva. Hiszen Cottonéknak köszönhetjük, hogy az életünk megváltozott. Most hirtelen villant az agyamba, hogy Rose akkor el akarta adni magát az ördögnek, elmondta a kívánságát, és azután ők megjelentek.

Rámeredtem.

–  De Rose nem adja el magát, mivelhogy szerelmes Simonba. Nekem elmondta, és ő nem szokott hazudni.

–  Az igaz – felelte. – De talán csak bebeszéli magának. Mert én tudom, hogy nem szerelmes. És ez a lehető legrosszabb Simonra nézve.

–  De miből állapítottad meg, hogy nem szerelmes?

–  Hát, először is szinte soha nem említi Simon nevét. Harry nővére tényleg szerelmes, mert megállás nélkül a vőlegényéről beszél. A múlt hétvégén, amikor náluk voltam, ötvenegyszer mondta ki a nevét.

–  Badarság! Annyi az egész, hogy Rose nem olyan bőbeszédű.

–  Na, ne mondd már! Be nem áll a szája, ha valami olyanról van szó, ami érdekli! Abban a levélben, amit tőle kaptam, egyetlenegyszer sem említi Simont.

–  Mikor kaptál tőle levelet? Esetleg megnézhetném?

Azt felelte, hogy az iskolába menet találkozott a postással pár napja.

–  Azért nem mutattam meg neked, mert megkért rá, bár eléggé buta indokkal. Nem látom be, miért ne mutathatnám meg. Mindjárt hozom.

Nagyon különös levél volt. Valóban Simonról egyetlen szó sem esett, de másokról sem, még magáról sem írt. Hosszú felsorolás volt mindazokról a dolgokról, amit vettek neki, és hogy mennyibe került. A levél végén a következőt írta: „Azt szeretném, hogy ne mutasd meg a levelet Cassandrának, mert szörnyű érzés lehet neki, hogy nekem mennyi mindenem van, neki pedig milyen kevés. Te viszont, mivel nem vagy lány, nem fogsz irigykedni. Én pedig nagyon örülök, hogy végre valakinek elmondhattam.”

–  Tudom, miért írta ezt a listát. Hogy meggyőzze magát arról, hogy érdemes megházasodni a pénzért. Én nem tartom ezt annyira aggasztónak; a nők mindig a pénzért mennek férjhez. Mindenesetre az Isten küldte őket nekünk, bár Rose-nak inkább az ördög.

–  És mit gondolsz Simonról? – érdeklődtem.

–  Rajta nem lehet segíteni. Emlékszel az utolsó látogatásunkra náluk, Scoatney-ban, mielőtt Londonba utaztak volna? Amikor az istállókat mutatta meg nekünk, Rose nevét negyvenszer mondta ki – megszámoltam. Már a lovak is alig bírták a folytonos Rose-ozást.

Azt feleltem neki, hogy nincs semmi valódi bizonyíték Rose érzelmeit illetően. Ám hirtelen remény gyúlt a szívemben – mert tényleg furcsa, hogy Simonról egyetlen szót sem ejt levelében, pedig az ember a szerelméről nyilván akar írni. Hiszen én apró cetlikre írogatom fel Simon nevét. (Aztán idegességemben összegyűröm, nehogy valaki meglássa.)

Miután Thomas elment leckét írni, elővettem a Rose-tól kapott egyetlen levelet. Először nullára zsugorodtak a reményeim, mivel határozottan ezt írja: „Ó, annyira csodálatos! – szeretem Simont, és persze mindent, ami ezzel a kapcsolattal jár.” De tegyük fel, hogy tényleg csak bebeszéli magának, mint ahogy Thomas állította. Nagyon keveset ír Simonról. És a levél egy része szomorúnak tűnik – arról ír, hogy magányos, hogy beül a fürdőszobába, hogy felviduljon. Egek, ha Simon az enyém lenne, soha nem érezném magam magányosnak!

Az ágyon fekve azon merengtem, hogy én milyen levelet írtam volna Rose helyében. A legbensőbb érzelmeimről persze nem szóltam volna – és megértem, hogy Rose is megtartotta magának őket. De olyanokat megemlítettem volna, hogy Simonnak melyik ruháim tetszettek, vagy, hogy mi volt a véleménye a színházról – szóval mindenképp ő lett volna a levél központi alakja.

Az egész csak belemagyarázás? Azért hiszem el, mert el akarom hinni? De ha Rose nem is szereti, biztosan tudom, hogy Simon szereti Rose-t. De ha esetleg Rose lemondana róla…

Hű, de meleg van a szobában! Nem merem szélesre nyitni az ablakot, nehogy Héloïse repülőrajtot vegyen; az egyik kérője, a juhászkutya a Four Stones-tanyáról, állandóan itt ólálkodik a kastély körül. Héloïse, drágám, egyáltalán nem illetek össze. Remélem, végre elment… Nem! Sőt már ketten vannak, a vizesárok túloldalán. Négy világító szem a sötétben. Sajnálom a reménytelenül szerelmes ebeket. Héloïse viszont nem bánkódik utánuk túlzottan, inkább önelégültnek tűnik…

Ebben a pillanatban döntöttem el, hogy mit teszek. Valahogy ki kell derítenem az igazságot. Ha Rose tényleg szereti Simont, nem fogom még csak megkísérelni sem, hogy elvegyem tőle, még gondolatban sem. Akkor elmegyek – talán egyetemre, mint ahogy Rose ajánlotta is. Előbb azonban meg kell tudnom az igazat. El kell mennem hozzá.

Szombaton felutazom Londonba Stephennel.

14

Visszajöttem. Kár volt a fáradságért.

Soha semmi nem lesz ugyanúgy már köztem és Rose között. Miközben Stephennel az állomásra kerekeztünk tegnap korán reggel, a legutóbbi londoni utamra gondoltam, amikor Rose-zal együtt utaztunk. Azon kaptam magam, hogy beszélek hozzá, az akkori önmagához, és még a tanácsát is kikérem, hogyan viselkedjek az új Rose-zal. Az ezerfontos ruhatárral rendelkező Rose nyilván nagyon fog különbözni attól a szegényes öltözetű Rose-tól, akivel azon a verőfényes áprilisi reggelen felszálltunk a vonatra. Csodálatosan üde, tavaszi nap volt. Tegnap is szépen zöldellt minden a rengeteg eső után, mégsem volt a levegőben reményteli hangulat, amely valami új kezdetét jelezné. A nap máris erősen tűzött, és bár örültem, hogy elmúlt a rossz idő, a vakító fény bántotta a szemem. A nyári hőség nem irgalmaz a letört lelkeknek!

Az együttlét Stephennel sokkal kevésbé volt kellemetlen, mint vártam. Keveset beszéltünk, és akkor is csak közömbös dolgokról. Bűntudatom volt vele szemben, ami, teljesen igazságtalanul, ráadásul némileg bosszantott is. Nem tetszett, hogy vele is foglalkoznom kell annyi más bajom mellett.

Mialatt az állomáson várakoztunk, egyszer csak Héloïse tűnt fel kifulladva; nem találta Thomast, így utánunk rohant. Szerencsére már nem tüzelt, de akkor sem hagyhattuk az állomáson, mert egyszer, amikor így tettünk, potyautasként felugrott a következő vonatra, és végül a King’s Cryt-i rendőrőrsön kötött ki. Stephen vett neki jegyet, az állomásfőnök megitatta, és talált neki kötelet póráz gyanánt. Nagyon fegyelmezetten viselkedett egész úton, kivéve egy esetet: miután átszálltunk a londoni vonatra, ellopta egy kisfiú süteményét. A gyerek mondta, hogy nem baj, mert úgyis neki akarta adni, én pedig megköszöntem utólagos engedelmével.

Stephen ragaszkodott hozzá, hogy elkísér a Park Lane-re. Megbeszéltük, hogy telefonálunk egymásnak, hogy melyik vonattal megyünk haza, aztán ő sietve távozott St. John’s Woodba.

Héloïse-zal körbesétáltuk a háztömböt, majd bementünk. Fényűző hely volt: vastag, ruganyos szőnyegek, kiglancolt portás, lift, amelyet én magam kezeltem. Furcsa érzés töltött el, amikor a lift visszavonhatatlanul megindult felfelé. Héloïse-ra rátört a klausztrofóbia: fel akart mászni a bőrborítású falon, persze sikertelenül.

Amint kiszálltunk a liftből, teljes némaság fogadott bennünket a folyosón. Olyan csönd volt, hogy szinte hihetetlennek tűnt, hogy bárki is lakhat a csillogó ajtók mögött. És szinte megijedtem, amikor Mrs. Cottoné mégiscsak kitárult előttünk.

Mondtam, hogy Rose-t keresem, és hogy ki vagyok.

–  Mindnyájan elmentek – felelte a szobalány.

Rájöttem, hogy értesítenem kellett volna őket jövetelemről.

–  Mikor jönnek vissza? – érdeklődtem.

–  Az asszonyom fél hetet mondott, mert így még át tudnak öltözni a vacsorához. De jöjjön be, kisasszony.

Felajánlotta, hogy ad vizet Héloïse-nak, aki annyira lihegett, hogy az már ripacskodásnak látszott, és megkérdezte, nem kérek-e valamit. Azt válaszoltam, egy pohár tej jólesne, és hogy rendbe hozhatnám-e magam. Bevezetett Rose szobájába. Gyönyörű volt – a szőnyeg szinte fehér; vétek lenne rálépni. Minden fehér vagy krémszínű, kivéve azt a csokor vörös rózsát a márványvázában az éjjeliszekrényen. A váza mellett borítékból kihúzott kártya: „Jó reggelt, drágám” Simon kézírásával. Miközben merőn bámultam a rózsákat, behozta a szobalány a tejet és a vizet Héloïse-nak, majd magunkra hagyott bennünket.

Rose fürdőszobája úgy ragyogott, mintha még soha senki nem használta volna – még a fogkeféje is el volt rejtve. A levelében azt írta, hogy mindennap tiszta törülközőt kap, de nem gondoltam volna, hogy ennyit: háromféle méretben, plusz a monogrammal ellátott csodás mosdókesztyű.

Miután megmosakodtam, visszamentem a szobába. Héloïse teljes boldogságban pihent a steppelt hófehér ágytakarón; gyönyörű látványt nyújtott. Levettem a cipőm, és lefeküdtem mellé, azon tűnődve, hogy most mi a csodát csináljak. A rózsák illata elbódított.

Rögtön átláttam, hogy nem fogok tudni Rose-zal érdemben beszélni, ha ilyen későn jön haza. Lassan, tapintatosan lehet csak közeledni ehhez a témához – és sem a vacsora előtti, sem a vacsora utáni idő nem lesz elég erre, még akkor se, ha csak a 9:30-as vonattal mennék haza. Valahogy meg kéne tudom, hol van; biztos azonnal hazajönne, ha tudná, hogy itt vagyok.

Csengettem a szobalánynak, akinek azonban fogalma sem volt, hová mehettek.

–  Mégis, nem tudná valaki? – kérdeztem kétségbeesetten.

–  Esetleg megpróbálhatnánk Neil úrfit, bár az utóbbi időben nem tette tiszteletét.

Felhívta a hotelt, ahol Neil lakik, de nem volt otthon. Akkor eszembe jutottak Fox-Cottonék, akiknek megvolt a telefonszámuk.

Leda Fox-Cotton nem örült, amikor meghallotta a hangom.

–  Buta gyerek, hát miért nem üzentél nekik? Természetesen nem tudom, hol vannak, de várj, megkérdezem Aubreyt, hátha Topaz említett neki valamit.

Egy perc múlva újra a telefonnál volt.

–  Csak annyit tud, hogy Topaz este otthon lesz, mert Aubrey odamegy érte. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha velünk ebédelsz, de kettőig ne gyere, mert Stephennel dolgozom. Aztán délután viszem a filmstúdióba. Addig csak elleszel valahogy, nem? Fél kettőkor vágd magad taxiba, és gyere.

Először úgy gondoltam, visszautasítom a meghívást, ám nagyon kíváncsi voltam a házukra és Leda stúdiójára, és voltaképpen rájuk, kettőjükre is – úgy tűnt, hogy Aubrey, a férje túlságosan is jóban van Topazzal. Így aztán megköszöntem, és elfogadtam a meghívást. Miután elhalt Leda harsány hangja, azt magyaráztam magamnak, hogy túl kell jutnom végre a vele kapcsolatos előítéleteimen, hiszen hát nem kedves tőle, hogy meghívott?

–  Szerintem jól fog náluk szórakozni a kisasszony – jelentette ki a szobalány –, persze természetesen itt is kapott volna finom ebédet a szakácstól. Talán elmehetne a fennmaradó másfél órában körülnézni a boltokban.

Semmi kedvem nem volt Héloïse-t ide-oda hurcolni a zsúfolt utcákon át, így inkább úgy döntöttem, sétálok egyet vele a Hyde Parkban.

–  A ruhája kissé gyűrött, kisasszony. Szívesen kivasalom – ajánlotta kedvesen.

Megnéztem magam Rose szobájának tükrében. Furcsa, hogy a környezet mennyire számít a dolgok megítélésében. Előző nap kimostam, és kivasaltam a szép zöld ruhámat, és nagyon csinosnak találtam, Rose szobájában azonban olcsó bazárárunak látszott. Persze azáltal, hogy lefeküdtem az ágyra, csak rontottam a helyzeten, de semmi kedvem nem volt levetni, mivel az alsóneműm is hervasztóan vacakul nézett ki, mindenütt stoppolással. Így megköszönve a kedvességét, úgy döntöttem, maradok úgy, ahogy vagyok.

Hőség volt a parkban, ezért inkább leültem a fűbe az egyik fa alá. Héloïse előttem hempergett, és a mancsait lóbálva igyekezett arra buzdítani, hogy vakargassam meg, de túl lusta voltam hozzá, így hát visszafordult a hasára, és elaludt. A fa törzsének dőlve körbenéztem.

Rádöbbentem, hogy most először vagyok egyedül Londonban. Normális körülmények között élveztem volna ezt a helyzetet, de még zaklatott lelkiállapotomban is kellemes volt bambán üldögélni, a távoli piros buszokat, a Park Lane krémszínű régi épületeit és a hatalmas új bérházak csíkos napellenzőit bámulva.

A park hangulata különösen megfogott, bár leginkább az elszigeteltsége tűnt fel: barátságos és kies volt ugyan, de valahogy különállt a körülötte sok mérföldön át szétterjedő Londontól. Először úgy véltem, ez azért van, mert ez a terület egy régebbi Londonhoz tartozik – viktoriánus vagy inkább 18. századi, talán még régebbi. Ám amint észrevettem a békésen legelésző juhokat, rájöttem, hogy a Hyde Park igazán sohasem volt London része: lélekben mindig az angol vidékhez kapcsolódott, ám mégis varázslatos módon egymáshoz köti London különböző korszakait, miközben ő változatlan marad az örökké változó, hatalmas város közepén.

Amint negyedet ütött az óra, kisiettem az Oxford Streetre, és rögtön találtam üres taxit. Héloïse először utazott taxiban, és szinte megállás nélkül ugatott – a vezető szerint így legalább nem kellett soha dudálnia.

St. John’s Woodban még sohasem jártam; varázslatos hely: csendes fasorok, rejtőzködő családi házak, a legtöbbjük réges-régi, ezért sokkolóan hatott Fox-Cottonék skarlátvörös bejárati ajtója.

Aubrey fogadott a hallban.

–  Leda még mindig munkában van. – Bársonyos hangja modorosnak tetszett. A nappali fényben az arca még szürkébbnek tűnt, mint azon a nevezetes Scoatney-estélyen. Rejtőzködő személyiség, mégis, sápadtsága ellenére kifejezetten elegáns. Héloïse is próbált barátkozni vele, amire csak annyit reagált: „Milyen vicces teremtmény!”, és még halovány jóindulattal intett is felé.

Megkínált sherryvel, és nagyon udvariasan beszélt hozzám, de valójában semmibe vett, egészen két óra utánig. Ekkor végre közölte, hogy most már „sodródjunk át”, és ugrasszuk ki a nyulat a bokorból.

Átsétáltunk a hátsó kerten, és egy olyan épületbe jutottunk, amely valaha istálló lehetett. Fekete bársony függöny állta utunkat az egyik sarokban, apró csigalépcsővel.

–  Rajta, menj csak fel – suttogta Aubrey –, de maradj nagyon csendben, hátha valami drámai pillanat kezd kibontakozni.

Felérve a lépcsőn ráláttam a stúdióra, amely vakítóan volt megvilágítva, de a fényszórókat a színpad végére irányították, ahol Stephen állt görög tunikában, mögötte a falra festett ókori templomromok. Elképesztően nézett ki. Leda Fox-Cottonnak csak a bégető hangját hallottam.

–  A szád túl merev, nedvesítsd meg az ajkaid, ne szorítsd őket össze, és kicsit nézz fölfelé!

Stephen minden utasításnak engedelmeskedett, majd elrántotta a fejét, és elvörösödött.

–  Mi a fene… – hallottuk Leda méltatlankodását, ám közben észrevette, hogy valaki van az erkélyen, és előjött, hogy megnézze. – Most már értem – jegyezte meg keserűen. – Ma már semmit sem tudok kihúzni belőle. Egész délelőtt olyan szemérmes volt, azt hiszem, a tunika miatt. Menj és öltözz át, Stephen! – Tiszta feketébe volt öltözve: fekete nadrág, fekete blúz, de a haja most is zsírosnak látszott, bár most inkább a munkaláztól, s ezért kevésbé tűnt visszataszítónak, mint akkor, Scoatney-ban. Mialatt Stephenre várakoztunk, megkérdeztem, nem nézhetném-e meg a fotóit, mire átvezetett egy épületbe, amely szintén istálló lehetett valamikor. Nappalinak volt berendezve, párnákkal telirakott díványokkal, de minden fekete-fehérben; a falakon hatalmasra nagyított fényképek, többek közt egy óriási meztelen négert ábrázoló, amely a padlótól a plafonig ért – elborzadtam.

Aztán megláttam Stephen bekeretezett fejét, amelyet még nem raktak fel a falra. Megcsodáltam, hogy Stephennek milyen fantasztikus fényképarca van.

–  Ő az első olyan fiúm, aki szép, de nincs benne semmi lányos – magyarázta. – És az alakja is pont olyan gyönyörű, mint a feje. Szeretném ezt a buta gyereket meztelenre vetkőztetni, és a négerem mellé rakni a fényképét. – Jókora köteg fotót mutatott Stephenről, mindegyiken remekül nézett ki. Furcsa módon mindegyiken pontosan olyan volt, mint ő maga, mégis valahogy egész más embernek tűnt: sokkal határozottabbnak, erőteljesnek, intelligensnek. Egyiken sem találtam azt az arckifejezést, amelyet egykor „bárgyúnak” neveztem. Mialatt ebédeltünk (az asztal lapját tükör borította), azon merengtem, hogy talán az a bárgyú nézése már valójában végleg el is tűnt. Kétségtelenül most nagyon felnőttesen, és meglepően oldottan viselkedett Fox-Cottonékkal. Ám ennek ellenére nem olyan volt, mint azokon a fényképeken.

Az étel nagyon ízlett – egyébként az egész hely a maga ultramodern módján nagyon tetszett.

–  Nem jó semmi ebben a múlt századi házban – közölte Aubrey (megkértek, hogy a keresztnevükön szólítsam őket), miközben megcsodáltam a bútoraikat. – A modern bútorok Londonba valók, de Leda nem akarja itt hagyni a stúdióját, és London belvárosába költözni. Modernség Londonban, hagyományőrzés vidéken, ez a jelszavam. Jaj, de szeretném, ha Simon bérbe adná nekem Scoatney-t!

–  Hátha Rose-nak megtetszik majd New York, amikor odautaznak a mézeshetekre – vetette közbe Leda.

–  Már el is tervezték? – kérdeztem látszólag közönyösen.

–  Rose szokta emlegetni – felelte Leda, nem túl határozottan. – Mindenesetre, ha szeptemberben összeházasodnak, nagyszerű időben mennek; New York gyönyörű ősszel.

Hirtelen elborított a csalódottság hulláma. Tudatosult bennem, hogy a dolgok feltartóztathatatlanul haladnak a maguk útján, és semmi nem akadályozhatja meg az esküvőt, tehát pusztán ábrándokat kergettem azzal, hogy idejöttem. Több eszem lehetett volna már előbb, amikor megláttam Simon rózsáit Rose szobájában. Visszavágytam a kastélyba, hogy a baldachinos ágyban zokogjam ki a bánatom.

Leda közben arról beszélt, hogy Stephennek másnap reggel még modellt kellene ülnie neki.

–  De nekünk haza kell mennünk ma este – vágtam közbe.

–  Ugyan már, te nyugodtan alhatsz Simonéknál.

–  Ott nincs elég hely – válaszoltam. – De egyébként is haza kell mennem.

–  De Stephennek nem feltétlenül. Hazamehetsz egyedül is.

–  Késő este nem – vágott közbe Stephen. – Természetesen hazaviszlek, Cassandra, ha menni akarsz.

Leda házsártos pillantást vetett rá. Úgy tűnik, felmérte, hogy Stephen mit érez irántam, és bár nem tetszett neki, nem akart vitatkozni.

–  Hát ez elég bosszantó! – fordult hozzám. – Szerintem valahogy meg lehet oldani, hogy elszállásoljanak. Miért nem akarsz maradni?

Legszívesebben azt feleltem volna, hogy törődjön a saját dolgával, de mivel ő volt a vendéglátóm, udvariasan csak annyit jegyeztem meg, hogy apának és Thomasnak szükségük van rám.

–  Jaj, istenem… – kezdett volna vitatkozni, de látva eltökélt arckifejezésem, csak annyit tett hozzá vállat vonva: – Ha mégis másképp döntenél, hívj fel bennünket telefonon.

Ezzel az ebéd véget ért. Az előcsarnokban Héloïse a fekete márványpadlón feküdt, szemlátomást jóllakottan. Leda megállt, és rámeredt.

–  Szép, ahogy az alakja visszatükröződik a márványon. Le kéne fényképeznem. Nem, mégse; soká tartana felállítani ide a lámpákat.

Még a leghalványabb mosoly sem jelent meg az arcán, amikor Héloïse a farkát csóválta neki. Hirtelen átvillant az agyamon, hogy még sohasem láttam mosolyogni.

Miközben elment átöltözni, mielőtt Stephent vitte a filmstúdióba, udvariasan faggattam Aubreyt a munkájáról, és kértem, mutasson képeket az alkotásairól. Persze egyáltalán nem értek a modern építészethez, de a művei nagyon tetszettek. Furcsa volt elgondolni, hogy ez az aszott, unottnak tűnő férfi hogy tud ilyen remek dolgokat létrehozni, mint ahogy az is, hogy ez a kótyagosnak látszó Leda milyen nagyszerű fényképeket készít.

Gyönyörű, fekete ruhában jött le, kalapot, vörös kesztyűt és rubin nyakláncot viselt, de valahogy mégis mosdatlannak tűnt, és a haja továbbra is zsírosnak.

Úgy döntöttem, visszamegyek a lakásba, hátha Rose a vártnál hamarabb hazajön, így úton a filmstúdióba Leda kirakott a ház előtt. Stephennel megbeszéltük, hogy fél kilenckor értem jön.

Leda még zsémbelt egy utolsót:

–  Nehéz gyerek vagy, hogy hazakísérteted magad Stephennel. Rögtön fordulhat is vissza, ha megkapja ezt a filmes munkát.

–  Nem kell velem jönnie, hacsak nem akarja – válaszoltam, és reméltem, hogy nem hangzott túl gorombán. – Mindenesetre sok sikert neked, Stephen.

Amint elhajtottak, Héloïse-zal befelé indultunk, ám alig tettünk meg néhány lépést, az autó megállt, és Stephen visszaszaladt hozzánk.

–  Akarod, hogy elfogadjam ezt a munkát, ha esetleg megkapnám? – kérdezte.

–  Hát persze! Mindnyájan nagyon büszkék leszünk rád.

–  Jó, hát ha te is akarod…

Miközben figyeltem, amint visszasiet a kocsihoz, gonosz büszkeség töltött el – nem annyira amiatt, hogy ennyire rajong értem, hanem inkább azért, hogy Ledának ezt kénytelen-kelletlen tudomásul kell vennie.

A délutánt a nappaliban töltöttem. Egy keveset olvastam – komoly amerikai magazinokat találtam, amelyek egyáltalán nem olyanok voltak, mint amilyeneket Miss Marcy mutatott. Inkább azonban csak gondolkodtam, elsősorban a fényűzésről. Rájöttem, hogy a fényűzés nem csak a tárgyak birtoklásáról szól. Még a levegő is más ilyen környezetben, és én magam is mássá leszek, mikor belélegzem ezt a levegőt: ernyedt leszek, lusta és szomorú, bár csak tompán. Idővel talán ez az érzés elmúlik, vagy aki beleszületik, észre sem veszi. Mindenesetre úgy tűnt nekem, hogy a fényűző gazdaság eltompítja az érzékszerveket. Nincs igazi öröm, mint ahogy igazi bánat sem.

Azt azért nem merném állítani, hogy hátat fordítanék a luxusnak, ha az ölembe pottyanna, mégis úgy érzem, van valami rossz is benne. Talán ettől annyira élvezetes.

Öt órakor a szobalány jeges teát szolgált fel uborkás szendvicsekkel. Utána elaludtam a díványon.

Aztán egyszerre csak otthon voltak; tele lett velük a szalon, mindenki beszélt és nevetgélt. Mindhárman feketét viseltek – szemmel láthatóan az elegáns londoni hölgyek feketében járnak ebben a hőségben, ami nem túl praktikus, ennek ellenére remekül állt nekik. Nagyon megörültek, amikor megláttak: Rose egyszerűen csak átölelt. Mindenki a leghatározottabban kijelentette, hogy maradnom kell egész hétvégére. Rose közölte, hogy az ő ágya elég széles kettőnknek, és amikor felvetettem, hogy rugdosni fogjuk egymást, csak annyit felelt:

–  Jó, akkor én majd a földön alszom, de akkor is maradj!

–  Igen, kedveském, mindenképp! – szólt közbe Mrs. Cotton is. – És hétfő reggel akkor a nyoszolyólányruhádat is elintézzük.

–  Bárcsak tudtam volna, hogy itt vagy; azonnal hazarohanok! Halál unalmas színházi előadáson ücsörögtünk egész délután. – Rose a programfüzettel legyezte magát. Három hónappal ezelőtt még semmilyen színház nem lett volna unalmas neki.

Topaz is unszolt, hogy maradjak, de azért megkérdezte, hogy apa boldogul-e nélkülem. Részletesen elmondtam, milyen ételeket hagytam neki és Thomasnak.

