Michael Crichton

SZÖRNYEK SZIGETE

Az Őslénypark története folytatódik

CAROLYN CONGERNEK

„Mindig izgatott, nyílt-e Istennek választási lehetősége a Teremtés során.”

/ALBERT EINSTEIN/

„Minden rend mélyén ott lapul a káosz. A rendszer legcsekélyebb módosulása iscsaknem mindig mérhetetlen változásokat okoz a viselkedésben. A teljes kontroll lényegében megvalósíthatatlan.”

/STUART KAUFFMAN/

„A következmények eredendően megjósolhatatlanok.”

/IAN MALCOLM/

BEVEZETÉS

KIHALÁS A K-T HATÁRMEZSGYÉN

A fajok kihalásának jelensége a huszadik század vége felé került a tudományos érdeklődés középpontjába.

Nem mintha forradalmian új témának számított volna Georges Cuvier báró már 1786-ban, nem sokkal az amerikai függetlenségi háború után bebizonyította, hogy a világ fennállása óta számos állatfaj eltűnt a Föld színéről. Ezt követően a kihalás ténye és fogalma általánosan elfogadottá vált a tudósok körében; és ne feledjük, még közel háromnegyed évszázad telik el, míg Darwin közzéteszi az evolúció folyamatáról szóló nevezetes elméletét! Azt az elméletet, mely aztán kétségkívül számos indulatos vitát kavart, ám ezek nemigen érintették a kihalás tárgykörét.

Épp ellenkezőleg; hosszú időn át ugyanolyan természetes és jelentéktelen mozzanatként kezelték, mint amikor az autó üzemanyagtartályából elfogy a benzin. A kihalásban egyszerűen az alkalmazkodás kudarcát látták. Annál szenvedélyesebben tanulmányozták és vitatták a fajok alkalmazkodásának mikéntjét. Maga a tény, hogy némely faj lelépett az élet színpadáról, alig érdemelt egy-egy mellékes említést. Ugyan, mi érdemlegeset lehetne mondani róla?

Ám a hetvenes évek két fejleménye mégis reflektorfénybe állította a kihalás jelenségét.

Az első a túlnépesedéssel való, tovább már nem halogatható szembenézés volt, és hogy a túlnépesedéssel összefüggésben elképesztő ütemben változik a Föld. Az emberi tevékenység megsemmisíti a különböző élőhelyeket, letarolja az esőerdőket, szennyezi a levegőt és a vizet, sőt az egész bolygó éghajlatát is átalakítja. E folyamat során állat- és növényfajok sokasága pusztult és pusztul ki. Néhány tudós riadót fújt, a többség azonban legfeljebb csöndben feszengett. Nahát, morfondíroztak, ki hitte volna, hogy ilyen sérülékeny a Föld ökológiai rendszere! Lehetséges, hogy az emberi faj viselkedése törvényszerűen önnön elpusztításához vezet?

Biztosat senki nem tudott mondani. Mivel mindeddig nem kezdték módszeresen tanulmányozni, roppant csekély számú és elhanyagolható jelentőségű információ állt rendelkezésre a más földtörténeti korokban történt kihalások mértékéről. A tudósok érdeklődése tehát egyre inkább a múlt felé fordult, abban a reményben, hogy ott választ találnak a jelen legnyugtalanítóbb kérdéseire.

A második fejlemény szorosan összefüggött a dinoszauruszok kihalásáról nyert új ismeretekkel. Az már hosszabb ideje köztudott volt, hogy a dinoszauruszfajok viszonylag rövid idő alatt haltak ki a krétaidőszak végén, hozzávetőleg hatvanötmillió évvel ezelőtt. Hogy pontosan, vagy legalább hozzávetőleges pontossággal milyen tempóban zajlott le ez a folyamat, az kilátástalanul elhúzódó vitákra késztette a szakembereket. Néhány paleontológus szerint katasztrofális gyorsasággal történt, mintegy egy csapásra, mások inkább arra hajlottak, hogy a dinoszauruszok fokozatosan pusztultak ki, egy akár tízmillió évet is felölelő időtartam alatt – ami azért aligha tekinthető egyik pillanatról a másikra lejátszódó eseménynek.

Aztán 1980-ban Luis Alvarez fizikus és három munkatársa szokatlanul magas irídiumtartalmat fedezett fel bizonyos kövekben a krétaidőszak végéről és a harmadidőszak, azaz a tercium kezdetéről, az úgynevezett K-T határmezsgyéről. Az irídium ritka elemnek számít a Földön, ám annál nagyobb bőségben alkotja a meteorok anyagát. Alvarezék érvelése szerint ilyen mennyiségű irídium jelenlétét csakis az magyarázhatja, hogy a K-T határmezsgye idején egy óriási, több kilométer átmérőjű meteor ütközött a Földdel. Feltételezésük szerint az ütközés következtében a levegőbe kerülő por és törmelék tartósan elsötétítette az égboltot, a sötétség akadályozta a fotoszintézist, ami a növények, majd az állatok tömeges pusztulásához vezetett, véget vetve a dinoszauruszok uralkodásának.

Ez a katasztrófafilmeket idéző elmélet megragadta a média és a nagyközönség képzeletét. Hosszú éveken át tartó vita kezdődött. Hol lehet ennek a meteornak a becsapódási krátere? Ki-ki megnevezte a maga jelöltjét, és természetesen szenvedélyesen vitatta a többiekét. A földtörténeti múlt öt jelentős kihalási periódust tart számon – elképzelhető, hogy valamennyit meteorok okozták? Akár napjainkban is érheti bolygónkat ilyen pusztító becsapódás?

Ezek a kérdések több mint egy évtized múltán is megválaszolatlanok maradtak. A dühödt vita folytatódott – egészen 1993. augusztus 13-ig, amikor a Santa Fe Institute egyik heti szemináriumán egy új utakat követő matematikus, Ian Malcolm kijelentette, hogy ezek a kérdések nem kérdések, és hogy egy meteorbecsapódáson vitázni „haszontalan és lényegtelen szócséplés”.

– Figyeljenek a számokra – mondta Malcolm a pódiumnak dőlve, és tekintetét végighordozta a hallgatóságon. – Jelenleg vagy ötvenmillió állat- és növényfaj él a Földön. Ezt a mennyiséget hajlamosak vagyunk legalábbis figyelemre méltó változatosságnak tekinteni, pedig ha összevetjük a korábban létezett fajok összességével, kiderül, hogy semmiség. Becslések szerint ötvenmilliárd faj élt ezen a bolygón, mióta megjelent rajta az élet. Ez annyit jelent, hogy minden ezer fajból csupán egy maradt meg napjainkra. Másként fogalmazva: a valaha élt fajok 99,9 százaléka kihalt! És legfeljebb a teljes mennyiség öt százalékát érintik a tömeges kihalások. A fajok elsöprő többsége egyenként tűnt el.

Az az igazság, fejtegette Malcolm, hogy a földi élet leginkább a kihalás folyamatos és állandó mértékével jellemezhető. Mindent összevéve egy faj élettartama átlagosan négymillió év. Az emlősök sem kivételek; eltűnnek egy napon. Megkerülhetetlen, valódi sémáról van szó. Egy-egy faj felemelkedik, virágzik, majd tovatűnik néhány millió év leforgása alatt. A földi élet történetét a pusztulás jellemzi a legmegbízhatóbban: fennállásának minden napjára jut egy kihalás.

– De miért? – tette fel a kérdést néhány másodperces hatásszünet után. – Mi okozza a földi fajok felemelkedésének és letűnésének négymillió éves ciklusát?

Először is, tudomásul kell hogy vegyük, mennyire aktív, élő bolygón élünk. Csak a legutóbbi ötvenezer évben, ami nem több egy geológiai szempillantásnál, az esőerdők erősen visszahúzódtak, majd ismét kiterjeszkedtek. Az esőerdők léte egyáltalán nem valami időtlen sajátossága a Földnek; valójában nagyon is új keletű fejlemény. Alig tízezer évvel ezelőtt, amikor az amerikai kontinens lakói még jobbára csak vadászattal foglalkoztak, egészen New York City magasságáig jégtakaró borította a földet. Akkoriban is számos állatfaj jutott a kihalás sorsára.

Vagyis a fajok egy hihetetlenül aktív környezetben élnek és halnak ki, ideértve az adott élőhely körülményeit, tágabb környezetként pedig a bolygó egészét. Ez magyarázza valószínűleg a kihalások kilencven százalékát. Ha a tengerek kiszáradnak vagy sósabbá válnak, akkor nyilvánvalóan elpusztulnak a tengeri planktonok. De a bonyolultabb szervezetek, mint a dinoszauruszok, másként kezelendők, mert az ilyen összetett élőlények szó szerint és képletesen egyaránt elszigetelik magukat az efféle változások hatásaitól. Akkor viszont miért halnak ki mégis a magasabb szervezettségű élőlények? Miért nem alkalmazkodnak? Látszólag minden fizikai képességük adott a túlélésre. Nem látunk semmi olyan okot, amiért feltétlenül ki kell halniuk. Semmi nem indokolja; és mégis megtörténik.

Az én felvetésem a következőképpen hangzik. A fejlettebb állatok nem a környezetükhöz való alkalmazkodóképesség hiányosságai miatt halnak ki, hanem a viselkedésük miatt. Hadd ajánljam figyelmükbe, hogy a káoszelmélet vagy a nemlineáris dinamika legutóbbi eredményei milyen mellbevágó megoldást kínálnak.

Ezekből ugyanis arra kell következtetnünk, hogy a fejlett állatok viselkedése nagyon gyorsan, de nem mindig megfelelően változik. A viselkedés előbb-utóbb öntörvényűvé válik, és többé nem vagy nem elég rugalmasan válaszol a környezet kihívásaira, ami aztán szükségszerűen hanyatláshoz és pusztuláshoz vezet. Más szavakkal kifejezve: az állatok felhagynak az alkalmazkodással. Ez történt a dinoszauruszokkal? Ez az eltűnésük valódi oka? Soha nem tudjuk meg. De nem lehet véletlen, hogy az emberiséget olyannyira izgatja a dinoszauruszok kihalása. A dinoszauruszok hanyatlása eredményezte az emlősök, köztük az emberi faj fellendülését. Magától értetődő, hogy felmerül a kérdés, vajon előbb vagy utóbb a mi esetünkben is megismétlődik-e a dinoszauruszok végzete. Hogy a vak sors rejtőzik-e a bukás mélyén, mondjuk, néhány becsapódó meteor képében, vagy a saját viselkedésünk törvényszerűségei. Pillanatnyilag nem ismerjük a választ.

Malcolm szélesen elmosolyodott.

– Nekem viszont akad néhány elképzelésem – mondta.

PROLÓG

ÉLET A KÁOSZ PEREMÉN

A Santa Fe Institute egy egész épülettömböt foglalt el a Canyon Roadon. Az épület korábban kolostornak adott otthont, és az egykori kápolnában tartották az intézet szakmai továbbképző szemináriumait.

Az emelvényen álló Ian Malcolm jelentőségteljes hatásszünetet tartott. Mintha kiszámította volna a pillanatot, a nap éppen megjelent az ablak sarkában, és egy keskeny fénykéve megvilágította sötét alakját.

A negyvenéves Malcolm az intézet közismert figurája volt, egyike a káoszelmélet úttörőinek, ám ígéretes karrierjét megtörte egy balul végződött Costa Rica-i kirándulás, melynek során súlyosan megsérült; számos híradás még a halálát is bejelentette annak idején. „Őszintén fájlalom, hogy kénytelen vagyok elrontani a matematikai szakberkekben országszerte tobzódó örömünnepet – nyilatkozta, amikor felbukkant –, de végül is úgy alakult, hogy csak egy kicsit sikerült meghalnom. A sebészek csodát tettek, amivel nyilván az első adandó alkalommal el is fognak hencegni önöknek. Úgyhogy visszatértem. Teljes joggal mondhatják, hogy ismét megszülettem, de garantálom, hogy a lábamtól eltekintve egy fikarcnyit sem változtam.”

A feketébe öltözött, botra támaszkodva bicegő Malcolm kifejezetten komor benyomást keltett. A Santa Fe Institute falai között legendák keringtek vérlázítóan eredeti elemzéseiről és pesszimista életszemléletéről. Előadás-sorozatában, mely az „Élet a káosz peremén” címet viselte, az evolúcióra vonatkoztatva összegezte káoszelméleti elemzéseit.

Nem is kívánhatott volna odaadóbb hallgatóságot. A Santa Fe Institute-ot olyan tudósok alapították az 1980-as évek közepén, akiket szenvedélyesen érdekeltek a káoszelméletből adódó következtetések és következmények. Az alapítók a legkülönfélébb szakterületekről érkeztek; akadt közöttük fizikus, ökonómus, biológus, számítástechnikai szakértő. Ám közös volt bennük az a rendíthetetlen meggyőződés, hogy a világ teljessége egyazon alapvető rendszerre épül, mely mindeddig kívül rekedt a tudományos vizsgálódás hatókörén, és amelynek feltárására éppen a káosz- avagy komplexitáselmélet kínál lehetőséget. A komplexitáselméletet előszeretettel nevezték a „huszonegyedik század tudományá”-nak.

Az intézet sokféle és látszólag nagyon eltérő komplex rendszer viselkedését vizsgálta – a kereskedelmi cégekét a piacon, a neuronokét az emberi agyban, egyetlen sejt enzimjeinek a sorrendjét, a vándorló madarak csoportos viselkedését. Olyan komplex rendszereket, melyek átfogó tanulmányozására a számítógép megjelenése előtt nem nyílt mód. A kutatás alapvetően újszerű volt, az eredmények pedig meghökkentőek.

A tudósoknak hamar feltűnt, hogy a komplex rendszerek, gyakorlatilag bármilyen komplex rendszerről legyen is szó, bizonyos közös viselkedéseket mutatnak. Ezeket a viselkedéseket kezdték minden komplex rendszer sajátosságának tekinteni. Észrevették, hogy ezek a viselkedések nem magyarázhatók egyszerűen a rendszer összetevőinek az elemzésével. A klasszikus tudomány, amely azt mondja, szedjük szét az órát, hogy lássuk, miként működik, nem tud mit kezdeni a komplex rendszerekkel, mert azok viselkedése az összetevők spontán kölcsönhatásából adódik. Ez a viselkedés nem tervezett vagy irányított; éppen csak megtörténik. Ezért nevezik az ilyen jellegű viselkedést „önszervező”-nek.

– Nézzük azokat az önszervező viselkedéseket, melyek különösen izgalmasak az evolúció tanulmányozása szempontjából mondta Ian Malcolm. Az egyik az alkalmazkodás; jelen van a legkülönbözőbb területeken is. A társaságok alkalmazkodnak a piac követelményeihez, az idegsejtek alkalmazkodnak az ingerekhez, az immunrendszer alkalmazkodik a fertőzésekhez, az állatok alkalmazkodnak a táplálék bőségéhez vagy szűkösségéhez. Az alkalmazkodás képessége a komplex rendszerek sajátossága – és az egyik kiváltó oka annak, hogy az evolúció az egyre összetettebb rendszerek kialakulása felé halad.

Malcolm áthelyezte a botra a testsúlyát. – De még fontosabb az a mód, ahogy a komplex rendszerek egyensúlyoznak a rend szükséglete és a változás parancsa között. A komplex rendszerek egy bizonyos pont felé törekednek, amit mi a káosz küszöbének vagy peremének nevezünk. A káosz pereme az a hely, ahol még elég új impulzus éri az élő rendszert ahhoz, hogy rezgésben maradjon, és elég állandóság, hogy megóvja az összeomlástól, a teljes rendezetlenségbe süllyedéstől. Ez az örök konfliktus és lázadás övezete, ahol állandó háborúságban áll a régi és az új. Ám hihetetlenül nehéz rátalálni az egyensúlyi pontra. Ha egy élő rendszer túlságosan közel sodródik a káoszhoz, azzal az átbillentést kockáztatja a széthullásba és a felbomlásba; ha viszont a rendszer túlságosan messzire kerül a peremtől, akkor merevvé, dermedtté, totalitáriussá válik. Mindkét eset pusztuláshoz vezet. A túl sok változás éppen olyan romboló hatású, mint a túl kevés. A komplex rendszerek csakis a káosz peremén tudnak virágozni.

Pillanatnyi szünetet tartott. – Következésképpen a kihalás elkerülhetetlen eredménye akár az egyik, akár a másik stratégiának: a túl sok vagy a túl kevés változásnak egyaránt.

A hallgatóság soraiban többen bólintottak. A kutatók többsége számára ez ismerős gondolatmenet volt. A káosz peremének koncepciója már-már dogmának számított a Santa Fe Instituteban.

– Sajnos – folytatta Malcolm –, jókora rés tátong e tetszetősen felépített teória és a kihalás tényei között. Nem áll módunkban megbizonyosodni, helytálló-e a gondolatmenetünk a gyakorlatban is. A megkövült leletek tudatják, hogy egy állatfaj egy bizonyos időpontban kihalt, azt azonban homályban hagyják, hogy miért. A számítógépes szimulációk látványosak, ám korlátozott értékűek, és természetesen élő szervezeteken sem tudunk kísérletezni. Szembe kell néznünk vele, hogy a kihalás talán egyáltalán nem is lehet tudományos kutatás tárgya. Ami tökéletesen megmagyarázza, miért éppen ezt a kérdéskört kísérték a leghevesebb vallási és politikai viták. Hadd emlékeztessem önöket, hogy az Avogadro-számot, a Planck-féle állandót vagy a hasnyálmirigy működését a legcsekélyebb vallási indíttatású ellenvetés sem kíséri, míg a kihalásról már vagy kétszáz éve folyamatosan vitáznak. És roppant kíváncsi vagyok, megoldható-e… Igen? Tessék!

A terem végében egy kéz emelkedett a magasba, türelmetlenül integetve. Malcolm bosszúsan összehúzta a szemöldökét. Az intézet hagyományai szerint a kérdésekre az előadás végén szokott sor kerülni; legalábbis modortalanságnak számított félbeszakítani az előadót.

– Kérdést óhajt feltenni? – kérdezte Malcolm.

Egy, a harmincas évei elején járó férfi állt fel a terem végén.

– Kérdés? Inkább csak egy észrevétel.

A magas, sovány, barna hajú hozzászóló khakiinget és sortot viselt. Mozdulataiban és modorában egyaránt kimértnek és szabatosnak látszott. Malcolm felismerte. Paleontológus a Berkeley Egyetemről, Levine-nek hívják, és az intézetben tölti a nyarat. Malcolm csak hírből ismerte; az általános vélekedés szerint generációja legkiemelkedőbb paleontológusa, sőt könnyen lehet, a legjobb a világon. Az intézetben azonban a legtöbben viszolyogtak tőle, nagyképűnek és arrogánsnak tartották.

– Elismerem, hogy a kövületek nem sokat segítenek a kihalás tanulmányozásában – folytatta Levine. – Különösen, ha elfogadjuk az ön feltételezését, hogy a kihalás oka a viselkedés, hiszen a csontok éppen a viselkedésről hallgatnak a legmakacsabbul. De azt kétlem, hogy az ön viselkedési tétele ellenőrizhetetlen volna. Tartalmaz ugyanis egy lényeges következményt. Bár meglehet, ön még nem is gondolt rá.

A terem elcsendesedett. Malcolm bosszúsan ráncolta a homlokát. A kiváló matematikus nem szokott a vádhoz, hogy nem gondolja végig az elképzeléseit. – Térjen a lényegre – vetette oda.

Levine-t láthatóan a legkevésbé sem feszélyezte a teremben eluralkodó feszültség.

– Azonnal – mondta derűsen. – A krétaidőszakban a dinoszauruszok általánosan elterjedtek voltak a Földön. Minden földrészen és minden éghajlati övben megtaláltuk a maradványaikat, még az Antarktiszon is. Nos, ha valóban a viselkedésük és nem valami katasztrófa vagy járvány, esetleg a növényvilág megváltozása miatt haltak ki, és nincsen semmilyen külső okból eredeztethető magyarázat, akkor számomra ellentmondásosnak látszik, hogy a dinoszauruszok mindenütt egyazon időpontban változtatták volna meg a viselkedésüket. Ami viszont felveti, sőt logikusan feltételezi, hogy ezeknek az állatoknak egy-egy elszigetelt populációja még élhet a Földön. Miért nem kutatja fel őket?

– Kutassa maga – mondta hidegen Malcolm –, ha az mulattatja. És ha nem tudja hasznosabban eltölteni az idejét.

– Félreért – mondta rezzenéstelen arccal Levine. – Egészen komolyan beszélek. Mi van akkor, ha a dinoszauruszok nem haltak ki teljesen? Ha még napjainkban is léteznek? Valahol a Föld egy eldugott szegletében.

– Maga az Elveszett Világról beszél, fiatalember – felelte Malcolm, és a hallgatóság szinte egyöntetűen rábólintott. Az intézet tudósai sajátos tolvajnyelvet fejlesztettek ki, hogy akár egy-egy rövid szókapcsolattal is hivatkozhassanak valamely adott evolúciós környezetre vagy folyamatra. Beszéltek Lövedékek Mezejéről, Szerencsejátékos Bukásáról, Élet Játékáról, Elveszett Világról, Szív Királynőről és Fekete Zajról. Valamennyi az evolúcióhoz kapcsolódó, pontosan meghatározott jelentéstartalmú szakkifejezés volt.

– Nem – mondta makacsul Levine. – Szó szerint értettem!

– Akkor csak áltatja magát. – Malcolm egy kurta intéssel jelezte, hogy lezárta a témát, és lassan a táblához bicegett. Nos, ha megfontoljuk a káosz peremének a következményeit, rögtön azzal kell kezdenünk, hogy feltesszük magunknak a kérdést, mit tekinthetünk az élet legkisebb egységének. Az élet legtöbb jelenkori definíciója tartalmazza a DNS jelenlétét, de két példát is ismerünk, mely azt sugallja, hogy ezek a meghatározások túlságosan szűkre szabottak. Ha figyelembe vesszük a vírusok és az úgynevezett prionok létezését, világossá válik, hogy igenis elképzelhető élet DNS nélkül…

A terem végében Levine lassan vonakodva leült és jegyzetelni kezdett.

AZ ELVESZETT VILÁG HIPOTÉZIS

Valamicskével elmúlt dél, amikor az előadás végeztével Malcolm Sarah Harding társaságában keresztülbicegett az intézet udvarán. A fiatal biológusnő Afrikából látogatott haza. Malcolm évek óta jól ismerte, hiszen ő volt a lány doktori disszertációjának konzultánsa a Berkeley-n.

Meghökkentően össze nem illő párost alkottak: Malcolm szokásos fekte öltözékében, görnyedten támaszkodott a botjára, mint valami régmúlt időkből előbukkant aszkéta, míg az alacsony, izmos, kicsattanóan egészséges Hardingból sugárzott a fiatalság és a fékezhetetlen tenni vágyás. Sortot és trikót viselt, rövid fekete haját leszorította a homlokára tolt napszemüveg. Afrikai ragadozókkal foglalkozott, elsősorban oroszlánokkal és hiénákkal. Másnap készült visszatérni Nairobiba.

Malcolm hosszadalmas lábadozása hozta közel őket egymáshoz. Harding Austinban töltötte a kutatóévét, és odaadóan segített Malcolm ápolásában a számos súlyos operáció után. Egy ideig úgy látszott, mintha románc szökne szárba köztük, és Malcolm, a megrögzött agglegény végre megállapodna. De aztán Harding visszatért Afrikába, és Malcolm elfogadta a felajánlott állást Santa Fében. Akármilyen is volt a korábbi kapcsolatuk, a barátságuk mindenesetre megmaradt.

Megtárgyalták az előadás végén elhangzott kérdéseket. Malcolm számára csupa ismerős, előre kiszámítható ellenvetés: hogy a tömeges kipusztulások igenis fontosak; hogy az emberiség a krétavégi kihalásoknak köszönheti a létét, melyek elsöpörték a dinoszauruszokat, és lehetővé tették az emlősök térnyerését. Mint az egyik kérdező nagyképűen kifejezte: „Végső soron a kréta bocsátotta szárnyra a mi érzékeny tudatosságunkat.”

Malcolm mindig készen állt visszavágni az efféle kinyilatkoztatásokra: „Mit ért ön azon, hogy az emberi lények érzékenyek és tudatosak? Erre nincs semmiféle bizonyíték. Az emberek soha nem gondolkoznak önmagukról, azt túl kényelmetlennek találják. Az esetek döntő hányadában fajunk tagjai egyszerűen csak elismétlik, amit másoktól hallanak – és roppant feldúlja őket egy ettől eltérő látásmód. A jellegzetes emberi vonás nem a tudatosság, hanem a hasonulás, és jellegzetes következménye a vallásháború. Más állatok a területért vagy az élelemért harcolnak; az emberek viszont, az állatvilágban példátlan módon, a »hitükért«. Annak, hogy úgynevezett hitek vezérlik a viselkedést, az emberi faj esetében evolúciós jelentősége van. De egy olyan korban, amikor viselkedésünk a kihalásunkhoz vezethet, joggal feltételezhetjük, hogy szemernyi tudatosság sem szorult belénk. Csökönyösek vagyunk, önpusztítóak és konformisták. Fajunk bármely más ábrázolása öntömjénező illúzió csupán. Következő kérdés?”

Ahogy felidézték a párbeszédet, Sarah Harding elmosolyodott.

– Az egyik fülükön be, a másikon ki.

– Elismerem, lehangoló lehet hallani. De ezen nem segíthetek. – Malcolm a fejét csóválta. – Ezek a fickók az ország legjobb tudósai közé tartoznak, és mégis… nincsenek izgalmas ötleteik. Igaz is, tudsz valamit arról a pasasról, aki félbeszakított?

– Richard Levine? – Sarah felnevetett. – Idegesítő, igaz? Világszerte jól megalapozta a hírnevét, mint javíthatatlan szőrszálhasogató.

Malcolm felmordult. – Enyhe kifejezés.

– Az a baja, hogy túl gazdag – mondta Harding. – Hallottál a Becky babákról?

– Nem. – Malcolm gyanakvó pillantást vetett Hardingra.

– Nos, Amerikában minden tíz éven aluli kislány bensőséges viszonyban áll velük. Egész sorozatot árulnak belőlük: Becky, Sally, Frances és még sokan mások. Amerikai babák. És Levine a cég örököse. Okoskodó, gazdag kölyök. A leendő babakirály. Elhamarkodott mindenben, bármi jut is az eszébe. Megteheti, hogy ne gondoljon a következményekkel.

Malcolm bólintott. – Van időd egy ebédre?

– Persze, majd éhen…

– Malcolm doktor! Várjon! Kérem! Malcolm doktor! Malcolm megfordult. Richard Levine hórihorgas alakja tűnt fel az udvaron, és sebesen közeledett.

– Ó, a francba – morogta Malcolm.

– Malcolm doktor – lihegte Levine, mikor melléjük ért. – Őszintén meglepődtem, hogy nem vette komolyan a felvetésemet.

– Hogy is vettem volna? – vont vállat Malcolm. – Képtelenség.

– Igen, de…

– Ms. Harding és én éppen ebédelni készülünk.

– Igen, de azt hiszem, újra végig kellene gondolnia – hadarta Levine. – Meg vagyok győződve róla, hogy helytálló az érvelésem. Teljes mértékben lehetséges, sőt kifejezetten valószínű, hogy manapság is élnek dinoszauruszok. Nyilván ön is értesült róla, hogy időnként felröppennek hírek különös állatokról… például Costa Ricában, ahol tudomásom szerint ön is eltöltött valamennyi időt.

– Úgy van. És Costa Ricáról elmondhatom magának…

– És a Kongó vidékén is – folytatta zavartalanul Levine. – A pigmeusok évek óta állítják, hogy látnak ilyeneket. Nagy sauropodát, sőt talán apatoszauruszt, a Bokambu körüli erdők mélyén. Új-Guinea magashegyi őserdőiben egy vélhetően orrszarvú nagyságú állat kóborolt, esetleg egy megmaradt ceratopsida…

– Képzelgés – jelentette ki szárazon Malcolm. – Mese habbal. Nem láttak semmit. Nincsenek fényképek. Egyetlen megdönthetetlen bizonyíték sincs.

– Talán nincs – mondta Levine. – De a bizonyíték hiánya még nem azonos a hiány bizonyítékával. Nem kétlem, hogy létezhet olyan hely, ahol egy letűnt világ túlélői találnak menedéket.

Malcolm vállat vont. – Hát persze. Minden lehetséges.

– A túlélés valóban lehetséges – erősködött Levine. – Folyamatosan kapok jelentéseket a Costa Ricában felbukkant új állatokról. Valódi és új keletű maradványokról.

Malcolm kis ideig mérlegelte az elhangzottakat. – Mostanában?

– Nem egészen.

– Hm – dünnyögte Malcolm nem titkolt elégedettséggel. Magam is így gondoltam.

– Az utolsó értesítés kilenc hónappal ezelőtt érkezett közölte Levine. – Éppen Szibériában jártam, megnézni a fagyott mamutbébit, és nem értem vissza idejében. De elmondták, hogy néhány rendkívüli méretű, egyetlen ismert fajhoz sem sorolható gyík tetemére bukkantak Costa Rica esőerdőiben.

– És? Mi történt velük?

– Elégették a maradványokat.

– Szóval nem maradt nyomuk?

– Pontosan ez a helyzet.

– Fénykép? Bármilyen kézzelfogható bizonyíték?

– Egyelőre nincs.

– Akkor ez is csak mese, semmi több – jelentette ki Malcolm. – Tegye a jeti és a griffmadár közé.

– Lehet, hogy mese. Meg kellene győződni róla. Felszerelni egy expedíciót, és felkutatni ezeket a feltételezett túlélőket.

Malcolm megütközve bámult rá. – Expedíciót? Nyomozni egy hipotetikus Elveszett Világ után? Ugyan, ki áldozna erre akár egyetlen vasat is?

– Én – vágta rá Levine. – Már hozzá is fogtam az előkészületekhez.

– Van fogalma róla, mennyibe kerül egy ilyen…

– Nem érdekelnek a költségek – mondta Levine. – Tény, hogy a túlélés lehetséges, megesett már sokféle fajjal. Ugyanígy maradhattak túlélők a krétaidőszakból is.

– Képzelgés – legyintett Malcolm. Levine fürkészően meredt Malcolmra.

– Malcolm doktor – mondta lassan –, meg kell mondanom, hogy megdöbbentő a hozzáállása. Ön felvázolt egy érdekfeszítő elméletet, és én felajánlom a lehetőséget, hogy igazolja a gyakorlatban. Biztos voltam benne, hogy azonnal ugrik egy ilyen ritkán kínálkozó alkalom hallatán.

– Már nem vagyok abban az ugrálós korban – vont vállat Malcolm.

– Mindent magamra vállalok, ön csak…

– Nem érdekelnek a dinoszauruszok – vetette oda Malcolm.

– A dinoszauruszok mindenkit érdekelnek! – kiáltott fel őszinte meggyőződéssel Levine.

– Kivéve azt a különcöt, aki történetesen én vagyok. – Malcolm megmarkolta a botját, és indulni készült.

– Igaz is – mondta Levine. – Mivel foglalkozott ön Costa Ricában? Úgy hallottam, csaknem egy esztendőt töltött ott.

– Hogyne. Egy kórházi ágyon feküdtem, ha éppen tudni akarja. Hat hónapon át ki sem mozdultam az intenzív osztályról.

– Igen – bólintott türelmetlenül Levine. – Tudom, hogy megsérült. De mit csinált a balesete előtt? Előfordulhat, hogy… dinoszauruszok nyomában járt?

Malcolm hunyorgott a vakító napsütésben. Aztán Levine-re emelte a tekintetét, és nehézkesen a botjára támaszkodott.

– Nem – mondta csendesen. – Szó sincs róla.

Egy pecsétes abrosszal letakart kis asztalnál ültek a Guadalupe kávézó sarkában, a folyó túloldalán. Sarah Harding, miután megszemlélte a poharakat, üvegből itta a Coronát, és csendben figyelte a két férfit. Levine arcára kiült az elégedettség, mintha már a puszta ténnyel csatát nyert volna, hogy ott ülhet az asztaluknál. Malcolm kimerültnek látszott, akár a szülő, aki túl sok időt töltött a szokásosnál élénkebb gyermekével.

– Akarja tudni, mit hallottam? – kérdezte Levine, és már mondta is. – Azt, hogy néhány évvel ezelőtt egy InGen nevű társaság génsebészeti úton létrehozott néhány dinoszauruszt, és elhelyezte őket egy Costa Rica-i szigeten. De valami balul ütött ki, egy csomó ember meghalt, a dinoszauruszokat pedig megsemmisítették. De senki nem beszélhet róla. Titoktartási kötelezettség, vagy mi. A Costa Rica-i kormányzat pedig természetesen nem akarja elriasztani a turistákat, úgyhogy mindenki hallgat. Nos, így hangzik az én változatom, ahogy a szóbeszédből kihámoztam.

Malcolm mélyen a szemébe nézett. – És el is hiszi?

– Ó, nem. Előszörre nem hittem el – mondta Levine. – De aztán el kellett töprengenem rajta. Továbbra is szállongtak a pletykák. Feltételezhetően ott volt ön, aztán Alan Grant és még egy csomó ember.

– Érdeklődött Grant doktortól?

– Tavaly, egy pekingi konferencián.

– És?

– Letagadta. – Malcolm lassan bólintott.

– Ez minden? – kérdezte élesen Levine. – Ön ismeri Grantet, igaz?

– Soha életemben nem találkoztam vele.

Levine figyelmesen nézte Malcolmot. – Szóval nem igaz? Egy árva szó sem igaz az egészből?

Malcolm felsóhajtott. – Ismerős magának a technomítosz fogalma? Geller találta ki, Princetonban. Az alaptétel úgy szól, hogy az emberiség elvesztette valamennyi régi mítoszát, Orpheuszt és Eurüdikét, Perszeuszt és Medúszát és mind a többieket, így aztán modern technomítoszokkal kezdjük kitölteni a nyomukban támadt űrt. Geller több mint egy tucatot szedett össze belőlük. Az egyik szerint egy másik bolygóról származó űrhajós él a légierő egyik új-mexikói bázisán. Egy másikban valaki feltalált egy porlasztót, aminek a segítségével kétszázötven kilométert lehet megtenni öt liter benzinnel, de a nagy autótársaságok megvették a szabadalmat, és örökre elsüllyesztették. Aztán van egy történet az oroszok által kiképzett paranormális gyerekekről, akik egy szupertitkos szibériai bázison ülnek, és a puszta gondolatukkal képesek megölni bárkit a világ bármely részén. Vagy hogy a perui Nazca-fennsík vonalai valójában idegen űrhajók leszállópályái. Hogy a CIA szabadította a világra az AIDS-vírust, mert ki akarta irtani a homoszexuálisokat. Hogy Nikola Tesla felfedezett egy fantasztikus energiaforrást, ám nyoma veszett a jegyzeteinek. Hogy Isztambulban megtekinthető egy tizedik századi rajz, ami a Földet ábrázolja az űrből szemlélve. Hogy a Stanford Research Institute rábukkant egy fickóra, akinek a teste izzik a sötétben. Érti már?

– Ön tehát azt állítja, hogy az InGen dinoszauruszai egy hasonló mítosz szereplői – mondta lassan Levine.

– Pontosan. Hát el tudja képzelni, hogy génmanipulációval létre lehet hozni dinoszauruszt?

– Megkérdeztem néhány szakembert. Szerintük nem lehet.

– És igazuk is van – jelentette ki Malcolm. Hardingra pillantott, mintegy megerősítésért. Sarah szó nélkül szopogatta tovább a sörét.

Harding valójában valamivel többet tudott a szóban forgó dinoszauruszpletykákról. Az egyik műtétje után Malcolm delíriumba esett az érzéstelenítéstől és a fájdalomcsillapítóktól. Halálosan félt, hánykolódott az ágyban, és néhány dinoszauruszfaj nevét hajtogatta lázálmában. Harding az ápolónőtől megtudta, hogy minden operáció után ez történik. Nyilván az altatók mellékhatása – Hardingnak azonban inkább az volt a benyomása, hogy Malcolm valami rettenetes és nagyon is valóságos tapasztalatot él újra át. Gyanúját csak megerősítette, hogy Malcolm egyfajta zsargonban, mondhatni meghitten emlegette a dinoszauruszokat, mintha közeli, bár nagyon kellemetlen ismerőseiről számolna be. „Raptorok”-ról hadart, „kompik”-ról és „ricik”-ről. És a raptoroktól láthatóan különösen rettegett.

Később, miután a férfi már hazatért, Harding szóba hozta ezeket a delíriumos látomásokat. Malcolm elütötte a kérdést egy vállrándítással és egy lapos viccel: „Legalább nem emlegettem más nőket, ugye?” Érdemben mindössze annyi megjegyzést fűzött a dologhoz, hogy kölyökkorában igazi dinoszauruszbolond volt, mint a legtöbb gyerek, és hogy a betegség regressziót váltott ki benne, újraélte gyermekségét. A hozzáállása hangsúlyosan közömbös volt, mintha mindez teljesen lényegtelen volna; Sarah-nak azonban az a benyomása támadt, hogy inkább leplez valamit. De eszébe sem jutott vallomásra kényszeríteni; akkoriban szerelmes volt belé, és ennek megfelelően kész volt elsiklani a zavaró mozzanatok fölött.

Malcolm kérdőn nézett rá, mintha ellenkezést várt volna, Harding pedig hasonlóképp felvont szemöldökkel viszonozta a pillantást. Malcolm nyilván tudja, mit miért csinál. És Sarah-nak van elég türelme, hogy kivárja, amíg mindenre fény derül.

Levine az asztalra támaszkodott, és közelebb hajolt Malcolmhoz.

– Szóval az InGen-történet merőben légből kapott?

– Teljes egészében – bólogatott komolyan Malcolm. – Teljes egészében valótlan.

Malcolm három éven át visszautasított mindenféle találgatást. Ez idő tájt már egészen jól alakított; egyáltalán nem kellett megjátszania a türelmetlenséget, valóban elege volt az egészből. Igazság szerint 1989 nyarán a Palo Altó-i International Genetic Technologies tanácsadója volt, és e minőségben vett részt a katasztrofális végkimenetelű Costa Rica-i kiránduláson. Valamennyi érintett igyekezett mielőbb fátylat borítani az eseményekre. Az InGen csökkenteni akarta a felelősségét. A Costa Rica-i kormányzat féltékenyen őrizte az ország turistacsalogató hírét. Az egyes tudósokat pedig titoktartási kötelezettség kötötte, amit kellőképp nagylelkű adományok is alátámasztottak.

Malcolm esetében például két éven át a társaság fizette a kórházi számlákat.

Időközben az InGen tulajdonában lévő óceáni szigeten mindent megsemmisítettek a Costa Rica-i hatóságok. Egyetlen teremtmény sem maradt életben. A társaság felbérelte a stanfordi egyetem kiváló biológusprofesszorát, George Baseltont, akit folyamatos televíziós szereplése népszerű szaktekintéllyé tett tudományos kérdésekben – gyakorlatilag bármiféle tudományos kérdésben. Baselton állítólag megszemlélte azt a bizonyos szigetet, és visszautasított minden olyan feltételezést, hogy kihalt állatok éltek volna ott (legalábbis nem az utóbbi időkben, szokta hozzáfűzni elnéző mosollyal). Csúfondáros megjegyzése: „Kardfogú tigris, hát persze!”, különösen hatásosan húzta ki a pletykák méregfogát.

Ahogy telt az idő, csendben kimúlt az eset iránti, kezdetben oly kínosan élénk érdeklődés. Az InGen réges-rég csődbe ment; a fő európai és ázsiai befektetők szó nélkül lenyelték a veszteségeiket. Bár a társaság ingó és ingatlan vagyonát, beleértve az épületeket és a laboratóriumi berendezéseket, az utolsó szálig eladták, a cég által kifejlesztett és felhasznált technológia soha nem került napvilágra. Röviden, az InGen-dosszié lezárult.

És nem volt mit mondani róla.

Levine elvigyorodott, és jóízűen beleharapott zöld kukoricás tamaléjába.

– Briliáns okfejtés – mondta tele szájjal. – Egyszerűen el vagyok ragadtatva! Igazán sajnálatos, hogy egy árva szó sem igaz belőle.

– Miből gondolja? – kérdezte Malcolm.

– Abból, hogy a Costa Ricában felbukkant maradványok a legkevésbé sem mitikusak. Valódi, napjainkban létező dinoszauruszoktól származó maradványok. Van egy biológus barátom a Yale-en, aki a saját szemével látta őket. Én pedig hiszek neki.

Malcolm vállat vont. – Én viszont erősen kétlem, hogy újabb állatok fognak felbukkanni Costa Ricában.

– Kétségtelen, hogy közel egy éve nincs újabb fejlemény. De ha előkerül még egy, mindenképpen odautazom. Addig is felszerelek egy expedíciót. Már sokat töprengtem rajta, hogyan kellene előkészíteni. A különleges járművek még ebben az évben elkészülhetnek. Már egyeztettünk is Thorne dokival. Aztán összegyűjtöm a csapatot, reményeim szerint a körünkben jelen lévő Harding doktort is beleértve, vagy ha ő nem vállalná, akkor egy hasonlóan gyakorlott természetbúvárt, továbbá néhány továbbképzős egyetemi hallgatót… Malcolm lemondóan megcsóválta a fejét.

– Ön úgy véli, hogy csak az időmet pocsékolom – állapította meg Levine.

– Úgy van.

– De feltételezve, csak feltételezve, hogy ismét felbukkannak azok az állatok…

– Soha többé nem bukkannak fel.

– És ha mégis? – erősködött Levine. – A segítségemre volna? Számíthatok magára?

Malcolm befejezte az étkezést, és félretolta a tányért. Levinere szegezte a tekintetét.

– Igen – mondta végül. – Ha ismét felbukkannak, a segítségére leszek.

– Remek! – kiáltott fel Levine. – Mindössze ennyit akartam tisztázni.

Odakint, a napfénytől szikrázó Guadalupe utcán, Malcolm és Sarah a matematikus viharvert Fordja felé indultak. Levine bepattant egy égővörös Ferrariba, vidáman búcsút intett és eldübörgött.

– Gondolod, hogy megtörténhet? – kérdezte Sarah Harding. – Hogy újra előkerülnek ilyen… ezek az állatok?

– Nem – mondta Malcolm. – Egészen biztos vagyok benne, hogy nem.

– Biztatóan hangzik.

Malcolm megcsóválta a fejét, és nehézkesen, rossz lábát a kormánykerék alatt áthúzva, bekászálódott a kocsiba. Harding is beszállt. Malcolm rövid, fürkésző pillantást vetett rá, aztán elfordította az indítókulcsot. Visszahajtott az intézetbe.

Másnap Sarah visszautazott Afrikába. A következő tizennyolc hónap folyamán hozzávetőlegesen figyelemmel kísérhette Levine előrehaladását, minthogy a férfi rendszertelen időközökben rátelefonált, és a legeltérőbb témakörökben ostromolta kérdéseivel, hol a megfigyelési jegyzőkönyvek vezetésével, hol a járműgumikkal, hol a vadállatokon alkalmazott érzéstelenítőszerekkel kapcsolatban kérve a véleményét. Alkalmanként a járműveket készítő Thorne doki is felhívta. Mindannyiszor űzötten csengett a hangja.

Malcolm felől jószerivel egyáltalán nem hallott. Kapott tőle egy lapot a születésnapjára; egy hónap elteltével érkezett meg. Sebtében odavetett betűkkel ez állt az alján: „Boldog születésnapot! Örülj, hogy messze vagy L.-től. Kész téboly!”