–  Majd felhívjuk Scoatney-t, hogy küldjenek át nekik hideg marhasültet, amivel ellesznek jó darabig – javasolta Mrs. Cotton.

Végre Simon is megjelent. Már pusztán a látásától boldogság töltött el.

–  Persze, maradjon – helyeselt ő is –, és el is jöhet velünk táncolni ma este.

Rose azonnal hozzátette, hogy kölcsönadja az egyik ruháját.

–  Simon, telefonálj Neilnek, hogy itt van Cassandra, és jöjjön ő is velünk táncolni. Te pedig gyere, és fürödj meg a fürdőszobámban – rendelkezett Rose.

Átölelt, és átsétáltunk a hálószobájába. Az addig csendes lakás hirtelen életre kelt. Ajtók és ablakok nyíltak, csapódtak, a szobalány felhúzta a redőnyt – hűvös fuvallat érkezett a park felől, száraz fűillatot és benzinszagot hozva magával, amelybe belekeveredett a készülő finom vacsora csodás illata.

–  A konyhaajtó nyitva maradt – korholta a szobalányt Mrs. Cotton. Nem hinném, hogy bárki is bánta volna ezt a nagyszerű illatot.

Miközben a kádban ültem, Rose felhívta Fox-Cottonékat a nevemben, hogy mégis maradok – semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy én magam közöljem Ledával a hírt. Aztán eszembe jutott, hogy nagyon hálátlan dolog lenne, ha nem kérdezném meg Stephent, hogyan sikerült neki a filmes interjú, ezért kikiáltottam Rose-nak, hogy akarok beszélni vele.

–  Ledával van a stúdióban – szólt vissza Rose. – Aubrey azt mondja, megkéri, hogy hívjon vissza később.

Miután letette a kagylót, elmesélte, hogy Stephen megkapta a filmes munkát, és Leda nagyon izgatott. Stephen ezzel napi tíz fontot fog keresni legalább öt napon át. Nem kell semmit mondania, csak kecskék közt kell járkálnia – az egész csak olyan szimbolikus.

–  Őrület! Képzeld, Stephen ötven fontot keres!

–  Még annál is többet, mert Leda még nem végzett vele. Meg van őrülve érte – tette hozzá Rose.

Kijőve a fürdőszobából az ágyra terített estélyi ruha várt – megint csak a divatos fekete! Mint kiderült, Rose csak azért választotta, mert ez volt a legrövidebb. Tökéletesen illett rám, épphogy nem érte a földet, és luxusdarabnak látszott, ám ekkor Rose közölte, hogy ez csak a készruhái egyike, amelyet csupán ideiglenes célra vettek, míg nem kap valami jobbat.

Miközben öltözködtem, Neil hangja hallatszott az előszobában.

–  Nahát, gratulálok neked: ennél nagyobb bókot! – jelentette ki Rose. – Hetek óta felénk se nézett, most meg azonnal idejött. Remélem, nem rakott mérget a levesembe.

Azt válaszoltam, kár, hogy ennyire nem tudnak kijönni egymással.

–  Nem az én hibám! Én most már szívesen barátkoznék vele, persze Simon kedvéért, de hiába igyekszem. Ma este is megpróbálom, csak hogy lásd, de semmi jó nem fog kisülni belőle.

Amikor azt mondta, „persze Simon kedvéért”, arra gondoltam, most már biztos, hogy szereti. Micsoda idióta voltam, hogy bedőltem Thomasnak! Ennek ellenére boldognak hittem magam, azt mondogatva, hogy az előbb láttam Simont, pár perc múlva megint láthatom, és nekem ez is elég.

Aztán Neil kopogott az ajtón:

–  Hol van az én kedvenc barátnőm, Cassandra?

Rose még nem volt teljesen kész, így egyedül mentem ki hozzá. Már el is felejtettem, mennyire kedves. Átmentünk a szalonba, és amikor Simon meglátott, megjegyezte:

–  Nahát, kész felnőtt nő!

–  És méghozzá milyen csinos – szólalt meg Mrs. Cotton. – A jövő héten megyünk neked is vásárolni.

Azt hiszem, egész elegánsnak tűnhettem Rose ruhájában.

Mindenki kedvesen fogadott; talán érezték, hogy engem eddig egy kicsit mellőztek. Amikor Rose megjelent, belém karolva azt mondta:

–  Cassandrának itt kell maradnia jó hosszú ideig. Apa gondoskodjon csak magáról.

Topaz ezt biztos nem hagyta volna szó nélkül, de már előzőleg elment Aubreyval.

Vacsora után (négy fogás isteni kocsonyával) a társaság úgy döntött, hogy táncolni megyünk. Mrs. Cotton nem akart jönni; mint mondta, inkább itthon marad és folytatja Proust[46] műveinek újraolvasását.

–  Már tegnap elkezdtem – magyarázta Simonnak –, vissza kell térnem hozzá. Ezúttal jegyzeteket is készítek, hogy tudjam, hol találom a kedvenc részeimet, mint ahogy te szoktad.

Aztán elkezdtek Proustról beszélgetni, ami nagyon érdekelt volna, de Rose magával vitt a szobájába, hogy készülődjünk.

–  Hát ezek aztán tudnak beszélni a könyvekről – jegyezte meg –, de olyan szerzőkről, akiktől soha még egy sort sem olvastam.

Lenyűgöző volt a Park Lane az utcai lámpákkal és a háttérben a sötétkék égbolttal, amint a szállodához sétáltunk, ahol a táncmulatságot rendezték. Igaz, már az első lépések után rájöttem, hogy baj lesz Rose szatén cipellőjével. Amikor felvettem, pontosan a lábamra illett, ám útközben le akart csúszni, hacsak nem tartottam mereven a lábfejem. A tánc még sokkal rettenetesebb volt: már az első forgás után tudtam, hogy a helyzet reménytelen.

–  Én majd csak itt figyelek – mondtam Neilnek.

–  Arról szó sem lehet – felelte, és a bálterem elhagyatott részére vezetett. Valószínűleg pihenőhelynek szánták a táncban kifáradt táncosoknak – három alkóv is volt a rózsaszín brokáttal borított falba mélyesztve.

–  Most pedig rúgd le magadról azokat az átkozott cipőket, én is levetem az enyémet, ha véletlenül rálépnék a lábadra.

Nagyon furcsa érzés volt mezítláb táncolni a vastag szőnyegen, de élveztem, hogy a talpam bizsereg. Amikor a zene leállt, beültünk az egyik alkóvba beszélgetni.

–  Örülök, hogy feljöttél Londonba, különben talán nem is láttalak volna újra. Egy hét múlva megyek haza.

Nagyon elcsodálkoztam.

–  Úgy érted, Kaliforniába? Hát nem maradsz itt az esküvőre? Azt hittem, te leszel a vőfély.

–  Majd Simon talál valaki mást. Olyan lehetőségem van, amelyet nem hagyhatok ki. Társulást ajánlottak egy farmon; tegnap kaptam a táviratot. Azonnal szükségük lenne rám.

Ekkor feltűnt Rose és Simon, szemlátomást bennünket keresve.

–  Ne mondj nekik semmit. Először anyával akarok beszélni, mielőtt a többiek is megtudják. Anya biztos nem fog örülni neki.

Miután Rose és Simon csatlakoztak hozzánk, újraindult a zene. Rose Neilhez fordult, és tényleg kedves hangon megkérdezte:

–  Eljönnél velem erre a táncra?

Úgy láttam, Rose-nak igaza volt, hogy reménytelen számára a Neillel való barátkozás – egy pillanatra úgy tűnt, mintha el akarná utasítani, ám végül mosolytalan arccal, kínos udvariassággal válaszolt:

–  Hát persze, ha már felkértél.

Miután elmentek, egyedül maradtam Simonnal.

Először Rose-ról beszéltünk; Simon aggódott, hogy a rengeteg vásárlás a végletekig kimeríti Rose-t.

–  Azt szeretném, ha rögtön összeházasodnánk, és akkor végre itt hagyhatnánk Londont. De Rose is és anya is ragaszkodik ahhoz, hogy előbb legyen meg a kelengye.

Én is úgy láttam, hogy Rose fásultnak tűnik, de Simon még kimerültebbnek látszott. Sápadt volt, és nagyon csendes, ami arra ösztökélt, hogy még jobban törődjek vele – annyira szerettem volna valami jót tenni neki.

Miután elég hosszasan kitárgyaltuk Rose-t, apáról kérdezett. Megállapítottuk, hogy talán alkot valamit, de nem sieti el.

–  Nagyon különösen viselkedett, amikor pár héttel ezelőtt itt lakott nálunk. Anya megtudta, hogy az egyik nap kiment a konyhába, és kölcsönvette az összes szakácskönyvet.

Kétségbeesve láttam, hogy az idő egyre rohan, és semmi olyanról nem beszélünk, amit a jövőre nézve kincsként megőrizhetek magamnak – Simon elragadó volt és szeretni való, mint mindig, de alig vett észre, nem tekintett nőnek. Szerettem volna valami szórakoztatót mondani, de semmi nem jutott eszembe, így megpróbáltam okosnak mutatkozni.

–  Gondolod, hogy nekem is Proustot kellene olvasnom?

Ez a kérdés akaratomon kívül nagyon szórakoztatóra sikerült, mert elnevette magát.

–  Hát, nem mondanám, hogy kötelező lenne, de próbát tehetsz vele. Majd küldök neked példányt a Swann szerelméből.

Aztán a születésnapi ajándékomról beszéltem, amit nekem küldött, amire azt válaszolta, hogy milyen szép válaszlevelet írtam neki.

–  Bátran kölcsönveheted bármelyik lemezt Scoatney-ból.

Miközben ezt mondta, eszembe jutott a gyertyafényes pavilon, melyet még a holdfény is megvilágított, ott, Scoatney-ban, és a sors kegyetlen fintoraként a zenekar elkezdte játszani a Szerető című számot. Elvörösödtem; még életemben nem voltam ilyen zavarban. Felugrottam, és a legtávolabb lévő tükörhöz szaladtam.

–  Valami baj van? – kiáltott utánam Simon.

–  Csak valami belement a szemembe – szóltam vissza.

Megkérdezte, segíthet-e, mire azt feleltem, hogy megoldom, és a zsebkendőmmel addig legyezgettem magam, míg a pirulásom elmúlt. Szerintem semmit sem vett észre. Amint visszasétáltam, megjegyezte:

–  Különös, hogy ez a ruha mennyire megváltoztat. Nem tudom, helyeseljem-e, hogy felnőtté válj, de majd hozzászokom – mosolygott rám. – Nekem még olyan maradsz, amilyen voltál.

Az aranyos kislányként tetszettem neki – én voltam a vidám gyerek, aki a Szent Iván-napon kisded játékokkal szórakoztatja magát. És ezzel a kislánnyal csókolózott. Nem hiszem, hogy valaha is megértem, miért.

Utána a régi lazasággal beszéltem hozzá, meg is nevettettem, és éreztem, hogy ismét tetszem neki. De nem a mostani énem beszélt hozzá, hanem a régi énemet igyekeztem utánozni, amilyen valaha voltam: „megjátszottam az ártatlant”. Soha, de soha nem beszéltem még így vele, bár a hangom teljesen természetesnek tűnt. Ám tudtam, hogy – miközben ő jókat nevet, és a zenekar még mindig a Szeretőt játssza – nagyon sok dolog már soha többé nem fog természetesnek tűnni nekem. Nem csak a rajtam lévő fekete ruha tett felnőtté.

Rose és Neil visszajöttek, amint a zene leállt, aztán Neil elment, hogy italokat rendeljen.

–  Az utolsó szám nagyon tetszett – jegyezte meg Rose. – Nem tudjátok, mi a címe?

–  Én nem tudom, mert nem is figyeltem – válaszolta Simon.

–  Én sem – feleltem.

Rose a szemben lévő alkóvba telepedett, és feltette a lábát.

–  Fáradt vagy? – kérdezte Simon hozzá lépve.

–  Igen, nagyon – válaszolta, de nem adott neki helyet maga mellett, így Simon leült a földre.

–  Vigyelek haza, ha megittuk az italainkat?

Rose igennel felelt.

Neil még maradni akart volna velem, de mondtam neki, hogy nem táncolhatunk tovább mezítláb ezen a szűk helyen.

–  Tényleg, nekem is olyan érzésem van, mintha egy kipárnázott cellában lennénk – ismerte el.

A vastag szőnyeg, a brokáttal borított falak, az erős fények, melyek vakítóan verődtek vissza az aranykeretes tükrökből – csupa hiábavaló, értelmetlen fényűzés. Amikor a házhoz értünk, Neil azt mondta, nem jön fel, de elkísér bennünket a liftig. Úgy intézte azonban, hogy ketten hátramaradjunk.

–  Úgy tűnik, elérkezett a búcsú pillanata számunkra.

Szomorúság töltött el, ami persze teljesen független volt az egyéb lelki bajaimtól.

–  De hát azért még találkozunk az életben, nem?

–  Hát persze, mindenképp el kell jönnöd Amerikába!

–  Nem akarsz soha visszajönni ide?

Azt felelte, nem hiszi; aztán elnevette magát.

–  Esetleg, ha majd gazdag öregember leszek.

–  Miért nem kedvelsz bennünket, Neil?

–  Téged mindig is kedveltelek. Á, hagyjuk, nincs nekem bajom itt senkivel és semmivel, csak ez nem az én világom.

A többiek szóltak, hogy már csak rám várnak, így gyorsan kezet fogtunk, és elváltunk. Rossz volt belegondolni, hogy esetleg hosszú évekig nem találkozunk újra.

Üzenet várt rám a lakásban Stephentől – teljesen megfeledkeztem róla, hogy telefonálni fog. Rose hangosan felolvasta: Miss C. Mortmainnek Mr. S. Colly azt üzeni, hogy amennyiben kívánja, bármikor a kisasszony szolgálatára áll.

–  Ezt nevezem lovagias viselkedésnek – jegyezte meg Simon. – Nem kéne visszahívnod?

–  Á, várhat reggelig – vágott közbe Rose. – Menjünk lefeküdni, még nem is tudtam két szót se beszélni a húgommal.

A hangokra Topaz is előbújt a szobájából, és közölte, hogy feltétlenül beszélni kíván velem.

–  Nem várhat holnap reggelig? – sápítozott Rose.

Topaz azt felelte, hogy nem, mert pontosan emiatt jött haza korábban, és amúgy is még csak fél tíz.

–  Jó, de siessetek – adta be a derekát Rose.

Topaz felvitt a tetőkertbe.

–  Abban a lakásban még a falnak is füle van.

Nagyon kellemes hely volt: sok kis fa ládákba ültetve, közöttük csinos kerti bútorok. Csak mi voltunk ott fenn, egyedül. Leültünk az egyik hintaágyra. Valami fontos bejelentésre vártam, bár kitalálhattam volna, hogy nyilván apáról akar beszélgetni.

–  Amikor apád itt volt nálunk, szinte egy szót sem tudtam beszélni vele – kezdte a mondókáját. – Az én szobám túl kicsi, így velem nem lakhatott. És Mrs. Cotton mind a két napon az éjszakába nyúlva tartotta szóval.

Megkérdeztem, aggasztja-e kettejük elmélyült kapcsolata.

–  Á, nem. Olyan dolog fel sem merülhet köztük, legalábbis Mrs. Cotton részéről szó sincs ilyesmiről. Most már tisztán látom, hogy nem a férfi érdekli benne, hanem a híres ember, aki tegye meg neki azt a szívességet, hogy megint híres lesz. Reméli, hogy ez be is fog következni, de szeretné, ha ebben az ő keze is benne lenne. És Simon ugyanerre vágyik.

–  Van ebben bármi rossz? – kérdeztem. – Hiszen te is tudod, hogy jóindulattal viszonyulnak apához.

–  Simon igen. Ő tényleg érdeklődik Mortmain művészete iránt, és Mortmain érdekében igyekszik cselekedni. Mrs. Cotton viszont csak hírességgyűjtő; képzeld, most már engem is hírességnek értékel, miután látta a rólam készült festményeket.

–  Ne felejtsd el, hogy még szinte azt se tudta, ki vagy, amikor meghívott ide a lakásába – vetettem közbe. Szeretem Mrs. Cottont, annyira nagylelkű az egész családunkkal, hogy az már szinte mesébe illő.

–  Jó, folytasd csak, mondd ki nyíltan, hogy igazságtalan vagyok! – A szokásos nyögésszerű sóhajtások egyikét eresztette ki. – Jó, tudom, hogy az vagyok – tette hozzá. – De annyira az idegeimre megy ez a nő, hogy üvölteni tudnék. Hogy Mortmain hogy tudja elviselni, teljes rejtély számomra. Megállás nélkül mondja és mondja a szövegét, mint az imamalom. Nem normális, hogy ennyi vitalitás legyen egy ilyen korú nőben! Ez valami hormonzavar.

Felkacagtam, de aztán láttam, hogy halálosan komolyan gondolja, amit mond. A „hormonzavar” Topaz egyik kedvenc szavajárása.

–  Hát akkor gyere vissza a várunkba, hogy egy kicsit kipihend magad.

–  Na, éppen erről akartalak faggatni. Mortmain mutatja bármi jelét annak, hogy szüksége van rám?

Próbáltam kieszelni valamit, hogy tapintatosan közöljem: egyáltalán nem. Szerencsére nem várta meg a válaszom, hanem folytatta:

–  Én akkor élek, ha kellek a férfiaknak, Cassandra. Ez mindig is így volt. Kellettem nekik, hogy lefessenek, vagy mert belém szerettek, vagy hogy egyszerűen csak bántalmazzanak – sok férfi csak úgy tudja jól végezni a munkáját, ha gorombán bánik az asszonyával. De így vagy úgy mindig kellettem nekik, mert valamilyen módon megihlettem őket… Ez az elsődleges feladatom az életben.

Kifejtettem neki, hogy látok valami halvány reményt, hogy apa talán dolgozik valamin.

–  Úgy érted, megjött az ihlete, mivel végre nem vagyok a közelében?

Mindketten majd’ megszakadtunk a nevetéstől. Topaznak nem mindig van humora, de ha van, akkor frenetikus.

–  És mit gondolsz Aubrey Fox-Cottonról? – kérdezte, miután lehiggadtunk a nevetés után.

–  Nem igazán ismerem. Talán neki is ihletőre van szüksége. Nekem úgy tűnik, rendkívül sikeres a munkájában.

–  De úgy érzi, még nagyobb dolgokra is képes lenne.

–  Vagyis ha mindketten elválnátok, majd összeházasodnátok?

–  Hát, nem egészen.

Éreztem a pillanat jelentőségét, és azon gondolkodtam, hogyan tudnék hatást gyakorolni rá. Haszontalan lett volna azt állítanom, hogy apának hiányzik, mert ahogy visszajött volna a kastélyba, fél óra múlva rájön, hogy ez nem igaz.

–  Gondolom, az nem elég indok, hogy Thomas és én nagyon is hiányolunk.

Ezen persze meghatódott, de aztán a szörnyű topazi elméletek egyikével rukkolt elő:

–  Értelek, drágám, de a művészet mindig előbbre való, mint az egyén.

Hirtelen ötletem támadt.

–  Akkor viszont nem hagyhatod ott apát! Ó, Topaz, hát nem érted, függetlenül attól, hogy hiányzol-e neki vagy sem, olyan megrázkódtatás érné, amitől teljesen összeroppanna. Képzeld, ha az életrajzírója így fakadna ki: „Mortmain éppen karrierje második szakaszába akart lépni, amikor festőmodell feleségének hűtlensége teljesen összetörte. Most már sohasem tudjuk meg, mekkora veszteség érte a világot e jellemtelen fiatalasszony miatt…”, de te tudni fogod, Topaz, mert ha apa egyetlen sort sem ír az után, hogy otthagytad, mindig úgy fogod érezni, hogy ez a te hibád.

Rám bámult – láttam, hogy erős benyomást tettem rá. Szerencsére az nem jutott eszébe, hogy senki sem fogja megírni apa életrajzát, hacsak nem tesz le valami új művet az asztalra.

–  Lásd be, hogy az utókor mennyire el fog ítélni! – tettem rá még egy lapáttal. – De ha kitartasz mellette, te leszel a Blake angyal, aki feláldozta sokrétű tehetségét Mortmain újjászületésének. – Itt leálltam, félve, hogy túlzásba viszem az okoskodást, de szemlátomást mindent elfogadott.

–  Drágám, neked kellene megírnod azt az életrajzot! – suttogta meghatottan.

–  Efelől ne legyen kétséged – biztosítottam, azon tűnődve, hogy már csak azért is velünk akar majd maradni, hogy engem inspiráljon. De aztán az eszembe villant, hogy ő csak a férfiak múzsája kíván lenni. Mindenesetre tudtam, hogy megnyertem a csatát, amikor mély altja felzengett:

–  Cassandra, majdnem szörnyű hibát követtem el, de te megmentettél ettől. Nagyon, de nagyon köszönöm neked.

A vállamra borult, de olyan lendülettel, hogy majdnem kiestem a hintaágyból.

Drága Topaz! Miközben úgy gondolja, Mrs. Cottont csak azért érdekli apa, hogy újabb hírességet gyűjtsön be magának, nem veszi észre: az a vágya, hogy megihlesse a férfiakat, valójában ugyanaz, mint Mrs. Cottoné, csak más formában, ami mellesleg sokkal őszintétlenebb, mivel Mrs. Cotton érdeklődése elsősorban intellektuális, míg az én drága, gyönyörű mostohaanyám intellektualizmusa csak megjátszott. Az igazi Topaz főz, mosogat, tisztogat, varr ránk, ez a valódi lételeme. Az emberek annyira összetettek, hát nem gyönyörű?

Mialatt lefelé jöttünk a tetőkertből, elmondta, hogy tíz napon vagy két héten belül hazajön, amint Macmorris befejezi az újabb portrét róla. Azt feleltem, hogy ennek nagyon örülök, bár aztán rájöttem: nehéz lesz majd eltitkolni előle a lelki bajaimat. A vele való társalgás egy időre elterelte a figyelmemet róluk, de amint beléptünk a lakásba, ismét a mellemre nehezedtek.

Már mindenki lefeküdt. Simon ajtaja alatt még fénycsík látszott. Az a tény, hogy a közelemben fog aludni, valamiért csak még boldogtalanabbá tett. És az sem vigasztalt, hogy holnap reggel újra láthatom. Azon a táncterem melletti csillogó folyosón rájöttem, hogy ha vele vagyok, az sokkal rosszabb, mint amikor távol vagyok tőle.

Rose az ágyban ülve várt. Emlékszem, hogy ragyogó szőke fejét a fehér bársonnyal bevont ágytámla milyen csodálatosan kiemelte.

–  Kitettem neked az egyik hálóingemet, amely már a kelengye része.

Megköszöntem, remélve, hogy nem fogom elszakítani – annyira finom anyagnak tűnt.

–  Van még vagy egy tucat – felelte.

–  Na, most végre beszélgethetünk – mondtam vidáman, úgy értve, hogy majd ő mesél. Már nem volt szándékomban faggatni őt arról, hogyan érez Simon iránt. Hát persze hogy szereti, és semmi sem állhat az esküvő útjába. Hatalmas ostobaság volt, hogy Londonba jöttem.

–  Azt hiszem, ma már nem akarok – jelentette ki.

Ezen nagyon meglepődtem, mivel nem sokkal ezelőtt még nagyon szeretett volna beszélgetni.

–  Nem baj, lesz időnk bőven holnap.

Azt felelte, hogy biztosan, de nem látszott túl lelkesnek. Aztán megkért, hogy tegyem ki a rózsákat a fürdőszobába éjszakára. Majd Simon kártyájára pillantva még hozzátette:

–  Azt pedig dobd a szemétkosárba. – A hangjából megvetés érződött. Az elhatározásom, hogy nem kérdezem az érzelmeiről, azonnal megingott.

–  Rose, te nem szereted.

Gúnyosan elmosolyodott.

–  Nem, hát nem kár?

Végre kimondta, amiben reménykedtem! De az új remény és az öröm helyett méregbe gurultam, de olyannyira, hogy inkább visszatartottam magam, nehogy valami durvát mondjak, és merőn bámultam rá.

–  Na, mondj már valamit.

–  Miért hazudtál nekem azon az estén, amikor eljegyeztétek egymást? – Próbáltam nyugodt hangon beszélni.

–  Nem hazudtam, akkor tényleg azt hittem, hogy szerelmes vagyok. Amikor megcsókolt… Á, úgyse értenéd, még túl fiatal vagy.

Nagyon is jól értettem. Ha Stephen megcsókolt volna, mielőtt rájövök, hogy Simont szeretem, ugyanazt a hibát követtem volna el, mint ő, különösen, ha el is akartam volna követni, ahogy Rose. Ennek ellenére a haragom nem enyhült.

–  És mióta tudod? – folytattam a vallatást.

–  Már hetek óta. Nem sokkal azután, hogy Londonba jöttünk, rájöttem, hiszen Simon itt folyton velem van. Bárcsak ne lenne annyira szerelmes belém! Érted, mire gondolok… nemcsak arról van szó, hogy udvarol nekem, hanem szinte esdekel azért, hogy szeressem. És amikor együtt vagyunk, minden erről szól: ha sétálunk a szép időben, ha valami szépet látunk, vagy ha együtt zenét hallgatunk, jaj, legszívesebben üvöltenék. Jaj, istenem, nem akartam neked elmondani, bár vágytam rá, mert tudtam, hogy legalább egy kicsit megkönnyebbülök, de azt is, hogy önző dolog lenne részemről. Sajnálom, hogy kihúztad belőlem, mert látom, nagyon felzaklat a dolog.

–  Az nem kifejezés. Akarod, hogy én mondjam el neki?

–  Elmondani neki? – meredt rám értetlenül. – Hát téged ez tényleg nagyon felkavart. Nyugodj meg, drágám, azért még hozzámegyek feleségül.

–  Azt nem teheted, nem követhetsz el ekkora gonoszságot!

–  Most hirtelen miért lett gonoszság? Mindig is tudtad, hogy hozzámegyek, akár szeretem, akár nem, sőt még támogattál is mindenben, pedig akkor még egyáltalán nem is lehetett tudni, hogy szerelmes vagyok-e belé vagy sem.

–  Akkor még nem értettem, mit jelent ez; az egész csak játéknak tűnt, mint egy Jane Austen-regényben, nem valódinak. – Persze a szívem mélyén tudtam, hogy a lelkiismeretem már akkor sem volt nyugodt, de nem hallgattam rá. Mostani boldogtalanságom rám rótta a méltó ítéletet.

–  De most már nagyon is az – jelentette ki Rose mogorva arccal.

A bűntudatom miatt enyhült a mérgem. Leültem az ágyra, és igyekeztem észérveket felhozni.