ELSŐ KONFIGURÁCIÓ

„A káosz küszöbétől távol eső konzervatív területen az egyes elemek lassan összeolvadnak, elveszítik egyedi jellegüket.”

IAN MALCOLM

RENDELLENES FAJOK

Alig észrevehetően csökkent a délutáni verőfény. A helikopter alacsonyan suhant tova a part mentén, ott, ahol a dzsungel minden átmenet nélkül átadja a helyét a parti fövenynek. Vagy tíz perccel ezelőtt hagyták maguk mögött az utolsó halászfalut, és azóta csak az áthatolhatatlan Costa Rica-i dzsungelt, a mangrovemocsarakat és a homok egyhangú kilométereit látták. A pilóta mellett ülő Marty Guitierrez figyelmesen szemlélte az elsuhanó tájat. Ezt a körzetet egyetlen út sem szelte át, legalábbis Guitierrez egyet sem vett észre.

A csöndes, szakállas, harminchat éves amerikai biológus Costa Ricában töltötte az utóbbi nyolc évét. Eredetileg az esőerdőben élő tukánalfajok tanulmányozásával foglalkozott, aztán a Reserva Biológica de Carara, az északon fekvő nemzeti park tanácsadója lett. Bekapcsolta a mikrofonját, és odaszólt a pilótának:

– Milyen messzire vagyunk?

– Még öt perc, senor Guitierrez. – Guitierrez hátrafordult.

– Már nem tart sokáig – közölte bíztatóan.

Ám a magas férfi, aki felhúzott térddel kucorgott a hátsó ülésen, semmi jelét nem mutatta, hogy meghallotta volna. Öklére támasztotta az állat, és elmerülten bámult ki az ablakon.

Richard Levine napszítta khakiöltözéket és ausztrál jellegű, lehajló karimájú kalapot viselt. A kalapot mélyen az arcába húzta. Nyakában ütött-kopott messzelátó lógott. De bozótjáró viselete ellenére is a tudományos elmélyültség légkörét árasztotta. Vonásai élesen rajzolódtak ki az ablak előtt, tekintete éber, fürkésző és kritikus volt a drótkeretes szemüveg mögött.

– Hogy hívják ezt a helyet?

– Rojas.

– Már egészen délen járunk?

– Igen. Nagyjából ötven kilométerre a panamai határtól. Levine a dzsungelt figyelte.

– Nem látok utakat – mondta. – Hogyan került elő az a lelet?

– Kirándulók bukkantak rá – magyarázta Guitierrez. – Ott kötötték ki a csónakjukat.

– Mikor történt?

– Tegnap. Csak egy pillantást vetettek rá, aztán futottak, mintha ördögöt láttak volna.

Levine bólintott. Ebben a testtartásban, felhúzott, hosszú lábával, álla alatt összekulcsolt kezével leginkább egy imádkozó sáskára emlékeztetett. Ez volt a gúnyneve a szakmai továbbképzőn. A megjelenése miatt is, de főként azért, mert hajlamos volt nekiugrani bárkinek, aki merészelt nem egyetérteni vele.

Guitierrez elmosolyodott az emléken.

– Jártál már Costa Ricában? – kérdezte.

– Nem. Most vagyok itt először – mondta Levine. Aztán egy türelmetlen mozdulattal jelezte, hogy nem kíván tovább fecsegni.

Guitierrez a szakállába somolygott. Levine fikarcnyit sem változott. A tudományos közélet egyik legkiemelkedőbb, egyúttal legtenyérbemászóbb alakja. Évfolyamtársak voltak a Yale továbbképző tanfolyamán, mígnem Levine váratlanul hátat fordított az összehasonlító zoológiának, még a doktori fokozat küszöbönálló megszerzése sem érdekelte. Kijelentette, hogy torkig van az egész jelenkori állatvilággal. Guitierrezt viszont továbbra is elbűvölte, és csak mulatott Levine kijelentésén, mely szerint ez a fajta kutatás nem más, mint „összegyűjteni minél nagyobb rakás eltérő földrajzi illetőségű papagájszart”.

A ragyogó elméjű és válogatós Levine-t a múlt vonzotta ellenállhatatlanul, a mindörökre letűnt világ. Rögeszmés megszállottsággal tanulmányozta ezt a világot. Tévedhetetlen memóriájáról éppen olyan nevezetes volt, mint arroganciájáról, éles nyelvéről és leplezetlen öröméről, valahányszor lecsaphatott a kollégái által elkövetett hibákra. Ahogy az egyik munkatársa fanyarul megjegyezte: „Levine soha nem feledkezik meg egyetlen csontocskáról sem – és neked sem hagyja, hogy elfelejtsd.”

A lelőhelyeken dolgozó kutatók szívből utálták Levine-t, aki őszintén viszonozta ezen érzelmeiket. A részletek embere volt, igazi rendszerező, és akkor volt a legboldogabb, ha belemerülhetett egy múzeumi gyűjteménybe, osztályozhatta a fajokat, rekonstruálhatta a csontvázakat. Ki nem állhatta a port és a terepi élet egyéb kényelmetlenségeit. Ha csak rajta múlt volna, ki sem teszi a lábát a múzeumból. De úgy hozta a sorsa, hogy éppen a paleontológia történetének legpezsgőbb korszakában élt. Húsz év leforgása alatt megduplázódott az ismert dinoszauruszfajok száma, és nagyjából kéthetenként bukkant fel egy-egy újabb fajt sejtető lelet, így aztán Levine-t állandó utazgatásra kényszerítette általánosan elfogadott szakmai tekintélye, hogy megvizsgálja az új leleteket, és szakvéleményt adjon a helyszíni kutatóknak, akik fogcsikorgatva ismerték el, hogy szükségük van rá.

– Most merre jártál? – kérdezte Guitierrez.

– Mongóliában – felelte Levine. – Pontosabban a Góbi sivatagban, háromórányira Ulánbátortól.

– Mi van ott?

– John Roxton előkapart valamit. Talált egy hiányos csontvázat, amiről azt gondolta, hogy a Velociraptorok egy új fajtája, és szerette volna, ha vetek rá egy pillantást.

– És?

Levine vállat vont. – Roxton sosem volt igazán otthon az anatómiában. Romantikus aranyásó, de ha merő véletlenségből valóban valami lényegesre bukkanna, képtelen volna mit kezdeni vele, és egyszerűen bűn volna rábízni a további eljárást.

– Ezt meg is mondtad neki?

– Miért ne? Ha egyszer ez az igazság.

– És a csontváz?

– A csontváznak semmi köze a raptorhoz – mondta Levine. – A lábközépcsontok nem egyeznek, a szeméremcsont túlságosan magas, az ülőcsontról hiányzik egy jellegzetes lemez, a csöves csontok pedig elképesztően könnyűek. Ami a koponyát illeti… – Egy pillanatra behunyta a szemét, hogy maga elé idézze. – A szájpadlás túl vastag, a halántékablak túl csúcsos, a mellcsonttaraj túl kicsi… és így tovább és így tovább. Ráadásul alig van nyoma az erőteljes karomnak. Hát így állunk. Nem tudom, mire számított Roxton. Az a gyanúm, hogy egy Troodon-alfajt kapart elő, bár nem vagyok teljes mértékben meggyőződve róla.

Guitierrez felvonta a szemöldökét. – Troodon?

– Kis termetű húsevő a krétaidőszakból. Két méter hosszú a láb végétől a csípőízületi vápáig. Alapjában véve meglehetősen közönséges Theropoda. És Roxton lelete sem volt különösebben érdekes példány. Ámbár akadt egy sajátságos részlet. Az anyag egy darab felhámot is tartalmazott. Egy lenyomatot a dinoszaurusz bőréből, ami önmagában még nem ritkaság. Legalább egy tucatot ismerek, leginkább Hadrosaurusokét. De ez egészen másmilyen. Ennek az állatnak a bőréből néhány olyan szokatlan jellegzetességre kell következtetnem, amit mindeddig nem is gyanítottam dinoszauruszok esetében…

– Senores – szólalt meg a pilóta. – Előttünk a Juan Fernandez-öböl.

– Lehet róla szó, hogy előbb körülrepüljük? – kérdezte Levine olyan hangsúllyal, mintha nem is lehetne szó másról.

Az ablakhoz tapadt, és elmélyülten figyelte a távoli hegyekre felkúszó dzsungelt. A helikopter bedőlt a fordulóban, követte a partvonalat.

– Ott van! – mondta Guitierrez, és az ablaküvegre bökött.

A széles ívben öblösödő partszakasz fehéren és elhagyatottan szikrázott a délutáni napsütésben. Délre magányos halom sötétlett a homokban. A levegőből akár sziklának is lehetett nézni, vagy partra sodródott tengeri hínárcsomónak. Másfél-két méter átmérőjű lehetett. Lábnyomok sokasága vette körül.

– Kik nyüzsögtek itt? – sóhajtott fel elkínzottan Levine.

– Az Egészségügyi Szolgálat emberei.

– Csináltak vele valamit? – kérdezte idegesen Levine. Piszkálták? Megbolygatták?

– Fogalmam sincs róla – mondta Guitierrez.

– Az Egészségügyi Szolgálat – ismételte Levine a fejét csóválva. – És mik a szándékaik? Nem kellett volna a közelébe engedned őket, Marty.

– Hé! Nem én irányítom ezt az országot – tiltakozott Guitierrez. – Megtettem, ami tőlem telik. Azonnal meg akarták semmisíteni, de sikerült elintéznem, hogy még épségben láthasd. Bár azt nem kötötték az orromra, meddig hajlandók várakozni.

Levine bólintott. – Akkor jobban tesszük, ha máris nekilátunk. – Megnyomta a gombot a mikrofonján. – Mire várunk? A végén még ránk sötétedik. Szálljunk le!

Richard Levine rohant a homokban a sötét halom felé, a messzelátó minden egyes lépésnél a mellkasának ütődött. Messziről érezte a rothadás bűzét. Agyában már rendszerezte első benyomásait. A tetem félig a homokba süllyedve hevert legyek sűrű felhője dongott körülötte. A bőrt felpuffasztották a bomlás során keletkező gázok, ami meglehetősen körülményessé tette az azonosítást.

Megállt néhány méternyire a teremtmény maradványaitól és elővette a fényképezőgépét. A helikopter pilótája azonnal mellette termett, és szelíd erőszakkal lenyomta a karját. – No permitido.

– Micsoda?

– Sajnálom, senor. Képekre nincs engedély.

– Miféle engedély, a pokolba is? – hördült fel Levine. Tekintetével Guitierrezt kereste, aki éppen feléjük baktatott. – Marty hogyhogy nem lehet fényképezni? Életbevágóan fontos lenne!

– Nem – ismételte a pilóta, és kitépte a kamerát Levine kezéből.

– Marty, ez megőrült!

– Menj, és vizsgáld meg – mondta Guitierrez, és pergő spanyol nyelvű vitába bonyolódott a pilótával, aki indulatosan gesztikulálva válaszolgatott.

Levine egy pillanatig reményvesztetten figyelte őket aztán elfordult. Ez hiányzott, gondolta. Akár egy örökkévalóságig ordítozhatnak így egymással. Követte Guitierrez tanácsát és a tetemhez sietett. Igyekezett a száján át lélegezni, mert ahogy közeledett, egyre áthatóbbá vált a szag. Feltűnt neki, hogy bár a tetem jelentős méretű, sem madarak, sem patkányok, sem más dögevők nem lakmároznak rajta. Csak legyek – legyek olyan tömege, hogy maga a döglött állat jószerivel ki sem látszott közülük, csak a körvonalait lehetett követni.

Ilyen körülmények között is nyilvánvaló volt, hogy megtermett állat lehetett, nagyjából tehén vagy ló nagyságú, mielőtt felpuffadt volna a bomlási folyamattól. A kiszáradt bőr megrepedezett a napon, és kezdett leválni, feltárva a nyúlós, sárga bőr alatti szöveteket.

Hú, de bűzlik, rázkódott össze Levine. Közelebb kényszerítette magát, és minden figyelmét az állatra irányította. A legyek felháborodottan döngtek körülötte.

Rögtön megállapította, hogy nem emlős, a mérete ellenére sem. A bőrt nem borította szőrzet. Az eredeti színe vélhetően zöld lehetett, sötétebb árnyalatú sávokkal csíkozva. A felhám felszínét eltérő méretű, sokszögű kiemelkedések jellemezték; határozottan a gyík bőrére emlékeztetett. Ez a mintázat ismétlődött végig az állat testének látható részein, a hastájon jól megkülönböztethetően eltérő szemcsézettséggel. Szembetűnő redők ráncolták a nyakat, a vállat és a csípőízület tájékát ugyancsak, mint egy gyík esetében.

Csakhogy túlságosan nagy volt! Levine becslése szerint eredetileg egy mázsát is nyomhatott. Nincs a világon gyík, amelyik ilyen hatalmasra nőne, kivéve az indonéziai komodói sárkányt. A Varanus komodoensis három méter hosszú varánusz, krokodilszerű ragadozó, kecskéket és disznókat eszik, ha úgy adódik, embereket is. Az amerikai kontinensen azonban nem élnek varánuszok! Iguanidae persze még mindig lehetett. Ezek a leguánok egész Dél-Amerikában elterjedtek, és a tengeri iguánák igazán jókorára nőhetnek. De ez a példány még mindezek figyelembevételével is rekordméretűnek számítana.

Levine lassan elindult az állat eleje felé, és körbejárta a tetemet. Nem, gondolta, semmiképpen sem gyík. A test az oldalán feküdt, a bal oldali bordákkal fölfelé. Csaknem a fele a homokba süllyedt. A homokból alig néhány centiméterre kilátszó kidudorodások sora egyfajta tüskés vonulatot jelzett a hátgerinc mentén. A hosszú nyak hátrahajlott, a fej a test mögé rejtőzött, olyasféle tartásban, ahogy a kacsa dugja a tollai közé a fejét. Levine megszemlélte az egyik mellső lábat, amit aránytalanul rövidnek és gyengének talált. A másik mellső végtagot homok fedte. Kiáshatná, gondolta Levine, és megvizsgálhatná, de inkább fotókat akart készíteni, mielőtt megbolygatja az eredeti állapotokat.

Minél többet látott a tetemből, annál körültekintőbben kívánt eljárni. Mert az máris kiviláglott a számára, hogy egy nagyon ritka, valószínűleg ismeretlen állat került a szeme elé. Levine-ben a türelmetlenségre sarkalló izgatottság és a visszafogottságra intő elővigyázatosság birkózott egymással. Ha ez a felfedezés valóban olyan jelentősnek bizonyul, mint amilyennek az első pillanatban gondolta, akkor az a legalapvetőbb, hogy szakmailag megfelelően dokumentálja.

Feljebb a parton Guitierrez még mindig ordítozott a pilótával, aki csak csökönyösen rázta a fejét. Ezek a banánköztársasági bürokraták, gondolta Levine. Miért ne készíthetne fényképeket? Azzal semmiféle kárt nem okozhat. És életbe vágó lenne hitelesen dokumentálni az egyre romló állapotú leletet.

Mély hangú, brummogó kerregés ütötte meg a fülét. Felnézett. Egy nagy helikopter közeledett az öböl felé, sötét árnyéka sebesen siklott a homokon. Fehér törzsén vörös felirat állt, amit a lenyugvó nappal szembefordulva Levine nem tudott elolvasni.

Visszafordult a döghöz. Észrevette, hogy az állat izmos, erőteljes hátsó lába döntően különbözik a mellső végtagtól. Ebből arra lehetett következtetni, hogy a lény felegyenesedve járt, a hátsó lábain egyensúlyozva. Természetesen több gyíkféle is képes felegyenesedni, de mindegyik sokkal kisebb. Ahogy Levine összegezte a megfigyelt részleteket, egyre erősödött benne a meggyőződés, hogy ez az állat nem gyík.

Észrevehetően besötétedett, és Levine-nek még rengeteg tennivalója maradt. Minden példány esetében két kérdést kell mindenekelőtt tisztázni, mindkettő egyaránt fontos. Először is, hogy miféle állatról van szó. Másodszor, hogy miért pusztult el.

A comb mellett állt, ahol a bőr alatt keletkező gázok szétnyitották a felhámot. De ahogy Levine közelebbről is szemügyre vette a felületet, látta, hogy a hasadás valójában egy éles, az izmokon át a csontig hatoló vágás. Hirtelen feledte az émelyítő bűzt és a nyílt sebben tekergőző fehér férgeket, mert hirtelen rádöbbent, hogy…

– Bocsáss meg – lépett mellé Guitierrez. – Hajthatatlan a fickó.

A pilóta idegesen követte Guitierrezt, és gyanakodva figyelt.

– Marty – mondta Levine –, muszáj fényképeznem.

– Attól tartok, nem lesz rá módod – mondta Guitierrez.

– Nagyon fontos volna, Marty.

– Tudom. Akkor sem megy. Őszintén sajnálom.

A fehér helikopter időközben leszállt a parton. Lassan elhalt a rotorok süvítése. Egyenruhás férfiak ugrottak ki belőle.

– Marty, szerinted miféle állat ez?

– Csak találgathatok – mondta könnyedén Guitierrez. – A körvonalai alapján egy mindeddig azonosítatlan leguánnak mondanám. Igaz, különlegesen nagy méretű, és valószínűleg nem tartozik a Costa Rica-i faunához. Ha konkrétabban kellene fogalmaznom, ez a jószág szerintem a Galápagosról jött, vagy egy másik…

– Nem, Marty – vágott közbe Levine. – Nem leguán!

Guitierrez a pilótára sandított. – Mielőtt elhamarkodottan következtetnél, tudnod kell, hogy számos ismeretlen gyíkfaj tűnt fel mostanában. Nem tudni, miért. Talán az esőerdők kiirtásával összefüggésben, talán más okból. De tény, hogy az új fajok fel-felbukkannak. Évekkel ezelőtt találkoztam először azonosítatlan…

– Marty, ez nem egy koszos gyík!

Guitierrez hunyorított. – Ugyan, Richárd. Természetesen gyík.

– Nem hiszem – mondta Levine.

Guitierrez felsóhajtott. – Nyilván megtévesztett a mérete. Az a helyzet, hogy itt, Costa Ricában időnként beleütközünk ilyen rendellenes fajokba…

– Marty – mondta hidegen Levine –, engem soha semmi nem téveszt meg!

– Persze, nem is úgy értettem…

– És a leghatározottabban állítom, hogy nem gyík!

– Sajnálom. – Guitierrez megcsóválta a fejét. – De akkor sem értek egyet veled.

A fehér helikopter mellett az egyenruhások alakzatba álltak, és fehér maszkot húztak az arcuk elé.

– Nem kértem, hogy érts egyet velem – mondta Levine. A tetem felé fordult. – Különben is egyszerűen el lehet dönteni a kérdést. Kiássuk a fejet, de voltaképpen megteszi bármelyik végtag is, például ez a comb, ami véleményem szerint…

Elhallgatott és közelebb hajolt. Valami felkeltette a figyelmét a comb túloldalán.

– Mit találtál? – tudakolta Guitierrez.

– Add ide a késedet.

– Miért?

– Add csak ide!

Guitierrez előhalászta a zsebkését, és Levine kinyújtott kezébe helyezte a nyelét. Levine kitartóan vizsgálódott. – Azt hiszem, érdekfeszítőnek fogod találni.

– Mit?

– Éppen a hátsó dermális vonalon van egy…

Kiáltások harsantak. Mikor felpillantottak, látták, hogy az egyenruhások feléjük futnak a fehér helikoptertől. Tartályokat cipeltek a hátukon, és spanyolul kiabáltak.

– Mit mondanak? – kérdezte rosszat sejtve Levine. Guitierrez felsóhajtott.

– Hogy menjünk innen.

– Mondd meg nekik, hogy el vagyunk foglalva – javasolta Levine, és újra a tetem fölé görnyedt.

De az egyenruhások továbbra is ordítoztak, majd bömbölő hang harsant. Levine döbbenten nézett fel. Nagy, vörös lángcsóvák robbantak az esti fénybe. Lángszórók! Levine üvöltve megkerülte a dögöt, és az egyenruhások arcvonala felé rohant.

– Ne! Ne!

De az emberek ügyet sem vetettek rá.

– Ne, ez egy felbecsülheteden értékű…

Az első egyenruhás megragadta Levine-t, és egyetlen lendülettel félrelódította.

– Mi a fészkes fenét művelnek?! – tombolt Levine, miközben felkászálódott a homokból. De már látta, hogy késő. A lángok belemartak a tetembe, elszenesítették a bőrt, és egy fülsiketítő dörrenéssel belobbant a metán. Vastag, sötét füstoszlop emelkedett az ég felé.

– Állj! Állj! – Levine szinte zokogva fordult Guitierrezhez. – Állítsd meg őket!

De Guitierrez nem mozdult. Megigézve meredt a dögre. Pattogott a tűz, sercegett a zsír, a felpenderedő bőr alól előtárulkoztak az elfeketedett lapos bordák, majd váratlanul az egész törzs elfordult, és az összezsugorodó bőr felfelé lódította az állat lángoló nyakát. És Levine hosszú, hegyes végű pofát pillantott meg a lángok között, látta a tátongó szemüregeket és az állkapcsokban sorakozó hegyes ragadozófogakat; olyan volt, mint a középkori mesék sárkánya, amint lángnyelvektől övezve az égbe emelkedik.

SAN JOSE

Levine a San José-i repülőtér bárjában sörét kortyolgatva várta az Egyesült Államokba induló repülőjáratot. Guitierrez mély hallgatásba burkolózva üldögélt a kis asztal túloldalán. Feszélyezett csend telepedett rájuk az utóbbi néhány percben. Guitierrez Levine-nek az asztal lábához támasztott hátizsákját nézegette. A különlegesen megszerkesztett hátizsák sötétzöld Gore-Texből készült, számos külső zsebbel az elektronikus eszközök számára.

– Ezt nevezem hátizsáknak – jegyezte meg Guitierrez. – Honnan szerezted? Olyan, mintha Thorne készítette volna.

Levine belekortyolt a sörbe. – Mert tényleg ő készítette.

– Ügyes – bólintott elismerően Guitierrez. – Mit tartasz abban a felső rekeszben? Műholdas telefont? És az…

– GPS – vetette oda kurtán Levine.

Guitierrez halkan füttyentett. – Műholdas helyzetmeghatározó? Miket ki nem találnak. Aligha tévedek, ha az árát legalább…

Levine hangos koppanással az asztalra tette a poharat, mint aki pontot tesz a mellébeszélés végére.

– Marty – mondta ellentmondást nem tűrő hangon. – Elég a süketelésből. Elmondod vagy nem?

– Mit kellene elmondanom?

– Tudni akarom, mi az ördög folyik itt.

– Nézd, Richard, igazán sajnálnám, ha te…

– Hagyd abba! – vágott közbe Levine. – Ez a része nem érdekel. De ott a parton találtunk egy rendkívül értékes példányt, Marty, és hagytad, hogy megsemmisítsék. Ez viszont igenis érdekel!

Guitierrez felsóhajtott. Jól megnézte magának a szomszéd asztalnál ülő turistákat, aztán közelebb húzódott Levine-hez.

– De köztünk marad, rendben?

– Persze.

– Nagy zűr van errefelé.

– Micsoda?

– Egyre gyakrabban bukkannak fel a parton bizonyos… hm… bizonyos rendellenes fajták.

– Rendellenes fajták? – ismételte Levine, és hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Ez a hivatalos szóhasználat ezekre a példányokra – magyarázta Guitierrez. – Egyetlen lélek sincs a kormányzatban, aki hajlandó volna belemerülni a részletekbe. Öt évvel ezelőtt kezdődött. Akkor fedeztek fel először efféle meghökkentő lényeket a hegyekben, egy mezőgazdasági kutatóállomás mellett, ahol a különféle szójababfajták növekedését vizsgálták.

– Szójabab – ismételte színtelenül Levine.

Guitierrez bólintott. – Ezeket az állatokat látszólag vonzza a szójabab és bizonyos füvek. A feltételezések szerint égető szükségük lehet rá, hogy a lizin nevű aminosavval egészítsék ki az étrendjüket. De ezek csak spekulációk. Az is lehet, hogy egyszerűen kedvük támadt megkóstolni bizonyos terményeket.

– Marty – mordult fel Levine. – Engem nem érdekel, hogy söröztek-e, és hogy mennyi ropit ettek hozzá. Az az egyetlen lényeges kérdés, hogy honnan jöttek ezek az állatok.

– Azt nem tudni.

Levine egy percre a gondolataiba merült. – És mi történt azokkal a szójazabáló példányokkal?

– Megsemmisítették őket. És amennyire tudom, azután éveken át nem találtak egyet sem. De úgy látszik, itt az újabb hullám. A múlt évben négy állat maradványaira bukkantunk, beleértve a mait is.

– És azokkal mit tettek?

– A… a rendellenes fajtákat mindig megsemmisítik. Ahogy magad is láttad. A kormányzat az első pillanattól kezdve megtesz minden lehetséges lépést, hogy ne pattanjon ki az ügy. Néhány évvel ezelőtt egy észak-amerikai újságíró arról kezdett cikkezni, hogy valami nem stimmel az egyik szigeten, Isla Nublaron. Menéndez meghívott egy csapat riportert a szigetre – és úgy rendezte, hogy elrepítsék őket egy másik szigetre. Bevették a trükköt. Az egyik sziget olyan, mint a másik. Csak azért mesélem, hogy lásd, a kormányzat nagyon komolyan veszi ezt a kérdést.

– Miért?

– Aggódnak.

– Aggódnak? Miért kellene aggódniuk néhány… Guitierrez felemelte a kezét, fészkelődön a székén, és még közelebb húzódott Levine-hez.

– Betegség, Richard – mondta csaknem suttogva.

– Betegség? Mondjuk, járvány?

– Ez az. Costa Ricának van a világon az egyik legjobb egészségügyi rendszere – fejtegette Guitierrez. – Az epidemiológusok beleütköztek néhány egészen szokatlan típusú agyvelőgyulladásba, ami különösen a part mentén volt terjedőben.

– Agyvelőgyulladás? Vírusos eredetű?

Guitierrez megrázta a fejét. – Nem találtak kórokozót.

– Marty…

– Ahogy mondom, Richard. Mindenki sötétben tapogatózik. Nem vírus, mert nem mutathatók ki antitestek, és a fehérvérsejtek aránya nem változik. Nem bakteriális, mert soha semmit nem sikerült kitenyészteni a mintákból. Teljes rejtély. Az epidemiológusoknak csak annyit sikerült megállapítaniuk, amennyit bárki megállapíthat, ha a kezébe veszi a statisztikát: ez a járvány elsődlegesen a parasztokat érinti, olyan embereket, akik idejük java részét a jószágok körül töltik. Egyébként pedig hamisítatlan agyvelőgyulladás: hasogató fejfájás, mentális zavar, láz, delirium…

– Halálozás?

– Mindeddig nem jellemző. Nagyjából három hét alatt elmúlik. De a kormányt mindenképpen nyugtalanítja. Ennek az országnak a gazdasága az idegenforgalomtól függ. Senkinek nem áll érdekében, hogy ismeretlen betegségekről kerekedjenek pletykák.

– És úgy vélik, hogy az agyvelőgyulladás összefügg ezekkel a… rendellenes fajokkal?

Guitierrez vállat vont. – A gyíkok sokféle vírusos fertőzést terjesztenek. Közismert vírushordozók. Nem alaptalan feltételezni, hogy valós az összefüggés.

– Az imént még azt mondtad, hogy nem vírusos eredetű a megbetegedés.

– De akár az is lehet. Mindenesetre úgy intézkednek, mintha az volna, és a rendellenes fajok terjesztenék.

Levine eltöprengett. – Annál inkább ki kellene deríteni, honnan jönnek ezek a gyíkok. Miért nem keresik meg a forrásukat?

– Keresni? – Guitierrez felnevetett. – Természetesen keresték. Átfésülték az ország minden egyes négyzetcentiméterét, újra és újra. Kutatócsoportok tucatjait küldték ki; többet én magam vezettem. Légi felderítést végeztek. Keresztül-kasul röpködtek a dzsungel fölött. Végigrepülték a part menti szigeteket, ami önmagában is beláthatatlan munka. Tudod, akad jó néhány sziget, különösen a nyugati part mentén. Az ördögbe is, még a magántulajdonban lévő szigeteket is átkutatták!

– Vannak magántulajdonú szigetek? – kérdezte kissé meglepetten Levine.

– Három vagy négy. Isla Nublar szigetét éveken át egy amerikai cég, az InGen bérelte…

– Azt mondtad, hogy azt a szigetet már átkutatták.

– Töviről hegyire. Semmi eredmény.

– És a többin?

– Nos, nézzük csak – Guitierrez egy-egy felemelt ujjával jelzett egy-egy szigetet. – Keleten, Isla Talamancára egy amerikai utazási iroda szervez egzotikus kirándulásokat. Sornát, a nyugati part mentén, egy német bányatársaság bérli. Morazan, fent északon, ez idő szerint egy jómódú Costa Rica-i család tulajdona. És bizonyára vannak még más szigetek is, amik most nem jutnak az eszembe.

– Mire jutottak a felderítéssel?

– Semmire – mondta Guitierrez. – Egyáltalán semmit nem találtak, így marad a feltételezés, hogy az állatok valahonnan a dzsungel mélyéről keverednek elő. Ezért nem sikerült mindeddig rájuk lelni.

Levine felmordult. – Hacsak nincs hihetetlen szerencséjük.

– Tudom – bólintott Guitierrez. – Az esőerdő utolérhetetlenül alkalmas környezet a rejtőzködésre. Egy kutatócsoport elhaladhat három méterre egy jókora állat mellett úgy, hogy észre sem veszi. És még a legfejlettebb felderítőtechnológia sem segít, akár vizuális jellegű, akár hang-, akár elektromágneses hullámokkal működik, mert az esőerdőnek sokféle rétege van, és egyenként is árnyékolhatnak: felhők, lombkorona, aljnövényzet. Más mód pedig nincsen. Az esőerdőben szinte bármi képes elrejtőzni. Akárhogy is, a kormány nyugtalan és csalódott. Ráadásul nem a kormányzat az egyetlen érdekelt.

Levine meglepetten felkapta a fejét. – Nocsak.

– Igen. Meglepően sokan érdeklődnek a furcsa állatok iránt.

– Milyen jellegű az érdeklődésük? – kérdezte Levine olyan mellékesen, ahogy csak tudta.

– Tavaly ősszel a kormányzat engedélyt adott egy botanikuscsoportnak a Berkeley Egyetemről a dzsungel lombkoronaszintjének légi kutatására a központi fennsíkon. Már egy hónapja tartott a kutatás, amikor vita támadt a repülő-üzemanyag számlái vagy más hasonló kérdés körül. Egy San José-i hivatalnok végül felhívta a Berkeleyt, hogy panaszt tegyen. És a Berkeleyn közölték, hogy soha nem hallottak ilyen kutatócsoportról. Időközben persze a társaság meglépett az országból.

– Tehát homályban maradt, kik voltak valójában?

– Úgy van. Tavaly télen svájci geológusok bukkantak fel, hogy gázmintákat gyűjtsenek a part menti szigetekről. Mint közölték, a közép-amerikai vulkanikus tevékenységről készülő tanulmány részeként. Valamennyi part menti sziget vulkanikus eredetű, és a többségük bizonyos mértékig mindmáig aktív, így meggyőzően hangzott az indoklás. De aztán kiderült, hogy a „geológusok” valójában egy Biosyn nevű amerikai géntechnológiai társaságnak dolgoznak, és most figyelj! Nagy állatokat kerestek a szigeteken!

– Miért olyan fontos ez egy biotechnikával foglalkozó társaságnak? – tűnődött el Levine. Megrázta a fejét. – Ennek semmi teteje.

– Számodra és számomra talán nincs – pontosított Guitierrez. – De az mindenképpen hozzátartozik a történethez, hogy a Biosynnak különösen rossz a híre. Egy Lewis Dodgson nevű pasas vezeti a kutatásaikat.

– Vagy úgy – bólintott Levine. – Ismerem. Az a fickó, aki néhány évvel ezelőtt veszettségvakcinával kísérletezett Chilében. Kitették a parasztokat a fertőzésnek, hogy aztán kipróbálják rajtuk az ellenszerüket. És persze nem kötötték az orrukra, hogy kísérleti patkányokat csináltak belőlük.

– Pontosan ő az. Aztán piackutatásba fogott egy genetikailag módosított krumplival a szupermarketekben anélkül, hogy bárkivel is tudatta volna, hogy módosított termékről van szó. A kisebb gyerekek enyhe hasmenést kaptak tőle; néhányan végül kórházba kerültek, akkor tört ki a botrány. Azután a társaság felbérelte George Baseltont, hogy mesélje be a világnak, nem is úgy történt, ahogy történt.

– Úgy látszik, mindenki Baseltont béreli föl – állapította meg Levine.

Guitierrez legyintett. – Napjaink tudományos tótumfaktuma, hála a televíziós fellépéseinek. Ez is csak egy kereskedelmi ügylet. És Baselton végül is egyetemi professzor, a biológiai tudományok doktora. A cégnek szinte folyamatosan szüksége van rá, hogy tisztára mossa a szennyesüket, mert Dodgson hajlamos könnyedén túltenni magát a törvény előírásain. Dodgsonnak világszerte megvannak a maga fizetett ügynökei, a tudományos tevékenysége pedig javarészt abból áll, hogy ellopja más társaságok kutatásait. Azt mondják, hogy a Biosyn az egyetlen géntechnológiával foglalkozó cég, amelyik több ügyvédet alkalmaz, mint tudóst.

– De miért éppen Costa Rica iránt érdeklődnek? – tűnődött el Levine.

Guitierrez megvonta a vállát. – Fogalmam sincs. Megváltozott a kutatáshoz való hozzáállás, Richard, és ez errefelé különösen jól megfigyelhető. Costa Ricáé a világ egyik leggazdagabb ökológiája. Félmillió faj tizenkét alapvetően eltérő környezetű élőhelyen. A Földön fellelhető valamennyi faj öt százaléka megtalálható itt. Ez az ország egy kimeríthetetlen biológiai kincsesbánya! Én mondom, Richard, korábban avatott tudósok jártak ide, akik a tudás öröméért tanulmányozták a természetet; akár bőgőmajmokat, akár fürkészdarazsakat, akár az ernyős virágú aljnövényzetet. Ezek az emberek azért választották az adott szakterületet, mert a szenvedély hajtotta őket. És egészen biztosan nem azzal az elsődleges céllal, hogy meggazdagodjanak belőle. De a bioszféra manapság potenciális tőkének számít. Nem tudni, miből fogják kivonni a következő jól eladható hatóanyagot, a cégek tehát a kutatások minden fajtáját támogatják. Lehet, hogy vízhatlanító proteint találnak egy madártojásban. Egy pók olyan peptint termel, ami gátolja a véralvadást. Esetleg egy páfránycellulózról derül ki, hogy egy minden eddiginél hatásosabb fájdalomcsillapítót tartalmaz. Ilyesmi éppen elég gyakran megtörténik ahhoz, hogy alapvetően megváltoztassa a kutatás irányát. Az emberek immár nem tanulmányozzák a természetet, hanem hasznosítják. Eluralkodott a fosztogató mentalitás. Minden új vagy ismeretlen automatikusan kiváltja a mohó érdeklődést, hátha találnak benne valami értékesíthetőt. Megéri a próbálkozást.

Guitierrez felhajtotta a sörét.

– Kizökkent a világ – jelentette ki komoran. – És bizony rengetegen kíváncsiak rá, mit képviselnek valójában ezek a rendellenes állatok, és hogy honnan jönnek.

A hangszóró Levine járatát jelentette be. Mindketten felálltak. – Ugye köztünk marad? – kérdezte Guitierrez. – Nem beszélsz arról, amit ma láttál.

– Hogy egészen őszinte legyek, nem tudom, mi az, amit ma láttam – mondta lassan Levine. – Végső soron bármi lehet.

Guitierrez elvigyorodott.

– Nyugodt repülést, Richard!

– Vigyázz magadra, Marty!

INDULÁS

Levine vállára vetette hátizsákját, és az indulási csarnok felé tartott. Egy pillanatra megfordult, hogy búcsút intsen Guitierreznek, de a barátja már kilépett az ajtón, és leintett egy taxit. Levine vállat vont, és folytatta útját.

Beállt a sorba a beszállókártyáért. Már korábban lefoglalta a helyét az éjszakai járatra San Franciscóba, egy hosszabb útmegszakítás közbeiktatásával Mexikóvárosban. Nem álltak sokan előtte. Úgy becsülte, valószínűleg lesz ideje felhívni az irodáját, és üzenetet hagyni a titkárnőjének, Lindának, hogy rövidesen indul haza. És talán, gondolta, fel kellene hívnia Malcolmot is. Körülnézett. A jobb oldali fal mentén felfedezett ugyan néhány telefont, fölöttük ICT TELEFONOS INTERNATIONAL felirattal, de valamennyi foglalt volt. Inkább a műholdas telefonját kellene használnia, gondolta, és éppen levette válláról a hátizsákot, amikor…

Hirtelen megtorpant.

Ismét szemügyre vette a telefonokat.

Négy készülék sorakozott a felirat alatt. Az elsőt egy szőke nő használta, sortban és vékony pántos, könnyű blúzban, szabad karján szórakozottan ringatott egy napbarnított csecsemőt. Mellette szakállas férfi toporgott szafarizubbonyban, beszélgetés közben idegesen pillantgatott arany Rolex órájára. Aztán egy szürke hajú, nagymamaszerű asszony következett, két oldalán két felnőtt fia élénk bólogatással kísérte a vonal túlsó végére címzett pergő spanyol szavait.

Az utolsó telefonnál pedig a helikopter pilótája állt. Az egyenruhazubbony helyett most rövid ujjú inget és nyakkendőt viselt. Behúzott nyakkal, arccal félig a falnak fordulva telefonált.

Levine közelebb óvakodott. A pilóta angolul beszélt, sokkal jobban, mint amikor Levine-ékkel társalgott. Levine letette a hátizsákot, és fölé hajolt, mintha a szíjakat igazgatná. A pilóta változatlanul a fal felé fordult.

– Nem, nem, professzor. Az egyáltalán nem járható út. Nem – mondta éppen a kagylóba. Szünet következett. – Nem – szólalt meg ismét. Aztán hangosabban: – Azt mondtam, hogy nem, nagyon sajnálom, Baselton professzor, de erről semmit nem tudni. Csak annyit, hogy egy sziget, de hogy melyik… Várnunk kell, igen. Nem, ő még ma éjjel elutazik. Nem. Nem tud semmiről, és nincs fényképe sem. Nem. Értem. Adios.

Levine félrekapta a fejét, amikor a pilóta elsietett mellette a kijárat felé.

Egy sziget, de hogy melyik…

Honnan tudják, hogy sziget? Levine maga még nem volt teljesen meggyőződve róla. Pedig éjt nappallá téve ezeken az adatokon dolgozott. Hogy kiderítse, honnan jönnek, miért történik, és mit jelent ez az egész.

Megkerülte a sarkot, és a fal fedezékében előhúzta a kis műholdas telefont. Gyorsan bebillentyűzött egy San Franciscó-i hívószámot.

Halk kattanást hallott, amikor a hívás elérte a műholdat. Aztán felhangzott a kicsengetés szaggatott jele. Majd fütty következett, és megszólalt egy elektronikus hang: „Legyen szíves, adja meg a belépési kódját.”

Levine beütött egy hatjegyű számot.

Újabb fütty, és ismét az elektronikus hang: – Kérem, hagyjon üzenetet.

– Én vagyok az, a kirándulásom eredményeivel – mondta Levine. – Egyetlen példány, meglehetősen rossz állapotban. Elhelyezkedése: BB-17 a térképeden. Egészen délen, ami tökéletesen beleillik a hipotézisünkbe. Nem sikerült pontosan azonosítanom, mielőtt elégették volna a példányt. Az a benyomásom, hogy egy ornitholestes. Mint tudod, ez az állat nem szerepel a listán; felbecsülhetetlenül jelentős lelet!

Körülpillantott, de senki nem tartózkodott a közelében.

– Továbbá oldalt a combon volt egy hosszú, mély seb. Legalábbis elgondolkoztató.

Tétovázott, nem akart sem túl sokat mondani, sem túlságosan talányosan fogalmazni.

– Küldök egy mintát, amit alaposabban meg kellene vizsgálni. Úgy veszem észre, akadnak még érdeklődők. De bármi folyjon is ideát, ezek egészen új fejlemények, Ian. Egy egész éven át nem akadt egyeden példány sem, és egyszerre ismét felbukkantak. Valami történik. És fogalmunk sincs róla, hogy micsoda.

Vagy mégis? – gondolta Levine. Megszakította a kapcsolatot, kikapcsolta a telefont, és visszahelyezte a hátizsák megfelelő külső zsebébe. Könnyen lehet, gondolta, hogy máris többet tudunk, mint feltételeztük. Eltűnődve pillantott az indulási kapu felé. Ideje volt elérni a gépet.

PALO ALTO

Hajnali két órakor Ed James begördült a Marie Callender csaknem teljesen elhagyatott parkolójába a Carter Roadon. A fekete BMW már a bejárat mellett állt. Az ablakon át belátott a kivilágított helyiségbe; észrevette Dodgson mogorva ábrázatát az egyik bokszban. Dodgson mostanában állandóan rossz hangulatban volt. Miközben sűrűn és láthatóan türelmetlenül pillantgatott az órájára, a mellette ülő köpcös férfinak magyarázott, akiben James Baseltont ismerte fel, a professzort, aki oly gyakran tűnik fel a tévében. Mindig megkönnyebbült, valahányszor Baselton is megjelent a találkozójukon. Dodgson megbízásai olykor egyenesen hajmeresztőek voltak, azt azonban elképzelni sem tudta, hogy Baselton sötét ügyletbe keveredjen.

James kikapcsolta a motort, és úgy fordította a visszapillantó tükröt, hogy lássa magát benne. Begombolta az inggallérját, és egyenesre igazította a nyakkendőjét. Futó pillantást vetett az arcára – petyhüdt, fáradt férfiarc, kétnapos borostával. Hát hogy a fenébe ne, gondolta. Hogy a fenébe ne látszana fáradtnak az éjszaka kellős közepén?

Dodgson rendszeresen éjszakára szervezte a találkozóikat, és mindig ugyanabba az istenverte Marie Callender étterembe. James soha nem értette meg, miért; a kávéjukat például kifejezetten szörnyűnek találta.

Magához vette a barna borítékot, kiszállt a kocsiból, és becsapta az ajtót. Fejét csóválva indult az étterem bejárata felé. Dodgson heteken át napi ötszáz dollárt fizetett neki, csak hogy körülszimatoljon néhány tudóst. James eleinte feltételezte, hogy ez a feladat is egyfajta ipari kémkedés. Ám a tudósok egyike sem dolgozott az iparnak; egyetemeken működtek, meglehetősen homályos szakterületeken. Mint például a paleobotanikus Sattler, aki a prehisztorikus virágporra szakosodott. James végigülte a nő egyik előadását a Berkeleyn, és csak a legnagyobb erőfeszítéssel volt képes ébren maradni. Metszet metszet után tűnt fel a kis sápadt gömbökről, amelyek teljesen egyforma vattacsomóknak látszottak, mialatt Sattler a poliszacharidok kötési szögeiről és valami Campani-Maastricht-határról locsogott. Jézusom, de unalmas volt!

Hogy mi ér ebben napi ötszáz dollárt? Belépett, hunyorogva körülnézett, aztán a bokszhoz ballagott. Letelepedett az asztal mellé, biccentett Dodgsonnak és Baseltonnak, aztán felemelte a kezét, hogy megrendelje a pincérnőtől a szokásos rémes kávét.