–  Nem teheted pusztán a ruhákért, az ékszerekért meg a fürdőszobáért…

–  Úgy beszélsz, mintha csak magamra gondolnék – vágott a szavamba. – Tudod, min merengtem, amikor itt feküdtem elkeseredve éjszakákon át? Hogy a kastélyban legalább mindenkinek jut bőven ennivaló. Még Héloïse is meghízott, ahogy látom. És persze mindenkinél jobban rád gondoltam, hogy mennyi mindent tehetek érted, amint férjhez mentem.

–  Akkor ne gondolj rám többet, mert nekem semmi sem kell tőled!

A dühöm visszatért, és záporoztak belőlem a szavak.

–  Ne tegyél úgy, mintha ezt mindannyiunkért tennéd; főleg te nem bírod elviselni a szegénységet. Ám ezzel tönkreteszed Simon életét, mert kapzsi vagy és gyáva. – Ebben a hangnemben folytattam egyfajta kiabáló suttogással, félve, hogy meghallhatnak, de annyira odavoltam, hogy már nem is emlékszem, miket mondtam. Rose nem szakított félbe, csak döbbenten bámult rám, majd egyszer csak mindent megértve fény gyulladt a szemében, amire elnémultam.

–  Te beleszerettél! Hát még csak ez hiányzott! – Zokogni kezdett, de a fejét a párnába temette, hogy ne hallatsszon a sírása.

–  Fogd be!

Pár perc múlva abbahagyta a sírást, a zsebkendőjét keresve. Nem nézhettem tétlenül, és odaadtam neki, mivel láttam, hogy leesett a földre, jóllehet továbbra is dühös voltam rá.

–  Cassandra, esküszöm neked mindenre, ami szent – mondta az arcát törölgetve –, hogy lemondanék róla, ha tudnám, hogy elvesz feleségül helyettem. Még kapnék is az alkalmon; hiszen a pénz a családban maradna, és nem kellene hozzámennem. Scoatney-ra nem különösebben vágyom, és a fényűzésre sem, de abba a rémséges nyomorba nem akarok visszakerülni, nem és nem! Márpedig ha lemondanék Simonról, oda jutnék vissza, mert tudom, hogy soha nem lesz szerelmes beléd: csak jópofa kislánynak tart.

–  Az, hogy mit tart rólam, ebből a szempontból mellékes. Én most csak Simon érzéseire gondolok. Nem mehetsz hozzá úgy, hogy nem szereted!

–  Hát akkor tudd meg: még akkor is inkább elvenne, mint hogy lemondjon rólam.

Erre nem is gondoltam, de amikor kimondta, rögtön éreztem, hogy igaz. Ettől csak még jobban utáltam. Kezdtem lerángatni magamról a fekete ruháját.

–  Ez az, gyere, feküdj le, oltsuk el a lámpát, és próbáljuk higgadtan átbeszélni a dolgokat. Lehet, te is csak úgy hiszed, hogy szerelmes vagy belé. Nem gondolod, hogy ez csak afféle bakfisszerelem? Nem tudhatod, szerelmes vagy-e, amíg meg nem csókoltak. Mindegy, szerintem hamar túljutsz rajta, amint megismerkedsz más fiúkkal. Most viszont gyere ide mellém, és beszéljünk; próbáljunk segíteni egymáson.

–  Nem fekszem le melléd – rúgtam le magamról a ruhát. – Most azonnal hazamegyek!

–  De hát az lehetetlen, ilyenkor már nincs vonat!

–  Akkor a váróteremben ülök reggelig!

–  De miért, az istenért?

–  Mert nem vagyok hajlandó melléd feküdni!

Miközben magamra rángattam a zöld ruhám, Rose kiugrott az ágyból, hogy visszatartson.

–  Cassandra, kérlek, figyelj rám…

Mire közöltem, hogy fogja be, ő pedig azt válaszolta, hogy akkor fellármáz mindenkit.

–  Figyelmeztetlek, ha nem engedsz elmenni, én lármázok fel mindenkit, és mindent elmondok nekik, és akkor kénytelen leszel felbontani az eljegyzést.

–  Dehogy leszek! – válaszolta most már ő is mérgesen. – Majd kifejtem nekik, hogy azért hordasz itt hetet-havat összevissza, mert szerelmes vagy Simonba.

Így vagy úgy, de végül egyikünknek sem állt érdekében, hogy felverjük az egész házat. Közben én lázasan kerestem a cipőmet, melyet a szobalány valahova eltüntetett. Rose a nyomomban volt; félig dühösen, félig kérlelőn igyekezett jobb belátásra bírni.

–  Most mivel indokoljam meg, hogy távoztál a sötét éjszakába?

–  Reggelig ne szólj nekik, és aztán mondd azt, hogy hirtelen lelkiismeret-furdalásom támadt apa miatt, és egy korai vonattal visszautaztam. – Végre megleltem a cipőm. – Egyébként találj ki, amit akarsz! Én mindenképpen elmegyek.

–  Cserbenhagysz… és pont most, amikor a legnagyobb szükségem lenne rád!

–  Persze! Hogy figyeljek megértően a sirámaidra, és együtt érzően vállon veregesselek; kösz, ebből nem kérek. – Közben kihúztam az összes fiókot a táskám után kutatva. Végre kibányásztam valahonnan, majd elzúgtam mellette.

–  Cassandra, kérlek, maradj – tett egy utolsó kísérletet, hogy visszatartson –, ha tudnád, milyen szerencsétlen vagyok…

–  Akkor menj a fürdőszobádba, és számolgasd a barackszínű törülközőidet – mosolyogtam rá megvetően –, majd azoktól felvidulsz, te hazug, kapzsi csaló.

Kisiettem, majd uralkodva magamon nagyon óvatosan csuktam be az ajtót. Egy pillanatra úgy hittem, hogy utánam jön, de nem tette. Valószínűleg úgy vélte, nem lenne jó tovább huzakodni, mert még kiderülne az igazság. Látta rajtam, hogy a vak düh vezet.

Az előszobában csak a bejárati ajtó alatt pislákoló gyenge fénycsík adta az egyetlen világítást, ami a kinti folyosóról jött. Lábujjhegyen tipegtem oda, miközben halk nyüszítést hallottam. Héloïse! Teljesen megfeledkeztem róla. A következő pillanatban mellettem termett a farkát csóválva. Kiszaladtunk az ajtón a lifthez – szerencsére pont a mi emeletünkön állt, és csak ránk várt. Amikor leértünk, leültem a földre, és hagytam, hogy a nyakamba tegye a mancsait, hogy a lift okozta traumát kiheverje.

A nyakörve rajta volt, pórázként pedig az övemet használtam. Nem akartam szabadon engedni, mert még mindig elég nagy volt a forgalom, míg végül a Park Lane-ről lefordulva csendesebb utcába jutottunk. Jólesett, és lehiggasztott a hűvös levegő, ám nemsokára újra és újra lejátszottam magamban a Rose-zal való jelenetet. Elképzeltem, hogy még sokkal szörnyűbb dolgokat vágok a szemébe. A fehér hálószoba képe járt a fejemben, és nem is figyeltem arra, hogy merre megyek. Halványan csak arra emlékszem, hogy jómódú negyed házai között haladtam; az egyikben táncmulatság volt, az emberek a teraszon levegőztek, de nem nagyon érdekelt, annyira a saját gondolataimmal voltam elfoglalva. (Bezzeg pár hónappal ezelőtt más lett volna a helyzet.) Az agyam mélyén tudtam, hogy előbb-utóbb kijutok olyan helyre, ahol már járnak buszok, vagy találok metrómegállót; metróval könnyen elérem a vasútállomást, és majd a váróteremben éjszakázom. Akkor tértem vissza a földre, amikor megláttam a Regent Street utcatáblát.

Most már össze kell szednem magam – gondoltam. Sokat hallottam a Regent Streetről, bár lehet, hogy másik utcával keverem, mert egyáltalán nem olyan volt, mint amilyennek vártam. Csillogóan öltözött, kifestett nők áradatára számítottam, amint szempilla-rebegtetve vonulnak, ehelyett szolid fekete ruhába öltözött, ám elegáns hölgyeket láttam sétálni, némelyikük a kutyáját vezette, ami azonnal felkeltette Héloïse érdeklődését. A hölgyek többsége férfitársaságban volt, és ez arra figyelmeztetett, hogy egyedül nem szabadna ilyen késői órán az utcán lennem. Még épphogy tudatosult bennem a felismerés, amikor egy férfi lépett oda hozzám.

–  Bocsánat, de az a kutya számomra olyan ismerős.

Persze mentem tovább, mintha nem is hallottam volna, de sajnos Héloïse csóválni kezdte a farkát. Tovább rángattam, de a férfi nem tágított, nevetséges dolgokat hordott össze: hogy ismer engem, régi barátok vagyunk, és hogy a Hammersmith táncpalotában találkoztunk. Héloïse egyre barátkozóbb lett, a farka már vitustáncot járt, és már attól féltem, mindjárt megcsókolja a férfit, így hát rákiáltottam:

–  Hel, ki az ott? – Ezt akkor mondjuk neki, ha valami gyanús alak ólálkodik a kastély körül. Olyan vad ugatásba kezdett, hogy a férfi rémülten hőkölt vissza, majdnem fellökve két hölgyet. Ezek után persze nem mert követni bennünket, de sajnos Héloïse-t nem tudtam lecsendesíteni – megállás nélkül ugatott a Piccadilly Circusig, és ez kifejezetten feltűnővé tett bennünket.

Végre láttam egy metrólejárót, de nem sokáig örülhettem, mivel ki volt írva, hogy kutyákat nem lehet utaztatni. Az emeletes autóbuszok tetején szabad, de ilyenkor ritkán járnak; már jóval elmúlt éjfél. Úgy döntöttem, taxit kéne fognom, majd eszembe jutott, hogy a Piccadilly sarkán van egy étterem: amely – Topaztól tudom – egész éjjel nyitva van. Teára vágytam, és Héloïse is szomjasnak tűnt. Végre abbahagyta az ugatást, de elég kimerültnek látszott.

Nagyon féltem, hogy nem engedik be Héloïse-t, így gyorsan beslisszoltunk, amikor a recepciós valami mással volt elfoglalva. Az egyik fal mellé telepedtem, Héloïse-t az asztal alá dugva, hogy lehetőleg ne vegyék észre. A pincérnő persze kiszúrta, de csak annyit mondott, vigyem ki az ajtó elé, ha nem marad nyugton. Csodák csodájára nagyon rendesen viselkedett. Miután diszkréten három csésze vizet adtam neki, édesdeden elaludt a lábfejemen. Nagyon meleg volt a teste, de nem mertem megmozdulni, nehogy felébresszem.

A tea megvigasztalt – és mindenekelőtt vigasztalásra volt szükségem. Minden tagom fájt, a szemem égett, mintha már napok óta le se hunytam volna. De még ennél is rosszabb volt – még a Simon miatti boldogtalanságomon is túltett, mivel ahhoz már kezdtem hozzászokni –, hogy egyre inkább rádöbbentem, mennyire, de mennyire igazságtalan voltam Rose-zal. Gyorsan beláttam, hogy nemes szívű aggodalmam Simon boldogsága iránt pusztán őrült féltékenységem megnyilvánulása. És mi lehet igazságtalanabb annál, mint hogy először mindent megtettem, hogy eljegyezze magát Simonnal, aztán pedig elítélem érte! Teljesen igaza volt, amikor azzal vádolt, hogy cserbenhagytam! Legalább annyit megtehettem volna, hogy higgadtan átbeszélek vele mindent! És ami még szörnyűbb volt: a szívem mélyén tudtam, hogy engem szeret legjobban a világon, és persze én is így éreztem iránta, amíg szerelmes nem lettem Simonba.

De nem kellett volna, hogy bakfisszerelmesként minősítsen; hogy jön ehhez! Majd ő dönti el, hogy bakfisszerelem, vagy sem! Első szerelem is lehet; ő beszél, aki még sohasem volt szerelmes!

Állandóan ekörül járt az agyam, miközben egyre-másra ittam a teákat – az utolsó csésze már annyira gyenge volt, hogy átláttam rajta, mint a tiszta vízen. Aztán odajött a pincérnő, és megkérdezte, kérek-e még valamit. Nem volt kedvem távozni, ezért gondosan áttanulmányoztam az étlapot, majd báránybordát rendeltem – elég sokáig készült, és nem is volt nagyon drága.

Mialatt várakoztam, Rose miatt érzett bánatomat azzal igyekeztem enyhíteni, hogy Simonra gondoltam, de ettől csak még boldogtalanabb lettem.

Reménytelen: mindhárman boldogtalanok leszünk egész életünkben!

Megjött a bárányborda, amely szinte elveszett a tányéron; nem hittem volna, hogy ilyen csöppnyi adag is létezik. Olyan lassan ettem, mint a csiga. Még a petrezselyem-díszítést is percekig rágcsáltam a pénzemért. De aztán a pincérnő már a számlát dugta az orrom alá, majd visszavonhatatlan véglegességgel letakarított mindent az asztalomról, így úgy éreztem, most már tényleg mennem kell, bár előtte még kértem egy nagy pohár ingyen hideg vizet. A táskámat kinyitva már a borravalóról gondolkoztam, ám meghűlt ereimben a vér – a pénztárcám nem volt sehol.

Eszeveszetten kerestem, de mindhiába – rádöbbentem, hogy Rose táskájában lapul, amit kölcsönadott, amikor táncolni mentünk. Azért átkutattam a tartalmát, de csak lyukas kétfilléreseket leltem benne.

A jeges rémülettől zsibbadni kezdtem. A fények hirtelen bántóaknak tűntek, a körülöttem ülők hangosabbaknak, mintha nem is a valóságban lennék. Egy hang szólalt meg a fejemben: „Nyugi, nyugi! Az üzletvezető biztos meg fogja érteni. Add meg neki a neved, és a címed, majd ajánld fel neki, hogy itt hagysz valamilyen értékes tárgyat, míg kiegyenlíted a számlát.” De nincs nálam semmi érték, sem karóra, sem ékszer, a táskám kopott, még kabátom sincs vagy kalapom. Elkeseredésemben arra gondoltam, ha más nincs, itt hagyom a cipőmet. De hát biztos látni fogja rajtam, hogy tisztességes lány vagyok, akiben megbízhat – próbáltam bátorítani magam. Közben azon tűnődtem, tényleg tisztességes lánynak nézek-e ki – a hajam csapzott, a zöld ruhám rendes ugyan, de olcsó áru a londoniak öltözetéhez képest, és hogy Héloïse-nak pórázul a ruhaövem szolgál, csak tovább rontja a helyzetet. Csak nem szabadítják rám a rendőrséget néhány csésze tea és egy báránysült miatt! Majd hirtelen rádöbbentem, nemcsak a számla miatt van szükségem pénzre, hanem kizárólag taxival tudnék kijutni a vasútállomásra, hiszen Héloïse-t nem vonszolhatom kilométereken át. És a vasúti jegyem? Az is a pénztárcámban maradt!

Segítséget kell szereznem – gondoltam kétségbeesetten.

De hogyan? Az étterem előtt voltak telefonfülkék, de inkább meghaltam volna, mint hogy felhívjam Mrs. Cotton lakását, amivel nagyon kellemetlen helyzetbe hoztam volna Rose-t. És akkor hirtelen eszembe jutott Stephen üzenete, hogy mindenkor a rendelkezésemre áll. De hát felverhetem-e Fox-Cottonékat éjjel két órakor? Miközben ezen tépelődtem, a pincérnő újra felbukkant, és félreérthetetlen arckifejezéssel bámult rám, így muszáj volt valamit tennem.

–  Várok valakire, aki késik – álltam fel az asztaltól a számlával nem foglalkozva –, ezért most telefonálnom kell. Fenntartaná addig ezt a helyet számomra?

Héloïse-nak nem tetszett, hogy fölvertem, de nem mertem kíméletből otthagyni az asztal alatt – szerencsére túl álmos volt ahhoz, hogy ugasson. A kijáratnál elmagyaráztam, hogy csak telefonálni megyek, ám észrevettem, hogy a felügyelő lány figyeli minden mozdulatom. A fülkében pokoli meleg volt, ráadásul Héloïse rám mászott – prémes teste olyan forró volt, mint a kemence. Kinyitottam a könyvet Fox-Cottonék telefonszámát keresve.

Miután hál’ istennek megtaláltam, belém hasított a felismerés, hogy csak pár pennyvel[47] lehet nyilvános fülkéből telefonálni.

Egy napon majd jót nevetek ezen – mondtam magamnak. De milyen jót! Aztán a fülke oldalának dőlve sírni kezdtem. Gyorsan abbahagytam, mert eszembe jutott, hogy a zsebkendőm is Rose táskájában maradt. Néztem a nyílást, ahova a pennyket kéne bedobni; de szívesen kirabolnám! Kérlek istenem, tégy csodát!

És akkor valaki, aki nem én voltam, felemelte a kezem, és megnyomta a visszajáró gombot. A pennyk elkezdtek kipotyogni.

Ekkor az emlékeimben felderengett, amit a plébános az imáról, a hitről és a bedobós automatáról mesélt.

Működhet a hit visszafelé? Az a tény, hogy majd én imádkozni fogok, valakit előttem arra késztetett, hogy ne vegye vissza a visszajáró pénzét? És ha tényleg az ima ennyit segít, akkor a visszajáró gomb újbóli megnyomásával Stephent is megkímélhetem attól, hogy értem jöjjön, és kifizesse az egyfontos számlámat, persze az egy fontot pennykben kapnám. Imádkoztam hát, majd megnyomtam ismét a gombot azon merengve, hogyan bírok el majd a kiömlő 240 pennyvel, ám nem kellett aggódnom emiatt. Már annak is örültem, hogy felhívhattam Fox-Cottonékat.

Leda vette fel a kagylót, méghozzá sokkal hamarabb, mint vártam. Szinte őrjöngött a dühtől. Bocsánatot kértem tőle, hogy ilyenkor zavarom, de egyszerűen nem tehettem mást. Kértem, hogy adja Stephent.

–  Arról szó sem lehet – felelte. – Most nem tudsz beszélni vele!

–  De muszáj! Tudom, még azt sem bánná, ha Mrs. Fox-Cotton felébresztené, különösen, ha tudná, hogy bajban vagyok.

–  A bajaid várhatnak holnap reggelig! Nem vagyok hajlandó zaklatni Stephent most! Felháborító az a mód…

Megszakadt a vonal, és egy pillanatig borzalmas félelem töltött el, hogy letette a kagylót. Később azonban hangokat hallottam, bár nem tudtam kivenni a szavakat, majd Leda sikoltott: „Ezt ne merészeld!” Ám a következő pillanatban már Stephen volt a telefonnál.

–  Mi történt, valami baj van? – kiáltotta.

Gyorsan elmeséltem neki a lényeget, persze kihagyva a Rose-zal történt veszekedést. És hogy mégis haza akartam jutni az éjszakai vonattal.

–  De nincs semmilyen éjszakai vonat…

–  De van – vágtam a szavába –, amiről még te sem tudsz. Később mindent elmagyarázok, de ha nem jössz azonnal ide, le fognak tartóztatni.

–  Rögtön indulok! – Nagyon ideges volt a hangja. – Ne ijedj meg! Menj vissza az asztalodhoz, és rendelj még valamit, így nem fognak gyanakodni rád. De férfiakkal ne állj szóba! És nőkkel se, különösen, ha kórházi nővéreknek néznek ki!

–  Rendben, siess, amennyire tudsz!

Utána már bántam, hogy a letartóztatásomról beszéltem, mert tudtam, hogy képes, és elhiszi – kicsit eltúloztam a dolgot. De valóban szorult helyzetbe kerültem, ráadásul az éjszaka közepén, így nem csoda, ha pánikba estem, és biztos akartam lenni abban, hogy mindenképp a segítségemre siet. Folyt rólam a verejték, amikor végre letettem a kagylót. Héloïse-t le kellett gurítanom a lábfejemről, hogy visszavonszoljam az asztalunkhoz. A szeme két rózsaszín összeszűkült réssé változott; gyakorlatilag olyan volt, mint az alvajáró.

Közöltem a pincérnővel, hogy a barátom hamarosan megérkezik, és csokoládéfagylalt-kelyhet rendeltem. Aztán hátradőlve békésen főttem a levemben – annyira jó volt elfelejteni, milyen boldogtalan vagyok, hogy még érdeklődni is kezdtem a környezetem iránt. Az egyik közeli asztalnál a társaság valami új színdarabról beszélt – az egyikük a szerző volt –, és a reggeli lapok kritikáira vártak. Szédítő volt, hogy mihelyt a vakrémületem elmúlt, mindenki érdekesnek látszott, míg azelőtt csak zajongó emberhadnak tűntek. Miközben a fagylaltomat fogyasztottam (isteni volt), bejött egy kórházi nővér; nem messze tőlem foglalt helyet. A szívószál majdnem megakadt a torkomon, ugyanis tudtam jól, hogy Stephen mire célzott. Miss Marcy mesélt egyszer egy történetet az álnővérekről, akik elkábítják a lányokat, hogy aztán Argentínában kössenek ki, ahol örömlányokat csinálnak belőlük.

Stephen csak három óra körül érkezett; mint mondta, sokat kellett gyalogolnia, mire végre taxit talált. Nagyon feszültnek tűnt, amit azzal magyaráztam, hogy nagyon aggódott miattam. Jó nagy pohár limonádét itattam meg vele.

–  Kikaptad Leda kezéből a telefont? Nagyon úgy hallatszott. Még szerencse, hogy meghallottad, hogy velem beszél. Ott, fenn is van telefon?

–  Nem, a stúdióban van… ott voltunk.

–  Úgy érted, még éjjel is fényképeket készített rólad?

Azt válaszolta, nem.

–  A másik stúdióban voltunk, ahol a nagy képek vannak, és csak beszélgettünk.

–  Éjjel kettőkor? – Láttam, hogy kerüli a tekintetem, így gyorsan másra tértem át. – És mi történt veled a filmstúdióban?

Hosszasan előadta, de a szavai leperegtek rólam – elképzeltem őt Ledával a stúdióban, kettesben. Biztos voltam benne, hogy Leda megpróbálta elcsábítani, amint a díványon ültek a gyenge lámpafényben, miközben a meztelen néger tekintett le rájuk. Szörnyű volt a gondolat, mégis lenyűgöző.

Csak akkor tértem magamhoz, amikor Stephen kijelentette:

–  Most hazaviszlek, én pedig becsomagolom a holmim, bár Leda azt mondja, kell vennem valami elegánsabb ruhát. És Mr. Stebbinshez is át kell ugranom, bár már közölte, hogy nem akar a karrierem útjába állni.

A „karrier” szó viccesen hangzott Stephen szájából.

–  És mit szól majd Ivy?

–  Ivy… – Úgy tűnt, mintha a távoli múltból emlékezne vissza rá. – Ivy remek lány, tényleg az.

Valaki meghozta a reggeli lapokat a szomszéd asztalhoz, amelyeket nagyon vártak. Csupa rossz kritika jelent meg róluk. Szegény szerző folyton csak azt hajtogatta: „nem magam miatt bánom…” Mindenki ingerülten beszélt a kritikusokról, hogy azok véleménye valójában nem számít, soha nem is számított, és soha nem is fog.

–  Szerintem te is kapsz hamarosan kritikákat – mondtam Stephennek.

–  Ha kritikákat nem is, de a nevem megjelenik nyomtatásban. Lesz rólam rövid szöveg a Leda által készített fotómmal az újságban, miszerint reményteljes ifjú színész vagyok. És a rövidfilm után, amelyben a kecskékkel szerepelek, újabb szerződést kapok, amelynek keretében a színészetet fogják oktatni nekem. De, mint mondták, nem viszik túlzásba, mert nem akarnak elrontani.

Némi beképzeltség volt a hangjában, ami annyira nem jellemző rá, hogy csodálkozva néztem a szemébe. Kitalálhatta, miért nézek így, mert elpirult, majd gyorsan hozzátette:

–  Hát… ezt ők mondták, és te is akartad, hogy vállaljam el a munkát. De tűnjünk már el innen!

Én is örültem, hogy végre megyünk. A megkönnyebbülésem, hogy Stephen megmentett, elmúlt. Az étterem unalmassá és fárasztóvá vált, és természetellenesnek tűnt, hogy sohase zár be. A vendégek többsége is kimerültnek és levertnek látszott – a szegény kis színdarabíró is csüggedten távozott. Egyedül a kórházi nővér mutatkozott vidámnak – már a második adag buggyantott tojását fogyasztotta.

A Leicester Squaren leültünk egy padra, miközben Héloïse kényelmesen elnyújtózott az ölünkben. Nem tetszett a tér hangulata: nem olyan volt, mint a londoni tereké általában.

–  Menjünk ki a Temzéhez, már kezd világosodni – javasoltam.

Megkérdeztük az utat egy rendőrtől, aki megjegyezte:

–  Remélem, kisasszony, nem akar beleugrani. – Persze elnevettem magam.

Sokat kellett gyalogolnunk, amit Héloïse nagyon utált, de rögtön jobb kedvre derült, amikor egy bódéban vettünk neki virslis kiflit. Mire kijutottunk a Westminster Bridge-hez, a hajnali ég alja már vöröslött. Wordsworth[48] szonettje[49] jutott eszembe, bár igazából nem illett a tájhoz, mert egyáltalán nem volt igaz, hogy „aranyban ázik völgy, domb” – vöröses ködpára borított mindent. És olyan érzésem sem volt, hogy „Ó, Istenem! A házak alszanak;”, mivel még nem tudtam teljesen megszabadulni a sarokétteremben történtektől, ahol Héloïse-t leszámítva senki sem aludt.

A híd korlátjának támaszkodva bámultuk a folyót, amely gyönyörű volt, de nem hozott számomra lelki békét. Szelíd fuvallat legyezte az arcom, mintha valaki szánakozón simogatna. Egy könnycsepp gördült le az arcomon.

–  Mi baj van, Cassandra? Velem kapcsolatos?

Először azt hittem, a csókolózásunkra utal a fenyőligetben, és látva szégyenkező tekintetét, gyorsan válaszoltam:

–  Nem, dehogy.

–  Tudhattam volna – mondta keserűen. – Kitalálhattam volna, hogy amit érted tettem ma éjszaka, nemigen számít neked. Kibe lettél szerelmes, Neilbe?

Azt kellett volna válaszolnom, hogy badarságokat beszél, nem vagyok senkibe szerelmes, de túl fáradt voltam, hogy megjátsszam magam.

–  Nem, nem Neilbe.

–  Akkor Simonba. Az pedig nagyon rossz, mert Rose nem fogja elengedni.

–  De nem szereti, Stephen, bevallotta. – Azon vettem észre magam, hogy a rettenetes összeveszésünket mesélem neki, és hogy aztán hogyan osontam ki a lakásból.

–  Most már értem, miért beszéltél a késői vonatról – szólt közbe. – Én persze biztosan tudtam, hogy nincs ilyen.