Dodgson szúrósan rámeredt. – Nem ülhetek itt egész éjszaka. Vágjunk bele!

– Rendben – mondta James, és leeresztette a karját. – Úgy is jó.

Kinyitotta a borítékot, papírlapokat és fényképeket húzott elő belőle, és beszéd közben sorra Dodgson elé tolta őket.

– Alan Grant: paleontológus a Montanai Állami Egyetemen. Pillanatnyilag szabadságon van, és Párizsban tart előadást a legfrissebb dinoszauruszleletekről. Új elképzelései támadtak a tirannoszaurusz dögevő voltáról, és…

– Lényegtelen – mondta Dodgson. – Tovább.

– Ellen Sattler Reiman – mondta James, és továbbadta a fotót. – Botanikus, valaha közelebbi kapcsolatban állt Granttel. Aztán összeházasodott a Berkeley egyik fizikusával, van egy fiuk és egy lányuk. Félidős előadó az egyetemen. Az ideje fennmaradó részét otthon tölti, ahol…

– Tovább,tovább!

– Ahogy gondolja. Az ideje többi részével ezennel végeztünk. Donald Gennaro, ügyvéd… elhunyt vérhasban, egy üzleti úton. Dennis Nedry, Integrated Computer Systems… ugyancsak meghalt. John Hammond, az International Genetic Technologies alapítója… meghalt, mikor látogatást tett a cég kutatási részlegénél, Costa Ricában. Hammond társaságában voltak az unokái is. A gyerekek az anyjukkal élnek Keleten, és…

– Tartja velük valaki a kapcsolatot az InGentől?

– Nem, nincs semmiféle kapcsolat. A fiú elkezdte a középiskolát, a lány pedig előkészítő iskolába jár. Az InGen Hammond halála után csődeljárás alá került, az ügy azóta is járja a bíróságokat. Az elmúlt két hétben aztán végre árverésre bocsátották az ingó és ingatlan vagyontárgyak zömét.

A mindeddig magába süppedő Baselton hirtelen felélénkült. – A B. telepet is?

James értetlenül bámult rá. – B. telep?

– Igen. Beszélt magának valaki a B. telepről?

– Nem, mindeddig nem hallottam ilyesmiről. Mi az?

– Ha netán a fülébe jutna valami – mondta nyomatékosan Baselton –, feltétlenül értesítsen minket.

Dodgson szórakozottan lapozgatott a képek és adatlapok között, aztán türelmetlenül félrelökte a paksamétát. Sürgetően Jamesre emelte a tekintetét. – Mi van még?

– Ez minden, Dodgson doktor.

– Ez minden? – mondta Dodgson. – Hát Malcolm? És Levine? Tartják még a barátságot?

James futó pillantást vetett a jegyzeteibe. – Nem vagyok biztos benne.

Baselton a homlokát ráncolta.

– Nem biztos? – kérdezte hosszan elnyújtva a szavakat. Hogy értendő az, hogy nem biztos benne?

– Malcolm a Santa Fe Institute-ban találkozott Levine-nel – magyarázta James, néhány évvel ezelőtt. De Malcolm még nem tért vissza Santa Fébe. Vendégelőadóként működik a Berkeley biológia tanszékén. Az evolúció matematikai modellezését oktatja. A jelek szerint teljesen megszakadt a kapcsolata Levine-nel.

– Összevesztek?

– Lehet. Azt beszélik, hogy sokat vitatkoztak Levine expedíciója miatt.

– Miféle expedíció? – hajolt előre Dodgson.

– Levine egy éven át tervezett valamiféle expedíciót. Speciálisjárműveket rendelt egy cégtől, a Mobile Field Systemtől. Ez egy kis műhely Woodside-ban, egy Jack Thorne nevű fickó üzemelteti. Thorne terepjárókat, lakókocsikat, utánfutókat szerel fel helyszíni kutatást végző tudósok számára, egyedi kívánalmak alapján. Az Afrikában, Szecsuanban, Chilében dolgozó tudósok egyaránt esküsznek rá.

– És Malcolm tudott erről az expedícióról?

– Nyilván. Alkalmanként ő maga is ellátogatott Thorne műhelyébe, úgy havonta egyszer. Levine pedig szinte naponta ott nyüzsgött. Így került sor arra is, hogy fogdába dugták.

– Fogdába dugták? – ismételte meghökkenten Baselton. – Levine-t?

– Fogdába bizony – bólintott a jegyzeteibe pillantva James. – Nézzük csak. Február tizedikén letartóztatták, mert kétszázzal hajtott az egyik woodside-i felső tagozatos iskola előtt, ahol huszonöt kilométer a megengedett legnagyobb sebesség. A bíró lefoglalta a Ferrariját. Bevonta a jogosítványát, és közhasznú munkára ítélte. Kirendelték a szóban forgó iskola egyik osztályát tanítani.

Baselton elmosolyodott. – Richárd Levine, amint felső tagozatosokat tanít. Ezt látni kellett volna!

– Kifejezetten lelkiismeretesen hajtotta végre a kiszabott büntetést. Amúgy is Woodside-ban töltötte az idejét Thorne-nál. Egészen addig, amíg el nem hagyta az országot.

– Mikor? – szólt közbe Dodgson.

– Két nappal ezelőtt. Costa Ricába utazott egy rövid kiruccanásra. A visszajövetele ma… – Az órájára pillantott. – Bocsánat, tegnap, kora reggel volt esedékes.

– És hol van most?

– Nos… Nem tudom. És attól tartok, hogy nem lesz könnyű megtalálni.

– Ugyan miért?

James tétovázott, zavartan köhécselt. – Mert rajta volt a Costa Rica-i járat utaslistáján, a gép azonban nélküle szállt le. A Costa Rica-i kapcsolatom szerint kijelentkezett a szállodából San Joséban, és nem is tért vissza oda. Másik légi járatra sem szállt fel. Így… Szóval, attól tartok, hogy Richard Levine-nek pillanatnyilag nyoma veszett.

Hosszú csend támadt. Dodgson hátradőlt a bokszban, és bosszúsan sziszegett a foga között. Baseltonra nézett, aki a fejét csóválta.

Dodgson végül gondosan felszedegette az asztalról az összes papírlapot, és aprólékos mozdulatokkal takaros kötegbe rendezte. A köteget visszacsúsztatta a barna borítékba, aztán átnyújtotta Jamesnek.

– És most jól figyeljen rám, maga agyatlan seggfej – mondta szárazon. – Egyetlen dolgot kívánok magától. Egy nagyon egyszerű dolgot. Figyel rám?

James nagyot nyelt. – Figyelek. – Dodgson áthajolt az asztalon.

– Találja meg Levine-t! – mondta.

BERKELEY

Malcolm felnézett az íróasztalától. Titkárnője, Beverly, lépett az irodába, nyomában a gyorspostaszolgálat alkalmazottjával. Egy kis csomag volt a férfi kezében.

– Sajnálom, hogy zavarom, Malcolm doktor, de alá kellene írnia ezeket a vényeket… Megérkezett a minta Costa Ricából.

Malcolm felállt, és megkerülte az íróasztalt. Nem használta a botját. Az utóbbi hetekben rendszeresen megpróbált bot nélkül járni. Alkalmanként ugyan még érzett fájdalmat a lábában, de eltökélte magát, hogy végigcsinálja ezt a keserves folyamatot. Az utókezelését végző örökké vidám asszony, Cindy meg is jegyezte: – Nahát, Malcolm doktor, annyi év után rájött a kezelések értelmére! Mi történt?

– Tudja – vont vállat Malcolm –, egyszer csak úgy éreztem, nem lehet örökké botra támaszkodva élni.

Az igazság persze egészen másként hangzott. Levine rendíthetetlen rajongása, amit az Elveszett Világ elmélete iránt tanúsított, Malcolmot is arra indította, hogy felülbírálja saját korábbi álláspontját. És végül maga is egészen meggyőzőnek találta a gondolatot, hogy bizonyos világtól elzárt területeken mindmáig fennmaradhattak másutt már évmilliók óta kihalt állatok. Malcolmot ugyan eltérő indítékok és főként eltérő tapasztalatok vezérelték, ezekre azonban csak célozgatott Levine-nek.

Ám a kilátás, hogy a mesés sziget léte valósággá válhat, újult erővel töltötte el. Fizikailag is fel akart készülni az eljövendő expedícióra, így zokszó nélkül vállalta a fájdalmat és az erőfeszítést.

Malcolm és Levine egy sor szigetre szűkítették le a nyomozást a Costa Rica-i part közelében. Levine, mint mindig, biztosra vette a sikert, és alig bírt magával türelmetlenségében. Malcolm azonban mindaddig elméletinek látta az eredményeket, amíg nincs megcáfolhatatlan bizonyíték a kezükben.

Bizonyítékok – fényképek, esetleg szövetminták, melyek egyértelműen igazolják az „elveszett” állatok létezését. És Malcolm mind ez idáig semmi ilyesmit nem látott. Maga sem tudta volna megmondani, csalódott-e miatta, vagy inkább megkönnyebbülést érez.

De Levine mintája megérkezett, és ez a tény alapvetően megváltoztatta a helyzetet.

Malcolm elvette a kézbesítőtől a csiptetős táblát, és gyorsan aláírta a legfelső nyomtatványt: „Speciális anyagok házhoz szállítása/Minták: Biológiai kutatás.” A kézbesítő bocsánatkérően köhintett.

– Elnézést, uram, legyen szíves, egyeztesse az egyes rovatokat is – figyelmeztette Malcolmot.

Malcolm átfutotta a kérdések listáját, mely az oldal aljáig húzódott, minden kérdés mellett egy-egy ellenőrző négyzettel. Élő a minta? Baktériumtenyészet, gomba, vírus vagy egysejtű? Szerepel-e a minta valamely hivatalos kutatás jegyzőkönyvében? Fertőző a minta? Állattenyészetből vagy más mezőgazdasági jellegű közegből származik-e a minta? A minta növényi anyag, csíraképes mag vagy gumó? A példány rovar vagy rovarokkal összefüggő…

Minden kérdéshez sorra kipipálta a „Nem” rovatot.

– A következő oldalt is legyen szíves megnézni, uram. – A kézbesítő körülnézett az irodában, megszemlélte a szerteszét tornyosuló papírhalmokat, a színes fejű gombostűkkel teletűzdelt térképet a falon. – Ön orvosi kutatásokat végez?

Malcolm maga elé rántotta az űrlapot, és odafirkantotta az aláírását. – Nem.

– Van még egy lap, uram…

A harmadik űrlappal az átvétel tényét igazolhatta. Malcolm azt is aláírta.

– További jó napot – mondta a kézbesítő, és elment. Malcolm lerogyott az íróasztal szélére. Megrándult az arca.

– Fáj még? – kérdezte Beverly. Az oldalt álló asztalra tette a csomagot, félretolt néhány papírlapot, és nekiállt kicsomagolni.

– A fizioterapeutám szerint ez a normális – sóhajtotta Malcolm. Egy pillantást vetett a székéhez támasztott botra, az íróasztal túloldalán. Aztán mély lélegzetet vett, és lassan, óvatos léptekkel átvágott a szobán.

Beverly időközben kibontotta a csomagot. Egy rozsdamentes acélból készült kis henger bukkant elő. A csavaros fedélre ragasztott öntapadós címkén a biológiai veszély háromágú jele állt. A hengerhez egy fém tolózáras kis fémdoboz csatlakozott; az tartalmazta a hűtőgázt.

Malcolm a henger fölé húzta az olvasólámpát.

– Nézzük, mi zaklatta fel olyan nagyon a barátunkat. Feltörte a pecsétet, és lecsavarta a fedelet. Éles szisszenés hallatszott, amikor kiszökött a sűrített gáz fehér párája. Vékony zúzmararéteg borította el a henger külsejét.

A henger belsejében egy műanyag zacskó és egy papírlap lapult. Aljával felfelé fordította a hengert, és az asztalra borította a tartalmát. A zacskó egy darab zöldes színű, hozzávetőleg ötször öt centiméteres húsfoszlányt tartalmazott. Zöld műanyag lapocska, egy függőcímke tartozott hozzá. Malcolm az olvasólámpa fényébe emelte a címkét, megszemlélte nagyítóval, aztán visszatette az asztalra. A zöld bőrre tévedt a tekintete. Megragadta a figyelmét a szemcsés felület.

Talán, gondolta.

Talán…

– Beverly – mondta –, hívja fel Elizabeth Gelmant az állatkertben. Mondja meg neki, hogy kaptam valami roppant érdekeset, és szeretném, ha közelebbről is megnézné. És ne felejtse el közölni vele, hogy bizalmas.

Beverly bólintott, és kiment az iroda előszobájába, a telefonhoz. Malcolm kigöngyölte a papírcsíkot, ami a mintával érkezett. A bíróságokon alkalmazott jegyzetfüzetből kitépett, sárga lap volt. Mindössze ennyi állt rajta nyomtatott betűkkel:

TÉVEDTÉL. NEKEM VAN IGAZAM!

Malcolm összevonta a szemöldökét. Ez a csibész nem változik, gondolta. Kiszólt az előszobába:

– Beverly? Miután tárgyalt Elizabethtel, próbálja elérni Richard Levine-t az irodájában. Azonnal beszélnem kell vele.

AZ ELVESZETT VILÁG

Richard Levine a forró sziklafalnak nyomta az arcát, és kifújta a tüdejébe szorult levegőt. Vagy százötven méterrel alatta hullámzott az óceán, a fehér tarajú hullámok bömbölve ostromolták a fekete sziklákat. A csónak, ami elhozta őket, eltávozott kelet felé, már csupán apró, fehér pöttyként úszott a horizonton. Kénytelen volt visszafordulni, minthogy nem talált biztonságos kikötőhelyet a sziget komor, barátságtalan, sziklás partjai mentén.

Most már csak magukra számíthatnak.

Levine mély lélegzetet vett, és Diegót kereste a tekintetével, aki öt méterrel alatta tapadt a sziklához. Diego vitte a teljes felszerelésüket tartalmazó hátizsákot, de fiatal volt és erős, nemigen látszott rajta, hogy akadályozná a súly a mászásban. Levine-re mosolygott, és fölfelé intett a fejével. – Csak így tovább! Már nincs messze, senor.

– Azt őszintén remélem – morogta Levine. Amikor a csónakból messzelátóval végigpásztázta a sziklafalat, még viszonylag kényelmesen megmászhatónak találta. Valójában azonban egy csaknem függőleges meredéllyel kellett szembenéznie, ráadásul a vulkanikus kőzet omlékony volt, és előszeretettel töredezett a lába alatt.

Levine felemelte a karját. Ujjait szétterpesztette, hogy megragadja a következő kapaszkodót. Megmarkolta a kiszögellést; apró kövek váltak le a felületről, és lecsúszott a keze. Ismét fogást keresett, és feljebb húzta magát. Zihált az erőfeszítéstől és az egyre jobban elhatalmasodó félelemtől.

– Már csak húsz méter, senor – biztatta Diego. – Sikerülni fog!

– Biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog – dünnyögte Levine. – Különösen, ha eszembe jut az ellenkező lehetőség.

A sziklafal tetejének közelében felerősödött a szél, valósággal süvített a füle mellett, tépte, cibálta a ruháját. Úgy érezte, a mélybe akarja taszítani. Felnézett. Már látta a tetőt borító sűrű növényzet szegélyét.

Majdnem, gondolta reménykedve. Majdnem.

Egy végső erőfeszítéssel felhúzta magát a tetőre. Összeesett, és a puha, nedves páfrányok közé gurult. Diego is felbukkant a meredély szélénél. Könnyedén felkapaszkodott, aztán leguggolt a fűbe és mosolygott. Levine a feje fölött ágaskodó hatalmas páfrányokat szemlélte. Ki-kihagyott a lélegzete. Lába sajgott, izmai meg-megrándultak. De már érezte, mint enged benne a keserves mászás során felgyülemlett feszültség.

Végre! Végre eljutott ide!

Elnézte a dzsungelt maga körül. Valódi őserdő volt, érintetlen az emberi kéztől. Éppen úgy, mint ahogy a műholdas felvétel mutatta. Levine kénytelen volt kizárólag a műholdfelvételre hagyatkozni, mert a magántulajdonban lévő szigetekről nem készült hozzáférhető térkép.

Ez az Elveszett Világ szigete.

Levine hallgatta a szél hangját, figyelte, hogyan susognak a hatalmas levelek, melyekről víz csöpögött az arcába. Aztán egy távoli hang ütötte meg a fülét, mintha egy madár rikoltott volna, ám annál mélyebben zengett. Kisvártatva megismétlődött a kiáltás.

Hirtelen éles sercenést hallott, egészen közelről. Diego gyufát gyújtott, és a cigarettájához emelte a lángot. Levine gyorsan felült, megfogta a fiatalember kezét, és tiltakozóan megrázta a fejét.

Diego tanácstalanul felvonta a szemöldökét.

Levine a madárhang irányába mutatott.

Diego megvonta a vállát. Semmi okot nem látott az óvatoskodásra.

Mert elképzelni sem tudja, mivel kerülhetnek szembe, gondolta Levine, miközben kinyitotta a sötétzöld hátizsák cipzárját, és nekiállt összeszerelni a nagy Lindstradt puskát. A fegyver Svédországban készült Levine rendelésére, mindazon szempontok figyelembevételével, melyeket a Hardinggal folytatott eszmecserék alapján alakított ki. Becsavarta a csövet a tusába, helyére rögzítette a Fluger tölténytárat, ellenőrizte a hajtógáztöltést, és Diego kezébe nyomta a puskát. Diego alig észrevehető vállrándítással vette át a fegyvert.

Időközben Levine a derekára csatolta a fekete, anodizált fémből készült Lindstradt pisztoly bőrtokját. Elővette a pisztolyt, aprólékosan átnézte, és visszahelyezte a tokba. Aztán felállt, és intett Diegónak, hogy kövesse. Diego becsukta a hátizsákot, és a vállára vetette.

A sziget belseje felé indultak a lejtős hegyoldalon. Ruhájuk szinte azonnal átázott a nedves lombok között. Hamarosan elnyelte őket a dzsungel, látótávolságuk alig néhány méterre szűkült. Ember nagyságú levelek, hat méter magas, tüskés szárak vették körül őket. És magasan a páfrányok fölött a fák egybefüggő koronája torlaszolta el a napfény útját. Csendben tapodták a sarat a félhomályban.

Levine megállt egy pillanatra, és a csuklótájolójára pillantott. Nyugat felé tartottak a meredek lejtőn, a sziget belseje felé. Levine tudta, hogy a sziget egy ősi vulkánkráter maradványa, melyet évmilliók eróziója koptatott le. A sziget külső gyűrűjétől sziklavonulatok vezettek le a kráter aljára, de itt, a keleti oldalon meredek és egyenetlen volt a terep.

Szinte tapintható volt a magány. Körüllengte őket az ősiség levegője. Levine szíve erősen kalapált, miközben leereszkedett a lejtőn, átgázolt egy ingoványos vízfolyáson, aztán ismét felfelé kapaszkodott. A következő dombhát tetején rés nyílt az összefüggő növényi falban, és hűs fuvallatot érzett. A hasadékon át el lehetett látni a sziget másik végéig, a komor fekete sziklák kilométerekkel távolabb húzódó gyűrűjéig. És egészen odáig csendesen hullámzott a dzsungel, mint valami mindent beborító zöld óceán.

Diego megigézve bámulta a látványt.

– Fantastico – mondta áhítattal.

Levine egy gyors kézmozdulattal csendre intette.

– De senor. – A fiú a tájra mutatott. – Teljesen egyedül vagyunk!

Levine bosszúsan megrázta a fejét. Még a csónakban szót ejtettek minderről. Hogy a szigeten nem szabad megszólalni. Nincs hajpomádé, nincs kölni, nincs cigaretta. Az élelmiszer szorosan lezárt műanyag zacskóba kerül. Hogy mindent nagyon gondosan be kell csomagolni. Ügyelniük kell rá, hogy semmi ne termelhessen szagot, ne üthessen zajt. Levine igyekezett minél többször Diego emlékezetébe idézni ezeket az óvintézkedéseket.

És most kiderült, hogy Diego egyetlen szót sem jegyzett meg az egészből. Nem figyelt oda. Vagy nem értette meg. Vagy nem figyelt, és nem is értette. Levine erélyesen oldalba bökte, és ismét megrázta a fejét.

Diego kissé zavartan elmosolyodott. – De kérem, senor! Hiszen csak a madarak vannak itt.

Abban a pillanatban mély, morajló hang támadt valahonnan az alattuk elterülő őserdőből. Egy pillanat múlva hasonló hátborzongató kiáltás felelt rá a messzeségből.

Diego szeme tágra nyílt a döbbenettől.

Levine hangtalanul formálta ajkával a szót:

– Madarak?!

Diego nem válaszolt. Beharapta a száját, és az erdőre meredt.

Délre tőlük megmozdult a fák koronája. Mintha szél borzolta volna a dzsungelt. Ám az őserdő többi része továbbra is mozdulatlan maradt.

A szigetet szegélyező sziklagyűrűn belül teljes volt a szélcsend.

Diego gyorsan keresztet vetett.

Több kiáltást is hallottak, csaknem egy percen át felelgettek egymásnak, aztán ismét csend ereszkedett a tájra.

Levine lefelé indult a gerincről, a dzsungel borította lejtőn, a sziget rejtelmes mélye felé.

Gyorsan haladt. A földet fürkészte, hogy idejében felfedezze az esetleg a lába alá keveredő kígyókat, amikor meghallotta Diego halk füttyentését. Hátranézett. A fiú balra mutatott.

Levine visszafordult, félretolta a lombokat, és követte Diegót délre. Hamarosan két párhuzamos nyomra bukkantak a nedves földön. A nyomokat már benőtte a fű és a páfrány, de még világosan felismerhető volt a terepjáró gumik mintázata. A csapás lefelé vezetett.

Levine bólintott. Ezen az úton sokkal gyorsabban haladhatnak, mint a bozótban.

Levine intett, és Diego letette a hátizsákot. Levine-re került a sor; ellenőrizte a szíjakat, és a vállára emelte a terhet.

Követték az utat.

Egyes helyeken alig lehetett felfedezni a terepjáró nyomát, olyan sűrűn benőtte a növényzet. Nyilvánvaló volt, hogy már évek óta nem használják ezt a csapást, a dzsungel pedig mindig készen áll visszahódítani a területét.

Diego felmordult, és alig hallhatóan szitkozódott. Levine megfordult. Diego undorodva emelte fel a lábát; bokáig belelépett egy zöldes színű ürülékhalomba. Levine közelebb ment.

Diego többé-kevésbé tisztára dörzsölte a csizmáját egy páfrány szárán. Az ürülékben valamilyen szálas takarmány fehér pöttyei keveredtek a zölddel. Lyukacsos, roskatag anyaga elárulta, hogy régóta szárad a földön. Már szaga sem volt.

Levine alaposan körülnézett, és rátalált az eredeti kupacra. Az ürülék jól formált, mintegy húsz centiméter átmérőjű halom volt. Egyértelműnek látszott, hogy egy nagy termetű növényevő hagyta hátra.

Diego csendben maradt, de a szeme tágra nyílt.

Levine bátorítóan megrázta a fejét, és továbbment. Mindaddig, amíg növényevők nyomaiba ütköznek, nemigen kell aggódniuk. Legalábbis nem túlságosan. Mindenesetre a pisztoly markolatára csúsztatta az ujjait.

Leereszkedtek egy vízfolyásba, amit mindkét oldalon iszapos part határolt. Levine megtorpant. A sárban világosan kivehető háromujjú lábnyomok sorakoztak, némelyek meghökkentően nagyok. Levine széttárta az ujjait, és a tenyere könnyedén beleilleszkedett az egyik lábnyomba. Még hely is maradt körülötte.

Felnézett. Diego szaporán hányta magára a keresztet. A puskát a másik kezében tartotta.

Álltak a vízmosásban, hallgatták a víz csendes csobogását. Valami megvillant a patakban. Levine lehajolt, és egy vékony üvegcsövet emelt fel. A cső egyik vége törött volt. Az oldalán lépcsőzetes jeleket látott. Ismerősnek találta. Tanácstalanul forgatta a kezében, és egyszer csak belévillant a felismerés. Egy ampulla, amilyent világszerte milliószám használnak a laboratóriumokban. Levine feltartotta a fénybe. Döbbenetes, gondolta. Egy ampulla, ami arra enged következtetni, hogy…

Levine mozgást észlelt a szeme sarkában. Megperdült. Apró, barna lény surrant a folyópart iszapjában a bokrok felé. Egy patkány nagyságú állat.

De nem patkány volt.

Diego döbbenten felhördült. Az állat eltűnt a dús aljnövényzetben.

Levine előrelépett és lekuporodott, közvetlenül a patak mellett. Megszemlélte a kis állat lábnyomait. Háromujjúak voltak, mint egy madár nyomai. Számos hasonló nyomot fedezett fel a sárban, és néhány tizenöt-húsz centiméter hosszú nagyobbfajtát.

Levine már korábban is látott ilyen nyomokat. Colorado államban, a Purgatoire-nak nevezett folyómeder megkövesedett, ősi partján, ahol kőbe dermedt dinoszaurusznyomokat lehetett megcsodálni.

Ezek a nyomok azonban a friss sárban sorjáztak. Élő állatoktól származtak!

Levine halk nyikkanásra lett figyelmes. A hang jobb felől érkezett. Óvatosan arra fordította a fejét. A páfrányok könnyedén meglibbentek. Levine csendben várakozott.

Rövidesen egérméretű állat óvakodott elő a sűrűből egy kihajló levélen. Csupasz, szőrtelen bőre zöldesbarna volt, hatalmas szemei kidülledtek. Folyamatosan nyikkantgatott, miközben fejét jobbra-balra forgatva méricskélte Levine-t. Levine mozdulatlanul várakozott, lélegzetet is alig mert venni.

Természetesen azonnal felismerte a lényt: musszaurusz, egy apró prosauropoda a felső triász korból. Csontvázmaradványait Dél-Amerikában találták meg. A legkisebb dinoszauruszok egyike volt. Talán a legkisebb.

Egy dinoszaurusz, gondolta.

Bár éppen erre számított, évek óta ez az álom hajtotta, ezért vállalt annyi költséget és fáradságot, mégis megdöbbent, amikor szembetalálkozott a Dinosauria alosztály egy eleven, lélegző tagjával. Különösen egy ilyen kicsivel. Nem tudta levenni róla a szemét. Le volt nyűgözve. Annyi év után, amit a poros csontvázak tömegével töltött – egy minden kétséget kizáróan élő dinoszaurusz!

A kis musszaurusz kijjebb merészkedett a bozót rejtekéből, és megült a levél végén. Levine így kedvére megfigyelhette. Valamivel hosszabbnak bizonyult, mint először vélte. Körülbelül tíz centiméter hosszúságú volt, meglepően vastag farka nélkül. Összességében kifejezetten gyíkszerűnek látszott. Felegyenesedve ült a levélen, a hátsó lábaira kuporodva. Levine látta, mint emelkednek és süllyednek a bordái, ahogy az állatka lélegzik. Csenevész mellső lábaival integető mozdulatokat tett és nyikkantgatott.

Lassan, nagyon óvatosan, Levine kinyújtotta a karját.

A lény ismét felsikkantott, de nem futott el. Ahogy a nagyon kicsi állatok szokták, ha valami felkeld az érdeklődésüket, gyors oldalmozdulatokat tett a fejével, úgy leste Levine kezét.

Levine végül megérintette a levél csúcsát. A musszaurusz a hátsó lábaira állt, kifeszített farkával biztosította az egyensúlyát. A félelem legkisebb jele nélkül Levine kezére lépett és a tenyerébe állt. Olyan könnyű volt, hogy a férfi alig érezte a súlyát. A musszaurusz forgolódott, Levine ujjait szimatolta. Levine elbűvölten elmosolyodott.

Aztán a csöpp jószág bosszúsan felszisszent, leugrott a földre, és eltűnt a bozótban. Levine zavartan hunyorgott. Nem értette, mi okozta a változást.

Szinte ugyanebben a pillanatban átható bűz hulláma csapta meg, és egy súlyos test csörtetését hallotta a vízfolyás túlpartját elborító sűrűségből. Mély, mormogó zaj hallatszott. Majd újabb csörtetés.

Egy kurta pillanatra Levine-nek eszébe jutott, hogy a ragadozók a vadonban éppen a vízfolyások mentén vadásznak a legszívesebben, és akkor csapnak le a zsákmányukra, amikor az a víz fölé hajolva a legkiszolgáltatottabb helyzetbe kerül. De már elkésett a felismeréssel. Diego felsikoltott. Levine megfordult, és még éppen megpillantotta, ahogy valami ellenállhatatlan erő berántja a bozótba. A fiú szabadulni próbált; a bokrok hevesen rázkódtak. Levine futólag meglátott egy hatalmas lábat, melynek középső ujján rövid, görbe karom meredezett. Aztán a láb ismét eltűnt, a bokrok pedig tovább hullámzottak.

Az erdő egy pillanat alatt riadt állatok üvöltésével telt meg körülötte. Egy villanásra észlelte, hogy egy nagy termetű állat robog felé, aztán Richard Levine sarkon fordult és menekült.

Érezte, ahogy elönti a rettegés adrenalinhulláma, csak futott, bár sejtelme sem volt, merre meneküljön, és egyre erősödött benne a meggyőződés, hogy nincs remény.

Aztán irtózatos erejű csapás sújtott le a hátizsákjára, és Levine térdre rogyott a sárban. Abban a pillanatban rádöbbent, hogy előrelátó tervezése, ésszerű következtetései, elmélyült felkészültsége ellenére minden a visszájára fordult.

Végzetesen a visszájára.

Hamarosan meg kell halnia.

AZ ISKOLA

– Az a feltételezés, hogy a tömeges kihalást meteorbecsapódás okozta, egyúttal újabb kérdéseket is felvet – mondta Richard Levine. – Először is, találni-e a bolygónkon legalább harminc kilométer átmérőjű becsapódási krátert, ami a számítások szerint a legkisebb szükséges méret ahhoz, hogy összefüggésbe lehessen hozni egy világméretű katasztrófával. További feltétel, hogy a kráter keletkezési ideje egybeessen valamelyik ismert kihalási periódussal. Mindezeket figyelembe véve kiderül, hogy szerte a világon tucatnyi megfelelő méretű kráter akad, és ezekből ötnek a keletkezési ideje esik egybe tömeges kihalással…

Kelly Curtis nagyot ásított az osztályterem sötétjében. Felkönyökölt a padjára, megtámasztotta az állat, és megpróbált ébren maradni. Betéve ismerte ezt az anyagot. Az osztály elé állított tévékészülék egy végeláthatatlan kukoricamezőről készült légi felvételt mutatott, feltárva a hatalmas kráter ívelt körvonalait. Kelly felismerte a Mansonban található krátert. A felvételen Levine doktor folytatta az előadást.

– Ez a kráter Iowa államban látható, Mansonban. Hatvanötmillió évvel ezelőtt keletkezett, a dinoszauruszok kihalásának idején. De valóban ez volt az a meteor, amelyik megölte a dinoszauruszokat?

Nem, gondolta ásítozva Kelly. Inkább a Yucatán-félsziget. Manson túl kicsi.

– Az általánosan elfogadott vélemény szerint ez a kráter túlságosan kicsi – mondta Levine doktor. – A pillanatnyi jelölt a Mérida melletti kráter a Yucatánon. Talán nehéz elképzelni, de ez a becsapódás hatszáz méter magas szökőárt idézett elő, a szárazföldre zúdítva a Mexikói-öbölben található teljes vízmennyiséget. Hihetetlen erőkről van tehát szó! Ám erről a kráterről is folynak viták, különös tekintettel a gyűrűszerkezetre és a fitoplanktonok eltérő pusztulási arányára az óceáni telepekben. Mindez talán bonyolultan hangzik, de legközelebb mélyebben belemerülünk a részletekbe. Ennyit tehát mára.

Kigyulladtak a fények. A tanárnő, Mrs. Menzies kikapcsolta a számítógépet és a monitort.

– Igazán nagyszerű – mondta –, hogy Levine doktor itt hagyta nekünk ezt a felvételt. Korábban már jelezte, hogy esetleg nem ér vissza idejében a mai előadására, de a jövő héten, a tavaszi szünet után egészen bizonyosan ismét köztünk lesz. Kelly, te és Arby szoktatok segítem Levine doktornak, nektek is ezt ígérte?

Kelly egy pillantást vetett Arbyra, aki mélyen lecsúszott a padjában, és gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Igen, Mrs. Menzies – mondta Kelly.

– Nagyszerű. Akkor minden rendben. A feladatot a szünetre már kijelöltük. – Halk mormogás támadt az osztályban. Mrs. Menzies felemelte a hangját. – Beleértve az összes gyakorlatot az első rész és a második rész végén. Ne felejtsétek el magatokkal hozni a szünet után. Jó pihenést, gyerekek. Egy hét múlva látjuk egymást.

Megszólalt a csengő; az osztály felpattant, csattogtak a székek, zűrzavaros lárma töltötte be a termet. Arby Kellyhez bandukolt. Gyászos képpel nézett fel a lányra. Arby egy fejjel alacsonyabb volt nála, a legalacsonyabb az osztályban. Egyúttal a legfiatalabb is. Kelly tizenhárom éves volt, mint a többi hetedikes, míg Arby csak tizenegy. Két évfolyamot már átugrott. És szárnyra kapott a szóbeszéd, hogy a következőt is ki fogja hagyni. Arby zseninek számított, különösen a számítógépek területén.

Arby gondosan fehér inge zsebébe csúsztatta a tollat, és egészen az orra hegyére tolta szarukeretes szemüvegét. Arby, azaz R. B. Benton fekete volt; mindkét szülője orvosként dolgozott San Joséban, és mindig nagy súlyt fektettek rá, hogy Arby olyan jól öltözött legyen, mintha legalábbis egyetemre járna. Ami, futott át Kelly agyán, nyilván be is következik néhány éven belül, ha továbbra is így halad.

Arby mellett Kelly mindig sutának és kétbalkezesnek érezte magát. A nővére kinőtt ruháit hordta, melyeket az édesanyja már annak idején is használtruha-boltokban vásárolt, vagy egymillió évvel ezelőtt. Sőt kénytelen volt viselni Emily régi, kopott antilopcipőjét, amit egyszerűen képtelenség volt kitisztítani, pedig egyszer még egy mosógépprogramon is végighajtotta. Kelly maga mosta és vasalta a ruháit; a mamájának soha nem jutott ideje ilyesmire. Többnyire nem is volt otthon. Kelly irigykedve sandított Arby frissen vasalt nadrágjára, vadonatúj, makulátlan ingére, fényes papucscipőjére, és felsóhajtott.

Ám minden akaratlan irigysége ellenére Arby volt az egyetlen igazi barátja, az egyetlen lény a világon, aki teljesen rendjén valónak találta, hogy Kelly otthonos a matematikában és a fizikában, egyáltalán, hogy van mersze okosnak lenni. Kelly aggódott, hogy a fiú kihagyja a nyolcadik osztályt, és soha többé nem látják egymást.

Arby komoran álldogált mellette.

– Miért nincs itt Levine doktor?

Kelly vállat vont – Nem tudom. Biztosan közbejött valami.

– De micsoda?

– Nem tudom. Akármi.

– De hát megígérte, hogy itt lesz! – mondta panaszosan Arby. – És magával visz minket a próbaútra. Már mindent megbeszéltünk. Engedélyt is kaptunk rá.

– És? Várjunk még.

– Rég itt kellene lennie! – erősködött Arby. Láthatóan nem fért a fejébe, hogyan történhet ilyesmi. Kelly somolygott magában. Arby túlságosan hozzászokott ahhoz, hogy a felnőttek megbízhatóak, minthogy a szülei történetesen azok. Kelly bezzeg soha nem áltatta magát ilyen elképzelésekkel.

– Nem számít, Arby – mondta könnyedén. – Magunk is el tudunk menni Thorne doktorhoz.

– Úgy gondolod?

– Naná. Miért ne?

Arby elbizonytalanodott. – Fel kellene hívnom a mamámat.

Kelly legyintett. – Minek? Úgyis azt mondaná, hogy előbb menj haza. Gyere, Arby, menjünk!

Arby zavartan topogott. Lehet, hogy Arby különlegesen okos, de minden váratlan esemény mérhetetlenül zavarba hozta. Kelly tapasztalatból tudta, ha győzködné, azonnal vitába szállna vele. Ki kell várnia, míg végre elhatározza magát.

– Jó – sóhajtott végül nagyot Arby. – Menjünk Thorne-hoz.

Kelly elvigyorodott.

– Találkozunk a suli előtt – mondta.

Ahogy lefelé indult az emeletről, éneklő kántálás harsant:

– Okostojás Kelly, okostojás Kelly!

Felszegte a fejét. Az a hülye Allison Stone és a hasonlóképp hülye barátnői. A lépcső alján állva csúfolták:

– Okostojás Kelly…

Elsietett mellettük, anélkül hogy egy pillantást vetett volna rájuk. A közelben észrevette Enders kisasszonyt, a folyosófelügyelőt, aki persze, mint rendesen, oda sem bagózott. Pedig Mr. Canosa, a helyettes osztályfőnök nemrégiben külön is felhívta a figyelmét a gonoszkodó kölykökre.

A háta mögött újra rázendítettek a lányok:

– Okostojás Kelly… trónra kell emelni… festékkel bekenni… nincsen abban semmi… – Nevetésben törtek ki.

A kapu mellett megpillantotta Arbyt, egy köteg szürke kábellel a kezében. Amikor mellé ért, a fiú szánakozva nézett rá.

– Ne is törődj velük.

– Hülye majmok.

– Úgy van.

– Egy csöppet sem érdekelnek.

– Tudom.

Mögöttük a lányok vihogtak. – Ar-by és Kel-ly… a két kis zseni… bele vannak csavarodva… a drágalátos matekjukba…

Kiléptek a napfényre, és a lányok hangja beleolvadt a hazafelé igyekvők zsivajába. A parkolóban sárga iskolabuszok sorakoztak. Az épület körül egymást érték a várakozó autók. A gyerekek kiözönlöttek az iskolából, és ki-ki rohant a szülei kocsijához. Általános volt a nyüzsgés.

Arby elhajolt egy, a feje fölött elzúgó hajítókorong elől, és az utca túloldala felé sandított.

– Megint ott van – állapította meg.

– Jól van. Ne nézz oda – mondta Kelly.

– Nem nézek.

– Jusson eszedbe, mit mondott Levine doktor.

– De Kel! Honnan veszed, hogy nem emlékszem? Átellenben parkolt az egyszerű, szürke Taurus, amit már oly sokszor láthattak az elmúlt két hónap folyamán. A volán mögött ugyanaz a ritkás szakállú férfi ugyanúgy tettette, hogy újságot olvas. Ez a szakállas férfi azóta követte Levine doktort, mióta az a Woodside-ban tanított. Kelly gyanította, hogy elsősorban ennek a rejtélyes férfinak a felbukkanása vezette Levine doktort, amikor felkérte őt és Arbyt, hogy legyenek a segítségére. Ahogy tréfásan megfogalmazta, hogy legyenek a tanársegédei.

Levine röviden vázolta, hogy nekik kellene segíteniük a felszerelés cipelésében, fénymásolni az osztálynak szóló tájékoztatókat és kérdőíveket, begyűjteni a házi feladatokat és elvégezni az efféle rutinügyleteket. Arbyval úgy döntöttek, hogy mindenképpen megtisztelő egy igazi tudós mellett dolgozni, így aztán elfogadták az ajánlatot.

Végül azonban semmiféle iskolai jellegű feladatuk nem akadt; Levine doktor minden ilyesmit maga intézett. Viszont rengeteg másféle és őszintén szólva sokkal izgalmasabb megbízást adott neki. És a lelkükre kötötte, hogy gondosan kerüljék el a Taurusban lapító szakállas alakot. Ez aztán valóban gyerekjátéknak bizonyult; minthogy csak gyerekek voltak, a pofának esze ágában sem volt gyanakodni, egyszerűen keresztülnézett rajtuk.

Levine doktor elmagyarázta, hogy a szakállas a letartóztatásával kapcsolatos ügyek miatt jár a nyomában, ám Kelly egy szavát sem hitte el. A mamáját kétszer is letartóztatták ittas vezetés miatt, mégsem követte soha senki. Kelly ugyan nem tudta, mi az igazság, de magától értetődőnek látszott, hogy Levine valami titkos kutatást végez, és nem akarja, hogy bárki is tudomást szerezzen róla. Pontosan látta azt is, hogy Levine doktor a feltétlenül szükséges mértéken felül nemigen foglalkozik az osztállyal, az előadást meg rendszerint kirázza a kisujjából. Előfordult, hogy bejött az iskola főbejáratán, átadta nekik a kazettára felvett előadást, és távozott a hátsó kapun. Ilyenkor még ők sem tudták, hová tűnt.

A rájuk bízott feladatokat ugyancsak valamiféle bizsergető titokzatosság lengte körül. Egyszer el kellett menniük a Stanford Egyetemre, és elhozni öt kicsi műanyag lapocskát egy ottani professzortól. Feltűnően könnyű, egyfajta habosított műanyag volt. Egy másik alkalommal a belvárosi elektronikai áruházba küldte őket egy háromszögletű berendezésért, amit az eladó láthatóan idegesen nyújtott át nekik, mintha törvénytelen üzletelésről volna szó. Máskor egy leginkább szivartokra emlékeztető fémcső után mászkáltak. Nem tudták megállni, hogy ki ne nyissák. Négy, szalmasárga folyadékkal töltött, leforrasztott műanyag ampullát találtak benne. Az ampullák RENDKÍVÜL VESZÉLYES! HALÁLOS MÉREG! feliratot viseltek, a biológiai veszély nemzetközi jelével a felirat alatt.

Igaz, a megbízatások túlnyomó többsége mégiscsak meglehetősen e világi jellegű volt. Levine gyakran küldte őket fénymásolni a Stanford könyvtárába, elképesztően változatos témakörökből: japán kardkészítés, röntgensugaras kristálytan, dél-amerikai vámpírdenevérek, közép-amerikai vulkánok, az El Ninó-i óceáni áramlatok, a hegyi juhok párosodási szokásai, a tengeri uborka mérge, a gótikus székesegyházak gyámpillérei.

Levine doktor soha nem utalt rá, miért éppen ezek a szakterületek érdeklik olyan mérhetetlenül. Megesett, hogy naponta visszaküldte őket anyagokat keresni ugyanabban a meghatározott tárgykörben. Aztán váratlanul ejtette a témát, és soha többé nem hozta szóba. De nyomban akadt helyette más.

Egyes jelekből persze levonhattak bizonyos következtetéseket. Például számtalan kérdésnek kellett utánanézniük a járművekkel kapcsolatban, amiket Thorne doktor épített Levine expedíciója számára. A legtöbb esetben azonban megfejthetetlen maradt a küldetés célja.

Kelly olykor eltűnődött, sejt-e valamit mindebből a szakállas férfi. De cseppet sem látszott valószínűnek, hogy többet tudna náluk Levine doktor tevékenységéről. Csak ült a kocsiban, pislogott az újság fölött, és láthatóan álmában sem gondolt rá, hogy ő és Arby Levine doktor megbízásait hajtják végre.

A szakállas férfi türelmetlenül pillantott az iskola bejáratára. Őket szokás szerint észre sem vette.

Csendben elballagtak a sarokig, és letelepedtek a padra a buszmegállóban.

A FÜGGŐCIMKE

A hóleopárdkölyök kiköpte a cumisüveget, és a hátára hemperedve kalimpált a levegőben. Halk, nyávogó hangot hallatott.