Kitálaltam neki mindent. És amikor hozzátettem, hogy azóta rájöttem, mennyire helytelenül viselkedtem Rose-zal, csak ennyit felelt:

–  Ne aggódj emiatt, mert Rose gonosz.

–  Nem igazán gonosz. – Mentségeket igyekeztem felhozni védelmére, hogy tényleg tiszta szívből akarja segíteni a családot, és nem csak saját magát.

–  De alapvetően gonosz – vágott a szavamba. – Sok nő ilyen.

–  Néha gonoszak vagyunk szándékunkon kívül. – Aztán megkérdeztem tőle, megbocsát-e nekem azért, mert hagytam, hogy megcsókoljon, amikor tudtam, hogy mást szeretek. – Ez gonosz dolog volt részemről, mivel arra bátorítottalak, hogy azt hidd, szeretlek.

–  Csak egy-két napig hittem azt – felelte. – Hamar beláttam, hogy hülyét csináltam magamból. De nem értettem, miért hagytad. Most már értem. Az ilyen dolgok megtörténhetnek az emberrel még akkor is, ha másba szerelmes. De a legrosszabb, hogy aztán nem tudja megbocsátani magának.

Nagyon boldogtalannak tűnt, miközben maga elé bámult.

–  Azért érzed magad szerencsétlennek, mert hagytad, hogy Leda Fox-Cotton elcsábítson? Ebben ő a bűnös, emiatt nem tehetsz szemrehányást magadnak!

–  Magamat fogom hibáztatni emiatt, amíg csak élek. – Majd hirtelen felém fordult. – Téged szeretlek most és mindörökké, Cassandra. Biztos vagy benne, hogy nem tudsz valaha megszeretni? Élvezted a csókomat, legalábbis úgy tűnt. Ha összeházasodnánk…

A felkelő nap fénye az arcán játszott, a szellő sűrű haját borzolta. Elszánt volt és fennkölt, szebb, mint Leda bármelyik képén. Az a bárgyú tekintet eltűnt a szeméből, valószínűleg végleg.

–  Dolgoznék keményen, Cassandra. Ha sikeres lennék, mint színész, lakhatnánk Londonban, távol a többiektől, ami neked is segítene, amint Simon feleségül venné Rose-t.

Amint Simon nevét kimondta, rögtön magam előtt láttam az arcát: azt, amilyen a táncteremben volt – nyúzott és sápadt. A haja a homloka tetején furcsán nő, a szemöldöke felfelé ível, a szája szélénél apró ráncok. Amikor levágta a szakállát, először úgy találtam, hogy jóképű, de csak azért, mert sokkal fiatalabbnak és kevésbé különcnek nézett ki. Most már tudom, hogy nem jóképű, különösen Stephennel összevetve, aki mellett semmilyennek tűnik.

Mégis amikor Stephen napsütötte arcára pillantottam, miközben Simoné is ott volt a képzeletemben, Simon arca élőbb volt, és mintha Stephenét csak képzelném: csak egy fénykép, amely élettelen számomra. Simon annyira betöltötte a szívem, hogy még Stephen iránti sajnálatom sem tűnt valódinak. Sokkal inkább tudtam a fejemmel, hogy sajnálnom kell, mint éreztem a szívemmel.

–  Jaj, kérlek, hagyd abba! Nagyon kedvellek, és annyira hálás vagyok neked, de nem tudnék hozzád menni feleségül. Nagyon sajnálom.

–  Értem – felelte ismét maga elé meredve.

–  De legalább a boldogtalanságban társak leszünk – tettem hozzá. Ekkor Héloïse a korlátra rakva elülső mancsait felegyenesedett közöttünk, és kicsorduló könnyem vakító, fehér fejére pottyant, szürke foltot ejtve rajta.

15

Apa íróasztalánál írok, a kapuházi szobájában. Ha az angol király asztalánál ülnék a Buckingham-palotában, az sem lenne kisebb meglepetés számomra. Este fél tíz van. (Egy héttel ezelőtt ilyenkor Simonnal beszélgettem a táncterem melletti folyosón, de úgy tűnik, mintha évekkel ezelőtt lett volna.) A naplómon akarok dolgozni éjjel kettőig, amikor felébresztem Thomast. Tegnap éjjel először ő őrködött kettőig, majd én váltottam. Hű, nagyon féltem. Ma jobb a helyzet, bár időnként most is görcsbe rándul a gyomrom. Lehet, hogy csodát műveltünk, de az is, hogy valami szörnyűséget tettünk, amire gondolni sem merek.

Az utolsó bejegyzésemet nem tudtam befejezni – Héloïse fejére csepegő könnyeim emléke olyan önsajnálattal árasztott el, hogy ezen a ponton abbahagytam az írást. De nem is maradt nagyon egyéb mondanivaló londoni utamról. Az első vonattal hazajöttünk, én az út nagy részét végigaludtam, aztán, amint hazaértünk, újra lefeküdtem.

A délután közepén ébredtem – egyedül találtam magam a kastélyban. Stephen átment a Four Stones-tanyára, apa Scoatney-ba, Thomas pedig a barátjához, Harryhez egész hétvégére. Stephen kilenc órakor jött meg, de rögtön bement a szobájába. Fenn voltam a padlásszobában, és amikor hallottam, hogy jön keresztül az udvaron, azon töprengtem, lemenjek-e hozzá beszélgetni, de nem tudtam, mit mondhatnék neki. Később mégis úgy döntöttem, hogy lemegyek, csinálok neki kakaót, és elcsevegek vele a filmes munkájáról, ám mire a konyhába értem, már nem égett a lámpa a szobájában.

Hétfőn kora reggel utazott vissza Londonba, a ruháit kis, vasalt hajókofferben vitte, amit az öreg Stebbins nagymama adott neki kölcsön. Még a néni bátyjáé volt, aki valamikor régen elszökött otthonról, és hajóinasnak állt. Nem kísértem ki az állomásra, mivel azt mondta, Mr. Stebbins kocsin kiviszi, és feltételeztem, hogy Ivy is velük megy. Úgy gondoltam, Stephennek jó esélye van, hogy megvigasztalódjon, bár reméltem, hogy Ivyval fog, és nem Ledával. Ivy tényleg nagyszerű lány. Kiszaladtam hozzájuk, amikor Mr. Stebbins felhajtott a bejárat elé, mivel Stephen még nem készült el. Ivyn halványzöld kosztüm volt, és fehér kesztyűt viselt, valamint csillogó kék kalapot, amely kiemelte pirospozsgás orcáit. Helyes lány, bár a lába óriási.

Stephen csak nem akart kijönni, ezért visszamentem, hogy megnézzem, mit csinál. Beláttam a szobájába a nyitott ajtón át; ott állt és körbenézett. Az ablakát teljesen benőtte a repkény, úgy tűnt, mintha zöld barlangban álldogálna.

–  Lehet, hogy már híres leszel, mire újra látod a szobádat – mondtam tréfálkozva. – De ne várass bennünket túl sokáig!

–  Nem jövök többé vissza – felelte csöndesen –, akkor sem, ha nem lesz belőlem színész. Nem, nem jövök vissza.

–  Dehogynem jössz vissza! – Megrázta a fejét, majd még egy utolsó pillantást vetett a szobájára. Az édesanyja fényképe az enyémmel együtt eltűnt. Az ágya üres volt, csak egy gondosan összehajtogatott takaró maradt rajta.

–  Kitakarítottam a szobát, így neked nem kell fáradnod. Zárjátok le, és felejtsétek el. Mr. Mortmainnek visszaadtam a könyveit, mielőtt átment Scoatney-ba. A könyvek hiányozni fognak!

–  De hát most már vehetsz majd magadnak!

–  Még nem látom át a pénzügyi részét a dolgoknak – felelte.

–  Mindenesetre takarékoskodj!

Bólintott, majd azt mondta, valószínűleg nemsokára újra malacokat fog hizlalni. Aztán hallottuk, hogy Mr. Stebbins türelmetlenül dudál.

–  Kikísérlek, de búcsúzzunk el itt egymástól. – Kinyújtottam a kezem, és még hozzátettem: – Csókolj meg, ha akarsz… szeretném.

Egy pillanatra azt hittem, megteszi, de aztán megrázta a fejét, és épphogy csak megérintette a kezem. Akartam segíteni neki kivinni a hajókoffert, de gyorsan a vállára vetette. Kimentünk a kocsihoz; Héloïse a kerekeket vizsgálta. Stephen a poggyásztartóra szíjazta a ládáját, majd lehajolt és megpuszilta a kutya fejét. Egyszer sem nézett vissza, amint egyre távolodva elhajtottak az ösvényen.

Miközben a reggeli edényeket mosogattam, rájöttem, hogy azt se tudom, hol fog megszállni. Talán megint Fox-Cottonéknál? Úgy véltem, Rose tudni fogja. (Még délelőtt írtam neki, bevallva, hogy nagyon gonosz voltam vele, és kérem, bocsásson meg. Hát nem kapkodta el a választ, de aztán végre táviratozott, hogy azonnal válaszol, amint lesz ideje, de próbáljak megértő lenni. A megbocsátásról egy szót sem ejtett, de mivel úgy írta alá, hogy „mindig szerető nővéred, Rose”, ebből arra következtetek, hogy nincs harag.)

A naplómat írtam hétfőn egész nap, de a végén már záporoztak a könnyeim, és nem volt időm rendbe szedni magam, mielőtt Thomas hazaér.

–  Látom, itattad az egereket. Gondolom, a kastély nagyon lehangoló London csillogása után. – Ez a megállapítás nagyszerűen kisegített, és rögtön igennel válaszoltam. Majd még hozzátettem, hogy Stephen végleges távozása is szomorúsággal tölt el, és nem tudom, vajon mi lesz vele.

–  Á, Stephen miatt ne aggódj, nagy sikere lesz a mozikban. A falu összes lánya szerelmes belé. A godsendi útnál szoktak őgyelegni, arra várva, hogy megostromolják. Szerintem te is hamar felfogod majd, micsoda lehetőséget szalasztottál el.

Nekiálltam az uzsonna elkészítésének. Thomas tőkehalat hozott.

–  Apa biztos Scoatney-ban eszik, ne várjunk rá.

–  A szolgálók már biztosan unják, hogy folyton etetniük kell – jegyezte meg Thomas. – Mi a fenét csinál ott nap nap után? Kedvtelésből olvasgat, vagy valamin dolgozik?

–  Bárcsak tudnánk!

–  Harry azt állítja, pszichoanalízisbe kéne küldenünk.

–  Harry hallott már a pszichoanalízisről? – fordultam felé csodálkozva.

–  Az apja orvos, és néha beszél neki róla.

–  És az apja hisz benne?

–  Nem, mindig gúnyosan fitymálja. Ám Harrynek nagyon tetszik.

Aztán a halsütésre kellett koncentrálnom, de miközben ettünk, újra előhoztam a pszichoanalízis témáját. Elmeséltem Thomasnak, hogy egyszer Simonnal beszélgettünk erről itt, a Belmottén, de már nem emlékszem mindenre tisztán.

–  Kár, hogy nem mondott többet róla. Gondolod, hogy Harry papája tudna kölcsönadni könyveket ebben a témában?

Thomas azt felelte, megkérdezi, bár most, hogy Rose hozzámegy Simonhoz, már nem számít, hogy apa ír-e valamit vagy sem.

–  Igenis számít! – kiáltottam. – És főként apának! De nekünk is! Mert ha a különc dolgai, amiket már hónapok óta csinál, nem vezetnek sehova, akkor meg fog bolondulni. És nem lenne jó, ha megőrülne, még ha persze továbbra is odalennénk érte.

–  Te odavagy érte? Én egyáltalán nem, bár arról nincs szó, hogy nem szeretem.

Ebben a pillanatban lépett be apa. A köszönésemre alig válaszolt; rögtön meglódult a konyhai lépcsőn a szobája felé, de aztán félúton visszanézett ránk, majd újra lesietett.

–  Ezt meghagynátok nekem? – kérdezte, felemelve a tőkehal gerincét, amelyen már semmi sem volt.

Először azt hittem, gúnyolódik velünk, miután a halból semmi sem maradt. És elkezdtem magyarázkodni, hogy nem számítottunk rá, de rögtön sütök neki tojást.

–  Nem kell, már uzsonnáztam – felelte, aztán fogta az olajtól csepegő csontot, és a hátsó kijáraton át elindult a szobájába. Ab reménykedve követte. Nem sokkal később azonban csalódottan tért vissza – Thomas és én a hasunkat fogva dőltünk a röhögéstől.

–  Szegény Ab! – lihegtem, miközben összekotortam neki némi maradékot a tányéromról. – Ne röhögj már, Thomas! Ne legyünk ennyire érzéketlenek! Lehet, hogy apa tényleg bedilizik.

–  Á, nem fog, csak megjátssza magát! – Aztán hirtelen valami félelmetes villanhatott be az agyába, és gyorsan kijelentette: – Azért kést ne hagyjunk a keze ügyében! Holnap mindenképp megpróbálok beszélni Harry apjával.

Ám Harry apja a legkisebb mértékben sem bizonyult szolgálatkésznek.

–  Közölte, hogy ő nem pszichoanalitikus, sem pszichiáter, sem pszicho-akármi, hála istennek – mesélte Thomas, amikor hazajött. – Azt is hozzátette, nem érti, miért akarjuk, hogy apa újra írjon, mert ő egyszer belenézett a Jákob küzdelmébe, de egy büdös szót sem értett belőle. Harry szörnyen kínosan érezte magát.

–  Miért, Harry érti apa könyvét?

–  Hát persze! Most hallom először, hogy valaki számára nehéz felfogni. Persze ami az egyik nemzedéknek fejtörő, a másiknak kisiskoláskori olvasmány.

–  Még a lajtorjás fejezetet is érted?

–  Ja, az! – mosolyodott el Thomas elnézően. – Hát az csak apa jópofa tréfája. De ki mondta neked, hogy mindig mindent meg kell értened? Néha sokkal jobb az egész, ha nem érted. Tudhattam volna, hogy Harry apja nem tud segíteni rajtunk! Az a fajta ember, aki csak a hagyományos, szép meséket kedveli.

Eddig nagyon alulértékeltem Thomast – pár héttel ezelőtt még azt hittem, hogy a gyerekmesék valók neki, és most tudatára ébredtem, hogy komoly művekkel is simán megbirkózik; az egyik tanára modern költeményeket adott neki, amelyekkel hihetetlenül könnyen elboldogult. Én is szívesen elolvasnám, bár nagyon nem szeretem azokat a dolgokat, amelyeket nem értek. Meglepve tapasztalom, mennyire kifinomult, és intellektuálisan magasröptű az ízlése – messze túltesz rajtam. Viszont miközben nagyra értékeli a legmagasabb rendű művészeti formákat, különös, hogy egészen prózai és érzelemmentes módon beszél róluk. De valahogy mindenben ilyen. A múlt héten olyan nyugodt és magabiztos férfi benyomását keltette, hogy úgy éreztem, mintha sokkal idősebb lenne nálam. Aztán ha rájön az ötperc, idétlenül vihog, mint a legéretlenebb kamasz. Az emberek annyira rejtélyesek. Miután kitárgyaltuk Harry apját, Thomas leült a házi feladatához, én pedig az ösvényen barangoltam. Vörös naplemente volt, különleges alakú, látnokinak tűnő felhőkkel, meleg, déli szél fújt, amely nagyon izgató, mivel csak ritkán fordul elő nálunk. Ám nem sokat törődtem a tájjal, mivel csalatkoztam reményeimben – egész nap azt vártam, hogy Thomas majd hazahoz néhány könyvet a pszichoanalízisről, amelyben majd elmélyülhetünk, de nem így történt. Egyébként nemcsak apa egészsége miatt érdekelt a téma, hanem ma reggel az is eszembe jutott, hogy ha újra elkezdene írni, Rose elhihetné, hogy lesz elég pénzünk a normális életre, és még mindig felbonthatná az eljegyzést. Persze arra nem számíthatok, hogy ezáltal már meg is szerzem magamnak Simont. Azt viszont tudom, hogy nem vehet el olyan lányt, aki úgy érez iránta, mint Rose.

Az ösvény végére érve ráfordultam a godsendi útra, miközben azon elmélkedtem, hogyan segíthetnék apán és magamon. Amikor az emelkedő tetejére értem, visszanéztem a kastélyra, és láttam, hogy ég a lámpa a szobájában. Eszembe jutott, hányszor láttam már ezt a fényt nyáresti sétáim során, és ilyenkor felidéztem apa képét, aki mindig távoli, magába zárkózó és megközelíthetetlen. Az embernek illene többet tudnia a saját apjáról, mint amennyit én tudok az enyémről. Visszafelé sétálva azon merengtem, csak a mi hibánk-e ez a helyzet, vagy az övé is. Megpróbáltam valaha is közelebb kerülni hozzá? Gyerekkoromban biztosan – és mostanában? Nem. Azzal igyekeztem mentegetni magam, hogy reménytelen közelebb kerülni olyan emberekhez, akik soha nem beszélnek magukról. És akkor hirtelen bevillant az agyamba: azt az egyet tudom a pszichoanalízisről, hogy a célja pontosan az, hogy arra késztesse az embereket, beszéljenek magukról. Vajon mindent megtettem, hogy apát rábírjam erre, és nem hagytam-e, hogy túl könnyen elutasítson? Talán csak nem félsz tőle? – kérdeztem magamtól. A lelkem mélyén tudtam, hogy igen. De miért? Bántott bármelyikőtöket is valaha? Nem, soha. Egyetlen fegyvere, hogy nem mond semmit. Néha néhány csípős megjegyzés. De miért veszi körül áthághatatlan fallal magát? Hogy jött ez létre? Miből ered?

Olyan volt az egész, mintha rajtam kívülálló valaki faggatna, ostromolna kérdésekkel, én meg igyekeznék válaszolgatni. Azon töprengtem, nem anya nevelése-e a fő ok, aki mindig arra tanított, hogy apát nem szabad zavarni és idegesíteni. Később Topaz is folytatta ezt a gyakorlatot, hiszen bármilyen vita esetén mindig apa védelmére kelt. Ám az is lehet, hogy a félelemérzetem vele szemben abból az időből ered, amikor anyára szegezte a tortakést – talán elhittem, bár sohasem vallottam be magamnak, hogy valóban le akarja döfni anyát. Egek, hát most saját magamat pszichoanalizálom! Bárcsak apát is ugyanígy ki tudnám elemezni!

Most értem a kastélyhoz vezető ösvény utolsó kanyarulatához, és látom apát a kapuház tornyai közt lévő szoba kivilágított ablakán át. Vajon dolgozik valamin? Az íróasztalánál ül, ami nem jelenti feltétlenül azt, hogy ír is valamit, mivel akkor is oda telepszik, ha az Enciklopédiát olvassa, mert ilyen vaskos könyvet nehéz kézben tartani. Most akkor csak olvas? A feje lehajtva, de nem látom, mi fölé hajol. Most felemeli a kezét, hogy hátrasimítsa a haját, a kezében ceruza! És akkor egy hang megszólal bennem: tegyük fel, hogy mégiscsak dolgozik valamin. Hátha valami csodálatos könyvet ír, amivel sok pénzt kereshet. De mire kiderítjük, hogy így van-e, nem lesz már túl késő mind nekem, mind Rose-nak?

Megérkeztem a várhoz; nem emlékszem, terveztem-e bármit, vagy elhatároztam magam bármire – egyszerűen vitt a lábam, megelőzve az agyam döntését. A várbejárat átjáró folyosójának félhomályába kerültem, aztán a toronylépcső sötétjében kapaszkodtam felfelé. Tapogatózva jutottam el apa szobájához, majd kopogtam az ajtón.

–  Menj innen, ne zavarj! – harsant azonnal a válasz.

A kulcs kívül volt, tehát nem zárkózhatott be. Kinyitottam az ajtót.

Amint beléptem, megperdült, és szörnyen haragosnak látszott, de szinte azonnal – mintha függöny eresztettek volna az arca elé – elrejtette a dühét.

–  Valami fontos közlendőd van? – kérdezte nyugodt hangon.

–  Igen, nagyon – feleltem, becsukva magam mögött az ajtót.

Felállt, hogy jobban megnézzen.

–  Mi a baj, Cassandra? Szokatlanul sápadt vagy. Nem érzed jól magad? Ülj le!

Állva maradtam a szobáját bámulva. Valami megváltozott benne. Az északi és déli ablakok közti falon a hosszú könyvespolcok helyét hatalmas, csillogóan színes papír foglalta el.

–  Egek, mit tettél a szobáddal? – hűltem el.

Látva, hogy merre nézek, könnyedén megjegyezte:

–  Ja, az csak az amerikai tréfás rajzsorozat. De miért jöttél, Cassandra?

Közelebb lépve láttam, hogy amit tapétának néztem, valójában újságoldalak, melyeket apa a felső szélüknél a könyvespolcokhoz rajzszögezett. A gyér fényben nem tudtam tisztán kivenni a képeket; egymáshoz kapcsolt színes illusztrációknak tűntek.

–  Honnan szerezted őket?

–  Scoatney-ból hoztam tegnap. Az amerikai vasárnapi újságokban jelennek meg. Úgy hallottam, Neil nem tud meglenni nélkülük. De az ég szerelmére, el ne kezdd olvasni!

–  A munkád miatt kellenek?

Már válaszra nyitotta a száját, de aztán idegesen, mégis titokzatosan villant meg a szeme.

–  Minek jöttél ide? – kérdezte szinte gorombán. – Ne foglalkozz az én dolgaimmal!

–  Nem is azért jöttem. Csak azt szeretném, apa, ha elmondanád, mit csinálsz mostanában.

Pár pillanatig szó nélkül meredt rám, majd hűvös hangon megkérdezte:

–  Az az egyetlen célja a látogatásodnak, hogy keresztkérdéseket tegyél fel?

–  Nem, nem – feleltem először, majd összeszedve bátorságom: – De igen, pontosan az, és addig nem tágítok, míg nem felelsz!

–  Na, kifelé!

Megfogta a karom, és az ajtóhoz vezetett – annyira meglepődtem, hogy szinte semmi ellenállást nem tanúsítottam. Ám az utolsó pillanatban kirántottam magam a kezéből, és az íróasztalához rohantam. Reméltem, talán látok ott valamit, amin dolgozik. Azonnal utánam ugrott, de csak hosszú listákat láttam oldalakon át a kézírásával. Megragadta a csuklómat, és visszarántott – még soha nem láttam ilyen vadul szikrázó dühöt a szemében. Olyan erővel lökött el az asztaltól, hogy hátratántorodva nekicsapódtam az ajtónak. Annyira fájt, hogy felsikoltottam, majd elsírtam magam.

–  Uram atyám, a könyököd! – kiáltott fel. – Az nagyon tud fájni!

Odajött hozzám, és megtapogatta, hogy nem tört-e el, de az égő fájdalom ellenére is észrevettem, hogy a dühe egyszeriben elpárolgott. Továbbra is fojtogatott a sírás, szörnyen zsibbadt az egész karom. Pár perc múlva apa a derekamat átölelve fel-le sétált velem a szobában.

–  Most már jobb, hamar el fog múlni – jelentettem ki. – Hadd üljek le egy kicsit!

Mellém telepedett a díványra, és kölcsönadta a zsebkendőjét, hogy megtöröljem az arcom.

–  Már alig érzem, nézd! – emeltem föl a karom. – Szerencsére semmi komoly!

–  De lehetett volna – felelte furcsa, fojtott hangon. – Ennyire nem vesztettem el a türelmem azóta, hogy… – Gyorsan elhallgatott, felugrott, és visszament az íróasztalához.

–  Azóta, hogy anyának mentél a tortaszeletelővel? – Megdöbbenve hallottam saját szavaim, ezért sietve hozzátettem: – Persze tudom, hogy nem akartad bántani, de nagyon feldühödtél rá. Lehet, hogy az a mostani bajod forrása, hogy már nem mersz haragra gerjedni? Hogy az indulataid elnyomása valahogy megbénítja a tehetségedet is?

Bosszúsan felhorkant, de fel sem nézett.

–  Ki ültette el a pici fejedbe ezt a briliáns ötletet? Csak nem Topaz?

–  Nem, ebben a pillanatban találtam ki.

–  Nagyon elmés vagy, csak az a kár, hogy nagy badarság az egész.

–  De nem ostobább annál, miszerint azért apadt el az alkotókedved, mert börtönbe csuktak – feleltem ismét meghökkenve magamon. – Sokan hiszik ezt, gondolom, tudod.

–  Marhák! Hogyan árthat bárkinek is néhány havi börtön? Gyakran vágyom vissza a zárkámba. Az őrök sohasem lebzseltek körülöttem, és nem akartak „felboncolni”. Milyen nyugalmas cella volt!

A hangjából maró gúny áradt, de nem tűnt dühösnek, így felbátorodva tovább folytattam:

–  És szerinted mi miatt nem tudsz dolgozni? – csevegtem tovább nyugodt hangon. – Simon úgy véli…

–  Simon! – fordult felém azonnal, a szavamba vágva. – Te rólam beszélgettél vele?

–  Érdekel bennünket a sorsod.

–  És milyen elmélettel állt elő Simon?

Azt akartam válaszolni, hogy pszichoanalízist javasolt, de apa megint olyan mérgesnek látszott, hogy inkább nem kockáztattam meg, és valami tapintatosabb dolgon törtem a fejem, míg végül a következőt böktem ki:

–  Hát úgy hiszi, talán az tart vissza az alkotástól, hogy annyira eredeti szerző vagy; nem olyan fejlődési úton haladsz, mint a többi írók, és megint valami egészen újat akarsz kitalálni. – Kezdtem belezavarodni, így gyorsan befejeztem: – Valami olyasmit mondott, mint azon az első estén, amikor betévedtek hozzánk; emlékszel?

–  Tökéletesen – felelte apa, szemlátomást lehiggadva. – Akkor nagyon imponált nekem. Azóta azonban arra a következtetésre jutottam, hogy az egész pusztán rendkívül tapintatosan kifejezett badarság volt Simon részéről, az isten áldja. Tény, hogy akkor sikerült bolonddá tennie. Bár lehet, hogy pont ez indította el bennem… – Hirtelen elhallgatott. – Na, jó, most már ideje lefeküdnöd, gyermekem.

–  Apa – kiáltottam fel –, úgy érted, kitaláltál megint valami eredetit? És azok az őrültnek tűnő dolgok – a keresztrejtvények, a gyerekévkönyvek, a postagalambokról szóló füzet meg a még nem tudom, mi – valami rejtett értelmet hordoznak?

–  Hát persze! Minek nézel engem!?

–  Még az a szomorúfűzfa-mintájú tányér is, és a gramofonlemez barázdáinak olvasása is? Nagyon izgalmas! Bár nem tudom elképzelni…

–  Neked nem is kell – szólt közbe erélyesen. – Te csak foglalkozz a saját dolgaiddal!