– Azt akarja, hogy dédelgessék – mondta Elizabeth Gelman. Malcolm az állat felé nyúlt, hogy megveregesse a pocakját.

A kölyök megpördült, és apró, tűhegyes fogait Malcolm ujjaiba mélyesztette. A férfi feljajdult.

– Néha, sajnos, ezt csinálja – ingatta a fejét Gelman. – Ejnye, Dorje! Rossz kislány! Hát szabad így bánni a vendéggel? Megfogta Malcolm kezét, és megnézte. – Nem szakadt ugyan fel a bőr, de mindenképpen ki kell tisztítani.

Délután három óra volt. A San Franciscó-i állatkert fehér csempével borított kutatólaboratóriumában tartózkodtak. Elizabeth Gelman, a részleg középkorú, de rendkívül fiatalos vezetője be akart számolni Malcolmnak, hogy mire jutott a Costa Rica-i mintával, ám eltöltötték az időt a laboratóriumhoz tartozó állatóvodában. Malcolm megnézte, hogyan etetik meg a gorillabébit Malcolm mulatságára éppen úgy kiköpte a nem a kedvére való ételt, mint az embercsecsemők –, egy kis koalát és végül a nagyon csinos hóleopárdkölyköt.

– Elnézést – mondta Gelman. Egy mosdókagylóhoz vezette Malcolmot, és beszappanozta a kezét. – De azt hiszem, mégis jobb, hogy most jöttél ide, amikor a személyzet a heti értekezleten tölti az idejét.

– Miért szempont ez?

– Mert számtalan érdekességet találtam az anyagban, amit átadtál nekem, Ian. Számtalant! – Egy törülközővel megszárította Malcolm kezét, és ismét megvizsgálta. – Az a gyanúm, túl fogod élni.

– Mire bukkantál? – kérdezte Malcolm.

– Hogy is mondjam… Igazán érdekfeszítő. Mellesleg… Ugye, Costa Ricából való?

Malcolm igyekezett megőrizni közömbös hangsúlyát.

– Miért kérdezed?

– A pletykák szerint ismeretlen állatok bukkannak fel Costa Ricában. Márpedig a te állatod határozottan ismeretlennek látszik, Ian.

Átvonultak egy kis tanácskozóterembe. Malcolm belevetette magát egy karosszékbe, botját az asztalra helyezte. Gelman tompította a világítást, és bekapcsolta a diavetítőt.

– Lássunk neki. Itt egy közelkép az eredeti anyagból, mielőtt hozzákezdtünk volna a vizsgálatához. Amint látod, egy állati szövet részletéről van szó, a nekrózis előrehaladott állapotában. A szövet mérete négyszer hat centiméter. Egy zöld, kétszer két centiméteres műanyag függőcímke csatlakozik hozzá. A szövetet késsel távolították el az állat testéből, de nem valami élessel.

Malcolm bólintott.

– Mit használtál, Ian, a zsebkésedet?

– Olyasfélét.

– Jó. Először foglalkozzunk a szövetmintával. – Változott a kép; Malcolm egy mikroszkópos felvételt látott. – Ez egy szövettani metszet a felhám legfelső rétegéből. Azok az egyenetlen, szakadozott rések mutatják, hol kezdte ki a halál utáni üszkösödés a bőr felszínét. De ami különösen érdekes, az a felhámsejtek elrendezése. Figyeld meg a pigmenthordozó sejtek elhelyezkedési mintázatát! A metszeten jól látni a különbséget a melanoforok… itt, és az alloforok között, itt. A mintázat egésze mindenképpen lacertiliára emlékeztet.

– Mármint valamilyen gyíkfélére? – kérdezte Malcolm.

– Igen – bólintott Gelman. – Olyan, mint egy gyík, bár az összkép a legkevésbé sem egyenletes. – A vetítővászon bal oldalára mutatott. – Látod ezt a különálló sejtet, amelyiknek kis szegélye van? Véleményünk szerint izomsejt. Ami annyit jelent, hogy a kromatofora kinyílhatott és becsukódhatott, következésképp ez az állat képes volt úgy változtatni a színét, mint a kaméleon. És látod itt ezt a nagy ovális formát, a halvány centrummal? A femorális szagmirigy egyik nyílása. Valamiféle viaszos szubsztanciát tartalmaz, amit még elemzünk. Egyelőre az az álláspontunk, hogy az állat hím volt, mert tudomásunk szerint csak a hím gyíkok rendelkeznek szagmiriggyel.

– Értem – nyugtázta Malcolm.

Gelman diát váltott. A következő kép Malcolm szerint leginkább egy közönséges mosdószivacsról készített közelképnek tűnt, bár ezt a véleményét bölcsen elhallgatta.

– Hatoljunk mélyebbre. Itt látjuk a bőr alatti rétegek szerkezetét. Nagymértékben eltorzult a bomlásból származó gázbuborékok miatt, melyek felpuffasztották az állatot. De azért elég kielégítő benyomást nyerhetünk a véredényekről… nézd csak, itt egy… és itt egy másik… A véredényeket sima izomrostok veszik körül, ami egyáltalán nem jellemző a gyíkokra. Alapjában véve ez a metszet olyan, mintha nem hüllőből származna.

– Ezek szerint meleg vérűekre jellemző sajátosságokat mutat?

– Pontosan – jelentette ki Gelman. – De nem emlős, inkább madárféle. Lehetne például, nem is tudom… Mondjuk, egy elpusztult pelikán.

– Aha.

– Eltekintve persze attól, hogy a pelikánnak másmilyen a bőre.

– Vagy úgy.

– És ennek a… lénynek nincsenek tollai.

– Hm.

– Továbbá – folytatta Gelman –, sikerült valamennyi vért kivonnunk az intraarteriális térből. Nem sokat, de ahhoz eleget, hogy elvégezzük a mikroszkópos vizsgálatot, íme, az eredmény.

Újabb diakép jelent meg a vetítővásznon. Malcolm egy halom sejtet pillantott meg, főleg vörösvérsejteket, és helyenként egy-egy idomtalan fehérvérsejtet. Zavarba ejtően kusza látványt nyújtott.

– Ez nem az én területem, Elizabeth – mentegetőzött.

– Azonnal elmagyarázom – mondta Gelman. – Ami a legfigyelemreméltóbb, hogy a vörösvérsejtek sejtmaggal rendelkeznek. Ez a madarakra jellemző, nem emlősökre. Másodszor, a meglehetősen atipikus hemoglobin számos bázispárban különbözik más gyíkokétól. Harmadszor, a fehérvérsejt szerkezete merőben rendellenes. Nem áll elég anyag a rendelkezésünkre az alaposabb vizsgálatokhoz, de az a gyanúnk, hogy ennek az állatnak rendkívül szokatlan lehet az immunrendszere.

– Milyen szempontból?

– Ilyen csekély anyagból képtelenség felelősséggel következtetni. Igaz is, nem tudnál hozzájutni újabb mintákhoz?

– Megpróbálhatom – felelte kitérően Malcolm.

– Honnan? A B. telepről?

Malcolm értetlenül meredt rá. – B. telep?

– Csak azért kérdeztem, mert ez a megjelölés állt a műanyaglapocskán. – Ismét képet váltott. – Azt kell mondanom, Ian, hogy ez a függőcímke bizonyos szempontból még a mintánál is érdekesebb. Itt, az állatkertben folyamatosan címkézzük az állatokat, és meglehetősen ismerjük az általánosan használt, forgalomban levő címkéket. Ilyen függőcímkével azonban még nem találkoztunk. Itt van, nézd. Tízszeres nagyítás. A tárgy valóságos mérete körülbelül a hüvelykujj körmének felel meg. A felszíne a szokásos műanyag, és egy teflonbevonatú, rozsdamentes csíptetővel csatlakozik az állathoz. Feltűnően kicsi csíptetővel, akkorával, amekkorát az újszülöttek címkézésénél használnak. Felnőtt példányból származik a minta?

– Vélhetően igen.

Gelman bólintott. – Ebben az esetben a címkét még az állat egészen kicsi korában helyezték el. Ami tökéletesen összevág a roncsolódás mértékével is. Figyeld meg ezeket a gödröket a felületen. Igen szokatlan. Ebből a Durelon nevű anyagból készítik többek között az amerikai futballisták sisakjait is, tehát különösen ellenálló. A gödrösödést nem okozhatta egyszerűen a viselés.

– Akkor mi?

– Valamilyen kémiai reakció. Feltehetően savas hatás, talán porlasztott formában.

– Vulkáni gőzök?

– Mondjuk. De most következik a címke legizgalmasabb része. Oda nézz, milyen szokatlanul vastag! Kilenc milliméteres. És üreges.

– Üreges? – hökkent meg Malcolm.

– Igen. Egy belső üreget rejt. Átvilágítottuk röntgensugárral. És itt az eredmény. – Változott a dia. Malcolm kusza fehér vonalakat és négyszögeket látott maga előtt.

– Ezúttal is megfigyelhető az anyag korróziója, talán ugyancsak az említett savas hatás következményeként. De ez most lényegtelen. Ian, ez egy rádióadóval ellátott függőcímke. Vagyis ezt a meghökkentő állatot, ezt a meleg vérű gyíkot megcímkézték. Valószínűleg a születésétől kezdve nevelték. És ez a logikus következtetés mindenkit felkavart. Mert ez azt jelenti, hogy valaki tenyészti ezeket a micsodákat. Van elképzelésed a részletekről?

– Halvány gőzöm sincs róla – hazudta Malcolm.

Elizabeth Gelman felsóhajtott. – Igazán nem akarok bókolni, Ian, de megbízhatatlan, hazudós, önző és hálátlan vagy.

Malcolm kinyújtotta a kezét. – Visszakaphatnám a mintát?

Elizabeth megcsóválta a fejét. – Ian, mindazok után, amit megtettem a kedvedért…

– Kérem a mintát.

– Véleményem szerint magyarázattal tartozol.

– Meg fogod kapni, ígérem. Úgy két héten belül. És én fizetem az ebédet.

Gelman áttolta az alumíniumfóliába burkolt csomagot az asztal túloldalára. Malcolm felkapta, és a zsebébe süllyesztette.

– Köszönöm, Liz. – Felkászálódott. – Utálok rohanni, de el kell intéznem egy sürgős telefonhívást.

Az ajtónál járt, amikor Gelman utánaszólt: – Mellesleg, hogyan pusztult el az az állat? Malcolm megtorpant. – Miért kérdezed?

– Mert amikor a bőrsejtekkel foglalkoztunk, találtunk néhány idegen sejtet a külső epidermális réteg alatt. Egy másik állat sejtjeit.

– Vagyis?

– Nos, ez a megszokott eredménye a gyíkok küzdelmének. Egymáshoz dörzsölődnek, és sejtjeik egymás legfelső hámrétege alá kerülnek.

– Igen – ismerte el Malcolm. – Voltak ilyen jellegű sérülések a tetemen.

– És jó, ha tudod, hogy krónikus érszűkületre utaló tüneteket fedeztünk fel az artériás erekben. Ez az állat állandó stressz alatt élt, Ian. És nem attól az egy harctól, amiben megsérült. Állandó, folyamatos stresszről beszélek. Akárhol is élt ez a lény, rendkívül veszélyes a környezete.

– Értem.

– Én viszont nem. Hogyan kerülhet egy tenyésztett, címkézett állat ilyen feszültségektől terhes közegbe?

Az állatkert bejáratánál körülnézett, nem követik-e, aztán megállt egy nyilvános telefonnál, és felhívta Levine irodáját. A készülék hosszan kicsengett; Levine nem volt ott. Jellemző, gondolta Malcolm. Amikor szükség volna rá, sosem lehet elérni. Valószínűleg megint a lefoglalt Ferrari után szaladgál. Malcolm visszaakasztotta a hallgatót, és a kocsija felé indult.

THORNE

„Thorne Mobile Field System” – ez állt fekete sablonbetűkkel a hatalmas, görgős fém garázsajtón, az ipari park legtávolabbi végén. Balra nyílt a személybejáró. Arby megnyomta a kis rácsos dobozra szerelt berregőt. Barátságtalan mordulás hallatszott az ajtó túloldaláról: – Tűnj el!

– Mi vagyunk azok, Thorne doktor. Arby és Kelly.

– Ó. Az persze egészen más.

Kattant a zár, kitárult az ajtó, és egy nagy, nyitott szerelőcsarnokban találták magukat. Munkások sürgölődtek a különféle járművek körül. A levegőben acetilén, motorolaj és friss festék szaga terjengett. Egy sötétzöld Ford Explorer mellett két szerelő állt a létrán, és egy nagy felületű, lapos napelempanelt illesztettek a kocsi tetejére. Az Explorer motorházának a teteje nyitva állt, a V-6 motor helye üresen tátongott; a szerelők éppen egy kisméretű új motort eresztettek a helyére, ami olyasféle látványt nyújtott, mint egy tompa fényű alumíniumötvözetből készült, kerek cipődoboz. Mások már hozták is a széles, téglalap alakú Hughes konvertert, melynek a motor tetején lesz a helye.

Jobbra Kelly megpillantotta azt a két RV lakókocsit, amin Thorne csapata az utóbbi néhány hét folyamán dolgozott. Nemigen hasonlítottak azokhoz a szabványos lakókocsikhoz, amilyenek a hétvégeken szokták ellepni az országutakat. Az egyik majdnem olyan nagy volt, mint egy busz, berendezték négy személy nappali és éjszakai tartózkodására, és ellátták minden elképzelhető tudományos felszereléssel. A „Challenger” névre keresztelt járműnek volt még egy rendkívüli tulajdonsága: miután leparkolt, az oldalfalait kijjebb lehetett csúsztatni, ezáltal megnövelve a belső teret.

A Challengert úgy alakították ki, hogy egy harmonikás átjáróval össze lehessen kapcsolni a másik, valamivel kisebb lakókocsival. Ebbe a második járműbe, amit a Challenger fog húzni, építették be a laboratóriumi felszerelést. A tetején egy hegesztőkészülék szikraözönt zúdított minden irányba. A lakókocsi csaknem elkészült, bár Kelly látta, hogy odabent még dolgoznak, a székek és az ülések pedig halomba rakva állnak a kocsi mellett.

Thorne csípőre tett kézzel állt a csarnok közepén, és a hegesztővel kiabált:

– Gyerünk, gyerünk, még ma be kell fejeznünk! Gyerünk, Eddie! – Megfordult, és újra elordította magát. – Nem, nem, nem! Nézd meg a terveket! Henry, oldalvást a büdös életben nem sikerül elhelyezned azt a merevítőbordát! Keresztirányúnak kell lennie, az erőhatások miatt. Nézd meg a terveket!

Thorne Doki, ahogy szinte mindenki szólította, tagbaszakadt, szürke hajú, hordómellű, ötvenöt éves férfi volt. Drótkeretes szemüvegétől eltekintve úgy festett, mint egy nyugalomba vonult bokszbajnok. Kelly nehezen tudta egyetemi professzorként elképzelni Thorne-t; duzzadt az erőtől és az energiától: – Az ördögbe is, Henry! Henry! Figyelsz rám egyáltalán?

Thorne szitkozódott, és az öklét rázta. A gyerekekhez fordult.

– Ezek a fickók folyton elfelejtik, hogy dolgoznak. Azt hiszik, csak segítenek! – mondta.

Egy pillanatra vakító villanás ragyogta be a csarnokot. Az Explorer felől érkezett. A kocsi tetején ügyködő két férfi arrébb szökkent a létráról. Csípős szagú füstfelhő emelkedett a kocsi fölé.

– Mit mondtam nektek?! – dühöngött Thorne. – Hogy földeljétek! Földeljétek, mielőtt bármihez hozzányúlnátok! Komoly feszültséggel dolgozunk, fiúk! Megsültök, ha nem vigyáztok!

A gyerekekre pillantott, és megcsóválta a fejét. – Most megúszták. A BMR nem akármilyen védelem.

– BMR?

– Beépített Medveriasztó, ahogy Levine nevezi. Az ő ötlete volt, hogy itt is alkalmazzuk. Valójában én fejlesztettem ki a rendszert néhány évvel ezelőtt a Yellowstone Park őrei számára, a medvék ugyanis rendszeresen betörtek a lakókocsikba. De ha rendelkezésedre áll a BMR, csak megfricskázol egy kapcsolót, és tízezer volt fut végig a lakókocsi külsején. Zumm! A legerősebb medve is elinal egy ekkora ütéstől. Ezeket a fickókat pedig egyszerűen lesöpörné a lakókocsiról. Nekem meg a nyakamba akasztanák a kártérítési pert. A saját ostobaságuk miatt.

– Bosszúsan megrázta a fejét, mintha már kézhez is kapta volna a bírósági végzést. – Nos? Hol van Levine?

– Nem tudjuk – mondta Arby.

– Hogyhogy? Hát ma nem tartott előadást az osztályotokban?

– Nem. Nem jött be.

Thorne a levegőbe csapott mérgében.

– Márpedig éppen ma kell végrehajtanunk a végső ellenőrzést, mielőtt elindulunk a próbaútra. Úgy volt, hogy mára visszaér.

– Vissza? Honnan? – kérdezte Kelly.

– Csak elugrott egy röpke kutatóútra – mondta Thorne. – Rettenetesen felajzott volt, mielőtt elment. Én magam láttam el felszereléssel, még a legutóbbi fejlesztésű hátizsákot is odaadtam. Tizenöt kiló az egész, és benne van minden, ami szemszájnak ingere! Úgyis folyton irigyelte. Hétfőn indult, négy nappal ezelőtt.

– Hová?

– Honnan tudjam? – tárta szét a karját Thorne. – Nem kötötte az orromra. Én meg már rég letettem róla, hogy faggassam. Tudjátok, ezek a tudósok mind egyformák, szörnyen titokzatoskodók. De nem is csoda. Mindannyian reszketnek, hogy elhalásszák előlük a kutatásukat vagy beperelik őket. Ez a modern világ. Tavaly felszerelést készítettem egy expedíciónak az Amazonas vidékére. Természetesen mindent vízhatlanítottunk, amit csak lehetett; ez alapvető az Amazonas esőerdőiben. És akkor a vezető tudóst megvádolták a pénzalap elsikkasztásával. A vízhatlanítás miatt! Valami egyetemi bürokrata éppen ezt a tételt minősítette „fölösleges költekezésnek”. Őrület, én mondom. Kész őrület! Henry! Nem hallottad, mit mondtam? Keresztbe tedd fel! Keresztbe!

Thorne heves mozdulatokkal nyomatékosította a mondandóját, és a gyerekekkel a nyomában átvágott a csarnokon.

– Most szóljatok hozzá – morogta Thorne színpadias nekikeseredettséggel, sikertelenül próbálva zsémbelés mögé rejteni a büszkeségét. – Hónapok óta dolgozunk a járművein, és végre-valahára elkészültünk. Azt akarta, hogy könnyűek legyenek, hát könnyűre építettem. Azt akarta, hogy legyenek erősek, az is meglett. Bizony, ez volt a vágya: legyen egyaránt könnyű és erős. Miért is ne, hiszen lehetetlenséget kíván, az ilyesmihez nagyon ért. Mégis megcsináltunk, titánötvözettel, szénszálas erősítéssel! Az volt az óhaja, hogy a legkevésbé se legyen kiszolgáltatva a civilizáció energiaszolgáltatásának; kérem, semmi akadálya. És most itt látható egy mérhetetlenül erős, önjáró laboratórium, ami a világon bárhol vidáman működik, és nincsen szüksége sem benzinkútra, sem elektromos hálózatra. Elkészült… El sem tudom hinni. Tényleg nem találkoztatok vele az iskolában?

– Nem – rázta a fejét Kelly.

– Szóval eltűnt – mondta Thorne. – Parádés. Pompás. Egyszerűen tökéletes! És mi lesz a próbaúttal? Legalább egy hétre ki kellene vinni ezeket a szekereket a terepre.

– Tudom – mondta Kelly. – Engedélyt kaptunk a szüleinktől, úgyhogy mi is mehetnénk.

– Na tessék. És most, éppen most nincs itt! – mérgelődött Thorne. – Gondolhattam volna. Ezek az elkényeztetett, gazdag kölykök, nem tartják magukat semmihez. Egy ilyen Levine-féle fickó… Hé!

Közvetlenül mellettük jókora acélketrec zuhant nagy dörrenéssel a padlóra. Thorne félreugrott. – Eddie! A pokolba veled! Nincs szemed?

– Bocs, Doki! – kiáltott le a mennyezet alatti állásból Eddie Carr. – De tesztelni kellett, hogy nem deformálódik-e ezernégyszáz kilopond per négyzetcentiméteres terhelésnél!

– Remek, Eddie. De lehetőleg ne olyankor teszteld, amikor alatta állunk! – Thorne mindenesetre alaposan szemügyre vette a kör alaprajzú, két és fél centi vastag titánötvözet rudakból összeállított ketrecet. Egyetlen karcolás nélkül vészelte át a zuhanást. Ráadásul hihetetlenül csekély volt a súlya: Thorne fél kézzel emelte fel a körülbelül két méter magas, nem egészen másfél méter átmérőjű konstrukciót, ami leginkább egy túlméretezett madárkalitkára emlékeztetett. Az ajtaját láthatóan erős zár biztosította.

– Ez mire való? – firtatta Arby.

– Így önmagában semmire – mondta Thorne. – Ahhoz tartozik.

A csarnok túloldala felé bökött, ahol az egyik munkás egy halom teleszkópos alumínium tartórúddal foglalatoskodott.

– Magasles – magyarázta. – Szétszerelt állapotban szállítható, aztán a helyszínen lehet összeállítani a körülbelül tizenöt méter magas állványzatot. Egy kis menedék is tartozik hozzá, az kerül a magasles tetejére. Nos, tulajdonképpen csak egy tető, az alátámasztó rudak és a korlátok. Megfigyeléseket lehet róla végezni.

– Mit akar Levine doktor megfigyelni? – kérdezte Arby. Thorne rájuk meredt.

– Nem mondta meg?

– Nem – mondta Kelly.

– Nem bizony – erősítette meg Arby.

– Ami azt illeti, nekem sem árulta el – mondta Thorne, és megcsóválta a fejét. – Csak annyit tudok, hogy minden felszerelést rettenetesen erősre csináltatott. Könnyűre és erősre. Kész képtelenség. – Felsóhajtott. – Isten óvjon az egyetemi tanároktól!

– Azt hittem, maga is egyetemi tanár – jegyezte meg Kelly.

– Valamikor egyetemi tanár voltam – pontosított gyorsan Thorne. – Most már azért csinálok is valamit. A szócséplésből egy életre elegem lett.

Mindazok, akik ismerték Jack Thorne-t, egyetértettek abban, hogy a nyugdíjazásával kezdődött élete legboldogabb időszaka. Az alkalmazott műszaki tudományok professzoraként és a különleges anyagok szakértőjeként mindig bizonyságot tett gyakorlatias és diákközéppontú oktatási szemléletéről. Leghíresebb előadás-sorozatát a Stanfordon az alkalmazott műszaki tudományokról csak „A Thorne-féle agyfacsaró problémák” néven emlegették a hallgatók. Thorne folyamatosan bombázta a hallgatóit olyan műszaki kihívásokkal, melyek megoldásához a legsajátságosabb körülményeket szabta feltételül. Ezek többsége bekerült az egyetemi legendáriumba. Mint például a „vécépapír-katasztrófa”. Thorne azt a feladatot adta a hallgatóknak, hogy dobjanak le egy doboz tojást a Hoover-toronyból, és a tojások maradjanak épségben. Természetesen kipárnázhatták a dobozt – de csakis a vécépapírtekercsek közepén található kartonhengerekkel. A torony alatt a tér pedig tele lett szétfröccsent tojásokkal.

Egy másik évben olyan széket kellett szerkeszteniük, amely akár egy kilencvenkilós embert is elbír – kizárólag fültisztító pálcikák és cérna felhasználásával. Az is megesett, hogy Thorne fellógatta a záróvizsga kérdéseit tartalmazó ívet a terem mennyezetére, és bármelyik hallgató hozzájuthatott – feltéve, hogy elérte a rendelkezésre bocsátott kartonpapír cipődoboz és a könnyebbség kedvéért – ahogy Thorne biztatóan hozzátette – a benne lévő fél kiló édesgyökér és fogpiszkálók segítségével. Az egyetemen kívül Thorne gyakran szerepelt anyagtechnikai szakértőként bírósági ügyekben. Rendszerint robbanások, repülőgép-szerencsétlenségek, összeomlott épületek és más katasztrófák ügyében kérték ki a véleményét. Létfontosságúnak tartotta ezeket a kiruccanásokat az élet valóságába. Az volt az alapelve, hogy a tudósoknak minden alkalmat meg kell ragadniuk a minél átfogóbb jellegű tapasztalatszerzésre. Ahogy mondani szokta: „Hogyan is terveznél bármit az emberek számára, ha nem ismered a történelmet és a pszichológiát? Mert lehetnek bármilyen tökéletesek a matematikai képleteid, az emberi környezetben egészen másként fognak működni. És ha így történik, az annyit jelent, hogy te nem működtél megfelelően.” Gyakran fűszerezte az előadásait Platóntól, Chaka Zulutól, Emersontól és Keng-csutól vett idézetekkel.

Bár a hallgatói körében hallatlanul népszerű volt, és különféle oktatási kérdésekben gyakran fel is szólalt az érdekükben, egyszer csak rá kellett döbbennie, hogy szemben úszik az árral – és hogy erősödik a sodrás. Az egyetemi tanárok világa a mind specializáltabb ismeretek felé tartott, és a sokasodó szakbarbárok egyre érthetetlenebb, sőt értelmezhetetlenebb szakmai zsargonban fejezték ki magukat. Ebben a légkörben gyorsan kedvezőtlenre fordult Thorne megítélése; a hallgatóival való jó kapcsolatát az elsekélyesedés jelének tekintették, a gyakorlati problémák iránti érdeklődésében pedig intellektuális szegénységének és az elméleti területek iránt tanúsított lesújtó közömbösségének a bizonyítékát látták. Végül mégis Keng-csu sokszor emlegetett filozófiája tette be mögötte a kaput. Egy hivatalos összejövetelen ugyanis felállt az egyik kollégája, és nekivadultan kijelentette:

– Igazán tűrhetetlen, hogy e falakon belül valami mitikus kínai szófosó naponta teljes körű lesajnálásban részesítse az összes műszaki tudományt!

Egy hónap múlva Thorne korkedvezménnyel nyugdíjba vonult, és hamarosan megalapította saját cégét. Végtelenül élvezte a munkáját, de hiányzott a napi kapcsolat a hallgatókkal ezért is fogadta oly örömmel Levine két ifjú segédjét. A gyerekek értelmesnek bizonyultak, tudtak lelkesedni, és elég fiatalok voltak, azaz az iskolának még nem sikerült lerombolnia bennük a tanulás utáni vágyat, az ismeretszerzés áhítatát. Még valóban gondolkozásra használták az agyukat, aminek a legbiztosabb jele Thorne szemében az volt, hogy nem elégedtek meg a hivatalos tanórákkal.

– Jerry! – bömbölte Thorne az egyik munkásnak a lakókocsiknál. – Mindkét oldalon egyensúlyozd ki azt a merevítőt! Emlékezz az ütközési tesztre! – Thorne a padlón elhelyezett monitor felé intett, ami számítógépes ütközési szimuláción mutatta be, hogyan ütközik a lakókocsi egy falnak. Először farral ütközött neki, aztán az oldalával, majd megperdült, és ismét a falnak rohant. A jármű a lehető legkisebb károsodásokkal úszta meg a karambolokat. A számítógépes programot gépkocsigyártó cégek fejlesztették ki, aztán félretették. Thorne megvásárolta és némiképp módosította.

– Az autógyártók nem tartanak rá igényt; akkor csakis jó ötlet lehet. És ne akarj jobb ötletet annál, mint amit egy nagy cég kihajít. Az eredmény, hogy jó terméked lesz! – Felsóhajtott.

– Ezen a számítógépen már vagy tízezerszer összetörtük a kocsikat. Megterveztük, összetörtük, módosítottuk és újra összetörtük. Nem elméletek, nem hosszú és annál üresebb szavak, hanem valósághű tesztek. Nincs más lehetőség!

Thorne viszolygása az elmélettől már-már közmondásos volt. Az ő szemében az elmélet csak a gyakorlat pótlékának számított, amit leginkább éppen azok erőltetnek, akiknek fogalmuk sincs az adott témáról. – És most nézzétek meg… Jerry? Jerry! Mi a fenének csináltuk ezeket a szimulációkat, ha nem tartjátok magatokat a tervekhez? Hát itt mindenki hamburgert hord a fejében agy helyett?

– Elnézést, Doki…

– Ne kérj elnézést! Ezen nincs mit elnézni! Figyelj oda!

– Az a helyzet, hogy úgyis alaposan túlbiztosítottuk, és…

– Igazán? Tényleg így döntöttél? Esetleg már át is minősítetted magad tervezővé? Szólíthatlak ezentúl mérnök úrnak?

– Dehogy, csak…

– Akkor pedig kövesd pontosan a terveket! – Arby megrángatta Thorne ingét.

– Aggódom Levine doktorért – súgta.

– Valóban? Én aztán egy csöppet sem.

– De Levine doktor olyan megbízható. És mindig mindent pontosan megszervez.

– Az már igaz – helyeselt gúnyosan Thome. – Azt például mindig nagyszerűen megszervezi, hogy azt csinálja, ami éppen kedvére való.

– Lehet – mondta Arby. – De akkor sem hiszem, hogy komoly indok nélkül elmaradt volna. Attól tartok, bajba került. A múlt héten magával vitt a Berkeley Egyetemre Malcolm professzorhoz, akinek az irodájában van egy világtérkép, és azon láttam a…

– Malcolm! – horkant fel Thorne. – Ne gyötörj most még Malcolmmal is! Az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz. Egyik gyakorlatlanabb, mint a másik, és akkor lássam őket, amikor a hátam közepét! Bár ami azt illeti, Levine-t most igazán szívesen a kezembe kaparintanám…

Dohogva sarkon fordult, és az irodája felé indult.

– A műholdas telefont akarja használni? – Thorne megtorpant.

– A micsodát? – kérdezte lassan.

– A műholdas telefont – ismételte készségesen Arby. – Hát nem vitt magával Levine doktor műholdas telefont?

– Hogyan vitt volna? – nézett rá szúrós tekintettel Thorne. – Tudhatnád, hogy a legkisebb műholdas telefon is akkora, mint egy bőrönd.

– Általában igen, de nem feltétlenül kell akkorának lennie – mondta Arby. – Maga már biztosan el is készített egy egészen kicsit.

– Én? Honnan veszed? – Thorne-t akarata ellenére is mulattatta a gyerek. – Hogyan csináltam volna?

– Hát a VLSI kommunikációs panellel, amit mi hoztunk el Levine doktornak – magyarázta lelkesen Arby. – Azzal a háromszögletűvel. Két Motorola BSN-23 chipmátrix van benne, a CIA rendelésére fejlesztették ki, de nekik úgysincs ellenükre, hogy saját magának is csináljon egyet, mert…

– Hé, hé! – szakította félbe félig nevetve, félig bosszúsan Thorne. – Honnan szeded mindezt? Figyelmeztettelek már az illegális adathozzáférés veszélyeire?

– Ne aggódjon, én óvatos vagyok – legyintett Arby. – De amit a kommunikációs panelról mondtam, az mind igaz, ugye? Akár egy harminc dekagramm súlyú műholdas telefont is összerakhat a felhasználásával! Megcsinálta? – Thorne töprengve nézett rá.

– Lehet – mondta végül. – Na és?

Arby elvigyorodott. – Marhajó! – mondta.

Thorne szűk irodája a szerelőcsarnok egyik sarkában helyezkedett el. A falakat tervrajzok, a csiptetős táblákat megrendelőlapok és háromdimenziós számítógépes metszetábrák borították. Az asztalon elektronikus alkatrészek, katalógusok és telefaxpapírok hevertek áttekinthetetlen összevisszaságban. De Thorne egészen jól kiismerte magát, kotorászott egy kicsit a halmokban, és hamarosan előhúzott egy kis szürke kézi telefont.

– Itt van. – Arby orra elé tartotta. – Csinos jószág, mi? Én terveztem.

– Mobil telefonnak látszik – jegyezte meg Kelly.

– Igen, de nem az. A celluláris telefon helyi hálózatot használ. A műholdas telefon közvetlenül az űrbe telepített kommunikációs műholdakra csatlakozik. Ezzel a kis készülékkel a világ bármely pontját fel tudom hívni. – Szaporán nyomkodni kezdte a gombokat. – Valaha parabolaantennát kellett volna használnunk. Aztán jött az egyágú kis antenna. Most meg már egyáltalán nincs szükség antennára. Nem rossz, én mondom. Csak azt nem tudom, mi lesz, ha a kézibeszélő is eltűnik. Nos, nézzük, válaszol-e. – Megnyomta a kihangosító gombot. A statikus sistergésen át felhangzott a hívásjelzés. – Ahogy Richardot ismerem – fejtegette Thorne –, valószínűleg éppen lekéste a repülőgépet, vagy elfelejtette, hogy vissza akart érni a kocsik átvételére. Márpedig pillanatokon belül végzünk. Láthattátok, a külső merevítőktől és a kárpitosmunkáktól eltekintve gyakorlatilag elkészültünk. Úgy látszik, Levine-nek eltökélt szándéka, hogy feltartson a munkánkban. Elég nagy tapintatlanság tőle. – A telefon egyhangúan ismételgette az elektronikus csippantásokat. – Ha nem tudom elérni, megpróbálom Sarah Hardingot.

– Sarah Hardingot? Sarah Hardingot, személyesen? – ismételte kikerekedett szemmel Kelly.

– Ki az a Sarah Harding? – kérdezte nyűgösen Arby, mint aki mindig kimarad valamiből.

– Honnan is ismernéd? – biggyesztette el gúnyosan a száját Kelly. – Hiszen csak a leghíresebb állatviselkedés-kutató a világon.

Sarah Harding volt Kelly példaképe. Elolvasott minden róla szóló cikket. Szegény sorsú tanulmányi ösztöndíjasként tanult a chicagói egyetemen, de most már, harminchárom éves korára a Princeton adjunktusa lett. Gyönyörű volt és független, igazi lázadó, aki soha nem tér le a maga választott útról. Minthogy kutatóként az oroszlánok és a hiénák életét tanulmányozta, ideje java részét Afrikában töltötte, egymagában az állatok közelében. Szívós volt, kitartó és erős. Egy ízben, amikor lerobbant a Land Roverje, harminc kilométert gyalogolt a szavannán, és köveket hajigálva tartotta távol a körülötte ólálkodó oroszlánokat.

A fényképeken Sarah rendszerint sortban és khakiingben, a nyakában távcsővel állt egy Land Rover mellett. Rövid, sötét hajával, izmos alakjával egyidejűleg látszott vadnak és elbűvölőnek. Legalábbis Kelly, aki mindig odaadóan tanulmányozta a Hardingról készült fotókat, ilyennek látta.

Arby megrántotta a vállát. – Soha nem hallottam róla.

– Nem töltesz túlságosan sok időt a számítógépekkel, Arby? – tudakolta Thorne.

– Nem – vágta rá Arby.

Kelly észrevette, hogy Arby behúzza a nyakát, mint mindig, amikor úgy érezte, hogy megbírálják.

– Viselkedéskutató? – kérdezte Arby jóval visszafogottabban.

– Így igaz – mondta Thorne. – Tudom, hogy Levine számtalanszor beszélt vele az utóbbi hetekben. Harding gyakorlott helyszíni kutató, és nyilván Levine segítségére lesz a terepen. Vagy tanácsokat ad neki. De lehet, hogy egyszerűen csak a Malcolmmal való kapcsolata miatt keveredett ebbe az ügybe. Elvégre mégiscsak szerelmesek voltak.

– Nem hiszem! – csattant fel Kelly. – Azt persze megértem, hogy Malcolm doktor szerelmes volt belé, de…

Thorne ránézett. – Te már találkoztál Sarah-val?

– Nem. De mindent tudok róla!

– Vagy úgy. – Thorne nem feszegette tovább a témát. Jól látta Kellyn a rajongás minden jelét, és csak helyeselni tudta. Nincs az a lány, akinek a kárára válna, hogy éppen Sarah Hardingot csodálja. Sarah legalább nem sportoló és nem rocksztár. És ami a legfontosabb, az ő példája az ismeretek és a tudás birodalmába vezet. A telefon változatlanul kicsengett. Senki nem vette fel.

– Nos, annyit mindenesetre már tudunk, hogy Levine felszerelése rendben működik – állapította meg Thorne. – Átment a hívás.

– Nem lehetne valahogy követni a jelet, hogy hová érkezik? – vetette fel Arby.

– Sajnos, nem. És ha továbbra is fenntartjuk a kapcsolatot, akkor valószínűleg lemerítjük a telepeit, ami…

Ekkor kattant a telefon, és egy férfi hangját hallották, meglepően tisztán: – Levine.

– Jó! Megvan! – vigyorodott el Thorne. Lenyomott egy gombot a készüléken. – Richard? Itt Thorne doki.

A háttérből egyenletes sistergés hallatszott, aztán egy köhögés, majd Levine rekedt hangja:

– Halló! Itt Levine.

Thorne lenyomta a telefon gombját.

– Richard, Thorne vagyok. Hallasz engem?

– Halló! – hajtogatta Levine a túloldalon. – Halló! Thorne felsóhajtott. – Richard… Az átvitelhez le kell nyomnod a „T” gombot.

– Halló? – Újabb reszelős köhögés. – Levine vagyok. Halló! – Thorne elégedetlenül megcsóválta a fejét. – Nyilván nem tudja, hogyan működik. Az ördögbe is! Milyen részletesen átbeszéltük! Csak persze nem figyelt. Ezek a zsenik soha semmire nem figyelnek. Azt hiszik, nekik úgysem lehet újat mondani. Pedig ezek a készülékek nem játékszerek. – Lenyomta a gombot. – Richard, figyelj rám. Meg kell nyomnod a „T” gombot a…

– Levine vagyok. Halló! Levine. Kérem! Segítségre van szükségem. – Egy morgásszerű zörej hallatszott. – Akárki hall engem, küldjön segítséget. Figyeljen, a szigeten vagyok, sikerült eljutnom ide, de…

Egy reccsenés. Sistergés.

– Kész – mondta Thorne.

– Mi van? – kérdezte izgatottan Arby, és előrehajolt.

– Elvesztettük.

– Miért?

– A telepek – mondta Thorne. – Gyorsan lemerülnek. Az ördög vigye el. Richard! Hol vagy?!

Szaggatottan, gyakori kihagyásokkal, de ismét felcsendült Levine hangja:

– …már halott… a helyzet… most… nagyon súlyos… nem tudom… hall engem… de ha… segít…

– Richard, áruld már el, hogy hol vagy!

A telefon sistergett, az átvitel minősége rohamosan romlott. Már épp csak hogy hallották Levine-t:

– …bekerítettek… dühösek… érzem a szagukat… éjszaka…

– Miről beszél? – csodálkozott Arby.

– …a sérülés… már nem tudok… nemsokára… kérem… Aztán egy végső, gyorsan halkuló sziszegés hallatszott. És a telefon hirtelen elhallgatott.

Thorne kikapcsolta a készüléket, és visszatette a helyére. A sápadtan álló gyerekhez fordult.

– Meg kell találnunk – mondta. – Minél előbb. Azonnal!

MÁSODIK KONFIGURÁCIÓ

„Az önszerveződés a komplexitás irányába fejlődik, miközben a rendszer a káosz pereme felé halad.”

IAN MALCOLM

NYOMON

Thorne kitárta Levine lakásának az ajtaját, és villanyt gyújtott. Meghökkenten néztek szét.

– Tisztára, mint egy múzeum! – suttogta megilletődötten Arby.

Levine lakása meghatározhatatlan ázsiai stílusban volt berendezve, dúsan faragott fiókos szekrényekkel és láthatóan méregdrága régiségekkel. A lakás makulátlanul tiszta volt, és a legtöbb régiséget átlátszó műanyag csomagolás borította. Minden műtárgyon címke tájékoztatott a legszükségesebb tudnivalókról. Lassan beljebb kerültek a szobába.

– Itt lakik? – kérdezte Kelly. Alig tudta elhinni. Személytelennek találta a lakást, már-már embertelennek. Bezzeg az ő otthonukban örökös volt a zűrzavar… Olyan emberi, ahogy anyja fogalmazott.

– Igen, itt lakik – mondta Thorne, és zsebre tette a kulcsot. – És mindig hajszálnyira ugyanilyen a lakás. Biztosan ezért nem volt hajlandó soha közös lakásban élni egy nővel. A gondolatát sem állhatja, hogy valaki összevissza csámborog itt, és mindent összetapogat.

A nappaliban kényelmes kanapékat rendeztek egy üveg kávézóasztal köré. Az asztalon négy könyvoszlop állt, mindegyik pontosan az üveg széléhez illeszkedett. Arby gyors pillantást vetett a könyvek címére. Katasztrófaelmélet és függetlenné váló szervezetek. Induktív folyamatok a molekuláris evolúcióban. Celluláris automatika. A nemlineáris alkalmazkodás módszertana. Állapotátvitel az evolúciós rendszerekben. És akadt néhány régebbi kiadású, német című könyv is.

Kelly a levegőben szimatolt. – Csak nem főznek itt?

– Nem tudom – mondta Thorne. – De rögtön kiderül. Átmentek az ebédlőbe. A falipolcokon tányérok és fedett tálak sorakoztak. A fényezett fa ebédlőasztal egy személyre volt megterítve, ezüst evőeszközökkel és metszett pohárral. Az odakészített tálban leves gőzölgött.

Thorne odaballagott, és egy cédulát emelt fel az asztalról. Fennhangon olvasta: „Rákleves, zöldségcsíra, szárított tonhal.”

A cédula mellé sárga jegyzetlapot tűztek: „Remélem, sikeres volt az utazása! Romelia.”

– Hú! – kiáltott fel Kelly. – Mindennap külön főz neki valaki?

– Úgy látszik – mondta Thorne. Nem rázta meg túlságosan a felfedezés. Beletúrt a tányér mellé készített felbontatlan levelek és más postai küldemények kupacába.

Kelly néhány telefaxüzenetet talált a szomszédos kis asztalon. Az első a New Haven-i Peabody Museumtól érkezett.

– Ez németül van? – kérdezte, miközben átnyújtotta Thorne-nak.

Kedves Levine doktor!

Az Ön által igényelt dokumentumot:

„Geschichtliche Forschungsarbeiten über die Geologic Zentralamerikas, 1922-1929.”

a Federal Express a mai napon kézbesítette. Köszönettel

(aláírás)

Dina Skrumbis, levéltáros

– Nem értem pontosan – mondta Thorne. – De azt hiszem, olyasmit jelent, mint „Akármilyen kutatások Közép-Amerika földrajzáról”. Valami ilyesmi. A húszas évekből való; nem éppen a legfrissebb hírek.

– Kíváncsi vagyok, mi szüksége lehet rá – mondta csodálkozva Kelly.

Thorne szó nélkül bement a hálószobába.

Az apró hálószoba inkább amolyan vendégszobának hatott. Egy padlóra fektetett fekete matrac helyettesítette az ágyat, igaz, nyilvánvalóan jó minőségű, és meglehetősen sokba is kerülhetett. Thorne kinyitotta a beépített szekrény ajtaját. Odabent vasaltan és pedánsan elrendezve sorakoztak a ruhák, a többségük műanyag zsákban. Kihúzott egy fiókot, ami tele volt összehajtogatott zoknikkal, szín szerinti csoportosításban.

– Nem tudom, hogyan képes így élni. Én megőrülnék, ha ekkora rendet kellene tartanom – jelentette ki Kelly.

– Ne hidd, hogy olyan nagy ügy – vont vállat Thorne. – Megfelelő létszámú személyzet kérdése az egész. – Újabb fiókot húzott ki, aztán sorra egyiket a másik után.

Kelly az éjjeliszekrénynél vizslatott. Ott is könyvek álltak. Az oszlop tetején látható kisméretű példány már egészen megsárgult az öregségtől. Német kiadás volt, a címe így hangzott: Die Fünf Todesarten. Sebtében átpörgette a lapokat; színezett képek villantak a szemébe, melyek színpompás öltözetű aztékokat ábrázoltak. Egészen olyan, mint egy illusztrált gyerekkönyv, gondolta.

Alatta újabb könyveket talált, valamint a Santa Fe Institute sötétbordó borítójába kötött újságcikkeket: Genetikai algoritmus és heurisztikus hálózatok, Közép-Amerika geológiája, Tetszés szerinti dimenziójú attraktorok. Az InGen 1989. évi cégjelentése. És a telefon mellett felfedezett egy lapot, odafirkantott jegyzetekkel. Felismerte Levine sietségében is gondos kézírását.

Ez állt rajta:

„B. TELEP”

Vulkanische

Tacaño?

Nublar?

5-ből 1 halál?

hgsg? Nem!!

talán Guitierrez

óvatos

– Mi az B. telep? – kérdezte Kelly. – Feljegyzett róla valamit.

Thorne is odalépett. – Vulkanische – mondta. – Vagyis vulkanikus. És Tacano és Nublar… Ezek helynevekként hangzanak. Ha tényleg azok, utána tudunk nézni a térképen.

– És mit akart mondani azzal, hogy 5-ből l halál? – kérdezte Kelly.

Thorne széttárta a karját. – Itt süllyedjek el, ha értem. Töprengve bámulták a papírt, mikor Arby berontott a hálószobába.

– Mi az a B. telep? – kérdezte türelmetlenül. Thorne felpillantott. – Ez hogy jutott az eszedbe?

– Jobb lesz, ha megnézi a dolgozószobában – javasolta Arby.

Levine a második hálószobát dolgozószobává alakította át. Bámulatosan tiszta volt, akárcsak a lakás többi része. Az íróasztalon pedáns rendben elhelyezett papírkötegek sorjáztak a védőhuzattal letakart számítógép mellett. Az asztal fölött hatalmas parafa lemez borította a fal legnagyobb részét. Ezt a táblát Levine térképekkel, táblázatokkal, lapkivágásokkal, a Földről készített műholdas fényképekkel és légi felvételekkel tűzdelte tele. A tábla tetején nagy betűkkel írt felirat állt: B. telep?

A felirat mellé Levine egy elmosódott, felpöndörödött szélű pillanatfelvételt tűzött. A kép őserdei környezetben készült. Szemüveges, fehér laborköpenyt viselő kínai férfit ábrázolt, aki egy fából készült útjelző táblának támaszkodott. Felirata szerint a tábla a rejtélyes B. telep irányát mutatta. A férfi köpenye nem volt begombolva, kilátszott az alatta viselt feliratos trikó egy jókora darabja.

A fénykép mellett a trikóról készített terjedelmes nagyítást lehetett szemügyre venni. A feliratot nem volt könnyű elolvasni, ráadásul részben eltakarta a laborköpeny két lebegő szárnya, ám figyelmesebb vizsgálat után a következőket lehetett kisilabizálni:

nGen B. telep

utatóbá

Levine széljegyzetet fűzött a nagyításhoz: „InGen B. telep kutatóbázis???? HOL???”

A fotók alatt egy kivágott oldal következett az InGen éves jelentéséből. A vastagon bekarikázott bekezdés így szólt:

A Palo Altó-i ultramodern, 20 000 négyzetméter alapterületű kutatólaboratóriumon kívül a társaság három kihelyezett laboratóriumot működtet a világ különböző pontjain. Egy geológiai labort Dél-Afrikában, ahol borostyán és más biológiai minták beszerzése folyik; egy mezőgazdasági kutatóállomást Costa Rica hegyeiben, az egyedülállóan változatos növényvilág hasznosítására; és egy bázist Isla Nublar szigetén, Costa Ricától 200 kilométerre nyugatra.

Levine ezt sem állhatta meg széljegyzet nélkül: „Nem a B! Hazugok!”

– Úgy látszik, rögeszméje ez a B. telep – állapította meg kissé csípősen Kelly.

– A szó szoros értelmében – bólintott Thorne. – És az a meggyőződése, hogy egy szigeten található.

Thorne közelebb hajolt a táblához, a műholdképeket tanulmányozta. Felfedezte, hogy bár a felvételeket elképesztő színekben és eltérő nagyításban nyomtatták ki, mindegyik ugyanazt a földrajzi területet mutatta: csipkézett partvonalat és néhány szigetet a part közelében. A part egy részét homok borította, a többit kiterjedt dzsungel; kétségkívül akár Costa Rica is lehetett a helyszín, de erre semmiféle bizonyíték nem állt rendelkezésre. Őszintén szólva, ugyanilyen eséllyel néhány tucat más hellyel is könnyű lett volna azonosítani, bárhol a világon.

– A szigetnél tartott – emlékeztette Kelly. – Milyen sziget?

– Na igen – tárta szét a karját Thorne. – Egy sziget. Ennyi információ egy kicsit kevésnek látszik… – A táblát fürkészte. Legalább húsz sziget található arra, ha nem több.

Thorne felfigyelt egy cédulára a tábla alján.

B telep @#§#VALAMENNYI RÉSZLEGÉNEK[]AAAA

ÉKEZTETŐ%§#@#!SAJTÓ KERÜLENAAAAAA

Mr. Hammgnd emlékeztetni kíván mindenkit*****

miutánUA&Uaz értékesítés

A%AAHosszú távú értékesítési tervekA&A&Ú%

A javasolt megoldás hatékony hasznosításához az

szükséges, hogy a teljes JP technológia ne legyen feltárva

bejelentve közismert. Mr. Hammond emlékeztetni kívánja

az összes részleget, hogy a termelési bázis ne legyen a

témája sajtóközlemények vagy viták tárgya.

Termelési/gyártási bázis nem lehet #@#§#

hivatkozni előállító sziget helyz

S. sziget betelepítésére hivatkozás csak

pontos sajtóAAAA%§AAirányelvek

– Hátborzongató – csóválta meg a fejét Thorne. – Na, ezzel mihez kezdtek?

Arby elgondolkozva szemlélte a szöveget.

– Hiányzó betűk, csonka szavak és egy csomó szemét folytatta Thorne. – Mond ez nektek valamit?

– Igen – villanyozódott fel hirtelen Arby. Csettintett az ujjaival, és Levine íróasztalához telepedett. Leemelte a védőhuzatot a számítógépről. – Úgy van. Pontosan így gondoltam.

A számítógép nem bizonyult annak az ultramodern készüléknek, amire Thorne titkon számított. Többéves modell volt, esetlen és terjedelmes, borítólemezén számos karcolás éktelenkedett. Egy fekete csíkon a „Design Associates, Inc.” felirat állt. És lejjebb, a főkapcsoló mellett egy kifényesedett fémlapocska árulkodott a származási helyéről: „Az International Genetics Technology, Inc., Palo Alto, CA. tulajdona.”

– Mi a fene! – füttyentett Thorne. – Levine szerzett egy InGen-számítógépet?

– Igen – mondta Arby. – A múlt héten küldött el minket a kiárusításra, hogy vegyük meg.

– Titeket küldött? – hökkent meg Thorne.

– Igen. Engem és Kellyt. Nem akart ő maga menni. Attól tartott, hogy követik.

– De ez a csecsebecse egy CAD-CAM gép, és legalább ötéves – mondta Thorne. A CAD-CAM számítógépek felhasználói többnyire építészek, grafikusok és mérnökök köréből kerülnek ki. – Mi az ördögnek kellett olyan nagyon Levine-nek?

– Azt nem mondta meg – vont vállat Arby, és megnyomta a főkapcsolót. – De most már értem.

– Vagyis?

– Az a feljegyzés – biccentett Arby a tábla felé. – Tudja, miért olyan furcsa? Mert egy helyreállított számítógépes adatállomány. Levine kinyerte a gépből az InGen-adatállományokat.

Arby részletesen elmagyarázta, hogy az aznap eladott InGen számítógépek mindegyike az eredeti merevlemezét tartalmazta, természetesen újraformattálva, hogy megsemmisüljenek az ott tárolt adatok. A CAD-CAM gépek azonban kivételek. Ezeknek a gépeknek a rendszertelepítése ugyanis egyedi kódreferenciákkal történik, ami nehézkessé teszi az újraformattálást, mert a rendszer újratelepítése órákat vehet igénybe.

– Ezért aztán meg sem tették – nyugtázta Thorne.

– Ez az – vigyorgott Arby. – Éppen csak letörölték a könyvtárakat, aztán eladták.

– Vagyis az eredeti adatok még mindig ott vannak a merevlemezen.

– Úgy van.

A monitor felfénylett. A képernyőn felirat jelent meg:

ÖSSZES HELYREÁLLÍTOTT ADATÁLLOMÁNY: 2,387

– Ez igen! – csettintett Arby. Előrehajolt, ujjait tettre készen lebegtette a billentyűzet fölött. Megnyomta a könyvtárgombot, mire peregni kezdett a nevek listája. Mindegyikben adatállományok ezreivel!

Thorne megcsóválta a fejét: – Hogyan akarod…

– Adjon egy percet – vágott a szavába türelmetlenül Arby. Aztán sebesen gépelni kezdett a billentyűzeten.

– Rendben van, Arby – sóhajtott fel Thorne. Mulattatta Arby ellentmondást nem tűrő viselkedése, valahányszor a fiú számítógép közelébe került. Elfelejtette, hogy még csak gyerek, semmivé foszlott szokásos félszegsége és bátortalansága is. Az elektronikus világ volt az életeleme. Abban nemcsak hogy gyönyörűségét lelte, hanem maradéktalanul el is igazodott benne. A valós világgal kapcsolatban egyiket sem igen mondhatta el magáról.

– A legkisebb segítség, amit…

– Doki! – kiáltott fel Arby. – Hadd kérjem meg valamire. Menjen, és… nem is tudom. Segítsen Kellynek, vagy valami. Dolgozom!

Elfordult, és serényen ütni kezdte a billentyűket.

RAPTOR

A velociraptor sötétzöld színű volt, és két méter magas. A legmegfelelőbb egyensúlyi helyzetet kereste a támadáshoz, hangosan sziszegett, izmos nyaka előrelendült, szája kinyílt.

– Mit szól hozzá, Malcolm doktor? – érdeklődött Tim, az egyik modellező.

– Nem elég veszedelmes – mondta némi szemlélődés után Malcolm, és közelebb sétált. A biológiai részleg hátsó szárnyában járt, útban az irodája felé.

– Hogyhogy nem veszedelmes? – hökkent meg Tim.

– A raptorok soha nem állnak teli talppal a földön mind a két lábukkal, mint ez. Hol egy könyv? – Felvett egy jegyzetfüzetet az egyik íróasztalról, és az állat előrenyújtott mellső végtagjai közé helyezte. – Tessék. Mindjárt eldalol nekünk egy karácsonyi éneket.

– Jé! – Tim gondterhelten hümmögött. – Eszembe sem jutott, hogy ez hiba.

– Hiba? – vonta fel a szemöldökét Malcolm. – Ez magának csak hiba? Egy nagyszerű ragadozó megsértése! Éreznünk kellene a gyorsaságát, a veszedelmességét, az erejét! Szélesre nyitott állkapcsok. Előbbre hajlik a nyak. Megfeszülnek az izmok, feszes a bőr. És emelje fel a lábát! Gondoljon csak utána, a raptorok nem az állkapcsukat használják, amikor támadnak, hanem a hátsó lábuk karmait – mutatta Malcolm. – Látni akarom, ahogy felemelkednek azok a halálos karmok, hogy egy pillanat múlva lecsapjanak, és kitépjék az áldozata beleit!

– Gondolja? – Tim elbizonytalanodott. – Megrémisztheti a kisgyerekeket.

– Szálljon magába, Tim. Hiszen valójában úgy érti, hogy megrémisztheti magát. – Malcolm folytatta útját az előcsarnokon át. – És még valami. Változtassa meg azt a sziszegő hangot. Úgy hangzik, mintha valaki pisilne a háttérben. Acsarogjon az az állat, hadd halljuk a féktelen morgását! Ne sajnáljon tőle semmit, ami megillet egy fenséges nagyragadozót!

– Nahát – mondta Tim –, nem is álmodtam róla, hogy ön… hogy is mondjam, ilyen személyes érzelmekkel viseltet iránta.

– Pontosnak kell lenni – helyesbített Malcolm. – Tudja, van pontosság, és van hanyagság. Függetlenül attól, hogy milyenek a maga érzelmei.

Ingerülten megszaporázta lépteit, nem törődve a lábába hasító fájdalommal sem. Ugyan, minek bosszankodik miatta? Manapság a tudományban is ez a hányaveti nemtörődömség a divat, Tim nem tehet róla.

Malcolm egyre türelmetlenebbül viselte munkatársai nyegleségét. Jól tudta, hogy ez a fajta magatartás csak a hagyományos tudománnyal, mint a gondolkozás kizárólagos módjával való szembenállásukat fejezi ki. A tudósok úgy tesznek, mintha a tudomány históriája mit sem számítana, mert a múlt temérdek hibáját úgyis helyesbítették az újabb felfedezések. És nem jut eszükbe, hogy elődeik a közeli vagy távolabbi múltban pontosan ugyanebben a hitben éltek. Aztán hibáztak. És a jelen tudósai ugyancsak hibáznak. Nincs a tudománytörténetnek még egy epizódja, ami meggyőzőbben igazolná ezt a tényt, mint a dinoszauruszokról alkotott különféle elképzelések.

Ugyanis egyszer csak kiderült, hogy a dinoszauruszok legpontosabb ábrázolása egyúttal az első is volt.

Richard Owen még az 1840-es években írta le az Angliában talált óriási csontokat. A valaha élt lényeket, melyekből csupán ez a megkövesedett híradás maradt korunkra, Dinosauriá-nak, azaz rettenetes gyíkoknak nevezte el. Ennél találóbb nevet keresve sem találhatott volna, gondolta Malcolm. Valóban gyíkokra emlékeztettek, és valóban rettenetesek voltak.

De Owen után a „tudományos” szemlélet másképp kezdte nézni a dinoszauruszokat. A viktoriánus korban őszintén hittek a fejlődés eredendő jóságában, feltételezték tehát, hogy a dinoszauruszoknak szükségszerűen alacsonyrendűnek kellett lenniük – máskülönben miért haltak volna ki? A viktoriánusok szemében a dinoszauruszok hájas, tespedt, tompa, idomtalan idiótákká váltak. Ehhez a képhez újabb és újabb pontosan kidolgozott részletek kerültek, úgyhogy a huszadik század elejére a dinoszauruszok olyan gyengévé lettek, hogy a saját testsúlyukat is képtelenek voltak hordozni. Az apatoszauruszoknak hasig a vízben kellett állniuk, nehogy eltörjön a lábuk. Az ősi világról alkotott elképzelésekben csak úgy nyüzsögtek a gyenge, ostoba, lassú gólemek.

Ez a szemlélet az 1960-as évekig változatlan maradt, amikor néhány friss szellemű tudós John Ostrom vezetésével gyors, élénk, meleg vérű dinoszauruszokról kezdett beszélni. Mivel volt merszük szembeszegülni a százéves dogmával, éveken át súlyos támadások kereszttüzében álltak; napjainkban mindamellett az ő elképzelésük látszik a leginkább helytállónak.

Az utóbbi tíz évben aztán a közvélemény növekvő érdeklődése újabb szemléletet alakított ki. A dinoszauruszokat érzékeny, csoportokban élő, kicsinyeikről odaadóan gondoskodó lényeknek láttatták. Jó állatok lettek, afféle helyes, szeretni és dédelgetni való jószágok. Szerencsétlen, méretes cukifalatok, akik nem tudtak mit tenni a végzet ellen, mely Alvarez meteorának a képében lesújtott rájuk. És az újszerű, a hagyományos módszereket elutasító látásmód olyan embereket eredményezett, mint Tim, akik vonakodtak tudomást venni az élet másik arcáról. Természetesen akadtak közösségben élő, bizonyos fokú együttműködésre képes dinoszauruszok is. De voltak vadászok is – méghozzá páratlanul vérszomjas gyilkosok! Malcolm egyetlen pillanatra sem kételkedett benne, hogy a távoli múltról is csak akkor szólhatunk hitelesen, ha az elképzelésünk elegyíti az élet megnyilvánulásainak valamennyi közjátékát; idillikust és szörnyűségest, jót és rosszat, erőset és gyengét. És ha közben gondosan tartózkodunk a moralizálás minden formájától.

Malcolm dühösen felhorkant. Ó, azok a rémült kis kölykök, még a végén becsinálnak szegénykék!

Malcolmot egyébként határozottan nyomasztotta, amit Elizabeth Gelmantól megtudott a szövetrészletről, főként pedig a címkéről. Biztos volt benne, hogy az a címke bajt, ráadásul nagy bajt jelent.

Abban azonban a legkevésbé sem volt biztos, hogy mi a teendője ebben a helyzetben.

Befordult a sarkon, elhaladt a tárló mellett, ahol meg lehetett tekinteni az Amerika első lakói által készített nyílhegyeket, és belépett az iroda előszobájába. Beverly az íróasztala mögött állt, és a papírokat rendezgette; hazafelé készülődött. Átnyújtotta az időközben érkezett faxokat, és megjegyezte:

– Hagytam üzenetet Levine doktornak az irodájában, de azóta sem hívott vissza. És senki nem tudja, hol lehet.

– A változatosság kedvéért – mondta Malcolm, és felsóhajtott. Keserves ügy volt ez Levine-nel. Képtelenség volt kiszámítani, mikor mi lesz a következő lépése. És történetesen Malcolm tette le az óvadékot, mikor Levine-t letartóztatták gyorshajtásért…

Gyorsan átlapozta a faxokat; konferencia-időpontok, utánnyomási indítványok… semmi érdekes. – Rendben. Köszönöm, Beverly.

– Ó, és itt jártak a fényképészek. Úgy egy órája végeztek.

– Miféle fényképészek?

– A Chaos Quarterly-től. Lefotózni az irodát. Malcolmnak leesett az álla. – Hogy? Az irodámat? Miért?

Miről beszél?

– Eljöttek fényképeket készíteni az ön irodájáról – magyarázta Beverly. – Egy sorozathoz, ami híres matematikusok munkahelyét kívánja bemutatni. Azt mondták, kaptak öntől egy levelet, amelyben…

– Semmiféle levelet nem írtam – szögezte le határozottan Malcolm. – És soha életemben nem hallottam Chaos Quarterly-ről.

Belépett az irodájába, és körülnézett. Beverly rosszat sejtve sietett utána.

– Minden rendben? Semmi sem tűnt el?

– Úgy látom, nem – mondta Malcolm, miközben gyorsan szemügyre vette a helyiséget. Sorra kinyitogatta az íróasztala fiókjait. Az első pillantásra minden a helyén volt.

– Örömmel hallom – sóhajtott megkönnyebbülten Beverly –, minthogy…

Malcolm hirtelen megfordult, és a túloldali falra meredt.

A térkép!

Malcolm egy lepedőnyi világtérképen színes fejű gombostűkkel jelölte meg azokat a helyeket, ahol megfigyeltek a Levine által „rendellenes fajok”-nak nevezett állatokat. A legelnézőbb számítás szerint – ami persze Levine számítása volt – összességében tizenkét előfordulási helyet vehettek figyelembe, Rangiorától nyugaton Baja Californiáig és Ecuadorig keleten. Ezek közül valójában kevés eset volt bizonyítottnak tekinthető. Malcolm mércéje szerint mindeddig egy sem. Ám a szövetminta végre igazolt egy példányt, egyúttal valószínűsítette a többit is.

– A térképet is lefényképezték?

– Persze, mindent. Baj?

Malcolm megkísérelte a kívülálló szemével nézni a térképet.

Levine-nel gyakran órákat töltöttek előtte, mérlegelve, hol terülhet el az Elveszett Világ. Már sikerült leszűkíteniük a kört öt, láncot alkotó szigetre a Costa Rica-i partok közelében. Levine meg volt győződve róla, hogy csakis ezek egyike lehet, és Malcolm is kezdett hajlani a véleményére.

De óvakodtak a szigeteket bármilyen látható formában kiemelni a térkép közegéből.

– Olyan bizalomgerjesztő emberek voltak! – sápítozott Beverly. – Nagyon udvariasan viselkedtek. Külföldiek, azt hiszem, svájciak.

Malcolm bólintott és felsóhajtott. A pokolba vele, gondolta. Előbb-utóbb az idegeire megy ez az egész.

– Semmi baj, Beverly.

– Biztos?

– Hogyne. Nyugodtan menjen haza. Jó pihenést.

– Viszontlátásra, Malcolm doktor.

Amint magára maradt, felhívta Levine-t. A telefon kicsengett, aztán felharsant az üzenetrögzítő füttyjele. Levine feltehetően még nem volt otthon.

– Richard, ott vagy? Ha igen, vedd fel. Nagyon fontos! Várt. Semmi nem történt.

– Richard, Ian vagyok. Támadt egy kis gondunk. Nincs biztonságban a térkép. Egyébként analizáltattam a mintát, és az a meglátásom, hogy ennek alapján betájolhatjuk a B. telep elhelyezkedését. Ha a…

Egy kattanás jelezte, hogy a másik oldalon felemelték a kagylót. Malcolm fülét megütötte a lélegzetvétel jellegzetes nesze.

– Richard?

– Nem – érkezett a válasz. – Itt Thorne. És a legjobban tennéd, ha te is azonnal átjönnél.

AZ ÖT HALÁL

– Tudtam! – tört ki Malcolm, amint belépett Levine otthonába.

– Tudtam, hogy kitelik tőle valami ilyesmi. Te is ismered, Doki, milyen meggondolatlan. A lelkére kötöttem, hogy ne induljon el addig, amíg nem áll a rendelkezésünkre az összes információ. Mi sem természetesebb, mint hogy mégis belevágott!

– Bele bizony.

– Az a fékezhetetlen ego! – Malcolm megcsóválta a fejét. Muszáj az elsőnek lennie. Személyesen Richard Levine-nek, és még véletlenül se másnak! Elsőként jött rá, elsőként kell odaérnie. És engem is terhel a felelősség, hogy most sikerült mindent romba döntenie. Fel kellett volna figyelnem a kiegyensúlyozatlanságára. Zavar az agyban; a neuronok a káosz küszöbére sodródtak. A megszállottság! A megszállottság végső soron csak a szenvedélyes ragaszkodás egyik megnyilvánulása. De hát melyik tudósnak volt valaha is önkontrollja? Már az iskolában beléjük nevelik: a kiegyensúlyozottság rossz fényt vet rájuk. Elfelejtik, hogy például Niels Bohr nemcsak nagyszerű fizikus volt, hanem olimpikon is. Manapság mind megszállottak akarnak lenni. Az az igazán professzionális stílus!

Thorne somolyogva végigmérte Malcolmot. Megesküdött volna rá, hogy elsősorban a sértettség beszél belőle. Az ő egójának a sértettsége. Gyorsan gyakorlatiasabb terület felé irányította a matematikust.

– Meg tudnád mondani, melyik szigetre ment?

– Nem. – Malcolm fel-alá rótta a lakást, szórakozottan megfogdosva, felemelve és visszarakva a keze ügyébe akadó tárgyakat. Levine idegbajt kapna, ha látná, gondolta Thorne. Amikor utoljára találkoztunk, öt szigetre szűkítettük le a keresést. Egymás mellett találhatók, délen. De még nem döntöttük el, melyik lehet az.

Thorne a falitáblára tűzött műholdas képekre mutatott.

– Ezekről a szigetekről beszélsz?

Malcolm megszemlélte a nyomatokat. – Igen – bólintott. Egy ív mentén helyezkednek el, párhuzamosan a parttal, úgy tizenhat kilométerre a Puerto Cortés-öböltől. Vélhetőleg valamennyi lakatlan. A helyiek az Öt Halálnak nevezik.

– Micsoda elnevezés! – kiáltott fel kikerekedett szemmel Kelly. – Hogy juthatott eszükbe?

– Valami régi indián mese alapján – mondta Malcolm. Egy bátor harcosról szól, akit fogságba ejtett egy király, és felajánlotta neki, hogy maga válassza meg a halála módját. Elégetés, vízbe fojtás, összezúzás, felakasztás, lefejezés. A harcos kijelentette, igényt tart mindegyikre, és elindult szigetről szigetre, hogy újra és újra szembenézzen a halállal. Végső soron az újvilági változata ugyanannak a Héraklész-mítosznak, ami…

– Szóval ez az! – kiáltott fel Kelly, és kirohant a szobából. Malcolm értetlenül bámult utána. Kérdőn Thorne felé fordult, aki tanácstalanul vállat vont.

Kelly visszatért, kezében a német gyerekkönyvvel, és Malcolm kezébe nyomta.

– Igen – mondta a matematikus. – Die Fünf Todesarten. A Halál Öt Módja. Érdekes, hogy német…

– Rengeteg német nyelvű könyve van – tájékoztatta Kelly.

– Igazán? Micsoda önző alak. Nekem sose mondta.

– Használható valamire ez a könyv? – tudakolta Kelly.

– De mennyire! Ideadnád a nagyítót?

Kelly átnyújtotta a nagyítót az íróasztalról. – És mire?

– Bizonyosságot szerezni. Az Öt Halál öt ősi vulkanikus sziget – magyarázta Malcolm. – Amiből logikusan következik, hogy geológiai szempontból roppant gazdag. A németek a húszas években bányát akartak ott nyitni. – Összehúzott szemmel vizsgálta a könyv képeit. – Aha. Igen, ezek azok a szigetek, ehhez kétség sem férhet. Matanceros, Muerte, Tananos, Sorna, Pena… A halál megnevezései… Rendben. Azt hiszem, közel járunk. Nem találtatok véletlenül műholdas felvételeket a felhőtakaró színképelemzésével?

Arby is megszólalt: – Úgy könnyebben megtalálnánk a B. telepet?

– Hogy? – Malcolm megpördült. – Mit tudsz a B. telepről? Arby még mindig a számítógéppel bűvészkedett. – Egyelőre semmit. De Levine doktor a B. telep után nyomozott. És ugyanez a név szerepel az adatállományokban.

– Miféle adatállományokban?

– Visszanyertem néhány eredeti InGen-adatállományt a számítógépből. És közben találtam egy-egy hivatkozást a B. telepre… De elég zavarosak. Mint például ez. – Hátradőlt, hogy Malcolm is ráláthasson a képernyőre.

Malcolm a homlokát ráncolta. – Figyelemre méltó, de nem jelent sok segítséget. Nem derül ki belőle, melyik sziget… Ha sziget egyáltalán. Mit találtál még?

– Nos… – Arby megpöccintette a billentyűzetet. – Nézzük csak. Ez az.

Malcolm bólintott. – Helyes, ezek szerint sziget. És a B. telepnek valamilyen hálózata is van. Kérdés, hogy milyen. Számítógépes?

Arby megrázta a fejét. – Nem tudom. Talán rádióhálózat.

– De milyen célból? – tűnődött Malcolm. – Mire lehetne használni egy rádióhálózatot? Ezzel nem jutottunk előbbre.

Arby vállat vont. Személyes kihívásnak tekintette, hogy válaszra bírja elektronikus birodalmát. Buzgón gépelni kezdett. Hirtelen felkiáltott:

– Várjon!… Itt egy másik… Már csak formáznom kell… Ez az! Megvan!

Kicsit arrébb húzódott, hogy a többiek is láthassák a képernyőt. Malcolm lassan felderült. – Nagyon jó. Nagyon jó!

– Ez már kézzelfogható eredmény – állapította meg Malcolm, áttekintve a listát. – Ki tudod nyomtatni?

– Persze. – Arby ragyogott. – Igazán jó?

– Igazán – biccentett Malcolm. Kelly Arbyra pillantott.

– Arby, ezek a címszavak biztosan egy térképre vonatkoznak!

– Abban biztos lehetsz. De így is egész rendesen sikerült, nem? – Megnyomott egy gombot, amivel a képernyő tartalmát elküldte a nyomtatóra.

Malcolm egy ideig még tanulmányozta a listát, aztán újra a műholdfelvételek felé fordult a figyelme. Egészen közel hajolva, egyenként, nagyítóval átvizsgálta valamennyit.

– Arby – mondta élesen Kelly –, ne ülj már olyan elégedetten a babérjaidon. Állítsd helyre a térképet! Az most a legfontosabb!

Arby a homlokát ráncolta.

– Nem tudom, sikerül-e. Harminckét bites forma, és… Szóval, jókora munka.

– Elég a siránkozásból. Csináld!

– Hagyjátok – szólt közbe Malcolm. Elfordult a falra tűzött képektől. – Most már nem lényeges.

– Már nem? – kérdezte Arby némiképp csalódottan.

– Nem, Arby. Abbahagyhatod. Az eddig megszerzett adatok alapján azonosítani tudom a szigetet.

– Jó, jó, de mikor? – vetette közbe kétkedve Thorne.

– Most.

JAMES

Ed James ásított, és megigazította a fülhallgatót. Semmiképp sem akarta megkockáztatni, hogy elmulassza a döntő szavakat. Fészkelődött a szürke Taurus vezetőülésében, megpróbált kényelmesebben elhelyezkedni és lehetőleg ébren maradni. A kis kazettás magnót az ölében tartotta, a jegyzetfüzete és két Big Mac összegyűrt, zsírfoltos csomagolása mellett. Felsandított az utca túloldalán magasodó épületre. A harmadik emeleten, Levine lakásában égtek a lámpák.

Az egy hete elhelyezett lehallgató hibátlanul működött. A fülhallgatóban az egyik kölyök hangját hallotta: – Most? Hogyan?

Aztán a sánta pasas, Malcolm szólalt meg: – A bizonyítás lényege, hogy az érvelés több irányból induló vonalai egyetlen pontban fussanak össze.

– Vagyis? – Ez megint a kölyök volt.

– Nézzétek meg a műholdfelvételeket. – James felírta a jegyzetfüzetébe: MŰHOLDFELV.

– Már megnéztük – mondta a lány.

James legszívesebben a falba verte volna a fejét, amiért nem jött rá korábban, hogy a két gyerek Levine ügyeiben szaladgál. Jól emlékezett rájuk, abba az osztályba jártak, amelyikben Levine tanított. Egy alacsony, fekete srác és egy esetlen, fehér lány. Csak kölykök; talán tizenegy vagy tizenkét évesek. Rá kellett volna jönnie!

De most már mindegy, gondolta. Mindenképpen megszerzi az információt. Előrenyúlt, és a műszerfal tetejére fektetett zacskóból kiszedegette a két utolsó burgonyaszirmot.

– Nos – folytatta közben Malcolm –, ez az a sziget. Ide ment Levine.

– Gondolja? – A lány hangjában bizonytalanság csengett. Ez… Isla Sorna.

James felírta: ISLA SORNA.

– És éppen ezt a szigetet keressük – fejtegette Malcolm. – Miért? Három egymástól független okból. Először, mert magánbirtok, így a Costa Rica-i kormányzat nem fésülte át a szokásos alapossággal. Másodszor kinek a birtoka? Németeké, akik még a húszas években ásványkitermelési engedélyt kaptak.

– A sok német könyv!

– Pontosan. Harmadszor, Arby listájának több címszavából, azaz egy újabb, az előzőektől független forrásból kiderül, hogy a B. telepen vulkáni eredetű gáz található. Nos, melyik szigetre lehet ez jellemző? Fogjátok a nagyítóüveget, és keressétek meg ti is. Kiderül, hogy egyetlen sziget jöhet csak számításba.

– Erre gondol? – kérdezte a lány.

– Talált. Ott a vulkáni füst.

– Honnan tudja?

– A színképelemzésből. A vulkáni tevékenység során metán szabadul fel, legnagyobb mennyiségben a kitörések során. A másik lehetőség, hogy szerves eredetű.

– Szerves?

– Nagy termetű növényevők és…

Ami ezután következett, azt James nem hallotta tisztán, csak a fekete kölyök felcsattanó hangját: – Most fejezzem be ezt a helyreállítást, vagy ne? – Kifejezetten bosszúsan hangzott.

– Lazíts, Arby – mondta Thorne. – Már tudjuk, mit kell tennünk. Induljunk!

James látta, hogy a lakás ablakaiban kialszanak a fények. Néhány perc múlva Thorne és a gyerekek tűntek fel az épület kapujában. Beugrottak egy terepjáróba, és elporzottak. Malcolm az öreg Fordhoz bicegett, nehézkesen bemászott, és elhajtott az ellenkező irányba.

James egy pillanatig fontolgatta, hogy eredjen-e Malcolm nyomába, egyelőre azonban fontosabb tennivalója akadt. Beindította a motort, és felemelte a telefont.

A JÁRMÜVEK

Fél órával később, amikor visszaértek Thorne irodájába, Kelly nem hitt a szemének. A legtöbb munkás hazament, és a csarnok ragyogott a tisztaságtól. A két lakókocsi és az Explorer egymás mellett álltak, frissen sötétzöldre festve, indulásra készen.

– Befejezték!

– Megmondtam, hogy így lesz – bólintott Thorne. A főművezetőhöz, Eddie Carrhoz, egy köpcös, a húszas éveiben járó fiatalemberhez fordult. – Hogy állunk, Eddie?

– Csak be kell csomagolni, Doki – vigyorgott Eddie. – A festék itt-ott még nedves, de reggelre megszárad.

– Nem várhatunk reggelig. Mindjárt indulunk. Eddie arcáról lehervadt a mosoly.

– Mi? Mármint kicsodák indulnak?

Arby és Kelly gyors pillantást váltottak. Egyik meglepetés a másik után! Thorne rezzenéstelenül folytatta:

– Az egyik kocsit te vezeted, Eddie. Éjfélre a repülőtérre kell érnünk.

– De én úgy tudtam, hogy a próbaút…

– Nincs rá idő. Egyenesen a helyszínre megyünk. – Felzümmögött a bejárati ajtó berregője. – Valószínűleg Malcolm lesz.

– Megnyomta az ajtózárat oldó kapcsolót.

– Nem akarják kipróbálni? – Eddie aggódó pillantást vetett a járművekre. – Jobb lenne, ha előbb belerázódnának a gyűrődésbe, Doki. Végül is átfogó módosításokat hajtottunk végre, és…

– Nincs idő – lépett be Malcolm. – Azonnal indulnunk kell.

– Thorne-hoz fordult. – Nagyon aggódom miatta.

– Eddie! – csattant fel Thorne. – Megérkeztek a kiléptetőpapírok?

– Már két hete.

– Helyes. Vedd magadhoz, és hívd fel Jenkinst, hogy találkozzon velünk a repülőtéren, és intézze el a részleteket. Négy órán belül fel akarok szállni!

– Hű, Doki, az…

– Mozdulj már!

– Costa Ricába akar menni? – nyögte ki Kelly.

– Hova máshova? Megkeressük Levine-t. Ha még nem túl késő.

– Magával megyünk!

– Igen! – bólogatott Arby. – Mi is!

– Szó sem lehet róla – jelentette ki határozottan Thorne. És erről nem kívánok vitát nyitni.

– De igazán megdolgoztunk érte!

– Beszélt Levine doktor a szüleitekkel?

– Beszélt, és el is engedtek!

– Elengedtek, persze – mondta szigorúan Thorne. – Egy próbaútra a százötven kilométerre lévő erdőbe. Csakhogy erre már nem kerül sor. Messzire megyünk, lehet, hogy nagyon veszélyes helyre, és oda semmiképp sem jöhettek velünk. Végeztem.

– De…

– Srácok – mondta Thorne –, nem a levegőbe beszélek. Most telefonálnom kell. Ti meg menjetek szépen haza.

Azzal sarkon fordult, és elindult az iroda felé.

– Juj – mondta Kelly.

Arby kiöltötte a nyelvét a távozó Thorne után.

– Micsoda egy seggfej – morogta.

– Van mit csinálnod, Arby – mondta Thorne, anélkül hogy hátranézett volna. – Mozgás haza. És ne halljak több akadékoskodást.

Bement az irodájába, és becsapta az ajtót. Arby zsebre vágta a kezét.

– Semmire nem jutottak volna a segítségünk nélkül – méltatlankodott.

– Tudom, Arby – mondta a lány. – De úgysem tudjuk rávenni, hogy elvigyen.

Hirtelen Malcolmhoz fordultak. – Malcolm doktor, nagyon kérjük, legyen olyan kedves…

– Sajnálom – mondta kurtán Malcolm. – Nem megy.

– De…

– A válasz: nem. Tényleg túl veszélyes.

Csüggedten baktattak a reflektorok fényében csillogó járművekhez. Az Explorer különösen lenyűgözően festett a fekete fotoelektromos panelekkel a tetején és a belezsúfolt elektronikus felszerelésekkel. Már az Explorer puszta látványa is megbizsergette a bőrüket, szinte érezték a kaland kihívását – a kalandét, amiben nem lehet részük.

Arby belesett a nagyobbik lakókocsiba, szeme hatalmasra tágult az ámulattól. – Hú, ezt nézd meg!

– Meg is nézem. Odabent – mondta dacosan Kelly, és kinyitotta az ajtót. Egy pillanatra meglepődött az ajtó súlyán. Aztán felment a lépcsőn a kocsi belsejébe.

A rögzíthető székeket szürke kárpit borította, az oldallemezeket elektronikus berendezések sorai. A belső teret a különböző laboratóriumi feladatok szerint több szekcióra osztották. A központi területet a biológiai labor foglalta el, rozsdamentes tálcákkal, boncolóserpenyőkkel és videomonitorokhoz kapcsolódó mikroszkópokkal. A laboratóriumot biokémiai felszereléssel is ellátták, spektrométerekkel és egy sor automatizált mintaanalizátorral. Mellette helyezték el a számítógéprészleget, feldolgozóegységek sorával és kommunikációs eszközökkel. Valamennyi laborberendezés a lehető legkevesebb helyet foglalta el, és a kis asztalokat, melyekbe beépítették, be lehetett hajtani a falba, majd csavarral rögzíteni.

– Gyönyörű – suttogta Arby.

Kelly nem válaszolt. Alaposan szemügyre vette a labort. A lakókocsit Levine doktor tervezte, láthatóan bizonyos meghatározott célra. Méghozzá nyilvánvalóan nem geológiára, botanikára vagy kémiára, semmi olyan szokványos vizsgálódásra, amivel egy kutatócsoport várhatóan foglalkozhatna. A laboratórium a biológiai és a számítógépes szakterület szétválaszthatatlanul összefonódott egységének látszott.

Biológia és számítógépek.

Elképesztő.

Mit akarnak tanulmányozni ebben a lakókocsiban?

Egy falba süllyesztett kis könyvespolcot fedezett fel, a könyveket tépőzáras heveder tartotta a helyükön. Átnézte a címeket: Alkalmazkodó biológiai rendszerek modellezése, Gerincesek viselkedési dinamikája, Alkalmazkodás a természetes és mesterséges rendszerekben, Észak-Amerika dinoszauruszai, Megelőző alkalmazkodás és evolúció… Módfelett különös könyvkészletnek látszott, legalábbis egy vadonba tervezett kutatóúthoz; ha vezérelte is valamilyen logika az összeállítását, Kellynek sehogy sem sikerült megfejtenie.

Tovább nézelődött. Szabályos közönként jól látszottak az oldalfalakon a gépkocsi szilárdságát erősítő, méhsejtszerkezetű szénszálas sávok. Egyszer hallotta, amint Thorne elmesélte valakinek, hogy ugyanilyen anyagot alkalmaznak a szuperszonikus vadászrepülők építésekor is. Nagyon könnyű és rendkívül erős. Azt is észrevette, hogy valamennyi ablak dróthálós üvegből készült.

Miért kell ilyen hihetetlenül erősnek lennie a kocsinak?

Erre az utóbbi gondolatra feszengeni kezdett. Eszébe jutottak Levine doktor kétségbeesett szavai. Arról beszélt, hogy bekerítették.

De micsodák?

Azt mondta: Érzem a szagukat, különösen éjjel.

Mire célozhatott?

Miknek a szagát érezte?

Kelly sötét gondolatokkal küszködve indult a lakókocsi hátsó része felé, ahol otthonos lakóteret alakítottak ki, még tarkán szőtt pamutszövet függönyöket is akasztottak az ablakok elé. Apró konyha, toalett és négy ágy. Tárolórekeszek az ágyak alatt és fölött. Egy kis zuhanyozófülkének is szorítottak helyet. Meseszép volt az egész!

Innen indult a harmonikás átjáró, ami összekapcsolta a két lakókocsit. Hasonlított a vasúti kocsik közötti átjáróra. Kelly átment a második kocsiba. Mintha egy raktárba jutott volna: tartalék abroncsok, pótalkatrészek, újabb laborfelszerelések, polcok és fiókos szekrények, Tartalékok a teljes készlethez; márpedig ez nagyon távoli felderítőutat feltételez! Még egy motorkerékpár is függött a lakókocsi végében. Kelly kipróbálta egyik-másik szekrény ajtaját, de zárva voltak.

És innen sem hiányoztak a merevítőelemek. Sőt ez a szakasz különösképpen megerősítettnek látszott.

Miért? Miért olyan erős?!

– Ezt nézd meg! – szólt oda Arby egy világító diódás kijelzőkből, kapcsoló- és nyomógombok sokaságából álló fali egységet vizsgálgatva. Kellyt egy roppant bonyolult termosztátra emlékeztette.

– Tudod, mire való? – kérdezte.

– Innen lehet vezérelni az egész lakókocsit – felelte lelkesen Arby. – Minden rendszerhez, minden szerelvényhez hozzáférhetsz innen. És nézd csak, ott a tévé… – Megnyomott egy gombot, mire életre kelt a monitor. Eddie tűnt fel rajta, éppen feléjük tartott a szerelőcsarnokon át.

– Hé, hát ez mi lehet? – kiáltott fel Arby. A képernyő aljánál egy biztonsági fedéllel ellátott gombot talált. Leszedte a fedelet. A gomb ezüstszínű volt, és a BMR betűk álltak rajta.

– Aha, biztosan ez az a medveriasztó, amiről Thorne beszélt. Eddie benyitott.

– Na, jobb lesz, ha ezt gyorsan abbahagyjátok, mert lemerítitek a telepeket. Gyerünk, gyerünk! Hallottátok, mit mondott a Doki. Ideje, hogy hazamenjetek.

A gyerekek tekintete összevillant.

– Rendben – sóhajtott nagyot Kelly. – Már megyünk is.

És kelletlenül elhagyták a bámulatos lakókocsit.

Átvágtak a csarnokon, hogy elbúcsúzzanak Thorne-tól.

– Bárcsak elmehettünk volna! – sóhajtotta Arby.

– Gondolhatod, hogy én is annak örülnék a legjobban.

– Nem akarok otthon maradni a szünetre – fortyogott a fiú.

– Úgyis egész idő alatt dolgozni fognak.

Kelly tisztában volt vele, hogy a szüleiről beszél. Bólintott.

– Tudom.