–  De nem segíthetnék? Tudod, hogy értelmes vagyok. Nem érzed szükségét, hogy megbeszéld a dolgokat valakivel?

–  Nem. Beszélgetni, mindig csak beszélgetni… Ugyanolyan rémes vagy, mint Topaz. De egyikőtök sem képes felfogni, mire célzok. Ha beszélgetnék Topazzal ezekről a dolgokról, London összes festőjének elmesélné, te meg Simonnak, aki rögtön kiváló cikket kanyarítana belőle. Hát hogyan maradhat valami újdonság, ha már beszélnek róla? Egyébként is számomra az alkotás lényege a titok. De most már tényleg menj el!

–  Elmegyek, ha még egy kérdésemre válaszolsz. Mennyi idő múlva fejezed be a könyvet?

–  Befejezni? Még el sem kezdtem. Még mindig anyagot gyűjtök hozzá; persze az a végtelenbe húzódhat. – Járkálni kezdett a szobában, de már inkább magának beszélt, mint hozzám. – Azt hiszem, most már el tudnék indulni, ha megtalálnám azt a struktúrát, amely kielégítene. Az egésznek a gerincét keresem…

–  Ezért vitted el a tőkehalét? – jött elő belőlem a kérdés akaratlanul.

Azonnal felém fordult.

–  Ne szellemeskedj! – Miután látta rajtam, hogy nem állt szándékomban, horkanásszerű nevetést hallatott, majd így folytatta: – Nem, a tőkehal tévútnak bizonyult, sok dologgal van így. Bár nem tudom; a létraképződmény mindig is érdekelt. Még át kell tanulmányoznom a világ halait, meg a bálnákat, és azok elődeit… – Már csak magában beszélt, föl-le sétálva a szobában. Halálos csendben maradtam, miközben szavakat mormolt: – A kezdetek kezdete, a vízözön előtti; Noé bárkája? Nem, a Bibliát még egyszer nem kérjük. Az ősember kora; a mamut legapróbb csontja? Vezet út innen? – Visszasietett az íróasztalához, és jegyzeteket készített, aztán ott maradva magában mormolt valamit. Csak kifejezések foszlányait tudtam kivenni, melyek nem kapcsolódtak össze, mint például: átgondolás, származtatás, átalakítás… szimbólumok, minták, problémák… megoldások keresése… az örök talány… – A hangja fokozatosan elhalkult, míg végül teljes csönd támadt.

A tarkóját láttam csak a kőbordás ablak keretében, melyen túl az alkonyat sötétkékben játszott. Anya régi ébresztőórájának ketyegése rettenetesen hangosnak tetszett a néma csendben. Azon tépelődtem, rátalál-e apa arra a gondolatra, amit annyira keres. Imádkoztam, hogy úgy legyen, legalább a saját örömére, mivel már elvesztettem a reményt, hogy ezzel még tudna segíteni rajtam és Rose-on.

Néhány perc múlva úgy véltem, jobb lenne kisurrannom, de féltem, ha kinyitom az ajtót, zajt csapok. És ha éppen akkor szállná meg az ihlet, azzal, hogy megzavarom, mindent elrontanék. Aztán arra gondoltam, ha már megszokta, hogy ott vagyok a szobában, még segítségére is lehetek – eszembe jutott, hogy nem bánta, ha anya ott ül vele, mialatt írta a könyvét, feltéve, ha csendben marad; ilyenkor még azt sem engedte neki, hogy varrjon. Emlékszem, anya mesélte nekem, milyen megterhelő volt számára az elején – azt hajtogatta magának, még csak öt percet bírjak ki, aztán még ötöt, végül a percek órákká nőttek. A kis óra tíz perc múlva ütni fogja a kilenc órát, addig itt maradok – mondtam magamnak. Ám pár perc múlva őrült módon elkezdtem viszketni, miközben az óra lámpa által megvilágított lapjára meredve könyörögtem, hogy haladjon már gyorsabban – ketyegése egyre hangosabbnak tűnt, már a fülemben dörömbölt. Amikor arra a pontra jutottam, hogy nem bírom tovább, a szél kivágta az egyik ablakot, és a rajzszöggel felerősített amerikai újságlapok nagyot libbentek a könyvespolcon. Apa azonnal hátrafordult.

A szeme valahogy mélyebben ült a szokásosnál. Hunyorított, pislogott – szemlátomást nagyon messziről tért vissza a valóságba. Arra számítottam, mérges lesz, hogy még mindig ott vagyok, de csak kábán annyit mondott: – Helló!

–  Rátaláltál arra, amit kerestél? – kockáztattam meg a kérdést.

–  Á, csak újabb csalóka lidércfény! Iszonyúan szorítottál nekem, szegény kisegerem? Anyád nagyon rég ugyanígy ült mellettem, ahogy te most.

–  Tudom. Épp az előbb gondoltam rá.

–  Tényleg? Hát ez telepátia!

Az újságlapok újra meglibbentek, mire apa felpattant, és becsukta az ablakot, aztán lenézett a várudvarra. Attól féltem, újra megfeledkezik rólam, így gyorsan hozzátettem:

–  Anya sokat segített neked, ugye?

–  Igen, de egészen különleges módon. – Leült az ablak mellé, és úgy tűnt, hajlandó némi csevegésre. – A jó isten a megmondhatója, szegény asszonynak sohasem volt egyetlen épkézláb ötlete sem, de hihetetlenül hasznos dolgokat mondott rendszeresen teljesen véletlenül; például a Jákob nevet, amikor a Jákob küzdelme központi gondolatát kerestem. Valójában a tejesemberről beszélt, akit Jacobnak hívtak. Amikor ott volt velem a szobában, valahogy magabiztosabb lettem; az imái sűrű levegővel lengték be a termet. Na, most már jó éjt, kedvesem. – Felállt, és felém jött. – Már nem fáj a könyököd?

–  Nem.

–  Jó. Ha legközelebb jössz, jobb fogadtatásban részesítelek; vörös szőnyeget fektetek le eléd. De várnod kell addig, míg hívlak! Kíváncsi vagyok, miért rontottál rám épp ma este. Csak nem Mrs. Cotton bujtott fel?

–  Jaj, nem! – Természetesen nem volt szándékomban megmondani jövetelem igazi okát. Nem akartam fölöslegesen izgatni, és Rose-zal szemben sem lett volna tisztességes. – Csak aggódtam miattad – jegyeztem meg.

–  Uramisten! Csak nem az elmeállapotom miatt? – nevetett kajánul, majd gondterhelten pillantott rám. – Szegény kislányom, tényleg azt hiszed, hogy bomlik az elmém? Valószínűleg rémesen hóbortosnak tűnhetek, bár sok ember úgy gondolja, csak addig, míg ki nem jön az új könyvem, ha egyáltalán megszületik. Hogy miért nem ugrom fejest a vízbe? Valahogy nem találom a kiindulópontot. És elvesztettem a magabiztosságom. Esküszöm, nem lustaságról van szó! – A hangja szerény volt, szinte kérlelő. – Sosem voltam lusta. Remélem, elhiszed nekem.

–  Persze hogy elhiszem. És remélem, hamarosan nekikezdesz.

–  Én is – nevetett fel görcsösen. – Mert ha nem kezdek bele rövid idő múlva, az egész lendület elvész, és ha ez bekövetkezik, akkor tényleg a hosszú téboly állapotába zuhanhatok. Néha a tátongó szakadék vonz, mint a mágnes! Á, nehogy komolyan vedd, amit mondok.

–  Tudom! De apa, engedd meg, hogy itt üljek veled, mint ahogy anya régen. Én is imádkozom majd, mint ő; ebben nagyon jó vagyok. Te meg menj az íróasztalodhoz, és már ma este elkezdheted a művedet!

–  Nem, nem, most még nem tudnám! – Kifejezett rémület ült az arcára. – Tudom, hogy jót akarsz, de mégis idegessé teszel. Fuss lefeküdni, és én is megyek.

Bebújt az újságlapok alá, hogy a könyvespolcról találomra leemeljen egy detektívregényt, majd eloltotta a lámpát. Már kiléptünk a szobából, amikor anya kis órája elkezdte ütni a kilencet. Miután apa bezárta az ajtót, és tapogatózva már lefelé botorkáltunk a koromsötét lépcsőházban, még mindig hallatszott az óra csilingelése.

–  Elfelejtettem gyufát hozni. Most, hogy nincs Stephen, nem tesz senki lámpát az ajtóm elé.

Azt feleltem, majd ezentúl én gondoskodom róla. A várbejárat átjárójában sem volt lámpa – ez is Stephen feladata volt. Most kezdek csak rájönni, milyen sokféle munkát végzett el Stephen, amiről eddig sejtelmem sem volt.

–  Hadd készítsek neked kakaót – javasoltam apának, amint a konyhába értünk, ám azt felelte, nincs szüksége semmire.

–  Talán, csak ha adnál némi kekszet, meg egy darab gyertyát, amely kitart három óráig, amíg még olvasok.

Egész tálca keksszel jutalmaztam, és vadonatúj gyertyával.

–  Manapság olyan jól élünk, hogy nem győzök csodálkozni – jegyezte meg végül, aztán felment a szobájába.

Thomas a házi feladatába merült a konyhaasztalnál. Megvártam, míg apa átmegy a „Windsor-kastélyba”, majd halkan odaszóltam neki:

–  Gyere ki, beszélni akarok veled! Hozz lámpát, hogy ki tudjunk sétálni az ösvényre. Nem akarom, hogy apa véletlenül kihallgassa a beszélgetésünket a nyitott ablakon át.

Egészen a kerítésátjáróig mentünk, és ott leültünk, miközben a lámpás kettőnk közt himbálózott. Elmeséltem neki mindent, kivéve az igazi okát annak, hogy miért mentem ingerelni az oroszlánt saját barlangjában.

–  Hirtelen felindulásból – tettem hozzá. – Mit szólsz mindehhez?

–  Szörnyen hangzik – jelentette ki Thomas. – Attól félek, apa tényleg be fog csavarodni.

Megrökönyödtem.

–  Ezek szerint még ijesztőbbnek hangzik, amit mondtam róla, mint valójában. Én csak a legvégén találtam őt furcsának, meg mondjuk akkor, amikor magában beszélt a bálnákról és a mamutok csontjairól.

–  De nemcsak az, hanem a hirtelen hangulatváltozásai: először feldühödött rád, aztán egész hirtelen nagyon kedves lett. És ha hozzászámítod mindazokat a badarságokat, amik az utóbbi időben lekötötték a figyelmét… amikor elkérte tőlünk a tőkehal gerincét, uramisten! – Elnevette magát.

–  Ne nevess, Thomas! Olyan vagy, mintha a tébolydában lévő embereken vigyorognál.

–  Miért ne vigyoroghatnék rajtuk! A szörnyű dolgok is lehetnek tréfásak. Bár ami azt illeti… – egyszerre komollyá vált az arca – lehet, hogy Harry apjának hibájába esünk, aki idétlenül vihog a Jákob küzdelmén? Talán apának tényleg lapul valami a tarsolyában? Bár a hosszú listák, amiket írogat, nagyon nem tetszenek; olyan, mint amikor túl sok jegyzetet készítünk az iskolában: úgy érzed, most már mindent tudsz, pedig dehogy!

–  Úgy érted, hogy talán sohasem fog nekiugrani az új könyvének? – Elhallgattam a lámpafénybe bámulva, ám továbbra is apám szinte esdeklő, de mégis feszült arca vibrált előttem.

–  Jaj, Thomas, ha nem fog belekezdeni, akkor tényleg bedilizik. – Thomas szerint nem kell komolyan venni, amit apa a megőrülésről mondott, de én mégis úgy éreztem, hogy igenis kell. Ő határesetnek tűnik: az őrült és a zseni nincs messze egymástól. Nekünk kéne a helyes irányba terelnünk!

–  Hát, ma este egyelőre nem sikerült elindítanod a helyes úton! Az ágyába kergetted a szokásos krimijével. Mindenesetre én most már bemegyek. Apa akár megbolondult, akár nem, meg kell csinálnom az algebrafeladatom.

–  Akkor őt válaszd „x”-nek, az ismeretlen mennyiségnek! – válaszoltam. – Én még maradnék! Tudod nélkülözni a lámpát?

Azt felelte, igen, mivel szép csillagos az ég.

–  Bár nem hiszem, hogy sok haszna lenne, ha még sokáig itt rostokolnál – tette hozzá.

Ez nem is állt szándékomban, csak át akartam újra nézni a jegyzeteimet arról, amikor Simonnal beszéltem a pszichoanalízisről, hátha találok benne valami hasznavehetőt. Persze nem akartam, hogy Thomas megtudja, hol rejtegetem a naplóm, ezért vártam addig, míg már biztosan tudtam, hogy visszaért a kastélyba, aztán átvágtam a mezőn, és felmásztam a dombra. Molylepkék hada követett az imbolygó lámpás körül.

Különös érzés volt a szellők járta, meleg éjszakából a Belmotte-torony hűvös mozdulatlanságába betérni. Miközben a belső lépcsőn kapaszkodtam felfelé, Simon járt az eszemben, amikor a Szent Iván-estén meglátogatott – mindig ő jelenik meg előttem, akárhányszor ide jövök. „Most már szedd össze magad! Ez apa egyetlen reménye, hogy ne kerüljön gumiszobába!” – mondtam magamnak. De ez az én szempontomból is fontos volt, mivel újraéledt bennem a remény: ha apát elindíthatnám az új könyvének megírásában, Rose-t meg lehetne győzni, halassza el az esküvőjét, és akkor bármi megtörténhet.

Felmásztam a rozoga lépcsőn magammal cipelve a kenyeres tepsit, amit hangyacsalinak használtam, mivel a szorgos rovarok kezdték ellepni rejtegetett táskámat. Magam elé terítettem a naplófüzetem a régi vaságyra a torony aljában, és fürkészve kerestem a megfelelő részt: szerencsére jól láttam a lámpás fényénél. Hamarosan meg is találtam a május elsejei bejegyzést, és a pszichoanalízisről szóló leírást.

Először Simon arról beszélt, nem hiszi, hogy apa azért hagyta abba az írást, mert börtönbe csukták, és hogy a problémájának mélyebbek a gyökerei, de a börtönbe kerülése hozta a felszínre. A pszichológus minden bizonnyal tüzetesen kielemezné azt az időszakot, mintegy visszahelyezné őt gondolatban a börtönbe. Aztán az a rész jött, hogy lehetséges, hogy egy újabb bebörtönzés megoldaná a bajait, ami megvalósíthatatlan kezelési mód, mert ha mondjuk bele is egyezne, hogy ismét becsukják, nem érezné igazán bebörtönözve magát.

Úgy tűnt, ezzel nem sokra megyek. Továbblapoztam, hátha találok még valamit, de aztán már Simon arcának leírása következett, amint behunyt szemmel a füvön fekszik. Szívfájdalom és boldogságérzés keveredett bennem, miközben olvastam. Becsuktam a naplót; a vaságyon ülve bámultam fel a torony sötétlő tetejébe.

És egyszerre csak már kész is volt a terv a fejemben az utolsó részletig. Persze csak viccnek szántam. Emlékszem, arra gondoltam, Thomas milyen jót fog röhögni rajtam. Még mindig tréfának tartottam, miután elraktam a naplóm, és mászni kezdtem fölfelé a kivezető létrán. Lassan haladtam, mivel egyik kezemmel a lámpát kellett fognom. Félúton jártam, amikor egész különleges dolog történt: a godsendi templom toronyórája ütni kezdte a tízet – a távolban zúgó harang mellett hirtelen megszólalt a fülemben anya kicsi, csengettyűs órájának hangja is. És abban a pillanatban lelki szemeim előtt megjelent anyám arca: nem az, ami a fényképen van, és amelyet mindig látok magam előtt, ha rágondolok, hanem a valódi arca, amilyen volt; világosbarna haja, szeplős bőre – el is felejtettem, hogy szeplői voltak. És ugyanabban a pillanatban megszólalt a fejemben anya hangja is, melyre oly sok éven át képtelen voltam visszaemlékezni. Tisztán, pattogósan beszélt, és mindig tényszerűen:

–  Tudod, kicsim, úgy hiszem, a terved be fog válni – jelentette ki anya hangja.

–  De, anya, megtehetjük ezt? Fantasztikus… – hallottam a saját feleletem.

–  Igen, apád fantasztikus ember – vágott a szavamba.

Abban a pillanatban a szél bevágta felettem a toronyajtót, amitől úgy megijedtem, hogy csaknem legurultam a létráról. Visszanyerve az egyensúlyom, folytatni akartam volna anyával a beszélgetést, de csak a toronyóra utolsó ütését hallottam. Az elhatározásom azonban megszületett.

Visszasiettem a kastélyba, és megint kihívtam Thomast. Meglepetésemre egyáltalán nem tartotta a tervemet vad ötletnek, mint ahogy én magam, sőt az elejétől fogva nagyon lelkesnek mutatkozott, és rendkívül gyakorlatiasnak.

–  Akkor holnap ideadod nekem a háztartáspénzt, és beszerzek mindent, ami szükséges – ajánlkozott azonnal. – És másnap akcióba is lépünk. Gyorsan kell cselekednünk, mert Topaz valószínűleg hazajön a jövő héten.

Nem szóltam arról a különleges beszélgetésről, amelyben anya is helyeselte a tervem; lehet, hogy megemlítem, ha Thomas ellenkezésébe ütközöm, de esze ágában sem volt ellenkezni. Tényleg elhiszem, hogy anyával társalogtam, vagy csak valami mélyen belül arra késztetett, hogy ily módon kérjek tanácsot? Nem tudom, de ami történt, megtörtént.

Apa másnap reggel megint Scoatney-ba kerekezett, így nyugodtan készíthettem elő a terepet, mivel nem láthatta, min mesterkedem. Mire Thomas hazaért, minden készen állt, néhány dolog kivételével, amelyeket egyedül nem tudtam volna a helyszínre cipelni. Ketten ezt is megoldottuk, majd véglegesítettük a tervet.

–  Rögtön reggeli után kell támadásba lendülnünk, különben ismét átbiciklizik Scoatney-ba – érvelt Thomas.

Amikor csütörtök reggel felébredtem, az villant át az agyamon, hogy mégse kéne ilyen kockázatot vállalnunk. Túl veszélyes, és valami szörnyűségbe torkollhat. Aztán eszembe jutottak apa szavai, hogy ha nem kezd neki hamarosan a művének, gyorsan kifullad a lendület. Miközben öltözködtem, járt az agyam: – Bárcsak biztos lennék benne, hogy helyesen cselekszünk!

Próbáltam újra tanácsért folyamodni anyához, sikertelenül. Istenhez is imádkoztam, hiába. Imádkoztam bárkihez, aki figyel: a Naphoz, a Természethez, a búzamezőkhöz… Végül úgy döntöttem, legyen fej vagy írás. Ám ebben a pillanatban Thomas törte rám az ajtót, közölve, hogy apát nem érdekli a reggeli, és bármelyik percben meglóghat Scoatney-ba. Rögtön tudtam: nincs visszaút, meg kell valósítanunk a tervemet, ha törik, ha szakad.

A biciklipumpa ütemes fújtatása felhallatszott a nyitott ablakon.

–  Elkéstünk, ma már nem fog menni – állította Thomas.

–  Nem biztos. Surranj ki a házból úgy, hogy ne vegyen észre! Menj végig a falakon, aztán le a várbejárat lépcsőjén! Utána rohanj föl a dombra, és bújj el a torony mögött! És állj készenlétben! Na, fuss!

Elvágtatott, én pedig leszaladtam az udvarra az aggódót játszva, hogy csak nem akar elmenni reggeli nélkül.

–  Majd biztos kapok valamit Scoatney-ban – felelte könnyedén. Aztán a biciklijét nézegettem, mondván, nem ártana megtisztítani, és új gumik is kellenének.

–  Hadd pumpáljak a hátsó kerékbe még egy kicsit, nehogy belapuljon alattad. – Egy ideig szöszmötöltem vele, húzva az időt, hogy Thomasnak legyen elég ideje feljutni a dombra. Majd miközben átadtam neki a kerékpárt, csak úgy mellesleg, közömbös hangon megkérdeztem:

–  Nincs véletlen pár perced feljönni a Belmotte-toronyhoz? Lehet, hogy valakit értesíteni kéne Scoatney-ban az ottani változásokról.

–  Uramisten, az utóbbi esőzések csak nem okoztak jelentős károkat? – kérdezte apa.

–  Majd meglátod, tényleg vannak változások – válaszoltam, nem állítva valótlanságot.

Átvágtunk a hídon, majd kezdtünk felkapaszkodni a dombra.

–  Micsoda kék ég! Ritkán lehet ilyet látni nálunk! – jegyezte meg. – Nem tudom, Simon tiszttartójának van-e felhatalmazása a torony megjavíttatására.

Nagyon kellemesen csevegett velem; a szorongásaim visszatértek, hogy helyesen cselekszünk-e, de a kocka el volt vetve.

–  Több időt kéne idefönt töltenem – szólalt meg újra, miközben követett a toronyhoz vezető külső lépcsőn. Kinyitottam a nehéz tölgyfa ajtót, majd előreengedtem. Lemászott a létrán, aztán sűrűn pislogva, hunyorogva felszólt:

–  Alig látok valamit az erős napfény után. Hé, csak nem itt akartok kempingezni?

–  Csak az egyikünk fog – feleltem, majd gyorsan hozzátettem: – Menj föl a belső lépcsőn egy darabig!

–  Gondolom, most még jobban porladozik, nem? – Átment a boltív alatt, majd fel a lépcsőn.

Thomas közben előbújt a torony mögül. Intettem neki, mire egy szempillantás alatt mellettem termett. Megragadtuk a létrát, felrántottuk, majd kívül oldalra dobtuk.

–  Gyere, Cassandra, és mutasd meg, milyen gondot vettél észre – kiáltotta apa.

–  Ne mondj semmit, míg vissza nem jön – súgta Thomas.

Apa újra szólt, de most sem válaszoltam. Pár pillanat múlva visszajött a boltíven át.

–  Nem hallottad, hogy hívtalak? – nézett fel ránk. – Hát te, Thomas, miért nem mentél iskolába?

Merőn bámultunk rá. Most, hogy a létra nem volt ott, úgy tűnt, még messzebbre került tőlünk: a kör alakú kőfal börtönként magasodott körülötte. Felülről az alakja megrövidült: csak az arca látszott, a válla és lábfeje.

–  Most mi van? Miért nem válaszoltok?

Azon törtem a fejem, hogy mondjam meg tapintatosan, hogy kelepcébe esett. Végül sikerült valamivel előhozakodnom.

–  Nézz körül, apa! Meglepetést készítettünk számodra.

Beraktuk a matracot a baldachinos ágyból a vaságykeretre takarókkal, párnákkal. Csalogató, új írószereket helyeztünk a rusztikus asztalra papírlapokkal és nehezékekkel. Feláldoztuk a konyhai karosszéket is, hogy kényelmesen ülhessen.

–  Vannak mosakodó alkalmatosságok, és ivóvíz is – szóltam le neki. A zománcozott kancsóm és a lavór ismét jó szolgálatot tett. – Úgy véljük, lesz elegendő fény, amelynél tudsz dolgozni, mivel az alsó lőrésekből teljesen eltávolítottuk a repkényt. Persze estére kapsz majd lámpát. Jó ételeket is hozunk, amelyeket kosárban eresztünk le, termoszt is vettünk. – Nem tudtam tovább folytatni, az arca egyre elképedtebb kifejezést öltött. Csak most fogta fel, hogy a létrát is elvettük.

–  Uram atyám az égben! – kezdte volna mondani, de aztán leült, és kitört belőle a nevetés; annyira hahotázott, hogy már attól féltem, megfullad.

–  Jaj, Thomas – suttogtam –, nem gondolod, hogy a helyes irány helyett inkább az őrület felé kergetjük?

–  Jaj, gyerekeim! – törölgette a szemét apa. – Hány éves is vagy, Cassandra, tizenhét, vagy tizennyolc, vagy inkább csak nyolc? Azonnal hozzátok vissza a létrát!

–  Most mondj te valamit – súgtam Thomasnak.

Megköszörülte a torkát, majd nagyon lassan, de tisztán és hangosan beszélt:

–  Úgy véljük, apa, hogy most már igenis munkához kellene látnod, sokkal inkább magad miatt, mint miattunk. Úgy hisszük, ha itt vagy bezárva, jobban tudsz koncentrálni, de más szempontból is jót tesz ez neked. Biztosíthatlak, hogy jól átgondoltuk a dolgot, és a pszichoanalízis módszereit…

–  Azonnal hozzátok vissza a létrát! – üvöltötte. Láttam rajta, hogy Thomas okoskodó beszéde csak még jobban felingerelte.

–  Nincs értelme vitatkozni! – felelte Thomas nyugodtan. – Itt hagyunk, hogy higgadj le, aztán majd az ebédnél elmondod, milyen könyvekre vagy újságokra van szükséged a munkádhoz.

–  Ne merjetek elmenni! – Apa hangja szánalmasan megbicsaklott, ezért gyorsan hozzátettem:

–  Ne merítsd ki magad felesleges kiabálással, mérföldekre nincs rajtunk kívül senki a közelben. Fogadd el ezt a kísérletet, vesd alá magad!

–  Jaj, te kis eszelős… – sziszegte apa magából kikelve.

–  Mondtam, hogy csak veszekedés lesz belőle, csukjuk rá az ajtót! – súgta Thomas.

–  Egykor ebéd – szóltam le neki biztatóan, aztán félreléptem, Thomas pedig bezárta és bereteszelte az ajtót. Nem mintha attól kellett volna tartani, hogy apa fel tudna mászni odáig, de így sokkal nagyobb volt a pszichológiai hatás. Ahogy mentünk lefelé a dombon, feltűnő volt, hogy apa ordítása milyen gyengén hallatszik. Mire elértük a hidat, már nem is hallottuk.

–  Gondolod, hogy elájult? – kérdeztem.

Thomas visszament egy kicsit.

–  Nem, innen még hallom. A torony nagyon jó hangszigetelő.

–  Jaj, Thomas, nem követtünk el valami őrültséget?

–  Egyáltalán nem! – válaszolta vidáman. – Nézd, az, hogy kimozdítottuk a megszokott dolgaiból, már segíthet.

–  Jó, de ugyanakkor bezártuk; régen ez tényleg tömlöc volt, és oda vetettük be a saját apánkat!

–  De hisz ezen alapul az egész! Nem mintha én olyan sokra tartanám ezeket a pszicho-micsodákat, mint te. Viszont a magam részéről úgy hiszem, ha tudja, hogy nem engedjük ki, amíg nem ír valamit, ezzel többet elérhetünk.