Ami azt illeti, Kelly sem vágyakozott haza. A tervezett próbaútón eltölteni a tavaszi szünetet felülmúlhatatlan programnak ígérkezett, már csak azért is, mert legalább erre az időre kiszabadult volna otthonról. Az édesanyja napközben adatrögzítéssel foglalkozott egy biztosítótársaságnál, este pedig felszolgálóként dolgozott Dennynél. Úgyhogy állandóan lekötötte a munkája, míg az ideje fennmaradó csekély részében a jelenlegi barátja, Phil, aki rendszerint egész este a lakásban lebzselt. Amíg Emily is otthon lakott, még úgy-ahogy elviselhető volt a helyzet, de Emily ápolónőnek tanult, így Kelly egyedül maradt a házban. És Phil igazi genyó volt, ahogy Kelly megfogalmazta. Az anyja azonban szerette Philt, és a legkevésbé sem értett egyet Kelly megállapításával, jóllehet a lány többször is megpróbálta rávezetni erre a nyilvánvaló tényre. Ilyenkor csak annyit válaszolt hűvösen Kellynek, hogy ideje volna végre felnőnie.

Csendben Thorne irodájához sompolyogtak, reménytelenül bizakodva, hogy az utóbbi percekben meglágyult a szíve. Belestek az üvegen. Thorne háttal az ajtónak telefonált. A számítógépe képernyőjén megpillantották a Levine lakásában talált műholdas képek egyikét. Thorne-nak sikerült eltalálnia egy olyan nagyítási fokozatot, amelyben még éppen nem esett szét a kép a teljes értelmezhetetlenségig. Bekopogtak, és résnyire nyitották az ajtót.

– Viszlát, Thorne doktor.

– Jó utat, Thorne doktor.

Thorne a füléhez szorítva a kagylót megfordult. – Minden jót, gyerekek. – Kurtán intett.

Kelly tétovázott. – Kérem, ha tudnánk beszélni egy percre… Thorne megrázta a fejét. – Nem.

– De…

– Nem, Kelly. Feltétlenül el kell intéznem ezt a hívást mondta. – Afrikában hajnali négy óra van, és hamarosan lefekszik aludni.

– Kicsoda?

– Sarah Harding.

– Sarah Harding is megy? – suttogta áhítattal Kelly az ajtóban ácsorogva.

– Elválik – vont vállat Thorne. – Jó szünidőt, srácok. Viszlát egy hét múlva. Köszönöm a segítségeteket. És most indulás haza! – Kilesett a csarnokba. – Eddie, elmennek a gyerekek! Engedd ki őket, aztán zárd be utánuk az ajtót. Add ide azokat a papírokat! És csomagolj! Nehogy elfelejtsd, hogy velünk jössz! – Aztán eltérő hangnemben beleszólt a telefonkagylóba: – Igen, központ, várok.

Azzal elfordult.

HARDING

Az éjjellátó fluoreszkáló zöld árnyakká bontotta az éjszakát. Sarah Harding feszülten figyelte a végtelenbe nyúló afrikai szavannát. Távolabb sziklás dombhát emelkedett a magas fű fölé. Fényeszöld tűhegyek mocorogtak a nagy, gömbölyű köveken. Valószínűleg szirti borzok, gondolta, vagy valamilyen kis rágcsálók.

A dzsipjében állt. Hűvös volt az éjszaka; a lány feljebb húzta a melegítőfelső cipzárját. Éles kiáltás ütötte meg a fülét. Lassan elfordította a fejét, megkísérelte betájolni a hang forrását.

Tisztában volt vele, hogy még viszonylagosan magas megfigyelőpontjáról sem könnyű észrevenni az állatokat. Lassan északnak fordult, mozgást keresett. Semmi nyom. Gyorsan hátranézett; mintha örvénylett volna a fű. Dél felé fordult.

És megpillantotta a falkát.

Fodrozódott a fű, ahogy a hiénák éles csaholással ügettek előre; támadásra készültek. Egy villanásra észlelte a nőstényt, amit „l-es példány”-nak nevezett, röviden P1-nek. P1-et a szeme között húzódó fehér csíkról azonnal fel lehetett ismerni. A hiénákra oly jellemző sajátos, oldalazó járással ügetett, tépőfogai elővillantak. Visszanézett a falka tagjaira, ellenőrizni a helyzetüket.

Sarah Harding arrébb mozdította a messzelátót a falka haladásának irányába. Felfedezte a támadás célpontjait: bivalyok topogtak a fűben, el-elbődülve izgalmukban.

A hiénák felvonítottak, azt a hangot hallatták, amivel zavarba szokták ejteni a zsákmányt. Berontottak a bivalyok közé, megpróbálták szétszórni a csordát, elválasztani a borjakat az anyjuktól. Az afrikai bivaly ugyan nehézkesnek és tompának látszik, valójában azonban Afrika legveszedelmesebb emlősei közé tartozik; nagy testű, hegyes szarvú, erőteljes, hírhedetten alattomos jellemű állat. A hiénák nem is reménykedhettek egy felnőtt példány leterítésében, hacsak nem sérült vagy beteg.

Hát megpróbáltak elejteni egy borjút.

A terepjáró volánjánál megszólalt Makena, a segédje:

– Közelebb akar menni?

– Nem, így is tökéletesen megfelel.

Nem is álmodhatott jobb elhelyezkedésről. A dzsip enyhe emelkedőn állt, ahonnan pompás rálátásuk nyílt a helyszínre. Némi szerencsével rögzítheti az egész támadási sémát. Bekapcsolta az állványra állított videokamerát, közben halkan magnetofonra diktálta a megfigyeléseit.

– P1 délen halad, P2 és P5 oldalról kerülnek, húsz méterrel arrébb. P3 középen, P6 széles ívben, keletről közelít. P7-et nem látni. P8 észak felől kerül. P1 tartja az egyenes irányt. Szétválasztás. P8 ráfordul a csordára, mindvégig északról. Most előbukkan, ismét fordul.

Ez a hiénák vadászati taktikája. A vezérállat beront a csordába, a többiek folyamatosan keringenek körülötte, és időnként betörnek. A bivalyoknak megoszlik a figyelmük, nem tudják követni a támadók mozgását.

A bivalyok bőgése is arról árulkodott, hogy a csorda pánikba esett. Zárt alakzatuk felbomlott. A hatalmas állatok arrébb vonultak, aztán megfordultak, és nyugtalankodva figyeltek visszafelé. A borjakat eltakarta a fű. De Harding jól hallotta panaszos kiáltásaikat.

A hiénák ismét támadtak. A bivalyok dobogtak, és fenyegetően lehajtották roppant fejüket. A fű hullámzott, ahogy a hiénák köröztek. Csaholtak és vonítottak, izgalmuk fokozódásával hangjuk egyre szaggatottabbá vált. Egy pillanatra előbukkant a P8 nőstény, álkapcsa már vértől vöröslött. De magát a zsákmányejtést Harding nem látta.

A bivalycsorda eldübörgött kelet felé, és újra védekező alakzatba csoportosult. Az egyik nőstény azonban nem tartott a csordával, állt a helyén, és bőgött a hiénákra. Nyilván az ő borját ragadták el.

Harding elégedetlenséget érzett. Túlságosan gyorsan történt, aminek persze csak annyi a magyarázata, hogy a hiénák szerencsével jártak. Esetleg eleve sérült volt a borjú. Vagy nagyon fiatal, netán újszülött; ebben az időszakban még előfordult egy-egy ellés. Ez a veszélye annak, ha az ember fürge éjszakai állatok megfigyelésére adja a fejét, gondolta. Hogy éppen a lényegről marad le.

Mert az kétségtelen, hogy elragadtak egy állatot. A hiénák csaholva és ugrálva csoportosultak a fű egy pontja körül. Harding felfedezte a véres pofájú P3-at, majd P5-öt. Aztán felbukkantak a kölykök, visítozva követeltek részt a zsákmányból. A felnőttek azonnal helyet szorítottak számukra, húsdarabokat téptek ki a tetemből, és a kölyköknek adták.

Sarah Harding, aki az utóbbi évek során a világ legnevesebb hiénaszakértőjévé lett, jól ismerte ezt a fajta viselkedést. Annak idején, amikor először hozta nyilvánosságra felfedezéseit, a szakmai közvélemény hitetlenkedéssel, esetenként dühödt támadással fogadta. Kétségbe vonták és mindenáron meg akarták cáfolni az eredményeit, inkább személyeskedő, mint tényeken alapuló érvekkel. Nekiugrottak női mivolta miatt; azért, mert vonzó nő; és sűrűn felemlegették „erőszakos feminista látásmódjá”-t. Az egyetem nyomatékosan emlékeztette alkalmazásának korlátozott időtartamára. A kollégák a fejüket csóválták. De Harding állhatatosan kitartott, és lassan, lépésről lépésre, rengeteg adattal alátámasztva elfogadtatta megfigyeléseit a hiénákról.

És a hiénákat mégse fogják soha megnyerő teremtményeknek tekinteni, gondolta, miközben a táplálkozásukat figyelte. Idomtalanok, a fejük túl nagy, a hátuk lejtős, a prémjük durva és foltos, a járásuk suta, a hangjuk pedig kellemetlenül emlékeztet a fülsértő vihogásra. A terjeszkedő városi civilizáció robbanómotorokkal, betonutakkal, acél-üveg tornyokkal zsúfolt világában a vadállatokat afféle mesehősöknek kezdték tekinteni, elkönyvelték őket nemesnek vagy alantasnak, hősnek vagy gonosztevőnek. És ebben a médiairányította közegben a hiénák nem mutattak elég jól a felvételeken ahhoz, hogy a csodálatra méltó kategóriába kerüljenek, így lettek az afrikai síkság vihogó banditái, és amíg Harding el nem kezdte a kutatásait, még a módszeres tanulmányozásra sem igen tartották érdemesnek őket.

Harding felfedezései aztán alapvetően új fényt vetettek ezekre az állatokra. Bátor vadászok és gondos szülők, figyelemre méltóan komplex szervezettségben élnek – és matriarchátusban. Ami pedig jellegzetes elnyújtott, éles hangjukat illeti, az valójában egy kifinomult kommunikációs rendszer része.

Ordítás harsant, és az éjjellátóban feltűnt a vérszagra érkező első oroszlán. Hatalmas nőstény volt. A hiénák ugattak és oda-odakaptak az oroszlán felé, miközben elvezették a kölyköket. Hamarosan újabb oroszlánok jelentek meg, és nekiláttak felfalni a hiénák vadászzsákmányát.

Na igen, az oroszlánok, gondolta. Azok aztán igazán undorító lények. Bár a fenevadak királyának nevezik, valójában inkább aljas és… Megszólalt a telefon.

– Makena – szólt le halkan Harding.

A telefon ismét csengett. Ki hívhatja ilyenkor? Csak nem megint…

Összeráncolta a homlokát. Látta, hogy az oroszlánok felkapják a fejüket, és nyugtalanul nézelődnek.

Makena ügyetlenül tapogatózott a műszerfal alatt. A telefon még háromszor csengett, mire végre rátalált.

Harding hallotta, hogy beleszól a kagylóba: – Jambo, mzee. Igen. Adom Harding doktort. – Felnyújtotta a készüléket. Thorne doktor keresi.

Kelletlenül letette a messzelátót, és átvette a telefont. Jól ismerte Thorne-t; a dzsipjét is javarészt ő szerelte fel. – Remélem, Doki, fontos ügyben hívtál.

– De még mennyire – mondta Thorne. – Richardról van szó.

– Mi van vele? – Harding megérezte a hangjából kicsendülő aggodalmat, de nem értette. Az utóbbi időben amúgy sem szívesen hallott Levine-ről, aki az elmúlt hetekben szinte naponta rátelefonált Kaliforniából, részletenként kifacsarva belőle mindent, amit az állatok természetes környezetben történő megfigyeléséről tudni kell. Hihetetlen mennyiségű kérdést tudott feltenni leshelyekről, álcázóbozótról, kutatási jegyzőkönyvekről, nyilvántartásról és így tovább, vég nélkül…

– Beszélt neked arról, végül is mit szándékozik tanulmányozni? – kérdezte Thorne.

– Nem – mondta Harding. – Roppant titokzatosan viselkedett. De az a benyomásom, hogy rábukkant egy állatpopulációra, amit fel tudna használni a biológiai rendszerek általános modellezéséhez. Tudod, milyen rögeszmés néha. Miért? Mi történt?

– Eltűnt, Sarah. Malcolm és én úgy véljük, nagy bajba került. Kiderítettük, hogy egy Costa Rica-i szigeten van, és most érte megyünk.

– Jól értem? – hökkent meg Harding. – Azt mondod, hogy most?

– Még ma éjjel. Néhány órán belül San Joséba repülünk. Szeretnénk, ha te is velünk tartanál.

– Doki – mondta Sarah –, még ha sikerül is elkapnom reggel egy járatot Seronerából Nairobiba, csaknem egy napba kerül, amíg odajutok. Szerencsés esetben. Vagyis…

– Ne mentegetőzz! – vágott a szavába Thorne. – Csakis rajtad múlik. Tájékoztatlak a részletekről, aztán eldöntöd, mit teszel.

Megadta az információkat, és Harding sorjában mindent feljegyzett a csuklójára szíjazott jegyzetfüzetbe. Aztán Thorne megszakította az összeköttetést.

Harding eltűnődve figyelte az afrikai éjszakát. Hűs fuvallatot érzett az arcán. Kint a sötétben morogva lakmároztak az oroszlánok. Ide köti a munkája, gondolta. Ez az élete.

– Harding doktor? Mi legyen?

– Visszamegyünk – mondta. – Össze kell csomagolnom.

– Elmegy?

– Igen – mondta. – Elmegyek.

AZ ÜZENET

Thorne keményen nyomta a gázpedált. A repülőtérre vezető autópályán hajtottak, lassan elmaradtak mögöttük San Francisco fényei. Malcolm az utasülésben foglalt helyet. Ha kicsit oldalt hajolt, a visszapillantó tükörben megláthatta a mögöttük robogó Explorert.

– Legalább nagyjából sejti Eddie, hogy mi vár ránk?

– Igen. De nem hiszi el.

– És a gyerekek?

– Ők semmiről sem tudnak.

Elektronikus fütty hallatszott. Thorne fél kézzel előhúzta a személyi hívóját. Villogott rajta a jelzőfény. Felpöccintette a kis képernyőt, és átnyújtotta Malcolmnak. – Olvasd fel.

– Arby küldte – mondta Malcolm. – „Jó utazást. Ha szükségük lesz a segítségünkre, csak hívjanak!” És megadta a telefonszámát.

Thorne nevetett. – Te is megszeretnéd ezeket a kölyköket. Soha nem adják fel! – Összevonta a szemöldökét. – Igaz is, mikor küldték azt az üzenetet?

– Négy perccel ezelőtt – mondta Malcolm.

– Helyes. Épp csak ellenőriztem.

Letértek jobbra. Már feltűntek a repülőtér fényei. Malcolm rosszkedvűen bámult maga elé.

– Hiba így elrohanni a vakvilágba – morogta. – Egészen máshogy kellene eljárnunk. Átadtuk az irányítást a beláthatatlan eseményeknek. Közelít a káosz.

– Minden rendben lesz – nyugtatta Thorne. – Már amennyiben helyesen választottuk ki a szigetet.

– Helyesen választottuk ki – nyugtatta meg Malcolm.

– Miért vagy olyan biztos benne?

– A legfontosabb adalékot még nem tártam fel. Nem akartam, hogy a gyerekek is tudjanak róla. Néhány nappal ezelőtt Levine a saját szemével látott egy tetemet. Olyan állat volt.

Thorne füttyentett.

– Igen – folytatta Malcolm. – Sikerült megszemlélnie, mielőtt a hatóság megsemmisítette volna. És felfedezte, hogy az állatot megjelölték. Levágta a dögről a függőcímkét, és elküldte nekem.

– Megjelölték? Vagyis, mint a…

– Úgy van. Mint a kísérleti állatokat. A címke régi volt, és kénsavas roncsolódás látszott a felületén.

– Vulkanikus helyszínre utal – mondta Thorne.

– Pontosan.

– Azt mondtad, hogy régi címke volt?

– Többéves – mondta Malcolm. – De az sem érdektelen, hogyan pusztult el az állat. Levine arra a következtetésre jutott, hogy még életében megsérült; egy csontig hatoló vágást talált a lábon.

– Megsebesítette egy másik dinoszaurusz – következtetett Thorne.

– Igen. Így történt.

Egy pillanatig csendben rágódtak a lehetséges következményeken. – Ki tud rajtunk kívül erről a szigetről?

Malcolm vállat vont. – Nem tudom. De biztos, hogy valakit nagyon érdekel. Ma betörtek az irodámba, és mindent lefényképeztek.

– Nagyszerű – sóhajtott Thorne. – De akkor még te sem tudtad, melyik az a sziget, ugye?

– Nem. Csak Levine lakásában állt össze a kép.

– Gondolod, hogy sikerült másnak is összeraknia?

– Nem – rázta meg a fejét Malcolm. – Legalábbis tudomásom szerint.

HASZNOSÍTÁS

Lewis Dodgson szélesre tárta az ÁLLATRÉSZLEG feliratú ajtót, mire az összes kutya torkaszakadtából rázendített. Végighaladt a folyosón, a kétoldalt három méter magasan egymásra tornyozott ketrecek között. Jókora épület volt; a Biosyn Corporation of Cupertino, California jelentős állatkísérleti bázist üzemeltetett.

Dodgson mellett Rossiter, a társaság feje lépkedett. Rosszkedvűen fricskázott le néhány láthatatlan porszemet olasz öltönye hajtókájáról.

– Gyűlölöm ezt a nyavalyás helyet – mondta. – Miért kérted, hogy jöjjek ide?

– Mert a jövőről kell beszélnünk – mosolygott Dodgson.

– Micsoda rettenetes bűz! – fíntorgott Rossiter. Az órájára pillantott. – Ki vele, Lew. Mit akarsz?

– Azonnal. Itt beszélgethetünk. – Dodgson az épület közepén elhelyezett üvegfalú felügyelői fülkébe vezette Rossitert. Az üveg kirekesztette az ugatás lármáját, de változatlanul ráláttak az állatokra.

– Tulajdonképpen roppant egyszerű az egész – kezdte Dodgson. Összekulcsolta a kezét a háta mögött, és fel-alá kezdett járkálni a kis fülkében. – De úgy vélem, fontos.

A nyájas arcú, megnyerő modorú Lewis Dodgson vonásai negyvenöt évét meghazudtolóan fiatalosak maradtak. Hiba lett volna azonban a megjelenéséből következtetni a jellemére – a csecsemőképű Dodgson generációjának talán legridegebb, legszámítóbb genetikusa volt. Pályafutását kétes hírnév kísérte. Továbbképzős hallgatóként eltávolították a Hopkinsról, mert emberi génterápiára készült FDA-engedély nélkül. Később, miután alkalmazta a Biosyn, az ő nevéhez fűződött a veszettség elleni oltóanyaggal folytatott, nagy vihart kavaró kísérletsorozat Chilében – az írástudatlan parasztokat pedig, akiket a kísérlet alanyaiként használtak fel, soha nem tájékoztatták a kísérlet lényegéről.

Dodgson minden esetben elmagyarázta, hogy tudományos türelmetlenség hajtja, és nem korlátozhatják holmi szabályzatok, amelyeket a kevésbé magasröptű lelkek számára találtak ki. „Eredményorientáltnak” nevezte magát, ami a valóságban azt takarta, hogy kíméletlenül végrehajtott bármit, ami megítélése szerint pillanatnyi céljához vezetett. Fáradhatatlannak bizonyult karrierje egyengetésében. A cégen belül kutatóként szokta emlegetni magát, bár minden képessége hiányzott az eredeti kutatásokhoz, és soha nem is foglalkozott ilyesmivel. Reprodukáló személyiség volt, akinek semmi nem jut addig az eszébe, amíg más ki nem talál valamit. Annál kiválóbb volt a „fejlesztés”-ben; így nevezte mások kutatási eredményeinek az eltulajdonítását. E téren semmiféle fenntartás nem gátolta. Évek óta vezette a Biosyn „visszafejtő technológia” néven emlegetett részlegét, mely elvileg a versenytársak termékeinek vizsgálatával foglalkozott, azzal, hogy kiderítse, miként készültek. A „visszafejtő technológia” azonban a gyakorlatban leginkább közönséges ipari kémkedést jelentett.

Rossiternek természetesen nem voltak illúziói Dodgsonnal kapcsolatban. Ki nem állhatta, és elkerülte, amennyire csak tehette. Dodgson szeretett nagy tétben játszani, és állandóan kockáztatott. A következmények viszont a legkevésbé sem érdekelték, és ez határozottan idegesítette Rossitert. Ám Rossiter tisztában volt vele, hogy a modern biotechnológiát mindenekelőtt a versenyhelyzet határozza meg. És ahhoz, hogy versenyben maradhasson, minden cégnek szüksége volt Dodgsonhoz hasonló emberekre. Márpedig amit ténylegesen csinált, abban Dodgson sikeresen helytállt.

– Hogy a lényegre térjek – kezdte jelentőségteljesen Dodgson, és Rossiter szemébe nézett –, ha elég gyorsan lépünk, hozzájuthatunk az InGen technológiájához.

Rossiter felsóhajtott. – Ne kezdd már megint…

– Tudom, Jeff. Tudom, mit gondolsz. Elismerem, bizonyos mértékig van is rá okod, hogy fenntartásaid legyenek. De az egy másik történet volt.

– Másik történet? Az egyetlen történet, a kudarcaid sorozata! Próbálkoztunk már a hátsó ajtón, az első ajtón, az ablakon át, mindenhogyan. A fenébe is, még megvásárolni is megpróbáltuk a céget, amikor a csődtörvény hatálya alá került, mert azt állítottad, hogy meg lehet szerezni. De kiderült, hogy a japánoknak eszük ágában sincs eladni.

– Értem, Jeff. De ne feledd…

– Azt például nem felejtem el – emelte fel a hangját Rossiter – hogy hétszázötvenezer dollárt fizettünk a barátodnak, Nedrynek, és semmit nem adott cserébe!

– De Jeff…

– Aztán kifizettünk ötszázezret a Dai-Ichi brókercégnek. És ugyancsak nem kaptunk érte semmit. Minden kísérletünk, hogy megvásároljuk az InGen technológiáját, totális kudarccal végződött. Nos, garantálhatom neked, hogy ezt soha nem felejtem el!

– De te sem tagadhatod – emelte fel figyelmeztetően a mutatóujját Dodgson –, hogy jó okunk volt a próbálkozásra. És a technológia létfontosságú a cég jövője szempontjából!

– Legalábbis szerinted.

– A világ változik, Jeff. Én a legnagyobb probléma megoldásáról beszélek, amivel a huszonegyedik században a társaságnak szembe kell néznie.

– És szerinted mi lenne az a rohadt nagy probléma? Dodgson az üvegfal túloldalán ugató kutyákra mutatott.

– Állatkísérletek. Lásd be, Jeff: évről évre egyre nagyobb nyomás nehezedik ránk, hogy hagyjunk fel az állatok alkalmazásával a kísérletezés és a kutatás során. Minden évben többen tüntetnek, törnek be tiltakozásul a telepeinkre, egyre rosszabb a sajtónk. Eleinte persze nem sok vizet zavart az a néhány naiv megszállott és reklámért mindenre kapható hollywoodi híresség. De most már igazi mozgalom áll szemben velünk! Az egyetemi főmuftik is kezdik szajkózni, milyen szörnyen etikátlan a majmokat, kutyákat de még a patkányokat is alávetni a gonosz laboratóriumi kutatásoknak. Már a tintahal-hasznosítási programunk miatt is kaptunk néhány tiltakozást, noha egyébként szerte a világon az ebédlőasztalon végzik az életüket. És én mondom neked, Jeff, ennek a folyamatnak nincs vége. Előbb-utóbb azt is előírják nekünk, hogy nem tarthatjuk rabszolgaságban szegény, érző lelkű baktériumokat genetikai anyagok termelésére.

– Ugyan, Lew.

– Várd csak ki a végét. Pontosan így fog történni. És akkor mindannyiunknak lőttek. Hacsak nincs egy zseniálisan megcsinált állatunk. Gondold el; egy állat, ami már kihalt, és ha újratemetjük, egyáltalán nem számít igazi állatnak. Nincsenek semmiféle jogai. Hiszen már kihalt! Ha mégis létezik, az csak azért van, mert mi gyártottuk. Mi készítjük, mi szabadalmaztatjuk, a miénk. Egyszerűen tökéletes kísérleti alany. A kutatások szerint a dinoszauruszok enzim- és hormonrendszere megegyezik az emlősökével. A jövőben éppen olyan eredményesen próbálhatjuk ki a drogokat a kis dinoszauruszokon, mint mostanság kutyákon és patkányokon. És senki sem köthet bele.

Rossiter legyintett. – Ahogy azt te elképzeled.

– Tudom, Jeff, tudom! Ne feledd, alapvetően csak nagy gyíkok. És senki nem szereti a gyíkokat. Nem olyanok, mint ezek az aranyos kutyuskák, amik nyalogatják az ember kezét és belopják magukat a szívébe. A gyíkoknak nincsen személyiségük. Kígyók lábakkal.

Rossiter keservesen felsóhajtott.

– Jeff – győzködte Dodgson. – Az igazi szabadságról beszélgetünk. Mert jelenleg bármihez is akarsz kezdeni élő állatokkal, az jogi és morális akadályokba ütközik. A vadászok nem lőhetnek oroszlánt vagy elefántot; ugyanezeket az állatokat az apáik és a nagyapáik valaha gond nélkül lepuffanthatták, aztán büszkén feszítettek a fényképen. Ma viszont űrlapok vannak, engedélyek és költségek – és persze bűntudat, bőségesen. Ha veszed magadnak a bátorságot, és elejtesz egy tigrist, utána nem lesz merszed bevallani. A modern világban sokkal súlyosabb törvénysértésnek számít lelőni egy tigrist, mint ha a szüleidet ölnéd meg. A tigrisnek ugyanis vannak szószólói, egész hadseregnyi. De most képzelj el egy különlegesen betelepített vadászterületet, talán valahol Ázsiában, ahol a lehető legtermészetesebb környezetben jómódú és fontos személyiségek vadászhatnak tirannoszauruszokra és triceratopsokra. Hihetetlenül csábító időtöltés volna! Hány vadász tart kitömött jávorszarvasfejet a falon? Tele van velük a világ. De hányan állíthatják, hogy tirannoszaurusz-fej díszeleg a bárszekrényük fölött?

– Te sem gondolod komolyan.

– Én csak megpróbálok világosan megértetni valamit, Jeff. Ezek az állatok teljes mértékben hasznosíthatók! Mindent megtehetünk velük, amit csak akarunk.

Rossiter felállt az asztaltól, és zsebre dugta a kezét. Sóhajtott, aztán Dodgsonra emelte a tekintetét.

– Léteznek még ilyen állatok? – Dodgson lassan bólintott.

– Rendben – mondta Rossiter. – Intézd el.

Az ajtó felé indult. Hirtelen megtorpant, és átható pillantást vetett Dodgsonra.

– Lew. – Minden egyes szót megnyomott. – Jó, ha tisztában vagy vele: ez az utolsó alkalom. Vagy megszerzed az állatokat, vagy végeztünk. A legutolsó alkalom! Megértetted?

Dodgson szélesen elmosolyodott.

– Ne aggódj, Jeff. Megkapod őket.

HARMADIK KONFIGURÁCIÓ

„A közbeeső fázisban a viharos gyorsasággal fejlődő komplexitás elrejti a rendszeren belül a bármely pillanatban elszabaduló káosz kockázatát. Elrejti, de ott van!”

IAN MALCOLM

COSTA RICA

Puerto Cortésban ömlött az eső, és hangosan dobolt az elhanyagolt kis repülőtér mellett álló bádogépület tetején. Thorne lábánál tócsába gyűlt a ruháiból csöpögő víz, míg várta, hogy a Costa Rica-i tisztviselő újra és újra átrágja magát az okmányokon. Rodrígueznek hívták, szinte még gyerek volt, a húszas évei legelején. Rosszul szabott egyenruhát viselt, és láthatóan rettegett, hogy mulasztást követ el.

Thorne kikémlelt a kifutópályára, ahol a hajnali félhomályban éppen a teherkonténereket készültek felemelni a két nagy Huey helikopter aljára. Eddie Carr odakint állt az esőben Malcolmmal, és harsány hangon irányította a munkásokat, akik a rögzítést biztosították.

Rodríguez tétován zörgött a papírokkal. – Nos, senor Thorne, ezek szerint az ön úti célja Isla Sorna…

– Úgy van.

– És az ön konténerei kizárólag járműveket tartalmaznak?

– Igen. Kutató járműveket.

– Sorna nagyon primitív hely. Nincs benzin, nincs utánpótlás, őszintén szólva még utak sincsenek, nem is beszélve a…

– Járt már ott?

– Személyesen nem. Az itteni népeket nemigen érdekli a sziget. Csupa szikla és dzsungel. Még alkalmas kikötőhely sem akad, csak bizonyos igen ritka időjárási viszonyok esetén. Ma például képtelenség lenne kikötni.

– Értem – nyugtázta Thorne.

– Csak szeretném, ha felkészülnének a nehézségekre – mentegetőzött Rodríguez.

– Felkészültünk rájuk.

– Visznek magukkal elegendő üzemanyagot?

Thorne felsóhajtott. Mi szükség lehet ennyi fölösleges kérdezősködésre?

– Igen, viszünk.

– És hárman lesznek? Malcolm doktor, ön és a segédje, senor Carr?

– Pontosan.

– És egy hétnél rövidebb időtartamra tervezi a tartózkodását?

– Inkább csak két napra. Némi szerencsével akár már holnap elutazhatunk.

Rodríguez ismét belelapozott az iratokba, mintha titkos jelek után nyomozna. – Nos…

– Van valami gond? – kérdezte Thorne az órájára pillantva.

– Nincs, senor. Az ön engedélyét a Természetvédelmi Területek igazgatója írta alá. Teljesen szabályszerű… – Rodríguez tétovázott. – Ám az igazat megvallva felettébb szokatlan, hogy egyáltalán kiadtak ilyen engedélyt.

– Miért volna az?

– Nem ismerem a részleteket, de néhány évvel ezelőtt valami baj történt az egyik szigeten, és azóta a Természetvédelmi Minisztérium nem engedi a turistákat a csendes-óceáni szigetekre.

– Mi nem turisták vagyunk – figyelmeztette Thorne.

– Értem, senor Thorne. Újabb papírzörgés. Thorne várt.

A kifutópályán a helyükre kerültek a rögzítőkapcsok, és a konténerek felemelkedtek a földről.

– Minden a legnagyobb rendben, senor Thorne – mondta végül Rodríguez, és lepecsételte a papírokat. – Jó utat és sok szerencsét!

– Köszönöm – mondta Thorne. A zsebébe gyömöszölte a papírokat, fejét kissé lehajtva nekifeszült a trópusi zápornak, és rohant a kifutópályára.

Öt kilométerre a parttól a helikopterek áttörtek a parti felhőrétegen, valósággal belerobbantak a kora reggeli napsütésbe. A vezető Huey pilótafülkéjéből Thorne belátta az egész partvidéket. Öt szigetet fedezett fel nem messze a parttól – kopár sziklacsúcsok a háborgó kék tengerben. Bár a szigeteket több kilométer választotta el egymástól, kétségkívül ugyanahhoz az ősi vulkáni hegylánchoz tartoztak.

Megnyomta a mikrofon gombját. – Melyik Sorna?

A pilóta előremutatott.

– Mi az Öt Halálnak hívjuk ezeket a szigeteket – mondta. – Isla Muerte, Isla Matanceros, Isla Pena, Isla Tacano. És az a nagy, ott északon, Isla Sorna.

– Megfordult már ott?

– Soha, senor. De úgy tudom, van alkalmas leszállóhely.

– Honnan tudja?

– Néhány évvel ezelőtt amerikaiak repültek oda néhányszor.

– Nem németek?

– Nem, nem. Nem jártak ott németek már… Nem is tudom, mióta. Talán a világháború óta. Akikről én beszélek, azok amerikaiak voltak.

– Mikor történt?

– Nem emlékszem pontosan. Talán tíz évvel ezelőtt.

A helikopter északnak fordult, és elrepült a legközelebbi sziget fölött. Thorne az egyenetlen vulkáni felszínt figyelte, melyet elborított a sűrű dzsungel. Sem életnek, sem emberi lakhelynek nem látta jelét.

– A helyiek szerint ezek a szigetek elátkozott helyek – mesélte a pilóta. – Azt mondják, innen jön a gonosz. – Elmosolyodott. – De hát mit tudják ők? Babonás indiánok.

A nyílt óceán fölött jártak. Közvetlenül előttük terült el Isla Sorna. Ősi vulkáni kráter; körös-körül vöröseszöld sziklafalak, beljebb az évmilliók koptatta kürtő.

– Hol kötnek ki a hajók?

A pilóta arrafelé mutatott, ahol a tenger hullámai megtörtek a sziklafalon. – A sziget keleti partján barlangokat vájtak ki a hullámok. Egyesek ezért Isla Gemidónak hívják, ami „A morgás szigeté”-t jelenti, annak alapján, ahogy a hullámok dübörögnek a barlangokban. Némelyik barlang a sziget belsejéig nyúlik, és megfelelő körülmények között akár egy hajó is áthaladhat rajtuk. De semmiképp sem olyan időjárásban, mint amilyen a mai.

Thorne Sarah Hardingra gondolt. Ha útnak indult, még ma megérkezhet.

– Egy kollégám esetleg utánunk jönne ma délután – mondta. – El tudná hozni?

– Sajnálom – mondta a pilóta. – Van még egy munkánk Golfo Juanban. Késő estig ott maradunk.

– Akkor hogyan követhetne minket?

A pilóta a tengerre sandított. – Talán el tud jönni hajón. A tenger óránként változik. Lehet, hogy szerencséje lesz.

– És visszajön értünk holnap?

– Igen, senor Thorne. Kora reggel itt leszünk. A széljárás szempontjából az a legmegfelelőbb időpont. Lehet, hogy egyedül jövök, akkor majd fordulok.

A helikopter nyugat felől közelítette meg a szigetet, és vagy száz méter magasan elhúzott a parti sziklafal fölött. Eléjük tárult Isla Gemido belső vidéke. Nem különbözött az eddig látottaktól; vulkáni gerincek, szurdokok és a mindent elborító sűrű dzsungel. A levegőből szemlélve lenyűgözően hatott, de Thorne tudta, milyen csüggesztően keserves előrejutni azon a terepen. Utakat keresve kémlelt lefelé.

A helikopter lejjebb ereszkedett. Thorne sem utakat, sem épületeket nem látott. A dzsungel fölött jártak. A pilóta megszólalt:

– A sziklafal miatt nagyon kedvezőtlen a széljárás. Sok a széllökés és a felfelé tartó légáramlat. Az egész szigeten csak egyetlen ponton lehet biztonságosan leszállni. – Lefelé kémlelt. – Igen. Ott van!

Thorne magas fűvel benőtt, széles tisztást pillantott meg.

– Ott szállunk le – biccentett a pilóta.

ISLA SORNA

Eddie Carr a hátát fordította a porfelhőnek, amit a két felszálló helikopter kavart. Néhány perc múlva apró pontokká zsugorodtak, mély brummogásuk rohamosan halkult. Eddie beárnyékolta a szemét, úgy bámult utánuk.

– Mikor jönnek vissza? – kérdezte kétségbeesett hangon.

– Holnap reggel – mondta Thorne. – Addigra meg kell találnunk Levine-t.

– Legalábbis úgy lenne ideális – helyesbített Malcolm.

Aztán a helikopterek végképp eltűntek a kráter pereme mögött. Carr, Thorne és Malcolm magukra maradtak a növekvő reggeli hőséggel és a sziget mély csendjével.

– Hátborzongató hely – állapította meg mogorván Eddie, és a szemébe húzta baseballsapkája ellenzőjét.

A barna hajú, tömzsi, huszonnégy éves Eddie Carr Daly Cityben nőtt fel. Vaskos testén csak úgy duzzadtak az izmok, a keze azonban meglepően kecses volt, az ujjai hosszúak és karcsúak. Technikai téren Eddie igazi őstehetségnek számított, Thorne szerint egyenesen zseninek. Bármit meg tudott szerkeszteni, építeni vagy éppen javítani. Rendszerint egyetlen pillantással átlátta, mi hogyan működik. Thorne három évvel ezelőtt vette fel a cégéhez; ez volt Eddie első állása, miután elvégezte a középiskolát. Eredetileg úgy tervezte, hogy a Thorne Mobile System csupán átmeneti szakasz lesz az életében, amíg nem gyűjt elég pénzt ahhoz, hogy egyetemre menjen. De Thorne ragaszkodott Eddie-hez, és a maga részéről már a fiút sem izgatta igazán a lehetőség, hogy visszatérjen a könyvekhez. Atyai jó barátjaként tisztelte Thorne-t, és örömét lelte a munkájában.

Ugyanakkor nem számolt minden lehetőséggel, például az efféle váratlan kirándulásokkal a pokol küszöbére, gondolta, miközben körülnézett a tisztáson. Eddie tősgyökeres városi gyerek volt, aki hozzászokott a város nyüzsgő életéhez, az autódudák harsogásához, a lüktető forgalomhoz. Ez a hihetetlenül súlyos csend, amilyent még soha életében nem tapasztalt, valósággal megrémítette.

– Gyerünk. – Thorne a vállára tette a kezét. – Fogjunk hozzá.

A konténerek felé indultak, melyeket a helikopterek néhány méterrel arrébb tettek le a magas fűbe.

– Tudok segíteni? – kérdezte Malcolm.

– Nem mintha kételkednék a gyakorlati érzékedben – mondta Thorne –, de azt hiszem, jobb, ha magunk rámolunk ki.

Fél órát töltöttek a hátsó lemezek leszerelésével, akkor végre beléphettek a konténer belsejébe. Eddie beugrott az Explorer volánja mögé, és elfordította az indítókulcsot. Alig hallatszott hang, eltekintve a vákuumszivattyú beindulásának halk zümmögésétől.

– Hogy áll a töltés? – kérdezte Thorne.

– Tele – vigyorodott el Eddie. Egy pillanatra egészen otthonosan érezte magát.

– Telepek?

– Rendben.

Eddie megkönnyebbült. Ellenőrizte ugyan a jármű átállítását elektromos meghajtásra, de az idő szorításában kapkodva kellett elvégezniük a munkát, és később már nem akadt lehetőség alaposan átvizsgálni. És bár kétségtelen, hogy műszaki szempontból az elektromos gépkocsik kevésbé bonyolult felépítésűek, mint a belső égésű motorok – a tizenkilencedik századnak ezek a pöfögő, füstöt okádó maradványai –, Eddie tudta, hogy mindig kockázatot jelent próbaút nélkül kimerészkedni a terepre.

Különösen, amikor a felszerelés egésze is a legújabb, azaz nem teljesen kiforrott technikát képviseli. Ez a tény jobban aggasztotta Eddie-t, mint amennyire hajlandó lett volna beismerni. Mélyen konzervatív volt, mint a született gépészek általában. Szerette, ha működnek a dolgok, bármik legyenek is azok, márpedig ezt a bevált, megalapozott, számtalanszor visszaigazolt módszerekkel sikerül a legmegbízhatóbban elérni. Őszinte sajnálatára, ezúttal kisebbségben maradt a nézeteivel.

Eddie nyugtalanságának két fő forrása volt. Egyfelől a kocsi tetejére szerelt, nyolcszögletű szilikonlapocskákból álló fekete fotoelektromos panelek. Igaz, feltűnően jó hatásfokúak voltak, és kevésbé törékenyek, mint a régebbi modellek. Eddie még a maga tervezte különleges rezgéscsillapító egységekkel is ellátta a napelemeket. De a tény attól még tény maradt: ha megsérülnek a panelek, nem tudják feltölteni az akkumulátorokat, és megbénul az elektronika. Valamennyi rendszerük egy csapásra hasznavehetetlenné válna!

Nyugtalanságának másik okát a telepek jelentették. Thorne választása a Nissan új lítium-ion akkumulátoraira esett, melyek terhelés alatt különösen hatékonyan működtek. De a káprázatos paraméterek nem ellensúlyozhatták a tényt, hogy kísérleti sorozatról volt szó. Eddie – nem csekély önuralommal – így foglalta össze lesújtó véleményét a kísérleti darabokról: – Megbízhatatlanok!

A munkálatok során Eddie nekikeseredetten harcolt a biztonsági tartalékokért; ékesszólóan érvelt egy kis benzines generátor mellett, tekintettel minden eshetőségre, érzékletesen ecsetelte a számtalan általa javasolt tartozék, módosítás, autonóm módon működő segédrendszer nélkülözhetetlenségét. És mindig leszavazták. Ilyen körülmények között Eddie kénytelen volt megtenni, amit minden józan gépész megtett volna a helyében: beépített néhány, az üzembiztonságot támogató módosítást, és mélyen hallgatott róluk.

Mindamellett biztosra vette, hogy Thorne tud ezekről a titkos akciókról, ha nem is teszi szóvá. Eddie pedig soha nem hozakodott elő maga a dologgal. Ám most, hogy itt állt a szigeten, az óceán és a semmi kellős közepén, boldog volt, hogy hallgatott az eszére. Mert soha nem lehet tudni…

Eddie kitolatott az Explorerrel a konténerből. A tisztás közepén állította le a kocsit, ahol a napfény akadálytalanul éri a paneleket, és teljesen feltölti a telepeket.

Thorne elfoglalta a helyét az első lakókocsi volánja mögött és kitolatott. Páratlan érzés volt egy ilyen csendes kocsit vezetni. A leghangosabb neszt a gumiabroncsok keltették a konténer fémpadlóján. Aztán leszökkent a fűbe, és ez a nesz is elenyészett. Thorne kiszállt, és összekapcsolta a két lakókocsit a harmonikás átjáróval.

Végül az ugyancsak elektromos meghajtású motorkerékpár felé fordult a figyelme. Felgurította az Explorer hátsó részén kiképzett kis platóra, ráemelte a konzolokra, és rácsatlakoztatta az energiakábelt, hogy feltöltse az akkumulátorait; ezzel bekötötte a lakókocsit működtető rendszerbe. Hátralépett. Ezzel is megvolnánk.

A fülledt, csendes tisztáson Eddie a távolba meredt; a kráter magas, körkörös peremét bámulta, ahogy az áthatolhatatlannak látszó dzsungel fölé tornyosul. A csupasz sziklafal idegenül, vészjóslóan és ellenségesen vibrált a kora reggeli forróságban. Úgy érezte magát, mint aki csapdába esett, egy olyan csapdába, ahonnan nincs kiút.

– Hogy a fenébe jöhet ide bárki is a maga jószántából? – fakadt ki.

Mellette a botra támaszkodó Malcolm elmosolyodott. – Kilépni a mindennapokból, Eddie. Soha nem jutott még az eszébe, hogy legalább egy időre odahagyjon mindent?

– Ha majd eszembe jut, igyekszem magam gyorsan túltenni rajta – morogta Eddie. – De ha egészen kifordulnék magamból, akkor is legyen a közelben egy Pizza Hut, ha érti, hogy mire gondolok.

– Akkor magának legalább mindig van mihez tartania magát. Irigylésre méltó hozzáállás.

Thorne a lakókocsi végéhez sétált, és elővett két puskát, a csövük alatt két-két alumíniumdobozfélével. Az egyik puskát átnyújtotta Eddie-nek, a másikat Malcolm elé tartotta. – Láttad már ezeket?

– Olvastam róluk – mondta Malcolm. – Ez a svéd cucc?

– Igen. Lindstradt légpuska. A világ legdrágább puskája. Erős, egyszerű, pontos és megbízható. Szubszonikus, becsapódásra aktivizálódó Fluger lövedékkel működik, amit megtölthetünk bármilyen vegyülettel. – Thorne egy csattintással kinyitotta a tölténytárat, melyben egy sor karcsú, szalmasárga folyadékkal töltött plasztiktartály lapult. A lövedékek mindegyike hét centiméter hosszú tűben végződött. – Ezek például a Conus purpurascens-nek, a dél-tengeri tölcsérkagylónak a mérgét tartalmazzák. A leghatásosabb idegméreg a világon. A másodperc kétezred része alatt hat. Gyorsabb, mint az idegi ingerületátvitel sebessége. Az állat már el is dől, mielőtt egyáltalán megérezné, hogy meglőtték.

– Halálos? – Thorne bólintott.

– Ezzel aztán nincs semmiféle utólagos bonyodalom. Úgyhogy lehetőleg ne lődd lábon magad, mert halott vagy, mielőtt tudatosulna benned, hogy meghúztad a ravaszt.

Malcolm bólintott.

– Van ellenméreg?

– Nincs. És ha volna is? Nem lenne idő alkalmazni.

– Mindenesetre jelentősen leegyszerűsíti a dolgokat – jegyezte meg Malcolm, miközben átvette a puskát.

– És nem árt, ha észben tartod – mondta Thorne. – Eddie? Indulhatunk.

A VÍZFOLYÁS

Eddie beszállt az Explorerbe, Thorne és Malcolm betelepedtek a lakókocsi vezetőfülkéjébe. Hamarosan kattant a rádió, és Eddie hangja hallatszott:

– Helyén van az adatbázis, Doki?

– Azonnal – szólt vissza Thorne.

A műszerfal leolvasónyílásába csúsztatta az optikai lemezt. A kis monitoron megjelent a sziget elmosódott, felhők mögül előderengő képe.

Malcolm felismerte az egyik műholdas felvételt Levine dolgozószobájából. Felvonta a szemöldökét. – Ez mire jó?

– Várj csak – kacsintott Thorne. – A rendszer mindjárt összegzi az adatokat.

– Kifejthetnéd bővebben is. Honnan erednek az adatok?

– Műholdról. – Egy pillanat múlva műholdas radarkép terült a fényképre. A felhőréteg szétfoszlott. Thorne megnyomott egy gombot, mire a számítógép kirajzolta a körvonalakat, feltüntette a részleteket, és kiemelte az úthálózat halvány pókhálóját.

– Ügyes – biccentett elismerően Malcolm. De Thorne feszültnek látszott.

– Megvan! – szólt át Eddie.

– Ugyanezt látja? – kérdezte Malcolm.

– Igen. Az Explorer műszerfalán.

– Viszont nem kapok GPS-t – vágta rá idegesen Eddie. – Nem működik?

– Türelemmel lehetnél legalább egy másodpercig! – fakadt ki Thorne. – Olvassa az adatokat. Mindjárt végez.

A tölcsér alakú Globális Pozicionáló Szenzort a lakókocsi tetején helyezték el. Egy navigációs műholdról vett rádiójelek alapján a GPS néhány méteres pontossággal ki tudta számítani a jármű pozícióját. A kocsit jelző villogó X pillanatokon belül meg is jelent a sziget térképén.

– Ez az – nyugtázta azonnal Eddie. – Átjött. Úgy látom, a tisztásról vezet egy út észak felé. Menjünk azon?

– Mondjuk – mondta Thorne. A térkép tanúsága szerint az út kilométereken át kanyargott a szigeten, majd véget ért egy csomópontban, ahol összefutott a többi úttal. Mintha épületek körvonalai is derengtek volna arrafelé, de ezt nem lehetett egyértelműen megállapítani.

– Oké, Doki. Indulunk.

Eddie elindult az Explorerrel. Thorne rálépett a pedálra, és a lakókocsi zümmögve az Explorer nyomába eredt. Malcolm csendesen szöszmötölt egy kis notebook számítógéppel az ölében. Ki sem nézett az ablakon.

Rövidesen maguk mögött hagyták a tisztást, és behatoltak a dzsungelbe. Megvillantak a műszerfal fényei; a jármű ezután a telepekből merítette az energiát. Az összefonódó lombkoronázat nem eresztett át elegendő napfényt a napelem működtetéséhez.

Továbbhaj tottak.

– Hogy áll, Doki? – kérdezte Eddie. – Kitart a töltés?

– Tökéletes, Eddie.

– Idegesnek tűnik – jegyezte meg Malcolm.

– Csak a felszerelés miatt nyugtalankodik.

– Egy frászt! – horkant fel Eddie. – Kizárólag magam miatt nyugtalankodom.

Bár az elhanyagolt utat elborította a növényzet, jó iramban haladtak. Tíz perc elteltével iszapos parttal szegélyezett keskeny vízfolyáshoz értek. Az Explorer lassan belehajtott a vízbe, aztán hirtelen megállt. Eddie kiugrott a kocsiból, és visszafelé lépkedett a vízből kiálló köveken.

Thorne kinyitotta az ajtót. – Mi van?

– Észrevettem valamit, Doki!

Thorne és Malcolm is kiszállt a kocsiból, és megálltak a patak partján. Távoli kiáltások sodródtak feléjük; mintha madarak szólongatták volna egymást. Malcolm a homlokát ráncolva kémlelte a lombokat.

– Madarak? – kérdezte Thorne. Malcolm tagadóan megrázta a fejét.

Eddie lehajolt, és egy textildarabot emelt fel a sárból. Sötétzöld Gore-Tex anyag volt, rávarrott bőrcsíkkal az egyik széle mentén.

– Az expedíciós hátizsákjaink közül való – állapította meg.

– Az egyiket Levine számára készítettük, ugye?

– Igen, Doki.

– Abba is tettél jeladót? – kérdezte Thorne. A hátizsákokat az esetek többségében helyzetjelző adóval látták el.

– Igen.

– Megnézhetném? – kérdezte Malcolm. Átvette a textildarabot, és a lombok között átszűrődő fénykévébe tartotta. Elgondolkozva tapogatta a szakadás szélét.

Thorne egy túlméretezett személyi hívóra emlékeztető kis rádióvevőt csatolt le a derékszíjáról. Feszülten figyelte a folyadékkristályos kijelzőt. – Semmi jel.

Eddie fürkésző tekintettel figyelte az iszapos partot. Ismét lehajolt. – Itt egy másik szövetdarab… És egy másik. És még egy. Foszlányokra szaggatták a hátizsákot, Doki!

Újabb túlvilági rikoltás hallatszott. Malcolm a távolba meredt, megpróbálta meghatározni a hangforrás helyét. Egyszer csak Eddie döbbent hangját hallotta:

– A szentségit… Társaságunk van!

Fél tucat élénkzöld, gyíkszerű állat állt a lakókocsi mellett. Akkorák voltak, mint egy-egy csirke, és élénken csiripeltek. A hátsó lábukon jártak, kinyújtott farkukkal egyensúlyoztak. Járás közben idegesen bólogattak, pontosan úgy, mint a tyúkok. És jellegzetes nyikkanásaik is nagyon emlékeztettek egyes madarak hangjára. Ennek ellenére nem madaraknak, hanem kifejezetten gyíkoknak látszottak. Ábrázatuk meglepően csúfondáros benyomást keltett, és madár módra, szaporán forgatták a fejüket, miközben az embereket méregették.

Eddie karba fonta a kezét. – Mi ez, szalamandraértekezlet?

A zöld gyíkok kíváncsian nézelődtek. A lakókocsi alól és a környező bozótból újabbak csatlakoztak hozzájuk. Hamarosan tucatnyian gyűltek össze. Csiripelve várakoztak.

– Kompik – mondta Malcolm. – A rendszertani nevük Procompsognathus triassicus.

– Úgy érti, ezek…

– Igen. Dinoszauruszok.

Eddie összevonta a szemöldökét. – Inkább csirkéknek látszanak.

– Úgy van. Nagyon madárszerűek.

– Veszélyesek? – kérdezte Thorne.

– Nem túlságosan – válaszolta Malcolm. – Kis dögevők, mint mondjuk a sakálok. Elpusztult állatokat esznek. De azért nem mennék közelebb. Enyhén mérgező a harapásuk.

– Eszem ágában sincs közelebb menni – biztosította Eddie.

– A frászt hozzák rám. És nem is látszanak valami rémültnek, pedig elvárnám tőlük.

Malcolmnak ez ügyben már volt némi tapasztalata korábbról. – Ennek nyilván az az oka, hogy nem élnek emberek a szigeten. Úgyhogy semmi okuk félni az embertől.

– Helyes, akkor gyorsan adjunk rá okot! – javasolta Eddie, és felkapott egy jókora követ.

– Hé! – szólt rá Malcolm. – Tegye le! Az egész elképzelés… De Eddie már elhajította a követ, ami a kompik csoportja mellett ért földet. A közelebb álló gyíkok meglepetten félreugrottak. Némelyikük szűk körökben ugrándozott, nyilvánvalóan megzavarodva. A többiek azonban alig-alig mozdultak.

– Hátborzongató – mondta Eddie. A levegőbe szimatolt. – Érzi ezt a szagot?

– Igen – bólintott Malcolm. – Meglehetősen erős.

– Meglehetősen erős? Dögletesen büdösek! – méltatlankodott Eddie. – Mint valami háromhetes dög. És maga szerint még az is természetes, hogy ezek az izék semmiféle félelmet nem mutatnak… És ha veszettek?

– Nem azok – mondta Malcolm.

– Honnan tudja?

– Mert csak emlősök kapnak veszettséget. – Ám azonmód kétségei támadtak. Valóban, a veszettség meleg vérű állatokat sújtó betegség. De hogy a kompik meleg vérűek-e vagy sem… Nem tudta eldönteni.

Zizzenő nesz hallatszott a magasból. Malcolm felnézett az egybefüggő zöld lombozatra. Mozgást látott a levelek között, mintha láthatatlan kis állatok ugrálnának ágról ágra. Sikkantásokat és csiripelést hallott, félreérthetetlenül állati hangokat.

– Nem madarak – Thorne követte Malcolm pillantását. – Majmok?

– Akár azok is lehetnének. – Malcolm megvonta a vállát. – De erősen kétlem.

Eddie megborzongott. – Azt mondom, tűnjünk el innen.

Visszatért a folyócskához, és beült az Explorerbe. Malcolm óvatosan lépkedett Thorne nyomában a lakókocsi felé. A kompik csapata megbolydult, de nem széledt szét. Izgatottan csivitelve bóklásztak körülöttük. Malcolm és Thorne bemásztak a kocsiba, és bezárták az ajtót, gondosan ügyelve, hogy ne csukják rá véletlenül valamelyik kis teremtményre.

Thorne beült a volán mögé, és beindította a motort. Eddie az Explorerrel már átjutott a vízfolyáson, és felfelé tartott a túloldali emelkedőn.

– Azok a procompso-micsodák… – szólalt meg Eddie hangja a rádióban. – Igaziak, ugye?

– Ó, hogyne – helyeselt Malcolm. – Igazibbak már nem is lehetnének.

AZ ÚT

Thorne kényelmetlenül érezte magát. Kezdte megérteni Eddie-t. Bár ezeket a járműveket ő maga tervezte és építette, rajta is elhatalmasodott az aggodalom, hogy kipróbálatlan felszerelésre bízták magukat. A következő tizenöt percben az út meredeken emelkedett. A kocsi belsejében egyre növekedett a forróság.

– Van légkondicionálás? – tudakolta Malcolm.

– Van, de nem akarom lemeríteni az akkumulátort.

– Lehúzhatom az ablakot?

Thorne oldalt pislantott. – Ha gondolod, hogy nem lesz baj belőle…

Malcolm vállat vont. – Miért lenne?

Megnyomta a gombot; az ablak nesztelenül belecsúszott az ajtóba. A kinti forró levegő összekeveredett a bentivel. Malcolm Thorne-ra pillantott. – Ideges vagy, Doki?

– Mi az hogy – mondta Thorne. – Méghozzá pokolian.

Bár az ablak nyitva állt, Thorne érezte, hogy patakzik a mellkasán a veríték.

– Előbb ki kellett volna próbálnunk, Doki! – szólalt meg Eddie a rádióban. – Az ember nem megy mérgező csirkék közé, ha nem bízhat meg százszázalékosan a kocsijában!

– A kocsik jók. Hogy áll a töltés?

– Azzal egyelőre semmi gond. Persze még nem tehettünk meg nyolc kilométernél többet.

Az út széles ívben jobbra kanyarodott, aztán balra, majd megint jobbra és megint balra, mind több és több kanyart írt le, ahogy egyre meredekebben emelkedett a terep. Thorne-nak összpontosítania kellett az összekapcsolt lakókocsik vezetésére; valósággal jótéteménynek érezte, hogy átmenetileg elterelheti a figyelmét az aggodalmairól.

Az Explorer jobbra fordult előttük.

– Nem látok több állatot – jegyezte meg Eddie leplezetlen megkönnyebbüléssel.

A következő kanyar után az út már nem emelkedett, és a továbbiakban a hegygerinc vonalát követte. A GPS-képernyő szerint északnyugatnak tartottak, a sziget belseje felé. Körülfogta őket a dzsungel; semmit nem láttak a sűrű lombozaton kívül.

Egy ipszilon alakú elágazáshoz értek. Eddie lassított, és oldalra húzódott. Thorne tekintete kifakult útjelző táblára esett, mindkét irányba egy-egy nyíl mutatott. A bal oldali út felirata így szólt: „Mocsár”. A jobb oldali nyílon ez állt: „B telep”.

– Halló! – szólt át Eddie. – Merre?

– A B. telepre – mondta Malcolm.

– Felőlem…

Az Explorer lassan nekivágott a jobb oldali útnak. Thorne követte. Távolabb kénes, sárga gőz párállt a földből, elszíntelenítve a környező növényzetet. Erős szag terjengett.

– Vulkanikus – jegyezte meg Thorne. – Ahogy előre megmondtad.

Nemsokára fortyogó, sárga üledékkel szegélyezett tavacskát pillantottak meg.

– A mindenségit – mondta Eddie –, de hát ez aktív! Tényleg, azt mondanám, hogy… Mi a franc!

Az Explorer féklámpái felvillantak, és a kocsi nagyot zökkenve megállt.

Thorne beletaposott a fékbe, a lakókocsi megfarolt, páfránylevelek söpörtek végig az oldalán, és alig egy hajszállal sikerült csak elkerülnie Eddie-t. Thorne az Explorer mellé gurult, és szúrós pillantást vetett Eddie-re. – Az ég szerelmére, Eddie, mi a…

De Eddie meg sem hallotta. Tágra nyílt szemmel meredt az útra.

Néhány méterrel előttük, ahol kidőlt fák feküdtek az út mentén, hasadék nyílt a növényzet egymásba fonódó függönyében. Nyugat felé tekintve beláthatták szinte az egész szigetet. Ám Thorne épp csak elkönyvelte a tudata legmélyén a káprázatos kilátást. Minden figyelmét az úton átporoszkáló víziló nagyságú állatnak szentelte.

Nem víziló volt. Halványbarna bőrét jókora, tányérszerű pikkelyek borították. Fejét ívelt csonttaréj koszorúzta, és a tarajból két tompa szarv emelkedett ki. A harmadik szarva előrenyúlt, a pofája fölé.

A rádióban hallották, hogy Eddie lélegzet után kapkod.

– Maga tudja, mi a fene ez?

– Triceratops – közölte Malcolm. – Fiatal példánynak nézem.

– Az a gyanúm, hogy jól látja. Kapaszkodjon; megérkezett az anyukája is! – nyögte Eddie.

Egy hasonló, ám az elsőnél legalább kétszer nagyobb állat keresztezte az utat. Hosszú, görbe szarvai figyelemre méltóan hegyesnek látszottak.

Aztán előbukkant egy harmadik triceratops, majd egy negyedik. Egy egész csorda baktatott át az úton kényelmes tempóban. A járművek a legcsekélyebb mértékben sem keltették fel az érdeklődésüket; sorjában leereszkedtek a lejtőn, és átmenetileg eltűntek a hegyoldal domborulata mögött.

Az emberek, mintha igézet alól szabadultak volna, feljebb emelték a tekintetüket. Thorne végtelen, vizenyős síkságra látott, melyet széles, lustán hömpölygő folyó szelt ketté. A folyó mindkét oldalán állatok legeltek. Délen hozzávetőleg húsz középméretű, sötétzöld dinoszaurusz bóklászott, nagy fejük időközönként kiemelkedett a hosszú szálú, dús fűből, ilyenkor szétnéztek, majd legelésztek tovább. A közelükben Thorne nyolc kacsacsőrű dinoszauruszt fedezett fel, hosszú csőszerű, magasan a fejük fölé emelkedő tarajjal; vizet ittak a folyóból, és valahányszor felemelték a fejüket, gyászos, gágogó hangot hallattak. Aztán egy magányos sztegoszauruszt pillantott meg a hegyoldalban, domborodó hátán hatalmas, sokszögletű pikkelyek sora vonult végig. A triceratopsok csordája időközben előbukkant a domborzat takarásából, és közömbösen elporoszkált a sztegoszaurusz mellett. És nyugatra, a fák koronája fölé emelkedve, egy tucat apatoszaurusz hosszú, kecses nyaka imbolygott, lustán majszoltak, testüket eltakarta a lombozat.

Idilli látvány volt – de egy alapvetően idegen világ idillje.

– Doki! – suttogta döbbenten Eddie. – Miféle helyre csöppentünk?

A B.TELEP

Csak ültek a kocsiban, és képtelenek voltak elszakadni a látványtól. Figyelték, ahogy a dinoszauruszok lassan keresztülgázolnak a magas füvön. Hallgatták a kacsacsőrűek halk kiáltásait. A legelésző csorda békésen haladt a folyó mellett.

Eddie hangja a rádió torzításán át is megilletődötten csengett: – Ezen a szigeten megállt az idő? Elkerülte az evolúció?

– Dehogy – horkant fel Malcolm. – Teljesen racionális magyarázata van mindannak, amit látunk. És éppen azt akarjuk…

Vékony, elektronikus fütty hallatszott a műszerfal felől. A GPS-térkép kék rácshálóján villogó, háromszögletű pont jelent meg, mellette apró betűkkel a LEVINE felirat állt.

– Ő az! – kiáltott fel Eddie. – Megtaláltuk a pasast!

– Látod? – mondta gondterhelten Thorne. – Egészen gyenge a jel…

– Éppen elég erős ahhoz, hogy az azonosítómodulációt is átvigye. Az ott Levine, és valahol előttünk járhat a völgyben.

Az Explorer máris előreszökkent az úton.

– Menjünk! – mondta Eddie. – Mielőbb el akarok tűnni innen a fészkes fenébe.

Thorne bekapcsolta a lakókocsi elektromos motorját. Felhangzott a vákuumszivattyú pöfögése és a váltó halk nyöszörgése. Sebességbe kapcsolta a kocsit, és az Explorer nyomába eredt.

Ismét bezárult körülöttük az áthatolhatatlan dzsungel párás, forró félhomálya. Thorne felfigyelt rá, hogy a füttyögés szabálytalanná válik. A monitorra pillantott; a villogó háromszög hol eltűnt, hol ismét megjelent.

– Elvesztjük Levine-t? – szólt a rádió mikrofonjába Thorne.

– Nincs jelentősége – mondta Eddie. – Már betájoltuk, és éppen arrafelé tartunk. Tulajdonképpen csak végig kell mennünk ezen az úton. Jobbra e mellett az őrbódé vagy micsoda mellett.

Thorne oldalt hajolt, hogy kilásson az Explorer mellett. Egy betonépítményt és egy kidőlt sorompót vett észre. Kétségkívül valamilyen ellenőrzési pont lehetett évekkel ezelőtt. Az építmény beroskadt, és itt-ott töredezett szélű hasadékok látszottak ki a kúszónövények alól. Továbbhaladva kövezett útra értek. Megváltozott a növényzet jellege is, mintha valaha gondosan távol tartották volna innen a terjeszkedő dzsungelt. Hamarosan újabb ellenőrző pont mellett haladtak el.

A következő száz méteren az út szelíden kanyargott a hegygerinc mentén. A viszonylag gyéren növekvő páfrányok között nyíló résekben zöldre festett, fából készült, egyforma melléképületek villantak elő. Talán raktárak lehettek.

És az utolsó kanyarból kibukkanva hirtelen eléjük tárult az alattuk elterülő komplexum. Hozzávetőleg nyolcszáz méterre lehettek tőle, és az út egyenesen a bejárathoz lejtett.

– Hát ehhez mit szólnak? – szólt át Eddie a rádión.

Thorne maga is elképedt. Hatalmas épület lapos teteje uralta a tisztás közepét. Legalább két futballpályányi területet fedett be. A roppant tetőn túl zömök épület állt. első pillantásra Thorne erőműnek nézte. Ha helytálló a benyomása, gondolta, akkor a mérete alapján egy egész kisvárost képes volna energiával ellátni.

A főépület távolabbi végén Thorne rakodórámpákat és tehergépkocsik számára kialakított közlekedősávokat látott. Távolabb, jobbra, részben takarva a növényzettől, pavilonszerű kis építmények álltak, de ebből a távolságból nem vállalkozott rá, hogy közelebbről meghatározza a feladatukat.

Az épületegyüttes összességében olyan nyilvánvalóan és kizárólagosan célszerű elrendezést követett, ami egy ipartelepet juttatott Thorne eszébe.

– Tudod, mi ez? – kérdezte Malcolmtól.

– Igen – bólintott Malcolm. – Egy ideje már gyanítom.

– Vagyis?

– Hogy is mondjam… egyfajta gyár.

– De milyen hatalmas! – mondta Thorne.

– Na igen – biccentett Malcolm. – Muszáj volt nagyra építeni.

Eddie szólt közbe a rádióból: – Még kapom a jelet Levine-ről. És most jön a meglepetés! Abból az óriási épületből érkezik.

Elhajtottak a fedett bejárat mellett, majd a főépület megereszkedett, oszlopos előcsarnoka előtt. Modernkedő beton- és üvegszerkezet volt, de a dzsungel már hosszú ideje ostromolta, és láthatóan csakis az időn múlott, mikor foglalja el teljesen. Kúszónövények csüngtek a tetőről, az üvegtáblák többsége törötten tátongott, a beton repedéseiben kihajtottak a páfrányok. Thorne átszólt az Explorerbe. – Eddie? Kapod még a jelzést?

– Igen – mondta Eddie. – Az épületből érkezik. Mi a szándéka, Doki?

– Állítsuk fel a táborunkat azon a mezőn – mondta Thorne, és balra mutatott. Egykor gondozott pázsit lehetett ott, ahol most, nyolcszáz méternyire tőlük, jókora tisztás terpeszkedett a dzsungelben. Mindenesetre alkalmasnak látszott arra a célra, hogy elegendő fényt kapjanak a napelemek. – Aztán körülnézünk.

Eddie a tisztásra hajtott, megfordult az Explorerrel, és leállította orral az út felé. Thorne az Explorer mellé irányította a lakókocsi-szerelvényt, és kikapcsolta a motort. Kimászott a mozdulatlan, forró levegőre. Malcolm is kiszállt, és Thorne mellé bicegett. Itt, a sziget közepén teljes volt a csend – eltekintve a rovarok zümmögésétől.

Eddie is megérkezett, közben buzgón csapkodta magát.

– Fenemód barátságos hely, mi? Valóságos moszkitóparadicsom! Bemegyünk a hapsiért? – Lecsatolta a vevőkészüléket a derékszíjáról; tenyerével árnyékolta a képernyőt a napfény elől. – Még mindig odabent van.

– Gyerünk, hozzuk ki – intett Thorne.

A három férfi sarkon fordult, és beszállt az Explorerbe. Az autó elindult a romos épület felé.

A LAKÓKOCSI

Az autómotor hangja elenyészett. Ismét csend lett. A műszerfal halványan derengett, a GPS-térkép villogó X-e szenvtelenül jelölte a lakókocsi helyzetét. A monitoron egy „Aktív rendszerek” feliratú kis ablak mutatta az akkumulátor töltését, valamint a napelem teljesítményét és működését az utolsó tizenkét óra folyamán. Fényes zölden izzottak az elektronikus kijelzők.

A lakórészlegben, a mosogató tájékán meg-megcsobbant a zárt rendszerben keringő vízkészlet. Aztán egy csattanás hallatszott az ágyak fölött elhelyezett tárolórekeszből. A csattanás kisvártatva megismétlődött. Aztán ismét csend lett.

Alig egy perc elteltével egy hitelkártya csusszant elő a rekesz ajtajának a réséből. A kártya végigsiklott a résben, felemelte a kallantyút, és kiakasztotta a helyéről. Az ajtó kitárult; jókora textilköteg pottyant tompa puffanással a padlóra. A csomag mocorgótt, kigöngyölődött – és Arby Benton nagyot nyögve kinyújtóztatta apró testét.

– Sikítani fogok, ha nem pisilhetek azonnal – jelentette ki olyan hangsúllyal, ahogy elképzelése szerint a történelem kiemelkedő alakjai szoktak beszélni, mikor kinyilatkoztatják tankönyvekbe kívánkozó bölcsességeiket, és bizonytalan léptekkel a csöppnyi fürdőszobába sietett.

Megkönnyebbülten felsóhajtott. Kelly ötlete volt, hogy mindenképpen tartsanak Thorne-ékkal, de persze Arbyra maradt a részletek kidolgozása. És mindent tökéletesen ki is számolt, gondolta – legalábbis majdnem tökéletesen. Arby előre látta, hogy alaposan be kell bugyolálniuk magukat, mert a teherrepülőn dermesztő hideg lesz, tehát kitömte a fülkéket a kocsiban található pokrócokkal és lepedőkkel. Igazolódott az elképzelése, hogy legalább tizenkét órán át ott kell lapulniuk, ezért félretett némi aprósüteményt és néhány palack vizet. Voltaképpen mindenre gondolt és minden feltételezése pontosan bevált, kivéve azt az apróságot, hogy az utolsó pillanatban Eddie Carr gondosan bereteszeli az összes szekrényt, rekeszt és fülkét. Természetesen kívülről. Egyszerűen bezárta őket, úgyhogy az elkövetkező tizenkét óra során Arby képtelen volt eljutni a fürdőszobába. Tizenkét végtelenül hosszú órán át!

Felsóhajtott, teste jólesően elernyedt, és megkönnyebbülten hallgatta a véget nem érő, egyenletes csobogást. Még mindig be lenne zárva, gondolta megborzongva, ha végül nem jut eszébe a…

Fojtott kiáltások ütötték meg a fülét. Leöblítette a toalettet, és visszatért az ágyakhoz. Leguggolt az alsó raktárfülke mellé. Kiakasztotta a kallantyút; egy másik bebugyolált csomag bukkant elő. Kelly nehézkesen kibontotta magát, és talpra kászálódott.

– Hé, Kel – mondta ragyogó képpel Arby. – Megcsináltuk!

– Muszáj kimennem – mondta fojtott hangon Kelly, és már robogott is; az ajtó nagy csattanással csapódott be mögötte.

Arby büszkén hajtogatta:

– Megcsináltuk! Megcsináltuk!

– Egy pillanat, Arby! Jó?

Kelly kinézett a fürdőszoba ablakán. Füves tisztást pillantott meg, távolabb a dzsungel páfrányait és égbe nyúló fáit. Magasan a fák csúcsa fölött pedig a vulkáni karéj hosszan elnyúló fekete sziklafala emelkedett.

Tehát eljutottak Isla Sornára!

Sikerült!

Kelly kijött a fürdőszobából. – Ó, már azt hittem, belepusztulok! – Őszinte elismeréssel mérte végig Arbyt. – Hogyan nyitottad ki az ajtót?

– Hitelkártyával – válaszolta könnyedén a fiú.

Kelly csodálkozva felhúzta a szemöldökét. – Neked van hitelkártyád?

– A szüleimtől kaptam, sürgős esetekre – magyarázta sietősen. – És rájöttem, hogy ennél sürgősebb esetet elképzelni sem tudok!

Igyekezett gyorsan elütni a kérdést. Arby tudta, milyen érzékenyen reagál Kelly mindenre, ami pénzzel áll kapcsolatban. Gyakran tett csípős megjegyzéseket Arby drága ruháira, és hogy mindig van nála pénz taxira vagy egy kólára a Larson’s Deliben iskola után. Egy alkalommal Arby azt találta mondani, hogy szerinte az életben egyáltalán nem olyan fontos a pénz, és Kelly elcsukló hangon csak ennyit válaszolt:

– Neked miért is lenne fontos?!…

Azóta Arby gondosan kerülte ezt a kényes témát.

Arby többnyire zavarba jött, valahányszor nem számítógépekkel, hanem emberekkel került kapcsolatba. Felfigyelt rá, milyen idegenkedve tekintenek rá az osztálytársai. Persze, hiszen fiatalabb náluk. És fekete bőrű, gondolta. És mert ahhoz a típushoz tartozik, amelyet a többi gyerek okostojásnak csúfol. Pedig igazán mindent elkövetett, hogy befogadják. De nem járt sikerrel. Nem lett sem fehér, sem magas, sem jó sportoló. Ostobának lenni pedig nem volt hajlandó. A legtöbb iskolatársa olyan végtelenül unalmas volt, hogy Arby alig tudott ébren maradni a társaságukban. A tanárai olykor mérhetetlenül bosszantották, de mit tehetett ellene? Az iskolát egy idegtépő lassúsággal lejátszott videofilmnek tekintette: ha óránként csak egyszer pillant oda, akkor sem mulaszt semmit. A többi gyerek láthatóan elvárta volna tőle, hogy lelkesedjen a „Melrose Place”-féle tévéshow-kért, vagy a San Francisco 49ers kosarasaiért, esetleg elmélyült érdeklődést mutasson Shaq O’Neal legújabb reklámszerződései iránt, de Arby ezt képtelen volt eljátszani. Tökéletesen hidegen hagyták ezek az elképesztően érdektelen témák.

Arra azonban régen rájött, hogy jobb, ha elhallgatja a véleményét. Hát inkább ki sem nyitotta a száját. Úgysem értette meg senki… kivéve Kellyt.

És Levine doktort. Szerencsére az iskolában mód nyílt az előmenetel szerinti évfolyamváltásra, ami azért bizonyos mértékig Arby számára is érdekes volt. Persze nem túl érdekes, de legalább jobb a szokványos iskoláknál. És amikor Levine doktor úgy döntött, hogy tanítani fogja az osztályt, Arby egyszer csak azon kapta magát, hogy életében először érdemes odafigyelnie valamire az iskolában. Hiszen…

– Szóval ez Isla Sorna? – szólalt meg Kelly, és kinézett az ablakon a dzsungelre.

– Szerintem igen – mondta Arby.

– Amikor nemrég megállították a kocsit – mondta Kelly –, hallottad, hogy miről beszélgetnek?

– Csak hangfoszlányokat. Tudod, a kipárnázás miatt.

– Én sem hallottam sokat – ismerte el Kelly. – De úgy hangzott, mintha valami egészen lázba hozta volna őket.

– Igen, az igaz.

– Úgy hallottam, mintha dinoszauruszokról beszélgettek volna – folytatta Kelly. – Te is hallottad?

Arby felkacagott, és megrázta a fejét. – Nem, Kel.

– De én biztos vagyok benne!

– Tényleg?

– Thorne például határozottan azt mondta, hogy „triceratops”.

– Kel… – Arby elnéző mosollyal megcsóválta a fejét. – A dinoszauruszok hatvanötmillió éve kihaltak.

– Tudom, de…

A fiú széles mozdulattal kimutatott az ablakon. – Látsz itt akár egyetlen dinoszauruszt is?

Kelly nem válaszolt. Átment a kocsi túloldalára, és kinézett az átellenes ablakon is. Egy villanásra meglátta Thorne-t, Malcolmot és Eddie-t, éppen eltűntek egy hatalmas épület kapujában.

– Attól tartok, meglehetősen bosszúsak lesznek, amikor megtalálnak minket – jegyezte meg mintegy mellékesen Arby. – Mit gondolsz, hogyan kellene beadnunk nekik?

– Majd meglátjuk.

– Őrült dühösek lesznek.

– És? Mit tehetnek? – vont vállat Kelly.

– Hazaküldenek.

– Hogyan? Csak velük együtt mehetünk el.

– Igaz. Teljesen igazad van. – Arby széttárta a karját, mint aki beletörődik a megváltoztathatatlanba, valójában azonban egyre jobban gyötörte a lelkiismeret. Kelly ötlete volt, hogy vitessék el magukat potyautasokként. Arby nem szerette felrúgni a szabályokat, utált bármiféle bajba keveredni. A legenyhébb dorgálásba is belepirult, és egész testét elöntötte a veríték. Az elmúlt tizenkét óra folyamán sokat rágódott azon, mit szólnak majd a felnőttek.

– Nézd – mondta bátorítóan Kelly, aki nagyjából sejtette, mi játszódik le Arbyban –, a helyzet igazán egyszerű. Eljöttünk megkeresni a barátunkat, Levine doktort, mert nagyon aggódunk miatta. Ennyi az egész. Thorne doktornak is sokat segítettünk.

– Igen…

– És megint a segítségükre lehetünk.

– Hát…

– Szükségük van a segítségünkre!

– Talán – mondta Arby. De nem érezte magát meggyőzve. Kelly témát váltott.

– Kíváncsi vagyok, mit szoktak itt enni. – Kinyitotta a hűtőszekrényt. – Nem vagy éhes?

– Éhes? Mindjárt éhen halok! – jelentette ki felvillanyozódva Arby, és hirtelen feledte vívódását.

– Mit kérsz?

– Mi van? – Ráült a ruganyos szürke díványra, és elnyújtózott, miközben Kelly átkutatta a hűtőt.

– Gyere és nézd meg – mondta csípősen a lány. – Nem vagyok az idióta házvezetőnőd.

– Jól van, nyugi, nyugi.

– Elvárod, hogy mindenki körülötted ugráljon?

– Dehogy – mondta Arby, és gyorsan leszállt az ágyról.

– Micsoda egy kiállhatatlan kölyök vagy, Arby!

– Hé! – mondta meghökkenten Arby. – Mi ez a nagy felhajtás? Nyugodj meg! Ideges vagy?

– Ugyan – mondta Kelly. Elővett a hűtőből egy becsomagolt szendvicset. Arby a nyakát nyújtogatva bámészkodott befelé, aztán megragadta az első szendvicset, ami a kezébe akadt.

– Tedd vissza. Úgysem kell neked – mondta szenvtelenül Kelly.

Arby méltatlankodva rámeredt. – Dehogynem!

– Tonhalsalátás.

Arby ki nem állhatta a tonhalsalátát. Gyorsan visszatette a szendvicset, és alaposabban körülnézett.

– Balra találod a pulykásat – tájékoztatta Kelly. Arby hálásan kivette a pulykás szendvicset. – Kösz.

– Nem tesz semmit. – Kelly letelepedett a díványra, kibontotta a szendvicsét, és mohón magába tömte.

– Hát…legalább megoldottam, hogy eljussunk ide-mondta Arby, és kibontotta a szendvicset. Takarosan összehajtogatta a műanyag csomagolást, és maga mellé tette.

– Na igen. Megoldottad. Méghozzá elsőrangúan.

Arby szótlanul majszolta a szendvicset. Arra gondolt, soha életében nem evett ilyen finomat. Még a mamája pulykás szendvicsénél is jobban ízlett.

Erre a gondolatra a szívébe nyilaik a fájdalom. Arby nőgyógyász édesanyja gyönyörű volt – és szörnyen elfoglalt. Keveset tartózkodott otthon, de valahányszor együtt lehettek, mindkettejüket békesség töltötte el. Egészen különleges kapcsolatban álltak egymással. Ámbár az utóbbi időben az édesanyja mintha aggódni kezdett volna Arby viharos szellemi fejlődése miatt. Egy este, amikor a dolgozószobájában átfutott néhány tudományos cikket a progeszteronszint elemzéséről, Arby a válla fölött a számoszlopokra pillantott, és felajánlotta, hogy megpróbálja nemlineáris úton elemezni az adatokat. Az édesanyja különös, távoli pillantást vetett rá; Arby úgy érezte, mintha…

– Hozok még! – jelentette be Kelly, és máris a hűtőszekrénynél termett. Két szendvicset hozott, mindkét kezében egyet-egyet.

– Gondolod, hogy van elég?

– Ki törődik vele? Muszáj ennem – jelentette ki Kelly. Letépte a csomagolást az egyik szendvicsről.

– Talán nem kellene többet ennünk…

– Arby, ha minden apróság miatt ilyen szörnyen aggodalmaskodsz, akkor akár otthon is maradhattunk volna.

Arby eltűnődött, és úgy találta, van némi igazság Kelly szavaiban. Hirtelen meglepődve észlelte, hogy időközben elfogyott a szendvicse, így boldogan és különösebb fenntartás nélkül elfogadta a következőt.

Kelly tempósan falatozott, és kifelé bámult az ablakon.

– Kíváncsi vagyok, miféle épületbe mehettek be. Elhagyatottnak látszik.

– Biztosan már évek óta az.

– Miért emeltet valaki ekkora épületet egy lakatlan Costa Rica-i szigeten? – morfondírozott Kelly.

– Talán titkos tevékenységet folytattak.

– Vagy veszélyeset – lódította Kelly.

– Lehet – bólintott Arby. A veszély említése megbizsergette, ugyanakkor elbátortalanította. Egyszerre nagyon távolinak érezte az otthonát.

– Érdekelne, mivel foglalkozhattak – elmélkedett Kelly. Felpattant, és kezében a szendvics maradékával az ablakhoz sietett. – Szörnyű nagy. Hátborzongató.

– Hogyhogy?

– Nézd meg. Egészen benőtték a növények, mintha évek óta senki nem járt volna itt. És ezt a tisztást is felverte a gaz. Egészen magas a fű.

Arby csak a vállát vonogatta.

– De éppen mellettünk – folytatta Kelly – fut egy ösvény. Egy kitaposott ösvény.

Ezt már Arbynak is meg kellett néznie. Kellynek igaza volt. Alig néhány méterre a lakókocsitól keskeny, de világosan kivehető ösvény keresztezte a tisztást. A csapás letaposott füve elsárgult, több helyen kilátszott a csupasz föld.

– Nos – mondta Kelly –, ha viszont évek óta nem járt itt senki, akkor hogyan keletkezett ez a csapás?

– Biztosan valamilyen állat szokott erre járni – mondta Arby.

– Miféle állat?

– Nem tudom. Akármi élhet itt. Szarvas vagy ilyesmi.

– Én egyetlen szarvast sem láttam.

– Akkor kecskék. Tudod, vadkecskék, amilyenek Hawaiiban élnek.

– Szarvas, kecske… – Kelly elhúzta a száját. – Ahhoz túl széles a csapás.

– Mondjuk egy egész csorda vadkecske.

– Túl széles – ismételte tűnődve Kelly. Aztán megrántotta a vállát, és elfordult az ablaktól. Visszatért a hűtőszekrényhez.

– Kíváncsi vagyok, akad-e desszert.

A desszert említésére Arby a homlokához kapott, aztán felmászott az ágy fölötti rekeszhez, és kotorászni kezdett benne.

– Mit csinálsz? – csodálkozott Kelly.

– Megnézem a csomagomat.

– Miért?

– Azt hiszem, elfelejtettem betenni a fogkefémet.

– Igen?

Kelly hangsúlyából Arby arra következtetett, hogy magyarázattal tartozik. – És akkor nem tudom megmosni a fogamat mondta szerencsétlenül.

– Arb – sóhajtott fel színpadiasan Kelly. – Neked ilyenkor ez a legfontosabb?

– De hát én mindig megmosom a fogamat!

– Engedd el magad – tanácsolta Kelly. – Próbálj meg végre élni egy kicsit.

Arby keserves képpel leereszkedett a padlóra.

– Talán Thorne doktor hozott magával tartalék fogkefét. Leült az ágyra Kelly mellé. Átkarolta a lány vállát, és megcsóválta a fejét.

– Nincs desszert?

– Semmi. Még gyümölcsjoghurt sincs. Felnőttek. Semmit nem tudnak rendesen megszervezni.

– Az már igaz.

Arby ásított; a napon álló lakókocsiban egyre növekedett a forróság. A rekeszben kuporogva az elmúlt tizenkét órában szó sem lehetett alvásról. Most hirtelen elálmosodott.

– Menjünk ki? – kérdezte Kelly, és nagyot ásított. – Attól talán felébredünk.

– Szerintem itt kellene várnunk – vetette ellene Arby.

– Attól tartok, akkor menthetetlenül elalszom – mondta Kelly.

Arby vállat vont. Erőt vett rajta az álmosság. Visszament a lakórészlegbe, és ledőlt az ablak melletti matracra. Kelly követte.

– Nem akarok aludni – mondta nyűgösen.

– Remek, Kel. – Elnehezedett a szemhéja. Rájött, hogy már nem sokáig képes nyitva tartani a szemét. – Akkor ne aludj.

– De lehet – Kelly ismét ásított –, hogy azért lefekszem egy percre.

Arby még látta, hogy Kelly elnyúlik a szemben lévő ágyon, aztán becsukódott a szeme, és azonnal elaludt. Azt álmodta, hogy a repülőgépen van, érezte az enyhén himbálózó mozgást, hallotta a hajtómű mély dübörgését. Könnyedén aludt, egy pillanatra fel is ébredt; némileg csodálkozva észlelte, hogy a kocsi valóban himbálózik, és mély dübörgő hang hallatszik odakintről. De nyomban elaludt ismét. Ezúttal dinoszauruszokról álmodott, Kelly felemlegetett dinoszauruszairól; két akkora állatról, hogy nem is lehetett látni a fejüket az ablakban, csak a vastag, pikkelyes lábakat, amint döngő léptekkel elvonulnak a lakókocsi mellett. És Arby álmában a második állat megállt, lehajolt és kíváncsian bebámult az ablakon – és Arby rádöbbent, hogy egy tirannoszaurusz rex roppant fejét látja, a hatalmas állkapcsok könnyedén szétnyíltak, a félelmetes fogak megvillantak a napfényben… De álmában mindezt hűvös közönnyel szemlélte, és békésen aludt tovább.

ODABENT

A főépület hatalmas, kétszárnyú üvegajtaja mögött félhomályos előcsarnok sejlett fel. Az összekarcolódott üveget többéves mocsok borította, a krómozott kilincseket kikezdte a korrózió. Ám a por, törmelék és elszáradt levelek vastag rétegében egy kettős nyom is látszott, világosan kirajzolva a lengőajtók útjának kettős ívét.

– Valaki nemrégiben kinyitotta ezt az ajtót – mondta Eddie.

– Egyértelmű. És az illető Asolo márkájú csizmát viselt. Thorne kitárta az ajtót. – Menjünk.

Belépetek az épületbe. Forró, rezzenéstelen, áporodott levegő fogadta őket. Az előcsarnok kicsi volt és érdektelen. A recepciós pultot a maradványok alapján egykor szürke szövet boríthatta, most valamilyen sötét, zuzmószerű telepes növény. A falon elhomályosodott krómbetűk hirdették: „Kezünkben a jövő!”, bár a szavakat jórészt eltakarták a kúszónövények. A szőnyegből gombák sarjadtak. Jobboldalt várakozósarkot rendeztek be, kávézóasztallal és két hosszú kerevettel.

Az egyik kereveten vastag, barna, kiszáradt kocsonyára emlékeztető foltok éktelenkedtek, a másikat műanyag huzat fedte. Ez utóbbi kerevet mellett Levine hátizsákjának tépett maradványai hevertek a földön. A kávézóasztalon két üres műanyag palackot, egy műholdas telefont, egy sáros sortnadrágot és összegyűrt csokoládéspapírokat láttak. Közeledtükre egy élénkzöld kígyó siklott sebesen tova.

– InGen-létesítmény, igaz? – kérdezte Thorne a falra erősített emblémára pillantva.