–  Badarság! – ellenkeztem. – Ha lelkileg nem jön rendbe, ha nem tud felszabadulni, akkor az egészből nem jövünk ki jól. Nem lehet béklyóval kényszeríteni a kreatív elmét.

–  Miért ne lehetne? Kreatív elméje szabadon szárnyalhatott volna éveken át, mégsem írt egy sort sem. Nézzük meg, hátha a béklyó kényszere most segít!

Bementünk reggelizni. Kellemetlenül éreztem magam amiatt, hogy apának üres hassal kell megkezdenie új kalandját, de tudtam, hamarosan kárpótolni fogjuk az elmaradt reggeliért. Ezt követően írtam Thomas iskolájának, hogy gyengélkedik, és pár napig nem fog menni, majd elmentem beágyazni. Thomas nagylelkűen magára vállalta a portörlést.

–  Ezt nézd meg! – kiáltott fel.

A kapuházi szobát nyitó kulcs ott feküdt apa öltözőasztalán.

–  Menjünk, és nézzük meg azokat a listákat, amikről beszéltél!

–  Thomas, kémkedés, amit csinálunk! – aggodalmaskodtam, amint a toronylépcsőn másztunk felfelé.

–  Naná, hogy az! – felelte szenvtelenül, miközben kinyitotta az ajtót.

Hirtelen megrémültem, és bűntudatom is támadt – úgy éreztem, apa szelleme még mindig ott lebeg a szobában, és mérges ránk, hogy illetéktelenül behatoltunk a szentélyébe. A délre néző ablakon át besütött a nap. A tréfás rajzsorozat ugyanúgy ott volt a könyvespolcokhoz rajzszögezve, anya órája is ugyanúgy ott ketyegett apa íróasztalán, de a listák eltűntek; az íróasztal fiókjai zárva maradtak előttünk.

Örültem, hogy nem találtunk semmit. Rosszabb volt itt szaglászni a szobájában, mint az, hogy bezártuk a toronyba.

Thomas ott maradt, és a rajzsorozatokba mélyedt, mialatt én előkészítettem apa ebédjét. Egy órakor felvittük neki kosárban – leves a termoszban, csirkehúsos saláta, eper tejszínhabbal és kilencpennys szivar.

–  Azon tűnődöm, nem kényeztetjük-e el ezzel a remek koszttal – elmélkedett Thomas, miközben felfelé baktattunk a dombon. – A kenyér és a víz jobban visszaadná a börtön légkörét.

Csend volt mindenütt, amikor felértünk a toronyhoz. Kinyitottuk az ajtót és lenéztünk: apa az ágyon feküdt és fölfelé bámult.

–  Szervusztok – mondta kedvesen. Meglepetésemre, még ránk is mosolygott. Természetesen visszamosolyogtam, majd megjegyeztem, hogy remélem, jó étvágya van.

Thomas ruhaszárító kötélen engedte le a kosarat.

–  Csak könnyű ebédet hoztunk, nehogy elálmosodj – magyaráztam. – De a vacsora kiadósabb lesz, még bort is kapsz. – Észrevettem, hogy már ivott a vízből, amitől némileg lehiggadt.

Udvariasan megköszönte a kosarat, majd a tartalmát kirakta az asztalra, aztán újra ránk mosolygott.

–  Nagyszerű! – kiáltott fel szinte jókedvűen. – De most idefigyeljetek, vicces kedvű gyerekeim! A hosszú, nyugodt délelőtt alatt volt időm gondolkozni. Nagyon kellemes itt, fekve az eget bámulni, és őszintén mondom, meg vagyok hatva, hogy próbáltok rajtam segíteni. Lehet, hogy már valamennyire sikerült is. Támadt ugyanis egy-két kitűnő ötletem. Mi ez, ha nem siker? De az újdonság varázsa hamar elszáll, és ha továbbra is itt tartotok, elrontotok mindent. Nos, akkor most megeszem ezt a pompás ebédet, aztán pedig hozzátok vissza a létrát, rendben? – A „rendben”-nél megremegett a hangja. – És esküszöm, nem fogom megtorolni ezt a kis akciót.

Thomasra pillantottam, hogy mit szól ehhez. Faarccal csak ennyit kérdezett:

–  Könyvekre vagy újságokra nincs szükséged, apa?

–  Nincs! – kiabálta. A kedélyessége egy pillanat alatt szertefoszlott.

Thomas rácsapta az ajtót.

–  Vacsora hétkor! – szóltam vissza, bár kétlem, hogy apa meghallotta, mert még sokkal jobban üvöltött, mint amikor először bezártuk. Csak abban reménykedtem, hogy azért nem megy el az étvágya.

A délután elejét azzal töltöttem, hogy a rajzsorozatot olvastam – az ember először azt gondolja, hogy butaság az egész, de aztán ott ragad, és tovább olvassa. Utána mindent előkészítettem apa vacsorájához. Rendes vacsora volt, nem csak kibővített uzsonna: dinnye, hideg lazac (leengedtük a kútba, hogy tényleg hűvös legyen), barackbefőtt, sajt, keksz, egy üveg bor (3 shilling), kávé, újabb kilencpennys szivar és egy kis portói, ami még maradt az orvosságos üvegem alján.

Tálcákon vittük ki a vacsoráját, miközben a godsendi templom órája hetet ütött. Csodálatos, békés este volt. Amint áthaladtunk a hídon, meghallottuk apa üvöltését.

–  Egész délután kiabáltál? – kérdeztem, miután Thomas kinyitotta az ajtót.

–  Igen, majdnem. – A hangja teljesen rekedt volt. – Valaki csak meghallja a mezőről előbb vagy utóbb.

–  Erősen kétlem – állította Thomas. – A szalmát már betakarították, és a búzát még pár hétig nem kezdik el vágni. Egyébként is a dombon túl már egyáltalán nem hallatszik a hangod. Ha berakod a kosárba az ebéd maradványait, felhúzom, és utána leküldöm a vacsorát.

Azt vártam, hogy apa majd dühöngeni kezd, de még csak nem is válaszolt. Rögtön követte Thomas utasításait, görcsös, ügyetlen mozdulatokkal rakodni kezdett. Nem volt rajta a kabátja, a gallérja kinyitva – siralmas látványt nyújtott, mintha arra készülne, hogy mindjárt viszik kivégzésre.

–  Hoznunk kell neki pizsamát és hálóköntöst – súgtam Thomasnak.

Apa meghallotta, és felénk fordult.

–  Ha itt hagytok éjszakára, meg fogok tébolyodni, tényleg így lesz, Cassandra. Ez a bezártság, már el is felejtettem, milyen rettenetes. Tudod, milyen szörnyű, ha az embert egy ilyen kis helyre beszorítják? Még nem hallottál a klausztrofóbiáról?

–  Nagyon sok hely van a toronyban felfelé – utasítottam el olyan határozott hangon, amennyire csak bírtam. – Másrészt akkor nem szenvedsz klausztrofóbiától, amikor bezárkózol a kapuházi szobádba, ami egy kis lyuk?

–  De az egész más, ha valaki más zár be! – A hangja megbicsaklott. – De ti, kis hülyék, azonnal engedjetek ki. Engedjetek ki!

Iszonyatosan éreztem magam, míg Thomas közönyös arcot vágott. Felhúzta a kosarat, amit apa megtöltött, kivette az edényeket, majd bepakolta a vacsorát. Azt hiszem, érezte, hogy kezdek elgyengülni, ezért gyorsan odasúgta:

–  Most már végig kell csinálnunk! Hagyd rám a dolgot!

–  Kiengedünk, amint írtál valamit, mondjuk, ötven oldalt – szólt le apának, miközben leengedte a kosarat.

–  Ötven oldalt! Még amikor jól ment az írás, akkor is legalább három hónapig írtam annyit – felelte apa elcsukló hangon. Aztán beleroskadt a fotelbe, és mindkét kezével a fejét fogta.

–  Inkább rakodd ki a vacsorát, először a kávékiöntővel kezdd.

Apa felnézett, és egyszerre csak skarlátvörös lett a feje. Majd belenyúlt a kosárba, és a következő pillanatban egy tányér repült el a fejem mellett. Egy villa is elzúgott mellettünk, mielőtt sebesen bevágtuk az ajtót. Utána csörömpölés jelezte, hogy valamelyik porcelánedény az ajtónak csapódva ripityára tört. Leültem a lépcsőre, és sírva fakadtam.

–  Uramisten! Csak nem sérültél meg, Cassandra? – krákogta apa.

–  Nem, teljesen jól vagyok – feleltem, az ajtó alatti réshez hajolva. – De kérlek, apa, ne dobáld a tányérokat az ajtónak, míg meg nem etted, ami rajtuk van! És nem próbálnál meg mégis írni valamit, bármit, akár bugyuta gyerekversikét is, mint hogy „A macska a lábtörlőn ült”, csak kezdj már el írni!

Aztán még jobban bőgtem. Thomas felhúzott a földről, és levezetett a lépcsőn.

–  Nem kellett volna bezárnunk! – zokogtam, amint lefelé jöttünk a dombról. – Ma este kiengedem, még ha meg is öl bennünket.

–  Arról szó sem lehet; emlékezz a megállapodásunkra: nem adjuk fel, csak akkor, ha mindketten beleegyezünk. Én még kitartok. Majd meglátjuk, milyen állapotban lesz vacsora után.

Mihelyt a nappali fények tompulni kezdtek, Thomas lámpát gyújtott; a pizsamával és a hálóköntössel a dombra indultunk. A toronyhoz közeledve semmilyen hangot sem hallottunk.

–  Mi van, ha a fejét a falba verte, és elájult – suttogtam, ám ekkor szivarfüst megnyugtató illatát sodorta felénk a szellő.

Amikor kinyitottuk az ajtót, apa az asztalnál ült, hátat fordítva felénk. Megfordult, az egyik kezében szivar, a másikban ceruza.

–  A remek ötletetek bevált – kiáltotta rekedten, de elégedetten. – Megtörtént a csoda! Végre elkezdtem!

–  Csodálatos! – akadt el a szavam.

–  Kiváló! – mondta Thomas a lehető legprózaibb hangon. – Megnézhetnénk, amit írtál?

–  Természetesen nem. Úgysem értenétek egy szót se belőle. De biztosíthatlak benneteket, hogy elkezdtem a munkát. Akkor most engedjetek ki.

–  Ez csak csalafintaság – súgta Thomas.

–  És hány oldalt írtál, apa? – kérdeztem.

–  Hát nem sokat; a fény már nem volt túl erős az elmúlt órában.

–  Ezen majd segít a lámpa – szólt közbe Thomas, miközben kezdte leengedni.

Apa megfogta, majd normális hangon kezdett érvelni:

–  Szavamat adom neked, Thomas, hogy elkezdtem a munkát. Tessék, nézd meg magad is – közvetlenül a lámpához tartott egy papírlapot, amit aztán sietve elkapott onnan. – Cassandra, te megad is írsz, és tudod jól, hogy az első vázlat, hát… nem túl meggyőző erejű. A fenébe, de hát csak a vacsora után kezdtem neki. Erről jut eszembe, kiváló volt, nagyon köszönöm. Most viszont siessetek a létráért! Hadd menjek vissza a szobámba; egész éjjel dolgozni akarok!

–  De apa, ez itt tökéletes hely, itt nyugodtan dolgozhatsz egész éjszaka! – válaszolta Thomas. – Csak megzavarná a gondolataid, ha most máshova kellene átmenned. Tessék, itt a pizsamád és a hálóköntösöd. Holnap reggel találkozunk. Jó éjt. – Ledobta neki a ruhákat, aztán rázárta az ajtót. – Gyere, Cassandra! – fogta meg a karom határozottan.

Ellenkezés nélkül engedelmeskedtem. Nem hittem, hogy apa csak ki akart cselezni bennünket. Úgy éreztem, a gyógymódunk hatni fog, csak idő kell hozzá! Józan, mértéktartó hangulatban volt, ezért úgy véltem, nyugodtan ott hagyhatjuk éjszakára.

–  Viszont őrködnünk kell éjszaka – jelentettem ki –, arra az esetre, ha esetleg felgyújtaná az ágyát, vagy valami mást.

Beosztottuk az éjszakai őrséget. Én kettőig aludtam – nem túl jól –, majd váltottam Thomast. Minden órában egyszer felmentem a dombtetőre, de csak egyszer hallottam gyenge horkolást úgy öt óra tájban.

Hétkor ébresztettem Thomast, és szerettem volna vele menni az első reggeli látogatásra, de elszelelt nélkülem, miközben a Windsor-kastélyban hoztam rendbe magam. A hídon találkoztam vele, amint már visszafelé jött. Elmondta, hogy apa nagyon örült a vödör meleg víznek, amit felvitt neki.

–  Kezdem azt hinni, hogy tényleg dolgozik… mindenesetre valamit írt, amikor rányitottam az ajtót. Nyugodt, és sokkal együttműködőbb! A vacsoraedényeket már előre bekészítette nekem a kosárba, majd közölte, hogy szeretne reggelizni.

Ma akárhányszor vittünk neki ételt, mindig eszeveszetten írt valamit. Persze most is kérlel bennünket, hogy engedjük ki, ám most már nem nagyon koptatja a száját. Amikor ma este felvittük neki a lámpát, így szólt:

–  Ugyan, ugyan! Még mindig itt tartotok.

Most már bizonyosan nem blöfföl! Én már kiengedtem volna, de Thomas azt mondja, előbb mutasson valamit.

Csaknem hajnali négy óra. Nem ébresztettem fel Thomast kettőkor, mert naprakésszé szerettem volna tenni a naplóm. Szegény fiú ájultan alszik a kimerültségtől, itt, mellettem a díványon. Szerinte semmi szükség az őrködésre, de én továbbra is ragaszkodtam hozzá. Nemcsak azért, mert apával történhet valami, hanem a barométer elkezdett vészesen süllyedni. Akkor is hajthatatlanoknak kell maradnunk, ha esetleg szakadni kezd az eső?

Thomas sokkal kitartóbb, mint én. A biztonság kedvéért esernyőt is leeresztett apának a lámpával együtt.

A dél felé néző ablakon nézek ki. Azért választottuk apa kapuházi szobáját éjszakai tartózkodási helyünkül, mert innen jól láthatjuk az egyik ablakon át a Belmotte-tornyot, míg a másikon szemmel tarthatjuk a kastély felé vezető ösvényt. Bár ki akarna az éjszaka kellős közepén a kastélyba jönni? Az égvilágon senki! De én azért éberen őrködöm a vártán, mint régen az őrszemek.

Miért, hatszáz évvel ezelőtt is őrség állt a várbejárat tornyain…

Újra a Belmottére pillantok, a telihold fénye süt rá. Az a furcsa érzésem támad, hogy ez a torony több, mint élettelen kövek halmaza. Vajon tudja-e, milyen fontos szerepet játszik most a tömlöcében alvó foglya számára?

Négy óra – anya órája is magától életre kel; apró, köpcös emberke négyet csilingel csengettyűjével, a kezemtől pár centire.

Thomas milyen mélyen alszik! Ha alvó embereket nézek, még távolabb érzem őket magamtól, mint egyébként.

Héloïse álmában biztosan nyulakat hajszol – időnként halkan nyüszít egyet, a mancsai néha rángatóznak. Ab is megtisztelt bennünket a társaságával egészen éjfélig; most valahol a holdas éjben vadászik.

Holnap apát mindenképpen ki kell engednünk, még ha nem is hajlandó megmutatni, mit írt. Az arca, ahogy felnézett ránk, amikor átvette a lámpát, olyan különös volt – mint valami prófétáé, aki víziókat lát.

Persze lehet, hogy csak azért, mert nem borotválkozott.

Felkeltsem Thomast, most, hogy a naplóm naprakész? Egyáltalán nem vagyok álmos. Eloltom a lámpát, és csak ülök a holdfényben.

Így is tudnék írni. Emlékszem, hogy holdfénynél kezdtem el írni annak idején a naplóm első sorait. Mennyi minden történt azóta!

Most Simonra fogok gondolni. Most? Mintha nem gondolnék rá folyton. Bár apa miatt is aggódom, egy belső hang mindig megszólal: „Neked senki más nem számít igazán, csak Simon.” Bárcsak Rose felbontaná az eljegyzését! Akkor talán valamikor Simon visszatérne hozzám.

De mit látok, kocsi közeleg a godsendi úton! Különös figyelni a fényszóróit, és eltűnődni, vajon ki az, aki ilyenkor belehajt az éjszakába.

Szent ég, a kocsi befordult az ösvényünkre! Most mit tegyek?

Csak nyugi, nyugi! Biztosan elvétette a kereszteződést. Akkor majd hátratolat, vagy legrosszabb esetben továbbjön, aztán megfordul a kastély előtt. Igen, csakhogy amikor emberek megpillantják a kastélyt, általában megállnak, hogy megbámulják. És ha apa meghallja a kocsizajt, és elkezd kiabálni, meghallhatják a hangját! Nagyon is lehetséges – a néma éjszakában. Jaj, tolass már vissza!

De csak jön, és csak jön. Úgy érzem magam, mint az a naplóíró, aki a közelgő katasztrófa utolsó másodpercéig sem teszi le a tollat… míg a katasztrófa be nem következik. És bekövetkezett: Simon és Topaz szállnak ki az autóból.

16

Lerohantunk a konyhába, ahol Topaz épp lámpát gyújtott. Majd Simon hangja hallatszott, mielőtt őt magát megpillantottuk volna.

–  Itt van Rose?

–  Rose? – A hangom nagyon értetlennek tűnhetett.

–  Jaj, istenem! – kiáltotta Simon.

Amint a lámpa végre több fényt árasztott, jól kivehetővé vált Simon elkeseredett, boldogtalan arca.

–  Rose eltűnt – közölte Topaz. – De ne rémülj meg, nem baleset vagy bármi hasonló, mivel hagyott hátra levelet Simonnak. Csakhogy… – Simonra pillantott, mielőtt folytatta – a levél nem ad magyarázatot semmire. Valószínűleg ma délelőtt ment el, amikor Simon az anyját vitte kocsival a barátaikhoz… Rose kijelentette, hogy nincs kedve velük menni. Simon még vacsorára is ott maradt, így nagyon későn ért haza a lakásba. Én modellt ültem Macmorrisnak egész nap, aztán elmentem vele színházba. Épp akkor értem haza, amikor Simon Rose levelét olvasta. Arra gondoltunk, talán ide jött, hogy veled legyen.

–  Mindenesetre biztonságban van, mert táviratozott nekem. Bár csak annyit közölt, hogy majd később ír, amint tud, és hogy legyek megértő – mondtam. Ekkor világosodott meg számomra, hogy a „legyek megértő” kifejezés nem a mi veszekedésünkre utalt, hanem az ő szökésére.

–  Hol adta fel a táviratot? – szegezte nekem a kérdést Topaz.

–  Nem is figyeltem, de mindjárt megnézem!

A szobámban volt a távirat. Miközben felrohantam, hallottam Topaz kiabálását:

–  Jó, hogy Mortmain átalussza ezt az egészet!

Attól féltem, felmegy hozzá, hogy felébressze, mielőtt visszaérek, de szerencsére nem tette.

Kiterítettem a táviratot a lámpa elé.

–  De hiszen ez abból a kis tengerparti városból jött, ahol együtt piknikeztünk – jelentette ki Simon.

–  De mi a csudáért ment oda? – szólt közbe Thomas. – És miért nem adott semmilyen indoklást a csacska lány?

–  De adott – felelte Simon. – Köszönöm, Topaz, hogy igyekeztél megkímélni, de úgy érzem, többé nincs értelme. – Előhúzta zsebéből a levelet, és a távirat mellé tette. – Így mindenki láthatja, hogy miről van szó valójában.

Rose ceruzával körmölte:

KEDVES SIMON!

Szeretném, ha tudnád, nem hazudtam neked. Tényleg úgy hittem, hogy szeretlek. De most már nem tudok annál többet tenni, mint hogy a megbocsátásodért esedezem.

ROSE

–  Hát, így már minden érthetőbb – állította Thomas, miközben jelentőségteljes tekintettel pillantott rám, ami ezt sugallta: „Nem megmondtam neked?”

–  De ez még egyáltalán nem végérvényes! – ütött meg bizakodó hangot Topaz. – Mondtam Simonnak, lehet, hogy csak az esküvő előtti női izgalom tört rá. Egy-két nap múlva talán másképp fog érezni. Mint látható, olyan helyre ment, ahol nyugodtan átgondolhatja a dolgokat.

Simon az órájára pillantott.

–  Túl fáradt lennél, ha azonnal elindulnánk? – kérdezte Topazt.

–  Úgy érted, menjünk utána? Gondolod, hogy bölcs dolog lenne? Lehet, hogy egyedül akar maradni egy darabig…

–  Nem fogom zavarni. Nem is akarok találkozni vele, ha nem akarja. Beszélj vele te először. De többet kell tudom az egészről, mint amennyit most tudok.

–  Természetesen jövök veled, csak hadd váltsak két szót Mortmainnel.

Felfelé indult a konyhai lépcsőn, de útját álltam.

–  Felesleges felmenned.

–  Mi? Már megint Londonba utazott?

–  Nem… – Thomasra pillantottam, remélve, hogy kisegít. – Az a helyzet, Topaz…

–  Mi történt? Mit titkoltok előlem? – Annyira megrémült, hogy még a mély alt hangja is elvékonyodott.

–  Tökéletes egészségnek örvend – válaszoltam sietve –, csak nincs a szobátokban. De jó hírünk van, Topaz, aminek biztosan örülni fogsz!

Thomas végre átvette a szót:

–  Apa két napja a Belmotte-torony lakója. Mi zártuk be oda, hogy arra késztessük, kezdjen el végre írni, és ha hinni lehet apának, sikerült kimozdítanunk a holtpontról.

Úgy véltem, Thomas teljesen világos magyarázatot adott, Topaz azonban újabb és újabb kérdésekkel ostromolta, mire végre felfogta, miről van szó. És amikor nagy nehezen megértette, még dühösebb lett.

–  Megöltétek! – sikoltotta.

–  Tegnap még olyan eleven volt, mint a rugdalózó kisgyermek – állítottam határozottan. – Nemde, Thomas?

–  Hát azért nem rugdalózott – felelte Thomas –, de már nagyon jól berendezkedett a toronyban. Ha a józan eszedre hallgatsz, Topaz, ott hagyod apát még pár napig!

Topaz azonnal a kredencnél termett, ahol a Belmotte-torony ajtajának kulcsa szokott lógni.

–  Hol van? Adjátok ide azonnal! Ha nem kapom meg két percen belül, baltával hasítom szét azt a toronyajtót.

Hű, azt nagyon élvezte volna! Már nem látszott rémültnek, inkább tragikus, síri hangon beszélt.

–  Most már ki kell engednünk apát – fordultam Thomas felé –, bár én inkább holnapra gondoltam.

–  Szerintem nem kéne – felelte –, mert így az egész kísérlet romba dől. – Ennek ellenére elment, hogy hozza a lámpát.

A holdat nem láttuk, de a csillagok még mindig ragyogtak az égen, miközben áthaladtunk a várudvaron.

–  Várjatok, hozom a zseblámpámat a kocsiból – kiáltotta Simon.

–  Bocsáss meg – mondtam Simonnak, amint követtük a többieket a Belmotte hídon át –, hogy így belerángattunk ebbe a családi perpatvarba, amikor van elég bajod neked is.

–  Igaz, de erre azért kíváncsi vagyok.

Semmilyen hang nem szűrődött ki a toronyból, mialatt közeledtünk.

–  Ne kezdj kiabálni, hogy itt vagyok, hogy megmentselek – figyelmeztettem Topazt. – Tudod, milyen rossz az, ha valakit hirtelen felvernek álmából.

–  Hát, ha felébred egyáltalán.

Legszívesebben felpofoztam volna – egyrészt azért, mert szörnyű ripacs módon megjátszotta magát, másrészt én is némileg aggódtam. Természetesen egy percig sem gondoltam, hogy apa meghalt, de kicsit féltem, hogy megháborítottuk az elméjét, amely már kísérletünk kezdetén sem tűnt teljesen tisztának.

Továbbra is csend honolt, amikor a lépcső aljához értünk.

–  Add ide nekem a kulcsot – súgta Topaz Thomasnak –, én akarok először benézni.

–  Ha nem vigyázol, nem benézni fogsz, hanem fejjel előre bebucskázni öt méter magasról. Engedd meg, hogy én és Cassandra nyissuk ki az ajtót, és előbb visszategyük a létrát; amint rögzítettük, leszállhatsz hozzá, mint a megsegítő angyal.

Ez az ötlet nagyon megtetszett neki.

–  Rendben, de akkor is engem lásson meg először!

–  A lehető legkevesebb zajt üssük – súgtam Thomasnak, amint megfogtuk a létrát. – Meg akarom nézni apát, még mielőtt felébred. Nálam van Simon zseblámpája.

Csendben kinyitottuk az ajtót; a zseblámpával a sötétbe világítottam.

Apa az ágyon feküdt, olyan mozdulatlanul, hogy egy pillanatra megrémültem. De aztán az apró, kunkorodó horkantások hallatán megkönnyebbültem. Különös látványt nyújtott a lenti terület a zseblámpa fényében: az ágy alól kinövő, napszikkasztotta turbolya fehérsége csontváznak tetszett, a vaságykeret lábai furcsán szétálltak – nyilván apa súlyához igazodtak. Az ágy mellett az esernyő ki volt nyitva; nem lehet baj az agyával, ha ilyen előrelátásra képes. Ám még nagyobb öröm öntött el, amikor a zseblámpát a rusztikus asztalra irányítottam. A felhasználatlan lapok halma mellett négy kisebb, nehezékkel gondosan ellátott köteget fedeztem fel.

Thomasszal a lehető legkisebb zajjal leeresztettük a létrát – Topaz már türelmetlenül lihegett a nyakunkban. Természetesen csak apának hátat fordítva araszolhatott le a létrán, ami nem jellemző a megsegítő angyalra, de amint leért, kárpótolta magát a nagyjelenettel: magasra tartva a lámpát, elkiáltotta magát:

–  Mortmain, eljöttem hozzád, hogy megmentselek! Topaz vagyok, a védangyalod. Most már biztonságban vagy.

Apa felpattant ülő helyzetbe, és zihálva szólt:

–  Uramisten! Mi történt?

Topaz rávetette magát apára, mire az ágy összecsuklott.

Fuldokolva a nevetéstől Thomas és én sietve odébbálltunk, lerohanva a lépcsőn.

Odabent állt a ribillió: apa szitkozódott, majd hangosan ásítozott, de aztán nevetett is, miközben Topaz mély hangon turbékolt neki.

–  Nem lenne jobb magukra hagyni őket egy időre? – javasolta Simon.

–  De igen. Topaz ripacskodását amúgy sem lehet kibírni – mondtam Thomasnak.

Az udvaron várakoztunk, míg aztán egy idő után láttuk, hogy a lámpa megindul lefelé a domboldalon. Simon úgy döntött, inkább nem mutatkozik, hanem a kocsiban várakozik.

–  Mi is eltűnjünk? – kérdeztem Thomast.

–  Nem, essünk túl a találkozáson a kiszabadult apával.

Eléjük szaladtunk a hídhoz. Topaz apa karján lógott, miközben azt mondogatta:

–  Támaszkodj rám, Mortmain, nyugodtan támaszkodj rám, úgy, mint a kis Lord Fauntleroy a nagyapjára.[50]

–  Jól vagy, apa? – kérdeztem derűsen.

–  Jaj, itt vannak az én drága kis börtönőreim – felelte meglehetősen kimerülten. – Igen, azt hiszem, túlélem a kalandot, főleg ha Topaz nem kezelne a torony kishercegének.

Amint apa bement a konyhába, Topaz visszamaradt: megragadta a karom, és a gyengéd, becézgető stílusból átváltott gyakorlatiasba.

–  Gyorsan fussatok vissza, és nézzétek meg, mit írt!

Visszarohantunk a dombra; szerencsére még mindig nálam volt Simon zseblámpája.

–  Hű, ez nagyon izgalmas pillanat! – jelentettem ki, amikor megálltunk a rusztikus asztal előtt. – Lehet, hogy beleveszem ezt az eseményt apa életrajzába, ha majd egyszer megírom.

Thomas leemelte a kőnehezéket az első kötegről.

–  Nézd, ez az eleje. – Nagy betűkkel a következő volt ráírva: 1. rész. Lerántotta a felső lapot, majd felnyögött.

Az egész oldalt nagy betűkkel írta, de bizonytalanul, mint amikor a kisgyerek írni tanul. Amint a zseblámpával végigpásztáztam a lapot, mindenütt ugyanannak a gyerekversikének az első mondata állt, ismétlődve a lap aljáig: A MACSKA A LÁBTÖRLŐN ÜLT.

–  Jaj, Thomas! Azt hiszem, megháborítottuk az elméjét.

–  Butaság! Hallottad, milyen értelmesen beszélt…

–  Igen, de az lehet, hogy csak időleges… nem veszed észre, mit csinált? – Hirtelen eszembe jutott valami. – Emlékszel, mit kiabáltam be neki az ajtó alatt, amikor annyira kiborultam? „Írj bármit, akár gyerekversikét is, csak kezdj már bele!” És erre le is írta!

Thomas továbblapozott, és a gyerekversike második sora jelent meg, ugyanúgy ismétlődve a lap aljáig.

–  Belépett a második gyermekkorba – jajdultam fel –, és mi idéztük elő benne idejekorán!

–  Nézd meg ezt! – kiáltotta Thomas. – Itt már kezd felnőni! – Végre apa rendes kézírását láttuk, amely tényleg szép és rendezett. – De mi a csoda ez? Szent ég! Rejtvényeket talál ki!

Az első könnyű akrosztichon[51] volt, aztán egy rébusz[52], majd versek, amelyekben állatnevek voltak elrejtve – csupa gyermeteg játék, amelyeket a régi gyerekévkönyvünkből szedett ki. Aztán egyszerű találós kérdések következtek. Az utolsó oldalra ezt írta:

Megvizsgálandók:

régi iskolai füzetek

ábécés könyvek

gyereklexikonok

kirakós játékok

gyerekjátékok a múzeumban

–  Ez nagyon is racionális – jegyezte meg Thomas. – Szerintem ebben van valami.

Én azonban már nem hittem. Túljutottam azon a félelmen, hogy apa esetleg tényleg meghibbant, de úgy véltem, ezek a gyerekes játékok csak szimpla időtöltésül szolgálnak nála. Ugyanolyanok, mint amikor az enciklopédia szócikkeit olvassa össze.

Thomas levette a nehezéket a 2. részről.

–  Hát ez már egyáltalán nem gyerekjáték! – jelentette ki pár pillanat múlva –, bár nem sokat értek belőle.

Számozott mondatok voltak, két-három sor hosszúak. Először azt hittem, költemény csodás szókombinációkkal, és bár rejtélyes volt, valami jelentést véltem felfedezni mögötte. Aztán hirtelen szertefoszlottak a reményeim.

–  Jaj, már látom, mi ez: egy keresztrejtvény kulcsszavai – mondtam csalódottan. – Megint csak szórakozik! A többi már nem is érdekel! – Eszembe ötlött, ha nem sietek vissza a kastélyba, lehet, hogy Simon elmegy, még mielőtt újra láthatnám.

–  Gyere vissza a zseblámpával – kiáltotta Thomas, miközben már kezdtem felmászni a létrán. – Nem megyek el addig innen, míg meg nem néztem mindent, amit apa írt. – Nem álltam meg, így kikapta a kezemből a zseblámpát.

–  Ezt meg kéne nézned! – kiáltott utánam, amikor már a létra tetején voltam. – A 3. részben ábrák vannak, melyek a távolságokat mutatják különböző helyek között. Még madarat is rajzolt hozzá, amelynek szájából szavak buggyannak elő.

–  Szerintem a postagalambokról szóló füzetből vette – szóltam vissza megvetően. – Most majd biztos jön valami a szőnyegtáskáról, aztán a szomorúfűz-pagodás díszítésű kínai tányérról.

–  Olyan vagy, mint Harry apja, aki gúnyt űz a Jákob küzdelméből – kiáltotta utánam. – Én látok ebben valami pozitívat!

Már nem hittem az egészben. Ebben a pillanatban egyébként sem érdekelt a dolog, mivel csakis Simon járt a fejemben.

Topaz lesietett a szobájukból a konyhába, amint meglátott.

–  Gyorsan beszéljünk, míg Mortmain fürdik. Hát nem nagyszerű, hogy újra elkezdett dolgozni? Mit találtatok?

Nem szerettem volna csalódást okozni neki, így azt mondtam, lehet, hogy Thomasnak van igaza, és én tévedek. De amint megemlítettem a keresztrejtvényt, a lelkesedése lelohadt.

–  Szerintem apád azt hiszi, hogy tényleg dolgozni kezdett – jelentette ki aggódó tekintettel. – Az agya kissé zavart, de nem csoda, azok után, amin keresztülment. Lenne egy-két szavam hozzád, kislányom, de most nincs erre idő, mert kezdenünk kell valamit Simonnal. Cassandra, nem mennél el vele helyettem? Én inkább Mortmainnel maradnék, nem akarom, hogy tudjon Rose szökéséről, míg egy kicsit jobban nem lesz. Egyébként azt se tudja, hogy Simon itt van.

A szívem nagyot dobbant.

–  Hát, persze, szívesen.

–  És próbáld Rose-t észre téríteni. Mondtam Simonnak, talán jobb lenne, ha te mennél, mivel nagyobb hatással vagy Rose-ra, mint én, és úgy vélte, jó ötletet adtam. Kint vár a kocsiban.

Felszaladtam, hogy felkészüljek az útra. Életem leggonoszabb pillanatát éltem át: tudtam, hogy az apával kapcsolatos akciónk kudarcot vallott, és hogy Simon nagyon elkeseredett Rose miatt, én viszont határtalanul boldognak éreztem magam! Rose most már biztosan lemondott Simonról, én pedig vele autózhatok hajnalok hajnalán.

Még sötét volt, amikor kiszaladtam a kocsihoz, bár halványan már kezdett világosodni, a csillagok fénye némileg tompult. Amint átfutottam a felvonóhídon, Héloïse vonítását hallottam, akit apa szobájában felejtettünk. Apa íróasztalának tetején ült, hosszú orrát az ablakhoz nyomva. Hirtelen eszembe jutott, hogy a naplóm ott maradt az íróasztalán; szerencsére Topaz utánam jött néhány szendviccsel, és megígérte, hogy elteszi, anélkül, hogy megkísérelné kisilabizálni a gyorsírásom.

–  És mondd meg apának, hogy csak a javát akartuk! – Annyira boldog lettem, hogy a világon mindenkinek csak jót akartam! Aztán elindultunk, elhajtottunk a csűr mellett, ahol egykor kihallgattam Simonék beszélgetését, aztán túlmentünk a kereszteződésen is, ahol a verseket szavaltuk egymásnak azon a gyönyörű május elsején, és elhagytuk a falu legelőjét is, ahol a szagokat és a különböző hangokat vettük számba. Amint a fogadónál a gesztenyefa alatt hajtottunk el, megsajnáltam Simont – eszébe jut-e Rose gyönyörű haja a zöld levelekkel a háttérben?

Majd én kárpótolom érte, esküszöm. Most már szabad! – mondtam magamnak.

Az indulás után egy kicsit apáról beszélgettünk. Simon úgy vélte, hogy azok az írások, amelyeket Thomasszal találtunk, nem feltétlenül blődségek. Előbb neki is meg kéne néznie.

–  Bár be kell hogy valljam, elég különösnek hangzik az egész – tette hozzá.

Aztán csöndben ültünk. Már messze jártunk Godsendtől, amikor újra megszólalt:

–  Tudtál arról, hogy Rose hogyan érez irántam?

Olyan sokáig gondolkodtam a válaszon, hogy így folytatta:

–  Felejtsd el! Nem is tisztességes ilyet kérdezni tőled!

–  Simon…

–  Azt hiszem, inkább nem is beszélnék erről – vágott rögtön a szavamba. – Előbb meg kell bizonyosodnom, valóban úgy gondolja-e, ahogy a levelében írta.

Aztán megkérdezte, hogy nem fázom-e, mert akkor be tudja csukni a kocsi tetejét; amikor Londonból eljöttek nagyon meleg volt, és Topaz kérte, hogy maradjon nyitva. Azt feleltem, nekem is jó így. A levegő friss volt és hűvös, de nem hideg.

Különös érzés volt áthajtani az alvó falvakon – a kocsi motorja ilyenkor zajosabbnak tűnt, a kocsilámpák fénye erősebbnek. Észrevettem, hogy Simon mindig lelassít, pedig az ő lelkiállapotában inkább azt vártam volna, hogy vadul keresztülhajt árkon-bokron. Az egyik házban a felső, rombuszbordás ablakban gyertyaláng világított, a kapu előtt pedig autó állt.

–  Lehet, hogy orvos van a háznál – találgattam.

–  Talán most hal meg, vagy éppen születik valaki – tette hozzá Simon.

A sötétszürke ég egyre halványabb lett; olyan volt, mint távoli füst. Sehol nem voltak színek; a házak, mint krétarajzok szürke papíron. Inkább esti szürkületnek tetszett, mint pirkadatnak. Mindezt kifejtettem Simonnak, aki azt felelte, hogy pirkadat előtt mindig különösek a fények; mintha az ember a pokol tornácán állna.

Kis idő múlva megálltunk, és Simon a térképet vizsgálta. Körülöttünk az árkokon túl a mezőket pára lepte be, csak a megnyesegetett fűzfák emelkedtek ki a tájból. A távolban messze kakas kukorékolt.

–  Kár, hogy nincs gyönyörű napfelkelte számodra – sajnálkozott Simon.

De még a napfelkelténél is szebb volt, amikor a vastag szürke pára aranyló köddé változott.

–  Ez tényleg rendkívüli – fejezte ki tetszését Simon –, pedig a napot nem is látjuk sehol.

Magam azt gondoltam, hogy ennek szimbolikus jelentése van – most még nem látja, hogy egy napon milyen boldoggá teszem.

–  Kérsz egy szendvicset? – kérdeztem.

Csak azért fogadta el, hogy ne egyek egyedül, miközben arról beszélt, milyen nehéz szavakat találni a fénylő ködpára leírására, és hogy az ember miért vágyik arra, hogy megragadja a szépséget.

–  Mert birtokolni akarja – jelentettem ki.

–  Vagy hogy a szépség kerítse őt a hatalmába; azt hiszem, valójában a kettő ugyanazt jelenti, vagyis azonosulni akarunk a szépséggel.

A ködpára egyre ragyogóbbá vált. Elnéztem volna még jó sokáig, ám Simon ügyesen elrejtette a szendvicsszalvétát az árok aljára, és továbbhajtottunk.

Nem sokkal utána már éreztük a sós tenger illatát a levegőben. A pára túl vastag volt a tengeri láp felett, hogy a nap sugarai áthatoljanak rajta, de a ragyogása szemkápráztató. Mintha felhők alagútján utaznánk keresztül.

–  Szerinted ezen a helyen piknikeztünk? – kérdezte Simon gyanakodva, miközben végighajtottunk a főutcán. – Most valahogy másmilyennek tűnik.

Azt válaszoltam, ez csak azért van, mert itt a nyári szünidő. Májusban a falu ugyanolyan volt, mint bármelyik másik, amely több kilométerre fekszik a tengertől. Most viszont mindenütt láthatók a gyerekek vödrei, lapátjai, rákfogó hálói; a fürdőruhájuk kiakasztva az ablakba. Hirtelen újra gyerek szerettem volna lenni, idegen szobában felébredni, tudva, hogy előttem az egész nap a homokos tengerparton… De mégse, ebben a pillanatban senkivel sem cseréltem volna!

Egyetlen lelket sem láttunk a főutcán, de megálltunk a hotel előtt, amely már nyitva volt – a takarítónő épp az előteret súrolta, és megengedte, hogy megnézzük a szállóvendégek listáját.

Rose neve nem szerepelt sehol.

–  Várjunk, míg az emberek felébrednek, és akkor házról házra járhatunk – javasoltam.

–  Lehet, hogy a Hattyúban szállt meg. Bár nem szálloda, jó néhány vendéget szoktak ott fogadni – javasolta a takarítónő.

Emlékeztem is rá piknikezésünk idejéből – kis vendégfogadó a tengerparton, körülbelül egy mérföldre innen, de nem hittem, hogy Rose ilyen helyen szállna meg.

–  Nem baj, van időnk, nézzük meg, míg a falu felébred – jelentette ki Simon.

Végighajtottunk az üres tengerparti úton. Nem volt pára a tenger felett, az ég alja halványan csillogó arany, a víz nyugodt, a hullámok csak vánszorogva érték el a partot, hogy csipkés hártyaként terüljenek szét a fövenyen.

–  Nézd, ott barbecue-ztunk – kiáltottam. Szenvtelenül bólintott, mintha azt jelezte volna: bárcsak ne mondtam volna. Ebben az állapotában nem akarta, hogy arra a boldog napra emlékeztessem.

Már messziről láttuk a Hattyú fogadót, más épület nem is volt a közelben. Régi, régi vendégfogadó, hasonló a godsendi Aranykulcsokhoz, csak kisebb és egyszerűbb. Az ablakai vakító csillogással verték vissza a felkelő nap sugarait.

Simon megállt a bejárat előtt.

–  Valaki már fenn van! – nézett fel a csúcsos oromzaton nyitott ablakra, amely szinte megszólalásig hasonlított az Aranykulcsokéra, még a kancsó és a tál is a párkányon. Egy lány csengő hangjának foszlányait sodorta felénk a szellő; Az elhagyott kedves című népdalt énekelte.

–  Ez Rose! – suttogtam.

–  Biztos vagy benne? – kérdezte Simon döbbenten.

–  Mint a halál.

–  Fogalmam sem volt, hogy ilyen szépen tud énekelni! – Simon egy ideig hallgatta; hirtelen szomorkás fény csillant a szemében. Néhány pillanat múlva Rose már csak dúdolta a dallamot, miközben hallatszott, hogy ide-oda jár, fiókok nyíltak és csukódtak.

–  Nem énekelne így, ha nem érezné boldognak magát – jelentette ki Simon.

–  Igen, de talán ez is csak az esküvő előtti idegessége miatt van, ahogy Topaz mondta. Felszóljak neki?

Mielőtt válaszolhatott volna, kopogást hallottunk.

–  Jó reggelt – mondta a férfihang. – Készen vagy már? Mehetünk fürödni?

Simon felnyögött, majd beindította az autót, és sebesen elhajtottunk.

–  Mit jelentsen ez?! – kiáltottam. – Neil volt az?

Bólintott. – De most maradj csendben egy kicsit!

Pár perc múlva leálltunk az autóval, és ő cigarettára gyújtott.

–  Ne vágj olyan rémült arcot! Most úgy érzem, mintha mindig is sejtettem volna!

–  De Simon, utálják egymást!

–  Eddig teljesen úgy tűnt, nem? – felelte mogorván.

Továbbhaladtunk, míg találtunk egy másik utat, amely elkerüli a fogadót. Simon nem sokat beszélt, de annyit elmondott, hogy Neil az elején nagyon vonzódott Rose-hoz, de aztán úgy vélte, hogy Rose csak kelleti magát, mert a pénzre utazik.

–  Legalábbis nekem ezt mondta. Én meg abban ringattam magam, hogy Neil azért lett ilyen ellenséges, mert Rose engem részesít előnyben. És amikor ezt bebeszéltem magamnak, Rose valóban jelét adta, hogy jobban kedvel engem… vagyis csak az elején. Már hetek óta kétségek gyötörnek, de reméltem, minden rendbe jön, amint összeházasodunk. Isten a tanúm, fogalmam sem volt róla, hogy Neilbe szerelmes, vagy Neil belé. Nyugodtan megmondhatták volna! Neilre nem jellemző az alakoskodás.

–  Eddig úgy hittem, hogy Rose-ra sem – feleltem letörten.

Ragyogott a reggel, amint hazafelé indultunk. A falvak ébredeztek, a kutyák vígan ugattak. Néhány ködfoszlány még lebegett a mezők felett, vékony fátyolt borítva a felkelő napra. Ahogy továbbhajtottunk, eszembe jutott, amikor azt mondtam magamnak, hogy Simont boldoggá fogom tenni. De most már egész más lett minden. Rájöttem, hogy csak buta mesékkel áltattam magam, és én soha nem jelenthetek annyit neki, mint Rose. Ezt akkor értettem meg először, amikor az arcát figyeltem, amint Rose énekét hallgatta, és aztán ahogy beszélt a boldogtalanságáról – nem keserűen vagy dühödten, hanem csendesen, és egyetlen rossz szót sem mondott Rose-ra. De abból is tudtam, hogy én magam is átalakultam. Talán azért, mert ha látod szenvedni a szerelmedet, abból többet tanulsz, mint a saját gyötrelmeidből.

Még jóval az előtt, hogy visszatértünk a kastélyba, tiszta szívemből visszaadtam volna neki Rose-t, a magam és az ő megkönnyebbülésére, ha képes lettem volna rá.

Október van.

Fent ülök a dombon, a kövekkel körberakott tűzrakóhely közelében. Maradt néhány égett fadarab a Szent Iván-napi máglyából.

Csodálatos a délután! Aranyos napsugarak, nincs szél – kicsit hűvös, ezért Millicent néni fókabőrdzsekijét viselem, ami felségesen melegít, és apa ősrégi utazótakaróján ülök. Ő most a medveszőrme kabátot használja. Így vagy úgy, Millicent néni bundái végül nagyszerű szolgálatot tettek.

A búzamezők sárgálló tarlókká váltak. Az egyetlen élénk szín, amit látni, a kecskerágó bokrok rózsaszínje a kastélyhoz vezető ösvény mentén. Ha a Four Stones-tanya felé nézek, Mr. Stebbinst látom, amint a lovával szánt. Hamarosan, Rose szavajárásával élve, sártenger vesz bennünket körül.

Levelet kaptam ma reggel.

Rose és Neil keresztülautóztak Amerikán, és megérkeztek a kaliforniai sivatagba – azt írja, tevék nincsenek, de a farm remek, három fürdőszobával. Valahogy az egész nem illik a sivatagról alkotott elképzeléseimhez. Rose azt írja, tökéletesen boldog, kivéve, hogy a kelengyéje ugyan gyönyörű, ám használhatatlan – szellős pantallókra és rövidnadrágokra lenne szüksége, olyasmi meg nincs benne. Neil azonban megígérte, hogy elviszi Beverly Hillsbe, ahol táncolhat az estélyi ruháiban.

Bárcsak ne lennék olyan dühös Rose-ra, pedig hivatalosan már megbocsátottam neki. Amikor Neillel elszökött, Neil is írt levelet Simonnak, hogy megmagyarázza a helyzetet, és otthagyta az előszobaasztalon, de közben érkeztek más levelek is a délutáni postával, és Simon Rose levele után nem akart a többivel foglalkozni.

Csak egyszer voltam egyedül vele, mielőtt Amerikába ment. Rettenetes nap volt: mindannyian a londoni lakásban zsúfolódtunk, hogy elsimítsuk a viszályokat. Először Mrs. Cotton beszélt Rose-zal és Neillel, és megbocsátott nekik. Aztán Simon folytatta, és mindkettőjüknek megbocsátott. Aztán Mrs. Cotton megkérdezte apát, akar-e Rose-zal beszélni.

–  Isten ments! – válaszolta apa. – Csak azt nem értem, Simon hogy bírja elviselni ezt a borzalmat!

–  Az ember civilizált lény – felelte Mrs. Cotton, mire apa dühödten felhorkant, de Topaz megragadva a karját, még időben jobb belátásra bírta. Utána a pezsgős ebéd eléggé síri hangulatban zajlott.

Aztán Stephen is beállított; jól szabott öltönyében meghökkentően jóképűnek látszott.

–  Nagyon köszönöm, amit tettél, hálás leszek egész életemben érte – mondta neki Rose, miközben kezet fogtak.

Nem értettem, miről beszél, míg kettesben nem maradtunk, amikor elmagyarázta:

–  Stephen elment Neilhez a szállodájába, és közölte vele, hogy én nem szeretem Simont.

Azt hiszem, Neil elhitte, amikor azt írtam neki még korábban, hogy Rose szereti Simont. Mindenesetre felé se nézett, amióta Rose Londonba költözött. Ám miután Stephen felvilágosította, azonnal a lakásra ment, és elhívta Rose-t vacsorázni.

–  Hát tudod, milyen volt – csillant fel Rose szeme –, mint amikor, tudod, régen, felépültem a skarlátból, és hazajöttem, és csak szó nélkül egymás nyakába borultunk, és szorosan átölelve tartottuk egymást. Olyan volt, csak még jobb; mintha sohasem akarnánk elengedni egymást. Akkor is hozzámentem volna, ha nem lenne egy fityingje sem. És már hetekkel ezelőtt, ha adott volna esélyt rá. De úgy tűnt, hogy nem érdeklem.

–  De Rose, Stephen honnan tudta, hogy Neil mégiscsak érdeklődik irántad?

–  Hát – kuncogott a maga édes módján –, emlékszel arra az estére, amikor medvének néztek, és felpofoztam Neilt? Utána a karjában vitt a sínek mellett, át a mezőn, majd az állomásépület mögött lerakott.

–  „Ezt a pofonért adom” mondta, és megcsókolt. És Stephen meglátta.

Szóval ez volt az, amit annak idején rejtegetett előlem, persze azóta már rég el is felejtettem.

–  Jó, de hogy Stephen látta, hogy egyszer megcsókolt…

–  Nem csak egyszer, elég sokszor. Csodálatos volt. De úgy gondoltam, meg kell büntetnem azért, amiket rólam mondott akkor, amikor kihallgattad őket, és hogy csak úgy merészelt megcsókolni, még ha élveztem is. Amellett nem ő volt a gazdag parti. De hidd el, Cassandra, a gazdagságról lemondtam volna, ha látom rajta, hogy érdeklem. De nem foglalkozott velem, sohasem volt kedves, csak mindig goromba és utálatos. Mert úgy gondolta, hogy Simont kipécéztem magamnak, ami persze igaz volt. És amikor Simon megcsókolt, hát az sem volt rossz – á, a csókokból nem lehet igazán ítélni –, és egy kicsit összezavarodtam, ámde nem sokáig!

Ó, egyszerre csak annyi minden eszembe jutott! Magam előtt láttam, hogyan hergeli bele Rose magát abba, hogy utálja Neilt, bár ezt mindig kicsit túlzottnak tartottam. És azon a bizonyos estén azonnal utasította Simont, hogy hívja a lakásba Neilt, azzal az ürüggyel, hogy én is ott vagyok, majd a táncteremben még fel is kérte, bár amikor visszajöttek a csillogó-villogó folyosóra, nagyon levertnek látszott. Persze Neil kitörő dühe az eljegyzés estélyén inkább csak a féltékenysége számlájára írandó.

Aznap reggel, amikor kettesben eljöttek a lakásból, azt remélték, hogy azonnal összeházasodnak.

–  Neil szerint Amerikában ezt az ember gond nélkül megteheti, itt, nálunk viszont nem – magyarázta Rose. – Így aztán leutaztunk abba a vendégfogadóba, a tengerpartra. Neil azért választotta azt a helyet, mert úgy vélte, hogy a piknikezéskor látott utoljára emberinek. Persze igazából neked kell köszönnöm mindent, mert biztos vagyok benne, hogy Stephen miattad kereste fel Neilt. Azt mondta Neilnek, hogy te vagy Simon számára a megfelelő választás. Gondolom, megérezte, hogy szerelmes vagy Simonba, és így akart segíteni rajtad.

Ó, a drága Stephen, hogyan viszonozhatnám neki ezt az önzetlenséget? Csak sajnos a boldogság, amit számomra remélt, sohasem lesz az enyém.

–  És így jól alakul majd minden – csevegett tovább Rose. – Amint Simon túljut rajtam, megszerezheted magadnak.

–  Úgy hittem, már kigyógyultál abból, hogy a férfiak megszerzéséről beszélj – jegyeztem meg rideg hangon.

Elvörösödött.

–  Nem úgy értettem, te is jól tudod. Azt remélem, hogy beléd szeret; hiszen annyira kedvel, épp ma is beszélt rólad.

Szörnyű gondolat futott át az agyamon.

–  Rose, Rose! Csak nem mondtad meg neki, hogy szeretem?

Megesküdött, hogy nem.

Ám attól félek, hogy mégis. Azóta annyira kedves velem. Persze mindig is az volt, de most szándékoltan az. Csak képzelődöm? Mindenesetre emiatt úgy érzem, hogy inkább nem találkozom vele, ami nagy lelkierőt követel, mert szinte mindennap átjön apához beszélgetni. Most is együtt vannak a kapuházi szobában.

Úgy tűnik, tévedtem apát illetően. Szemlátomást nagyon elmés dolog úgy kezdeni egy könyvet, hogy tizenkilencszer leírjuk egy gyerekversike első sorát.

Most már elég legyen, Cassandra Mortmain! Csak a sértett hiúság beszél belőled, mert Thomas ismerte fel, hogy az apa által írt szöveg, amit a toronyban találtunk, nem teljes badarság. Csak a butaságodat igyekszel igazolni. Mert butaság volt részedről, hogy nem fogadtad el, amit apád állított, vagyis hogy a különcségei igenis jelentenek valamit. És az sem igaz, hogy a könyv elején tizenkilencszer ismétli meg azt a bizonyos sort, mivel az új változatban már csak hétszer. És a kiváló Thomas logikus magyarázatot is adott erre: a sorok az írni és olvasni tanuló kisgyerek esze járását szimbolizálják.

Buta vagyok? Régimódi? Mint Harry apja, aki csúfolódik a Jákob küzdelmén? Persze látom, hogy apa rejtvényei és feladatai ügyesek, és a nyelvezet, amelyben megfogalmazza őket, szép képeket idéznek fel bennem, de nem értem, mivel jelentenek többet önmaguknál.

Thomas és én voltunk a kísérleti nyulak, miután apa átdolgozta az első négy részt. Alaposan kibővítette, ahhoz képest, ahogy két hónappal ezelőtt rátaláltunk a toronyban. Tényleg végigcsináltam. A gyerekrejtvényeket könnyedén megoldottam; a keresztrejtvényt nem szerettem, mert a meghatározásai mind a rémálmok és a szörnyűségek világához kapcsolódtak. A postagalamb fejezetet nagy tisztelettel kezeltem (a postagalamb a főhőse a Galamb útja című rajzsorozatnak). Még a negyedik részen is átküzdöttem magam, amely apa által kitalált újfajta rejtvények gyűjteménye – részben szavak, részben logikai fejtörők a kulcsszavak, melyek egyre mélyebbre visznek vissza a múltba. Számomra nem volt semmi különleges értelme az egésznek, Thomasnak viszont igen, bár bevallotta, hogy az érzéseit nem tudja szavakba önteni.

–  Ha képes volnál rá, fiacskám, mennék és vízbe ölném magam – jelentette ki apa, aztán a hasát fogta a nevetéstől, amikor Topaz közölte, hogy az első részben „az örökkévalóság felhangjait” érezte meg.

Én inkább az elmebaj felhangjait véltem felfedezni. Jaj, nem – megint gúnyolódom. Fafejű vagyok. Ha Simon azt állítja, hogy apa talányossága egyszerűen nagyszerű, akkor úgy is van. Az angol és amerikai kiadók előleget fizettek apának, bár a könyvét talán csak évek múlva fogja befejezni. Az első négy részt hamarosan leközli egy amerikai magazin. Most már egy szavam sem lehet.

Bárcsak apa adna némi magyarázatot! Vagy Thomas rukkolna elő kiváló ötleteivel. (Miután az első részt az írni-olvasni tanuló gyerek szimbolikájával megmagyarázta, úgy döntött, egyelőre még nem kész arra, hogy többet is mondjon.) Bezzeg Topaz örömét leli abban, ha kifejtheti nézeteit, amelyek persze semmivel sem visznek közelebb a megoldáshoz. Legutóbbi gyöngyszemei: kozmikus jelentőség, határtalan mélység.

Az egyetlen, aki tudna segíteni az értelmezésben, természetesen Simon, de nem akarok egyedül maradni vele, nehogy azt higgye, hogy rohanok utána. Igyekszem elkerülni a vele való találkozást, kivéve, ha más is jelen van. Inkább eltűnök a színről, és csak akkor bukkanok elő, ha tudom, hogy már visszament Scoatney-ba.

Megengedjem magamnak, hogy ma találkozzam vele? Szaladjak le a dombról, amikor kijön a várbejárat épületéből, és mondjam, hogy szeretnék beszélgetni apa írásáról? Persze az is érdekel, de sokkal inkább akarnék vele lenni. Bárcsak biztos lehetnék abban, hogy Rose tényleg nem árulta el neki az iránta érzett érzelmeimet!

Inkább várok holnapig, de most már megígértem magamnak!

Már nem én irányítom a dolgok menetét. Lenézek a dombról, és látom, hogy ott áll a várudvaron. Integet nekem, majd megindul a híd felé; úgy tűnik, feljön hozzám. Nem szabad zavarba esnem. Majd apáról beszélek neki, az talán segít…

Mennyit tud tanulni az ember egy óra leforgása alatt!

Csak arról akartam írni, hogy mi történt, közvetlenül az előtt, hogy elment. De ha azzal kezdem, lehet, hogy kihagyok fontos dolgokat, amelyek még előbb zajlottak. Minden, amit mondott, rendkívül értékes számomra.

Egymás mellett ültünk a takarón. Azért jött, hogy elbúcsúzzon; néhány nap múlva Amerikába utazik – egyrészt az anyja miatt, aki New Yorkban akarja tölteni a telet, másrészt ott akar lenni, amikor az az amerikai magazin közli apa írását, mivel cikket kíván írni róla.

–  Apád szerint olyan vagyok, mint a foxterrier, amely megrázza alaposan a szájában az elkapott patkányt, ugyanakkor úgy hiszem, apád örül annak, hogy végre felrázták. Ám az is nagyon fontos, hogy a megfelelő emberek lába elé vessem.

–  Simon, búcsúajándékként mondanál valamit, hogy én is megértsem, mi apa könyvének az értelme?

Meglepetésemre azt mondta, ő is csak próbálta megfejteni.

–  Tudod, mihelyt elmegyek Amerikába, te leszel az egyetlen, vele közeli kapcsolatban álló személy, aki képes lehetsz megérteni a művét. Persze Thomas nagyon értelmes fiú, de túlságosan szertelen, az érdeklődése inkább gyerekes. Szerintem apád igazán arra vágyik, hogy te értsd meg az alkotását.

Ezen meglepődtem, de hízelgő is volt számomra.

–  Én mindennél jobban szeretném, de ha nem magyarázza meg… miért nem akarja, Simon?

–  Mert a talánynak az a lényege, hogy neked magadnak kell rájönni a megoldásra.

–  De az embernek tudnia kell, ha mást nem, azokat a szabályokat, amelyek lehetővé teszik a megoldás megtalálását.

Azt felelte, ebben tökéletesen egyetért velem, és ezért meggyőzte apát, engedje meg, hogy beszélhessen velem erről.

–  Vannak kérdéseid?

–  Természetesen igen. Az első mindjárt az: miért kell, hogy a könyve talány legyen?

Simon elnevette magát.

–  Nagyszerűen indítottál. Senki sem tudja, hogy az alkotó miért alkot azon a módon, ahogy. Apád előfutára valami újnak. Gondold meg, az egész világegyetem, ahogy Isten megalkotta, óriási talány.

–  És eléggé zavarba ejtő is. Nem értem, hogy apának miért kell utánoznia Őt.

Simon azt felelte, minden alkotóművész utánozni kívánja Őt, és hogy minden emberben ott szunnyad a kreativitás lehetősége.

–  Azt hiszem, az apád ezt a potenciális kreativitást igyekszik felkelteni az olvasóiban, hogy osztozzon velük az alkotás folyamatában. Az alkotást persze felfedezésnek tekinti. Úgy értem, hogy már mindent megteremtett a nagy alkotó, nevezzük Istennek, ha tetszik; tehát minden ott van előttünk, csak rá kell bukkannunk.

Azt hiszem, látta rajtam, hogy nem nagyon értem az okfejtést.

–  Várj, talán nem fejeztem ki magam világosan, hadd gondolkozzak.

Lehunyta a szemét, úgy, ahogyan azon a május elsejei napon. Ezúttal nem mertem hosszabban ránézni, csak futó pillantást vettem rá. Próbáltam uralkodni az érzéseimen – még azt sem fogtam fel, hogy elutazik. Biztos el fog tartani egy darabig, míg tudatosul bennem, hogy most már tényleg elment.

–  Úgy vélem, apád hisz abban – szólalt meg végre –, hogy az emberek érdeklődése a rejtvények és a feladványok iránt – amely már a gyerekkorban kialakul – több, mint egyszerű szórakozás: az ember örök kíváncsiságából származik eredete iránt. Megoldásuk bizonyos mentális képességek használatát igényli, keresést fokozatos lépésekben, az eredmények összesítését, amely sajátos agytorna. Apád ezen képességek életre hívásával kívánja közölni a mondanivalóját.

Megkértem, hogy szép lassan ismételje el ezt, de aztán hirtelen megvilágosodott előttem az egész.

–  Értem már! De hogyan működik konkrétabban?

–  Gondolj a keresztrejtvényre: képek százai futnak át az agyadon, míg megoldod. Az ő rejtvényében ezeknek a képeknek az összessége hordozza azt a jelentést, amelyet közölni akar. És a könyve egyes részeinek összessége – a rejtvények, feladványok, logikai, matematikai fejtörők… azt hiszem, nyomozós részt is akar belevenni – összeadódva fejezik a keresés és alkotás egységes filozófiáját.

–  De hogy jön ide a gyerekversike? – kérdeztem némi gúnnyal.

–  Annak csak annyi a szerepe, hogy megteremtse a hangulatot. Képzeld el, amint a kisgyerek először találkozik életében azokkal a talányos szimbólumokkal, amit az ábécé jelent. Úgy gondolj a betűkre, mintha még nem értenéd őket, aztán egyszerre csak a betűk szavakká állnak össze, a szavak képekké az agyadban. Miért nézel olyan ijedten, ismét összezavartalak?

–  Egyáltalán nem. Mindent értek, amit mondtál. Csak nem tetszik, hogy apa miért nehezíti meg ennyire a saját dolgát. Miért nem mondja meg egyszerűen, amit közölni akar?

–  Mert nagyon sok olyan dolog van, amit nem lehet egyszerű módon kifejezni. Például próbáld leírni a szépséget egyszerű szavakkal. Érted már, mire gondolok? – Aztán kifejtette, hogy a művészet feladata nem a kinyilatkoztatás, hanem hogy reakciót váltson ki az emberekből. – Újítások, kísérletezések nélkül – mint apádé is – a művészet egy helyben topogna. Ezért helytelen az elutasító magatartás, bár normális ösztön, hogy tudat alatt félünk attól, amit nem értünk.

Aztán arról beszélt, milyen sok újítást utasítottak el először – Beethoven utolsó vonósnégyeseit, a modern zene jelentős részét, sok nagy festő művét, amelyeket ma viszont a legtöbb ember csodál.

–  Az irodalomban kevesebb az újítás, mint a többi művészeti ágban, ez eggyel több ok arra, hogy bátorítsd apád kísérletét.

–  Hát én bátorítani fogom, amennyire bírom, még akkor is, ha elutasító maradok; majd megpróbálom leplezni.

–  Az nagyon nem lenne jó – felelte Simon. – Az elutasítás bénítja a megértést. Mit tegyek, hogy az ő oldalára állítsalak? Gondold csak meg: mindig ki tudod fejezni pontosan azt, amit akarsz a naplódban? Mindent egyszerű szavakba tudsz önteni? Nem vagy állandóan kénytelen metaforákhoz folyamodni? Az, aki először használt metaforát, óriási újító volt; ma már megállás nélkül alkalmazzuk anélkül, hogy tudatosulna bennünk. Bizonyos értelemben apád munkája a metaforák szabad kiterjesztése.

Miután mindezt elmondta, eszembe jutott, mennyire nehezen találtam szavakat Szent Iván-napi érzelmeim kifejezésére, és hogy úgy írtam arról a napról, mintha fasorban haladnék egy katedrális felé. Azok a képek, amik akkor eszembe jutottak, már örökre összekapcsolódnak azzal a nappal és Simonnal. De nem tudom megmagyarázni, hogy a képek és a valóság hogyan olvad egybe, hogyan nyúlik át egyik a másikba, hogyan szépítik meg egymást. Apa is így igyekszik kifejezni a kifejezhetetlent…

–  Ha valami bekattan az agyadba, rögtön szavakká tudod formálni? – kérdezte Simon.

–  Minden bizonnyal nem tudom elegánsan megfogalmazni… – Igyekeztem könnyed lenni, emlékezve a Szent Iván-napra, amikor tudatosult bennem, hogy belészerettem. – De már nem vagyok elutasító, már apa oldalán állok.

Aztán arról beszélgettünk, mi indította el apát, hogy újra elkezdjen írni. Sohasem fogjuk megtudni, mekkora szerepet játszott az, hogy bezártuk.

Simon úgy vélte, hogy több tényező is hatott:

–  Az idejövetelünk és az anyámmal folytatott beszélgetések feltétlenül ösztönözték. A Scoatney-i könyvtár is valószínűleg segített; sok olyan olvasnivalót terítettem szét ott neki, ami felkelthette az érdeklődését. És az, hogy bezártátok a toronyba, furcsa módon érzelmileg felszabadította. De a végső lökést te adtad, amikor azt mondtad, írjon akármit, akár azt is, hogy „A macska a lábtörlőn ült.” Ez adta neki az ötletet, hogy azzal kezdjen, ahogy a kisgyerek olvasni tanul.

A magam részéről úgy gondolom, apát az segítette leginkább, hogy rettenetesen dühbe gurult. Egyre biztosabb vagyok abban, hogy a tortakéses eset túlságosan móresre tanította, és valahogy szellemileg gúzsba kötötte. Simon szerint kiváló az elméletem.

–  És milyen manapság a vérmérséklete? – érdeklődött Simon.

–  Kedvesebb, mint valaha, de ha néha kitör, akkor rettenetes. Topaz imádja.

–  A kedves Topaz – mosolyodott el Simon. – Tökéletes feleség számára, most, hogy elkezdett dolgozni, és ezt ő maga is tudja. Neked viszont nem lesz túl szórakoztató az élet itt a kastélyban a télen. A londoni lakásban ott marad a szobalány, ha van kedved, időnként átmehetsz oda. Biztos vagy benne, hogy nem akarsz egyetemre menni?

–  Egészen biztos. Viszont folytatom az írást. Ahhoz nem kell egyetem, elég hozzá az élet.

Elnevette magát, és azt mondta, öröm velem lenni – néha olyan érett vagyok a koromhoz képest, máskor viszont teljesen kislányos.

–  Inkább gépírást akarok tanulni, és a gyorsírásom fejleszteni, és akkor lehetnék egy író titkárnője, míg magam is íróvá nem válok.

Azt felelte, Topaz majd megszervezi ezt számomra. Tudom, hogy hagy nála pénzt, ami elegendő lesz számunkra. Azt mondta Topaznak, azért kell elfogadnia, hogy apát meg lehessen kímélni az anyagiak miatti izgalmaktól. Simon valóban jóakaratú és nagylelkű „pártfogó”.

–  De te is írj, ha bármire szükséged lenne – tette hozzá. – Egyébként hamarosan visszajövök.

–  Talán igen.

Rám pillantott, és megkérdezte, mire gondolok. Megbántam, hogy ezt mondtam. Hetek óta azon tépelődöm, hogy miután Rose-tól ilyen komoly sebet kapott, nem ment-e el végképp a kedve attól, hogy Angliában maradjon.

–  Csak azon tűnődtem, hogy az amerikai világ nem tart-e nagyobb igényt rád.

Olyan sokáig nem válaszolt, hogy már magamban elképzeltem: elment örökre, és Fox-Cottonék betelepedtek Scoatney-ba, amire annyira vágytak. Lehet, hogy soha többé nem látom. Hirtelen hidegséget éreztem, és megborzongtam. Simon észrevette, és közelebb húzódott, kettőnk köré csavarva a takarót.

–  Biztos, hogy visszajövök. Soha nem tudnám itt hagyni Scoatney-t.

–  Tudom, hogy nagyon szereted.

–  Nagyon, de búsan is. Olyan, mintha az ember egy gyönyörű nőt látna haldokolni. Ezeknek a régi kastélyoknak a szelleme nem sokáig fog fennmaradni.

Aztán az őszről társalogtunk. Remélte, hogy még élvezheti egy kicsit a New England-i őszt.

–  Szebb, mint az itteni? – kérdeztem.

–  Nem, csak kevésbé melankolikus. Angliában a legszebb dolgokban is ott bujkál a melankólia. – A mezőket bámulta egy ideig, majd hozzátette:

–  Nem mintha mélabús lennék most; ha veled vagyok, sosem vagyok az. Tudod, hogy ez már a harmadik beszélgetésünk itt, a Belmotte-dombon?

Természetesen pontosan tudtam.

–  Igen, azt hiszem – feleltem, igyekezve közömbösnek maradni. Nem nagyon sikerült, mert egyszerre csak átkarolt. A délutáni csend még némábbnak tűnt, a kései napfény áldásos volt. Amíg élek, nem felejtem el ezt a pillanatot.

–  Szeretnélek elvinni Amerikába – szólalt meg végül. – Eljönnél velem?

Először azt hittem, csak tréfás megjegyzésnek szánja, de aztán újra megkérdezte:

–  Eljönnél, Cassandra? – Ahogy a nevemet kimondta, valami azt súgta, ha igent mondok, megkéri a kezem. De nem tudtam kimondani az igent – máig sem értem, miért.

Igyekeztem természetes hangon válaszolni:

–  Ha már eléggé képzett lennék, mehetnék, mint a titkárnőd. Bár nem tudom, túl sokáig távol akarnék-e lenni apától, most, hogy munkába lendült.

Úgy gondoltam, ha így fogalmazok, nem jön rá, hogy megsejtettem, mi jár a fejében. Bár valószínűleg érezte, mert csak ennyit felelt:

–  Az ifjúság bölcs döntése.

Aztán közönséges dolgokról társalogtunk – hogy kölcsönadja apának az egyik autóját, és hogy bármikor nyugodtan átmehetünk Scoatney-ba, ha kedvünk tartja. Én magam keveset beszéltem; az járt a fejemben, nem követtem-e el szörnyű hibát.

Amikor felállt, hogy most már mennie kell, körém tekerte a takarót, és azt mondta, csak dugjam ki a kezem.

–  Most már nem kis zöld kezecskék – állapította meg, amint megfogta.

–  Simon, tudd, hogy nagyon szeretnék Amerikába menni, ha a körülmények… jobban megengedik.

Megfordította a kezem, és a tenyerembe csókolt.

–  Jelentkezem, amint visszajöttem.

Majd gyors léptekkel lefelé indult a dombról. Miközben elhajtott, a hirtelen támadt szél megbarnult leveleket sodort le a fákról és a sövényekről, melyek mintha követték volna távozó kocsiját.

Nem követtem el hibát. Tudom, hogy amikor majdnem megkérte a kezem, csak hirtelen felindulás volt részéről, ugyanúgy, mint amikor megcsókolt a Szent Iván-napon – keveredett benne az, hogy engem mennyire kedvel, és az, hogy ugyanakkor Rose után vágyakozik. Hamis játékot űztünk egymással „ha ló nincs, szamár is jó” alapon – Rose Simonnal, Simon velem, én Stephennel, és Stephen, de ezt csak felteszem, azzal az utálatos Leda Fox-Cottonnal. Nem tisztességes játék, mert akikkel játsszák, nagyon megbántódnak. Még talán Leda is, bár meg kell hogy mondjam, ez annyira nem izgat.

De miért, miért szereti még mindig Rose-t? Hisz olyan kevés közös van bennük, míg bennünk, kettőnkben annyira sok! Az egyik részem azt kívánja, hogy rohanjak utána, és kiáltsam: „Igen, igen, igen!” Pár órával ezelőtt azt írtam, sohasem jelenthetek neki annyit, mint Rose. Persze tudnék talán nyújtani neki egyfajta elégedettséget, de ez nem elég, számomra nem.

Már alig van fény. Szinte nem látom, mit írok, az ujjaim elgémberedtek. Már csak egy oldal maradt üresen a csodálatos kék, bőrkötésű naplómban, de ez pont elég lesz. Nem akarom tovább írni; már kinőttem abból, hogy naplót vezessek magamról. Ma is csak kötelességtudatból vettem elő. Le kellene zárnom Rose történetét; az enyémet már befejeztem, bár nem ilyen végre számítottam…

Milyen ostoba, önsajnáló megjegyzés – hiszen Simon még mindig a világon van, a kocsiját kölcsönadta, a londoni lakást is! Stephennek is van már lakása Londonban, persze csak kicsi. A kecskéket olyan kielégítően terelgette, hogy a következő filmjében pársoros szerepet kap. Ha felmegyek Cottonék lakásába, néha majd összejövök vele, kedves leszek hozzá, de szigorúan csak testvéri alapon. Úgy érzem, jó lesz a tél is, különösen, ha apa nagyszerű hangulatba kerül, és felüdülésképpen időnként alaposan feldühödik. És rengeteg emberről lehet majd írni, csak magamról már ne…

Hiábavaló színlelni, hogy nem sírok, dehogynem… Szünet, míg letörlöm a könnyeim. Most már jobb.

Lehet, hogy unalmas lenne a házasság, lehorgonyozni egy egész életre. Hazudsz! Mennyei lenne.

Már csak fél oldal maradt, írjam tele azzal, hogy „Szeretlek, szeretlek, szeretlek”, mint ahogy apa tette a gyerekversike első sorával? Nem, még a megtört szívnek sincs joga ilyen jó minőségű papírt erre elpazarolnia.

Már ég a lámpa a konyhában. Ma este megfürdöm a kandalló előtt, miközben Simon gramofonját hallgatom. Topaz már bekapcsolta, de túl hangosan szól – így akarja apát lecsalogatni az uzsonnára, hogy térjen már vissza a Földre. Nagyszerű zene: Sztravinszkijtól a Tűzmadár, a Berceuse[53] tétel. A zene mintha azt mondaná: „Mit csináljak? Hova menjek?”

Menj uzsonnázni, kislányom. Sokkal jobbat fogsz kapni, mint tavaly ilyenkor.

Ködpára borul a földekre. Miért van az, hogy nyáron romantikusnak találom, ősszel viszont szomorúsággal tölt el?

A Szent Iván-estén is ködpárában jöttünk le a dombról, és köd volt akkor is, amikor azon a hajnalon elhajtottunk a kocsival.

Azt mondta, visszajön.

Már csak a margóra tudok írni: szeretlek, szeretlek, szeretlek.

Megjegyzések

[←1]

II. Károly és Cromwell az angol forradalom szereplői (1640–1660).

[←2]

William Shakespeare (1564–1616) drámája.

[←3]

Robert Herrick (1591–1674) angol költő.

[←4]

1 font = 20 shilling.

[←5]

Ralph Hodgson (1871–1962) angol költő.

[←6]

John Keats angol költő verse.

[←7]

Nagy Alfréd (849–899) angolszász király.

[←8]

Pierre Abélard (1079–1142) francia filozófus levelezése tanítványával, Héloïse-zal a világirodalom leghíresebb szerelmi vallomásai közé tartozik.

[←9]

119. zsoltár, 117. ének.

[←10]

A Tudor-ház uralkodása: 1485–1603.

[←11]

A lancashire-i boszorkányok pere 1612-ben volt Angliában, a 11 vádlottból 10-et felakasztottak.

[←12]

Edward MacDowell (1860–1908) amerikai zeneszerző és zongorista romantikus darabja.

[←13]

Edgar Allan Poe (1809–1849) amerikai költő és író horrorisztikus történetére utal: Az Usher-ház vége (1839).

[←14]

A dal a XVI. század végén keletkezett.

[←15]

William Makepeace Thackeray (1811–1863) angol író regénye: Henry Esmond története.

[←16]

Szójáték: angolul a „hell” szó pokolt jelent.

[←17]

Angolul a regény címe: Jacob Wrestling (Jákob küzdelme). Innen a félreértés.

[←18]

Henry James (1843–1916) amerikai származású angol regényíró.

[←19]

Emily Brontë (1818–1848) angol írónő regénye.

[←20]

Az angol Plantagenet-ház királyai 1152 és 1453 között uralkodtak.

[←21]

A Stuart-ház uralkodói 1603 és 1714 között uralkodtak.

[←22]

Edmund Waller (1606–1687) angol költő.

[←23]

Angolul: Rose.

[←24]

Élj a mának (latin).

[←25]

Charlotte Brontë Jane Eyre című regényének hősnője.

[←26]

Thackeray A hiúság vására című regényének antihősnője.

[←27]

William Blake (1757–1827) angol költő és festőművész.

[←28]

George Romney (1734–1802) angol portréfestő. Lady Hamilton a festő múzsájaként vált híressé, illetve, hogy Nelson admirális szeretője volt.

[←29]

Sir Joshua Reynolds (1723–1792) angol festőművész.

[←30]

A barokk szvitek jellegzetes táncai.

[←31]

1 guinea értéke változott a történelem során: általában 21 shillinget ért, de volt úgy, hogy jóval többet.

[←32]

Az I. világháború.

[←33]

James Joyce (1882–1941) ír regényíró, legismertebb műve az Ulysses.

[←34]

A dal Thomas Nashe (1567–1601) angol költő, drámaíró Summer (a nyár) végrendelete című komédiájában található. A kétértelműség abból származik, hogy Summer VIII. Henrik udvari bolondja volt.

[←35]

G. K. Chesterton (1874–1936) angol költő versére utal.

[←36]

Anna királynő (1665–1714) az utolsó Stuart-házi uralkodó.

[←37]

Geoffrey Chaucer (1343–1400) az angol irodalom atyjának nevezik, legismertebb műve: a Canterbury mesék.

[←38]

William Langland (1332–1386) angol költő, fő műve: Könyv a Paraszt Péterről.

[←39]

Charles Swinburne (1837–1909) angol költő.

[←40]

Georg Friedrich Händel (1685–1759) német barokk zeneszerző.

[←41]

Vincent van Gogh (1853–1890) holland posztimpresszionista festőművész.

[←42]

Claude Debussy (1862–1918) francia impresszionista zeneszerző.

[←43]

Charlotte Brontë 1853-ban megjelent regénye.

[←44]

Rowland Vaughan (1590–1667) walesi költő.

[←45]

Szabó Lőrinc fordítása.

[←46]

Marcel Proust (1871–1922) francia regényíró, legismertebb, monumentális műve: Az eltűnt idő nyomában.

[←47]

1 font = 20 shilling, 1 shilling = 12 penny, 1 font = (20x12) 240 penny.

[←48]

William Wordsworth (1770–1850) angol romantikus költő verse: A Westminster hídon.

[←49]

Részlet: Soha még szebben fel nem kelt a nap, / aranyban ázik völgy, domb, s ép olyan / arany a béke bennem s hallgatag! Jókedve van, hát gördül a folyam: / ó, Istenem! a házak alszanak; / nagy szív a város. Nyugszik boldogan!

[←50]

Utalás F. H. Burnett: A kis lord. c. regényére.

[←51]

Olyan költemény, melyben a versszakok (esetleg a sorok) kezdőbetűi összeolvasva egy nevet vagy valami mondást adnak ki (többnyire a szerző nevét).

[←52]

Képes rejtvény, amely szavakra vagy szavak részeire utal.

[←53]

Ringató (fr.).

Tartalomjegyzék

Dodie Smith - Enyém a vár

[I] - A FILLÉRES FÜZET - Március

1

2

3

4

5

[II] - AZ EGYSHILLINGES FÜZET - Április, május

6

7

8

9

10

[III] - A KÉT GUINEA-S FÜZET - Júniustól októberig

11

12

13

14

15

16

Megjegyzések