– Minden kétséget kizáróan – mondta Malcolm.

Eddie Levine hátizsákja fölé hajolt, ujjait végigfutotta a szövet szakadásai mentén. Váratlanul egy jól megtermett patkány pattant ki a zsákból.

– Jézusom! – hőkölt vissza Eddie.

A patkány visítva eliszkolt. Eddie belekukkantott a hátizsákba.

– Nem hiszem, hogy bármelyikünk is pályázna a csokoládémaradékokra – mondta. A nadrág felé intett. – Ez adja az azonosítójelet? – Az expedíciós öltözékek némelyikét mikroadóval is ellátták.

– Nem – mondta Thorne, a kézi monitort figyelve. – Kapok jelet, de… onnan!

A recepciós pult mögötti fémajtóra mutatott. Az ajtószárnyakat egykor tolózárral becsukták és lakatokkal lezárták. De a lakatok már elrozsdásodva, törötten feküdtek a földön.

– Akkor keressük meg – javasolta Eddie, és az ajtó felé indult. – Mit gondolnak, milyenfajta kígyót láttunk?

– Fogalmam sincs róla.

– Mérges?

– Azt sem tudom.

Az ajtó hangos reccsenéssel kinyílt. A három férfi egy üres folyosón találta magát; az egyik falon törött ablakok sorakoztak, a padlót száraz levelek és törmelék borította. A másik falon helyenként vérnek látszó foltok sötétlettek, a folyosóról itt-ott ajtók nyíltak.

A hasadékokban növények vertek gyökeret, birtokba véve a szőnyegezett padlót. Az ablakok mellett, ahová bőségesebben érkezett fény, kúszónövények sűrű bozótja burjánzótt a repedezett falon. Kúszónövények csüngtek alá a mennyezetről is. Thorne és a többiek csendben lépkedtek a folyosón. Egyetlen hang sem hallatszott, csak a száraz levelek zörögtek a lépteik nyomán.

– Erősödik a jel – szólalt meg Thorne a monitorjára pillantva. – Valahol itt kell lennie, az épületen belül.

Thorne belökte az első útjukba eső ajtót. Belépett. A helyiség iroda lehetett, bútorzata egy íróasztalból és egy székből állt, a falon a sziget térképe függött. Az asztali lámpa rég felborult a rátekeredett kúszónövények súlyától. A számítógép-monitort vastag porréteg fedte. A szoba túlsó végén fény szüremlett be a mocskos ablakon.

A következő ajtó mögött egy csaknem teljesen hasonló iroda fogadta őket: ugyanolyan íróasztal, ugyanolyan szék, még az ablak mérete is a helyi szabványt követte.

Eddie felmordult: – Mint valami nyavalyás irodaház.

Thorne szó nélkül ment tovább. Sorra nyitogatta az ajtókat: a harmadikat és a negyediket. Újabb irodák.

Aztán kitárta az ötödik ajtót, és megtorpant.

Egy tanácsteremben állt; mint a többi helyiséget, ennek a padlóját is elszáradt levelek rétege és meghatározhatatlan eredetű törmelék borította. A szoba közepén hosszú faasztal állt, az asztalon állati ürülék kupacai emelkedtek. A tanácsterem ablakait belepte a por. Thorne közelebb lépett a nagy térképhez, ami teljes hosszúságában elfoglalta a szoba egyik falát. A térképbe különböző színű rajzszögeket tűztek. Eddie is beljebb óvakodott, és a homlokát ráncolva szemlélte a térképet.

A térkép alatt iratszekrény állt. Thorne megpróbálta kinyitni a fiókokat, de zárva voltak. Malcolm is belépett, és körülnézett.

– Mit jelenthet ez a térkép? – vetette fel Eddie. – Van valami ötlete azokkal a rajzszögekkel kapcsolatban?

Malcolm odapillantott. – Húsz rajzszög, négy különböző színben. Minden egyes színre öt rajzszög jut. Összességében ötszöget… vagy más, de mindenképpen ötágú alakzatot formázva rendezték el őket, úgy, hogy az alakzat elérje a sziget minden részét. Valamilyen hálózatot jelölhet.

– Mintha Arby is hálózatról beszélt volna.

– Valóban… Érdekes.

– Nos, most már mindegy – mondta Thorne. Visszatért a folyosóra, a vevőegység monitorát figyelve. Malcolm becsukta az ajtót maguk után, és továbbmentek. Több iroda mellett is elhaladtak, de egyikbe sem nyitottak be. Levine jelzéseit követték.

A folyosó végét kétszárnyú lengőajtó zárta le, felirata szerint eredetileg CSAK BELÉPÉSRE JOGOSULT SZEMÉLYEKNEK engedett bejárást. Thorne megpróbált belesni az üvegen. Az a benyomása támadt, hogy az ajtón túl hatalmas tér nyílik, és valamiféle bonyolult gépezet körvonalait is sejteni vélte, ám az üvegen kívül-belül vastagon állt a por.

Thorne Malcolmhoz fordult:

– Valóban azt hiszed, hogy tudod, mi célt szolgált ez az épület?

– Pontosan tudom – mondta Malcolm. – Nevezzük, mondjuk, dinoszaurusz-előállító üzemnek.

– Ugyan ki akarná, hogy ilyesmit csináljanak? – kérdezte elhűlve Eddie.

– Valószínűleg senki – bólintott Malcolm. – Ezért kezelték hétpecsétes titokként.

– Nem értem – rázta a fejét Eddie.

Malcolm keserűen elmosolyodott. – Hosszú történet.

Az ajtórésbe csúsztatta a kezét, és maga felé húzta az ajtó-szárnyakat. Megmozdítania sem sikerült őket. Egy ideig erőlködve rángatta, majd egy hirtelen ötlettel oldalirányú nyomással próbálkozott. Az ajtószárnyak fémes reccsenéssel félresiklottak.

Beléptek az eléjük táruló sötétségbe.

Csak a zseblámpák fénye világította meg a koromsötét folyosót.

– Hogy több fogalmunk legyen erről a helyről, vissza kell ugranunk tíz évet az időben. Akkor kezdődött ez a história egy John Hammond nevű férfival és egy kvagga nevű állattal.

– A micsodával?

– Kvagga – felelte Malcolm. – Afrikai állat, leginkább a zebrához hasonlít. A múlt században halt ki. De az 1980-as években egy darab kvaggabőrön alkalmazták az akkor legkorszerűbbnek számító DNS-kivonási technológiát, és rengeteg DNS-t sikerült helyreállítani. Olyan sok DNS-t, hogy az emberek komolyan fontolgatni kezdték a kvagga újrateremtésének a lehetőségét. És ha a kvaggát vissza lehet hozni az életbe, miért ne lehetne más kihalt állatokat is? A dodót? A kardfogú tigrist? Vagy akár a dinoszauruszokat?

– Honnan szereztek dinoszaurusz-DNS-t? – kérdezte Thorne.

– Az az igazság – mondta Malcolm –, hogy a paleontológusok éveken át találtak dinoszaurusz-DNS-töredékeket. Erről nemigen esett szó, mert soha nem állt rendelkezésre elegendő anyag ahhoz, hogy osztályozási eszközként alkalmazhassák, így aztán megmaradt sajátos, de minden értéket nélkülöző érdekességnek.

– Egy állat újrateremtéséhez több DNS-re van szükség vetette közbe Thorne. Az egész DNS-láncra!

– Úgy van – mondta Malcolm. – És egy John Hammond nevű tőkebefektető jött rá, hogyan lehetne hozzájutni. Abból indult ki, hogy amikor a dinoszauruszok még éltek, valószínűleg őket is csípték rovarok, és szívták a vérüket, mint ahogy a rovaroknak a mai napig is ez a szokásuk. Némelyik rovar aztán leszállhatott egy faágra, és beleragadhatott a friss gyantába. És azoknak a gyantáknak egy része később borostyánná szilárdult. Hammond úgy okoskodott, hogy ha kivonja a borostyánban tartósított ősi rovarok gyomortartalmát, estenként dinó-DNShez is hozzájuthat.

– És sikerült megvalósítania?

– Igen. Létrehozta az InGen-t, hogy kifejlessze és ipari méretekben is alkalmazhatóvá tegye ezt a felfedezést. Hammond igazi tehetsége abban rejlett, hogy összehozta a pénzt a vállalkozásához. Mert rengetet pénzt emészt fel a DNS-lánctól eljutni az élő állatig. A támogatók persze nem ostromolták azonnal az ajánlataikkal. Bár kétségkívül izgalmas téma egy dinoszaurusz létrehozása, de nem egészen azonos horderejű, mondjuk, a rák gyógyításával. Úgy döntött tehát, hogy turistalátványosságot szervez, egyfajta állatkertet vagy inkább vidámparkot, ahol belépd díj fejében meg lehet tekinteni a dinoszauruszokat, melyek így, és persze a kapcsolódó üzletágakkal, behozzák a költségeket.

– Ugye viccelsz? – kérdezte megütközve Thorne.

– Eszem ágában sincs. Hammond valóban felépíttette a parkot, északra innen, az Isla Nublar nevű szigeten, és a tervei szerint 1989 második felében nyitotta volna meg a látogatók számára. Én magam is jártam ott, röviddel a tervezett megnyitás előtt. De Hammondnak problémái támadtak – folytatta Malcolm. – A park biztonsági rendszerei összeomlottak, a dinoszauruszok kiszabadultak, és megöltek néhány látogatót. Aztán a parkot és dinoszauruszokat megsemmisítették.

– De ha valamennyit megsemmisítették, akkor mi ez a sziget? – vetette fel Thorne.

– Ez a sziget – mondta Malcolm – Hammond mocskos kis titka. Az őslényparkja sötét oldala.

Folytatták útjukat.

– Az a helyzet – fejtegette Malcolm –, hogy Hammond Isla Nublar-i parkjának látogatóit lenyűgöző bemutatóval kápráztatták el. Körbevezették őket a genetikai laboratóriumban, amit elképesztően hatalmas kapacitású számítógépekkel és génszekvencerekkel szereltek fel, valamint mindenféle berendezéssel, melyekre a fiatal dinoszauruszok kiköltéséhez és neveléséhez volt szükség. A látogatókat úgy tájékoztatták, hogy a dinoszauruszokat helyben hozták létre. És kétségtelen, hogy a laboratóriumi előadás igazán meggyőzően sikerült. Csakhogy néhány fontos lépés kimaradt a folyamatból. Az egyik teremben megmutatták, hogyan vonják ki a DNS-t a dinoszauruszvérből. A következőben a kikeltendő tojások várakoztak. Szédületes élmény; de hogyan lesz a DNS-ből életképes embrió? Ezt a kritikus lépést senki nem látta.

Egyáltalán, Hammond bemutatója túlságosan tökéletesre sikerült. Volt például egy keltetője, ahol az ember ámulva leshette, miként évickélnek elő a tojásból a kicsi dinoszauruszok. És soha semmilyen probléma nem adódott! Sem halvaszületés, sem torzszülött, semmiféle rendellenesség. Hammond tálalásában a legapróbb zökkenő nélkül működött az egész káprázatosan bonyolult technológia.

És ha az ember kicsit eltöpreng mindezen, rájön, hogy becsapták. Hammond sorozatban állított elő kihalt állatokat génsebészeti technikával. Ám bármely új gyártási technológia kezdeti hatékonysága szükségszerűen alacsony; rendszerint egy százalék vagy még alacsonyabb. Hammond tehát dinoszaurusz-embriók ezreiből nyerhetett egyetlen eleven újszülöttet, ami értelemszerűen hatalmas ipari hátteret feltételez, nem azt a makulátlan kis laboratóriumot, amit oly lelkesen végignéztünk.

– És itt az ipari háttér – mutatott körbe Thorne.

– Úgy van. Itt, egy másik szigeten, titokban, távol a nyilvánosságtól, ahol Hammond az ellenőrzés legcsekélyebb veszélye nélkül üzemeltethette a parkja sötétebb oldalát. A kis genetikai állatkert csak a kirakatot jelentette. Ezen a szigeten folytak az igazi kutatások és kísérletek. Itt készültek a dinoszauruszok.

Eddie értetlenül rázta a fejét. – De ha megsemmisítették a dinókat az állatkertben, miért nem semmisítették meg őket itt is?

– Jogos kérdés – ismerte el Malcolm. – De hamarosan megismerhetjük a választ. – A folyosó végére irányította a zseblámpáját; üvegfalak csillantak meg a fénycsóvában. – Ugyanis, ha nem tévedek, mindjárt belépünk az egyik gyártócsarnokba.

ARBY

Arby felébredt, és felült az ágyon. Álomittasan hunyorgott a lakókocsi ablakán beáradó reggeli fényben. Kelly még javában horkolt.

Kinézett az ablakon; a nagy épületet figyelte. Nem látta a felnőtteket. Az Explorer üresen állt a bejárat mellett. Arby ijesztően magányosnak érezte magát a tisztáson veszteglő lakókocsiban. Szíve riadtan kalapált. Nem kellett volna idejönnie, gondolta. Iszonyú hülye ötlet volt. És az a legrosszabb az egészben, hogy ő maga tervelte ki, hogyan hajtsák végre. Hogy a lakókocsiból menjenek vissza Thorne irodájába, és amíg Kelly szóval tartotta Dokit, neki sikerült elcsennie a műhely egyik kulcsát. Azután már gyerekjáték volt visszalopakodni; de előbb még elküldött egy késleltetett üzenetet Thorne személyi hívójára, mintha Woodside-ban volnának Kellyvel. Arby akkor szörnyen okosnak érezte magát, de most már bánta az egészet. Úgy határozott, azonnal értesíti Thorne-t. Töredelmesen be akart vallani mindent, bármi legyen is a következménye.

Igazság szerint emberi hang után sóvárgott. Lehetőleg egy olyan ember hangja után, akire bátran rábízhatja magát. Aki a továbbiakban minden felelősséget levesz a válláról.

A lakókocsi elejébe bandukolt. Lezöttyent a vezetőülésbe. Némi tűnődés után elfordította az indítókulcsot a műszerfalon, hogy szükség esetén az alapműködésen túl is energiához jussanak a berendezések. Felemelte a rádió kézibeszélőjét, és beleszólt:

– Itt Arby. Van ott valaki? Vége. Itt Arby.

De senki nem válaszolt. Arby pillantása a műszerfal rendszermonitorjára esett, amin figyelemmel lehet kísérni az aktív rendszereket. A kommunikációról azonban nem nyújtott tájékoztatást. A fiú arra gondolt, hogy a kommunikációs rendszert valószínűleg a számítógép ellenőrzi. Felderült az ötletre, visszatért a lakókocsi közepére, kihajtotta a billentyűzetet, csatlakoztatta a számítógéphez, és megnyomta a főkapcsolót.

Egy „Thorne Helyi rendszerek” elnevezésű menüsor jelent meg a lakókocsi alrendszereinek listájával. Az egyik a rádiókommunikáció volt. Egy rákattintással aktivizálta.

A képernyő statikus frekvenciazavarokat mutatott. A kép alján felfedezett egy parancssort, a következő felirattal: „Teljes hullámsávtartomány vétele. Kíván autohangolást?”

Arby ugyan nem tudta, mit jelent az üzenet, de a számítógépekkel kapcsolatban nem érzett semmiféle aggályt. Az autóhangolás mindenképpen érdekesen hangzott, ráadásul hirtelenjében ez látszott az egyetlen lehetőségnek a továbblépésre. Tétovázás nélkül begépelte: „Igen”.

A képernyőn megmaradt a statikus zavar, miközben számsorok futottak a képmező aljáig. Úgy vélte, a frekvenciaértékeket látja megahertzekben kifejezve, bár ez csak találgatás volt.

Aztán a képernyő hirtelen kiürült, egyetlen szó villogott csak a bal felső sarokban:

LOGIN:

Különös, gondolta Arby. Szóval be kellene lépnie a rendszerbe, méghozzá valamilyen jelszóval. Találomra megpróbálta: THORNE.

Semmi nem történt.

Újra próbálkozott, ezúttal Thorne monogramjával: JT.

Semmi.

LEVINE.

Semmi.

THORNE HELYI RENDSZEREK.

Semmi.

THR.

Semmi.

HELYT.

Semmi.

FELHASZNÁLÓ.

Semmi.

Jól van, gondolta, az is egy eredmény, hogy legalább nem zárta ki a rendszer. A legtöbb hálózat három hibás próbálkozás után nem ad újabb lehetőséget. De Thorne nem épített ilyen jellegű biztosítást a saját rendszerébe. A maga részéről Arby soha nem lenne ilyen elővigyázatlan. A rendszer túlságosan türelmesnek és segítőkésznek bizonyult.

Újabb kísérletet tett: SEGÍTSÉG.

A kurzor a következő sorra ugrott. Aztán látszólag megint nem történt semmi, ám már hallatszott a meghajtó surrogása.

Arby diadalmasan megdörzsölte a kezét.

– Hajrá! – mondta elégedetten.

A LABORATÓRIUM

Thorne szeme apránként hozzászokott a gyenge megvilágításhoz. Hatalmas csarnok belsejében álltak. Rozsdamentes acéldobozok sorakoztak egymás mellett végeláthatatlan sorokban, mindegyikhez műanyag csövek kusza útvesztője csatlakozott. Mindent belepett a por; több doboz ledőlt a helyéről, és a földön feküdt.

– Az első sorban – mutatta Malcolm – a Nishihara génszekvencerek állnak. Mögöttük pedig az automatikus DNS-szintetizáló berendezések.

– Ez tényleg egy gyár – állapította meg elhűlve Eddie. – Mint valami mezőgazdasági üzem!

– Végső soron valóban az.

A terem sarkában néhány elsárgult papírlap hevert egy nyomtató mellett. Malcolm felemelte az egyiket, és rápillantott.

– Hivatkozás számítógépes adatbázisra – állapította meg Malcolm. – Egy dinoszaurusz-vérfaktorról. Hogy módosítani kell a vörösvérsejteket.

– Ezt nevezik szekvenciának?

– Nem – mondta Malcolm. Keresgélni kezdett a papírok között. – Nem, a szekvencia egy nukleotidsorozat… Ez az.

Felemelt egy másik lapot.

– Kapcsolatban áll ez az állatok életben maradásával? – kérdezte Thorne.

– Talán – mondta Malcolm. Tartalmazhat éppen ez a lap valamilyen döntő utalást az üzem végső napjaira vonatkozóan? Vagy csak egy évekkel ezelőtt több ezer más oldallal együtt kinyomtatott és véletlenül ottfelejtett lényegtelen papírlap?

Alaposabban körülnézett a nyomtató környékén. Egy rekeszekre osztott polcon kifakult kék színű lapokat talált; feljegyzéseket, emlékeztetőket.

Küldi: CC/D-P Jenkins

Kapja: H. Wu

Az Alpha 5-ben található túl nagy mennyiségű dopamin arra utal, hogy a Dl receptor még nem funkcionál a kívánt mértékben. Az agresszív viselkedés visszaszorítására az elkészült szervezetekben feltétlenül ki kell próbálni alternatív genetikai háttereket. Már ma hozzá kellene látnunk.

Továbbá:

Küldi: CC/D

Kapja: H. Wu/Sup

Xenopusból izolált glycogén kináz-3-mal vegyítve hatékonyabban működhet, mint a jelenleg használatos emlős GSK-3 alpha/beta. Megfontolandó, hogy a hát-hasoldali polaritás erőteljesebb rögzítése kevesebb korai embrióveszteséget eredményez. Egyetért?

Malcolm a kezébe vette a következőt:

Küldi: Backes

Kapja: H. Wu/Sup

Esetleg rövid proteintöredékek viselkednek prionokként. A forrás kétséges, de javaslom minden kívülről érkező protein leállítását a húsevő szervezeteknek, amíg nem tisztázódik az eredet. A kór nem terjed tovább!

Thorne belepillantott a feljegyzésbe. – Mintha gondjaik támadtak volna.

– Kétségtelen – mondta Malcolm. – Nem is történhetett másként. Csak az a kérdés…

Elhallgatott és a következő, az előzőeknél hosszabb feljegyzésre meredt.

INGEN GYÁRTÁSKORSZERŰSÍTÉS 88/10/10

Küldi: Lori Ruso

Kapja: Teljes személyzet

Tárgy: Alacsony termelési hozam

A sikeres születések után bekövetkező veszteségek legutóbbi eseteiben – a 24-72 órás utókeltető időtartamot követően – Escherichia Coli baktériumszennyeződést lehetett kimutatni. Ezek 60%-kal növelték a termelési veszteséget, és a veszteség növekedése várható, ha a személyzet nem tartja be szigorúan a sterilitási óvintézkedéseket, elsősorban a H eljárás során. (Tojásgondozási fázis, hormonszintemelés 2G/H-ra.) Az 5A és 7D robotokon kicserélték, illetve újrakarmantyúzták a lengőkarokat, a tű cseréjét azonban változatlanul naponta végre kell hajtani, összhangban a sterilitás előírásaival. (Általános Kézikönyv, 5-9 Irányelvek). A következő termelési ciklus során (10/12-10/26) minden tizedik tojást a fertőzés tesztelésére áldozunk a H eljárás során. Haladéktalanul kezdjék el a tartalékolást. Jelentsenek minden rendellenességet, és a tisztázásig, ha szükséges, állítsák le a gyártósort.

– Meggyűlt a bajuk a fertőzéssel és a gépsor elszennyeződésével – szűrte le Malcolm. – Talán más fertőzési forrásokkal is. Ezt nézd.

Átnyújtotta Thorne-nak a következő emlékeztetőt:

INGEN GYÁRTÁSKORSZERŰSÍTÉS 88/12/18

Küldi: H. Wu

Kapja: Teljes személyzet

Tárgy: DX: CÍMKE ÉS KIHELYEZÉS

Az életképes újszülötteket a lehető legkorábban fel kell szerelni a Grumbach függőcímkékkel. Le kell állítani a laboratóriumi keretek között történő táplálást, beleértve a szabványos tápkeveréket is. A kihelyezési program teljesen működőképes, a követőhálózatok monitorra aktiváltak.

Thorne dünnyögött: – Ez tényleg azt jelenti, amit gyanítok?

– Igen – bólintott Malcolm. – Nem sikerült életben tartani az állatokat mesterséges körülmények között, így megcímkézték és szabadon eresztették őket.

– És valami hálózatfélével követték a mozgásukat.

– Nyilván.

– Szélnek eresztették a dinoszauruszaikat a szigeten? – Eddie jelentőségteljesen megkocogtatta a homlokát.

– Teljesen őrültek, egytől egyig!

– Inkább kétségbeesettek – mondta Malcolm. – Képzelje csak el: itt ez a döbbenetesen költséges, csúcstechnikát alkalmazó program, és az állatok egyszer csak sorra megbetegszenek és elpusztulnak. Hammond nyilván őrjöngött. Úgyhogy elhatározták, szabadon eresztik az állatokat, majd egy idő után, amikor már idősebbek, összegyűjtik őket, és hajón átszállítják Hammond állatkertjébe.

– De nem mindegyiket, ahogy elnéztem… Malcolm vállat vont.

– Egyelőre fogalmunk sincs róla, mi történik itt valójában.

Újabb folyosón haladtak át, és egy kopár kis szobában találták magukat. A szoba berendezése egy padból és falba süllyesztett zárható fülkéből állt. A belépőket feltűnő felirat figyelmeztette: TARTSA BE A STERILITÁSI ELŐÍRÁSOKAT, ÉS ÜGYELJEN A KARBANTARTÁSI SK4 SZABVÁNYOKRA! A szoba sarkában álló öltözőszekrény tele volt megsárgult köpenyekkel és sapkákkal.

– Olyan, mint egy öltöző – állapította meg Eddie.

– Annak látszik – mondta Malcolm. Kinyitott egy rekeszt; egy fél pár férficipő árválkodott benne. Újabb rekeszekbe kukkantott be. Mindegyik üres volt. Az egyikbe egy papírlapot ragasztottak.

A biztonság mindannyiunk közös érdeke!

Jelentse a genetikai anomáliákat!

Kezelje szabályszerűen a bioveszteséget!

Állítsa meg a DX terjedését!

– Mi az a DX? – kérdezte Eddie.

– Gondolom – mondta Malcolm –, annak a titokzatos betegségnek a neve.

Két ajtó nyilt az öltöző szemközti oldalán. A jobb oldali ajtó pneumatikus volt, és egy sor gumipedál működtette a padlón. Egykor legalábbis azok működtethették, ezúttal azonban az ajtó minden kísérletezés ellenére zárva maradt, így a könnyedén nyíló bal oldali ajtót kellett választaniuk.

Egy hosszú folyosóra jutottak, amit jobboldalt a padlótól a plafonig érő üvegtáblák szegélyeztek. Az üveget por, mocsok és karcolások tömege borította, de, ha némi nehézséggel is, át lehetett látni rajtuk. És ami az üvegfal túloldalán a szemük elé tárult, az semmihez sem hasonlított, amiben valaha is részük volt.

A futballpályányi termet két szinten elhelyezett szállítószalagok szelték át, az egyik szalagsor egészen magasan, a másik középmagasságban vonult. A szállítórendszer állomásainál hatalmas gépezetek tornyosultak, a szalagok mellett bonyolult csőrendszerek és lengőkarok álltak.

Thorne a szállítószalagra irányította a zseblámpa fényét. – Egy szerelőszalag – mondta.

– És érintetlennek látszik, mintha bármelyik pillanatban elindulhatna – tette hozzá Malcolm. – Néhány növény ugyan gyökeret vert a padlóban, de összességében meglepően tiszta maradt.

– Túlságosan tiszta – dünnyögte Eddie.

– Ha igazán ügyeltek a sterilitásra, márpedig okkal feltételezhetjük, hogy igen, akkor vélhetően légmentesen szigetelt mondta Thorne. – Akár éveken át változatlan maradhat.

Eddie megrázta a fejét. – Éveken át, Doki? Ráadásul trópusi környezetben? Kötve hiszem.

Malcolm a homlokát ráncolva szemlélődött. Tényleg, miként lehetséges, hogy egy ekkora csarnok annyi év után is többé-kevésbé elszigetelt maradt a külvilágtól? Lehetséges, hogy még mindig…

– Hé! Oda nézzenek! – kiáltott fel Eddie.

Malcolm is észrevette. A terem távolabbi sarkában kábelek futottak össze egy fejmagasságban elhelyezett kis kék dobozban. Nyilvánvalóan elektromos elosztódoboz volt. És a dobozon vörös jelzőfény parázslott.

Egy halványan világító vörös fény!

– Ez a terem áramot kap!

Thorne az üveghez nyomta az orrát. – De hát ez lehetetlen. Legfeljebb valamilyen tárolt töltésről lehet szó. Talán akkumulátor…

– Öt év után? Nincs akkumulátor, ami kitartana ilyen hosszú ideig – mondta Eddie. – Én mondom magának, Doki, ez a hely ebben a pillanatban is kapja valahonnan az energiát!

Arby feszülten figyelte a monitort. Egy fehér felirat rajzolódott betűnként a képernyőre:

ELSŐ ALKALOMMAL HASZNÁLJA A HÁLÓZATOT?

Arby már gépelte is:

IGEN.

Újabb szünet következett. Aztán:

TELJES NEVE?

Beütögette a nevét.

ÓHAJT SZEMÉLYES JELSZÓT KIADNI?

Ó, micsoda hülyeség, gondolta. Csaknem hangosan felkacagott. Még saját kulcsot is kap a rendszertől! Már-már csalódottságot érzett. Thorne doktortól némileg rafináltabb megoldást várt volna. Begépelte:

IGEN.

Egy pillanat múlva megérkezett a válasz:

AZ ÖN ÚJ JELSZAVA VIG/&°849/. KÉREM, KÉSZÍTSEN FELJEGYZÉST RÓLA.

Tiszta sor, gondolta Arby. Fel is jegyzem. Az asztalon nem látott papírt. Átkutatta a zsebeit, végre talált egy cédulát, és felírta a belépési jelszavát.

KÉREM, ISMÉTELJE MEG A MEGADOTT JELSZÓT.

Begépelte a karaktersorozatot.

Ismét szünet következett, aztán újabb felirat kezdett előtűnni, hihetetlenül lassan és akadozva. Végső soron lehet, gondolta Arby, hogy a rendszer ezúttal nem úgy működik, mint…

KÖSZÖNÖM. JELSZÓ MEGERŐSÍTVE.

A képernyő villogott, és hirtelen sötétkékre változott. Elektronikus harangszó csendült fel.

Arby álla leesett, és tátott szájjal meredt a képernyőre, melyen az állt:

INTERNATIONAL GENETIC TECHNOLOGIES

B.TELEP HELYI CSOMÓPONT HÁLÓZATI SZOLGÁLTATÁSOK

Ezzel nem tudott mit kezdeni. Hogyan is működhetne a B. telep bármiféle hálózata? Az InGen évekkel ezelőtt bezárta a B. telepet. Arby már olvasta a dokumentumot. És azóta maga az InGen is megszűnt, réges-régen csődbe ment. Eltűnődött. Miféle hálózat? Egyáltalán hogyan fért hozzá? A lakókocsi nem kapcsolódott semmihez. Sehol egy kábel. Akkor viszont csakis rádióhálózat lehet. Valahogy sikerült ráállnia. De hogyan történhetett? Egy rádióhálózat működéséhez energiára van szükség; és honnan kapna ez a lakatlan sziget elektromos áramot?

Arby várt.

A szavak továbbra is ott ragyogtak a képernyőn. Várta, hogy megjelenjen egy menü, de semmi ilyesmi nem történt. Arby azon kezdett gondolkozni, hogy talán mégsem működőképes a rendszer. Vagy felfüggesztették. Esetleg csak azért hagyta belépni, mert aztán úgysem engedi tovább.

Vagy talán, jutott eszébe hirtelen, neki magának kellene kezdeményeznie. Megtette a lehető legegyszerűbb lépést, vagyis megnyomta a RETURN-t.

És változott a kép:

Kétségkívül a régi rendszer! Az adatállományokat már évek óta nem módosították. Arby szinte el sem hitte, hogy valóban működik. Még ezen rágódva rákattintott a VIDEOHALÓZAT-ra. És újabb megrökönyödésére apró videoképekkel telt meg a képernyő! Összesen tizenöt önálló kis ablak mutatta a sziget legkülönbözőbb részeit. A kamerák többségét magaslati ponton helyezték el, valószínűleg fákon, és a látvány alapján…

Megdermedt.

Dinoszauruszok mozogtak a képeken!

Egy pillanatra behunyta a szemét zavarában. Hiszen ez képtelenség. Bizonyára számítógépes videotrükkök. Mint a filmekben. Az egyik sarokban triceratopsokat látott. A szomszédos négyzetben valami zöld gyíkféle ácsorgott a magas fűben, égnek emelt fejjel. Egy másikban magányos sztegoszaurusz poroszkált.

Hát persze. Biztosan mozi. A dinoszaurusz-csatorna vagy valami efféle.

Aztán egy másik képen Arby megpillantotta a két összekapcsolt lakókocsit a tisztáson. Sziporkáztak a tetőn a fekete napelemek. Már-már úgy képzelte, hogy saját magát is látja a kocsi ablakán át.

Ó, Istenem, gondolta.

És az egyik képkockában felfedezte Thorne-t, Malcolmot és Eddie-t, amint bevágják magukat az Explorerbe, és a nagy épület mögé hajtanak. Elakadt a lélegzete.

Valamennyi kép valóságos!

ENERGIA

A laboratórium mögé hajtottak, az erőműhöz. Elhaladtak a kis lakónegyed mellett, ami hat gyarmati stílusú nyaralóból és egy „Igazgatói Rezidencia” feliratú nagyobb épületből állt. Még látszottak a nyomai, hogy a házak környékét egykor szépen gondozhatták, de részben már újra birtokba vette a dzsungel. A kis település közepén teniszpályát és egy kiszáradt úszómedencét láttak, valamint egy áruháznak látszó könnyűszerkezetes kis épületet, előtte benzinkúttal.

– Kíváncsi vagyok, hány ember élt itt – jegyezte meg Thorne.

– Hátha nem mentek el mindannyian – tűnődött hangosan Eddie.

– Ezt meg hogy érted?

– Csak abból indulok ki, hogy van energiájuk. Ennyi év elteltével! Kell lennie valamilyen magyarázatnak.

Eddie bekanyarodott a töltőállomás mögött, és az erőmű felé tartott.

Az erőmű ablaktalan, jellegtelen betonépület volt, a fal egyhangú felületét csak a szellőztetés hullámos fémlemezei törték meg, közvetlenül a tető alatt. Az acélkürtőket sárgás foltokkal tarkított vörösesbarna rozsda lepte.

Eddie megkerülte a tömböt, a bejáratot kereste. A nehéz acélkapu hátul nyílt, fölötte kopott, fakó felirat állt: VIGYÁZAT, MAGASFESZÜLTSÉG! BELÉPNI TILOS!

Kiszálltak a kocsiból. Thorne beleszimatolt a levegőbe. – Kén – mondta.

– Nagyon erős – bólintott Malcolm.

Eddie nekifeszült az ajtónak, és megrántotta. – Az az érzésem…

Az ajtó hirtelen engedett, és dörrenve a betonfalnak csapódott. A feltáruló félhomályban csövek labirintusát pillantották meg. A padlóból gőz szivárgott. A nyitott ajtón át is megcsapta őket az odabent dühöngő hőség. Folyamatos, hangos zúgás hallatszott.

– Itt süllyedjek el, ha… – Eddie elharapta a mondatot. A többiekkel a nyomában belépett a helyiségbe. A mérőműszereket figyelte, melyek többségét vastag sárga kéreg fedte. A csövek illesztéseiben ugyanaz a sárga réteg ülepedett le. Eddie levakart egy keveset az anyagból.

– Döbbenetes – mondta.

– Kén?

– Az, kén. Hihetetlen. – A zúgó hang forrása felé fordult. Terjedelmes, kör alakú nyílást pillantott meg, a nyílásban pedig egy turbinát. A sebesen forgó turbinalapátok sárgán fénylettek.

– Az is kén? – kérdezte Thorne.

– Nem – mondta Eddie. – Inkább arany. Azok a turbinalapátok bizonyára aranyötvözetek.

– Arany?

– Vegyileg semlegesnek kell lennie. – Thorne-hoz fordult. Rájött már, mi ez? Hihetetlen. Olyan kicsi és hatékony. Még senki nem jött rá, hogyan lehet megoldani. Ez a technológia…

– Szóval geotermikus? – kérdezte Malcolm.

– Úgy van – mondta Eddie. – Megcsapolták a hőforrást, valószínűleg gáz vagy gőz, melyet kivezettek a padlón keresztül. Ezzel a hővel vizet melegítenek egy zárt rendszerben, esetünkben ebben a csőhálózatban, és azzal forgatják a turbinát, ami az elektromos áramot termeli. Akármit használnak is hőforrásként, a geotermikus megoldás pokolian korrodáló hatású. Az állandó karbantartás emészti fel a legtöbb időt és erőt. Ez az erőmű viszont még mindig működik. Elképesztő!

Az egyik falon rábukkantak a kapcsolótáblára, ami elosztotta az áramot az egész komplexum számára. A táblát mocsokfoltok és horpadások tarkították.

– Nem úgy néz ki, hogy bárki betette volna ide a lábát az utóbbi években – állapította meg Eddie. – És az áramkörök egy része láthatóan nem üzemképes. De maga az erőmű még üzemel. Egyszerűen hihetetlen!

Thorne görcsösen köhögött a kénes levegőben, és visszament a napsütésre. A laboratórium hátsó részét látta maga előtt. Az egyik rakodórámpa viszonylag jó állapotban maradt, a másik összeomlott. Az ablaktáblák betörtek.

Malcolm csatlakozott hozzá. – Kíváncsi vagyok, milyen állat látogatta az épületet.

– Csak nem képzeled, hogy egy állat ekkora kárt tud okozni?

Malcolm bólintott. – A dinoszauruszok egyike-másika elérheti a negyven-ötven tonna súlyt is. Egyetlen állat tömege akkora, mint egy egész csorda elefánté. Márpedig ekkora állatok egész épületeket könnyen lerombolhatnak. Nézd csak azt az ösvényt! Ez a csapás éppen a rakodórámpák mellett vezet el. Igen, egészen biztos vagyok benne, hogy állatok tették. Thorne megcsóválta a fejét.

– Fel sem merült bennük ez a lehetőség, amikor szabadon eresztették a dinoszauruszokat?

– Nem hiszem, hogy így képzelték. Valószínűleg csak néhány hétre vagy hónapra gondoltak, hogy aztán összefogdossák őket. Kétlem, hogy megfordult volna a fejükben bármilyen…

Sercegő, statikus zörejhez hasonló zaj ütötte meg a fülüket. Az Explorer belsejéből érkezett. Eddie aggódó arckifejezéssel sietett a kocsi felé.

– Ezt ismerem – morogta. – Gerjed a kommunikációs modulunk. Át kellett volna kapcsolni a másikra.

Kinyitotta az Explorer ajtaját, bemászott az utasülésre, felemelte a rádiót, és megnyomta az automatikus hangolót. A szélvédőn keresztül látta, hogy Thorne és Malcolm is a kocsihoz tartanak.

És akkor a hangoló rögzítette a frekvenciát.

– …a kocsiba! – kiáltotta egy sercegő hang.

– Ki az?

– Malcolm doktor! Malcolm doktor! Gyorsan a kocsiba! Mikor Thorne odaért, Eddie dühösen ordította: – Doki, az az istenverte kölyök az!

– Kicsoda? – kérdezte értedenül Thorne.

– Arby.

Arby kétségbeesetten hajtogatta: – Szálljanak be! Gyorsan! Látom, hogy jön!

– Miről beszél? – ráncolta a szemöldökét Thorne. – Nincs itt ugye? Mármint itt a szigeten?

A rádió recsegett.

– De itt vagyok! Thorne doktor!

– De hogy a pokolba…

– Thorne doktor! Szálljon be a kocsiba!

Thorne ábrázata bíborvörösre változott a méregtől. Ökölbe szorította a kezét.

– Hogy csinálta a kis szemét?! – Kitépte Eddie kezéből a hallgatót. – Arby, az istenfáját a…

– Jön!

– Mi a fenéről beszél? – értetlenkedett Eddie. – Egészen kiborult.

– Látom a televízión! Thorne doktor! Malcolm körülnézett.

– Talán tényleg be kellene ülnünk a kocsiba – mondta nyugodtan.

– Miféle televízióra gondol? – vakkantotta Thorne. Szinte reszketett a méregtől.

– Nem tudom, Doki, de összeköttetésben vagyunk a lakókocsi képernyőjével. Mindjárt meglátjuk. – Eddie bekapcsolta a műszerfal monitorját. A képernyő felfénylett.

– Az átkozott kölyke! – dühöngött Thorne. – Kitekerem a nyakát!

– Azt hittem, kedveli a gyereket – jegyezte meg Malcolm.

– Na igen, de…

– Káosz a rendszerben – jelentette ki Malcolm, és megcsóválta a fejét.

Eddie sápadtan meredt a monitorra.

– A francba – suttogta.

Az apró monitoron egy tirannoszaurusz rex ügetett felfelé a csapáson. Feléjük tartott. Bőre vörösesbarna foltjai az alvadt vér színét idézték. A napfényben kirajzolódtak erős combizmai. Az állat sebesen közeledett, a félelem és a tétovázás legkisebb jele nélkül.

Thorne a képernyőre meredve súgta: – Mindenki a kocsiba!

Sietősen bemásztak. A monitoron a tirannoszaurusz elhagyta a kamera látókörét. De már az Explorerben is hallották a jövetelét. Érezték, hogy meg-megrezdül a föld a súlyos léptek alatt.

Thorne Malcolmra nézett.

– Ian? Szerinted mit kellene tennünk?

Malcolm nem válaszolt. Dermedten, üres tekintettel meredt maga elé.

– Ian? – sürgette Thorne. Kattant a rádió. Arby megszólalt:

– Thorne doktor, elvesztettem a monitorról! Maga látja?

– Jézusom! – nyögött fel Eddie.

A tirannoszaurusz rex meghökkentő sebességgel robbant elő a sűrűből, jobbra az Explorertől. Hatalmas állat volt, akkora, mint egy kétemeletes épület, a feje olyan magasan emelkedett föléjük, hogy nem is láthatták az utastérből. Ez az irdatlan nagy lény mégis hihetetlen sebességgel, már-már lenyűgöző könnyedséggel és kecsességgel mozgott. Thorne kábultan bámult, beletörődve várta, mi következik. Érezte, hogy a kocsi minden dübörgő lépésre megremeg. Eddie csendben nyöszörgött.

A tirannoszaurusz ügyet sem vetett rájuk, elrobogott az Explorer mellett. Épp csak észlelhették, roppant feje és teste már el is tűnt a bal oldalán burjánzó sűrűségben. Már csak a vastag, egyensúlyozó farkat látták ide-oda lendülni minden lépésnél.

Milyen káprázatosan gyors, gondolta Thorne. Gyors! Az óriás előbukkant, egy pillanatra elállta a napfényt, aztán ismét eltűnt. Thorne nehezen tudta megemészteni a látványt, hogy egy ekkora tömeg ilyen gyors legyen. A faroknak is már csak a vége látszott, jobbra-balra lengett az állat léptemek ritmusában.

Aztán fémes döndüléssel nekicsapódott az Explorer elejének.

A tirannoszaurusz megállt.

Mély mordulás hallatszott a dzsungelból. A farok ismét meglendült a levegőben, ezúttal mintegy próbaképpen. Aztán könnyed mozdulattal végigsöpört a hűtőrácson.

Megzördült a bozót, valósággal örvénylettek az ágak és a levelek, és a farok eltűnt.

Mert a tirannoszaurusz, jött rá Thorne, megfordult!

Ismét felbukkant a dzsungelból, és egyenesen a kocsi felé tartott. Közvetlenül előtte megtorpant. Felmordult, mély, morajló hangon, és a fejét egyik oldalról a másikra forgatva alaposan szemügyre vette ezt a különös, új tárgyat. Aztán előrehajolt, és Thorne észrevette, hogy a tirannoszaurusz valamit tart a szájában; egy állat lábai csüngtek alá az alsó állkapocs mindkét oldalán. A tirannoszaurusz feje körül sűrű felhőben döngtek a legyek.

Eddie felnyögött: – Afranc…

– Csönd! – suttogta Thorne.

A tirannoszaurusz felhorkant, és a kocsira nézett. Lejjebb hajolt, hangosan szimatolt, minden lélegzetvételre könnyedén forgatta a fejét. Előrehajolt, csaknem a földig, és Thorne rádöbbent, hogy a gumiabroncsokat szaglássza. Aztán lassan feljebb emelte hatalmas fejét, szeme a motorháztető fölött bukkant fel.

Hunyorított. Hüllőszerű, hideg tekintet meredt a szélvédőn át a kocsi belsejébe.

Thorne nem tudta legyűrni az érzést, hogy a tirannoszaurusz őket nézi; a szeme egyik emberről a másikra mozdult. Tompa orrát a kocsi oldalának nyomta, könnyedén meghimbálta, mintha a súlyát próbálgatná, felmérné, mint esetleges ellenfelet. Thorne szorosan megmarkolta a kormánykereket, és visszatartotta a lélegzetét.

Majd a tirannoszaurusz hirtelen felegyenesedett és hátat fordított. Irdatlan farkát a magasba emelte. Aztán kicsit visszahátrált, farka dübörgött az autó tetején. Egyre közeledtek az izomkötegektől duzzadó hátsó combok…

És a tirannoszaurusz ráült a motorházra. Ajármű megbillent, a hatalmas súly a földre nyomta a lökhárítót. Az állat eleinte meg sem moccant, egyszerűen csak üldögélt. Aztán fészkelődni kezdett, gyors, rövidre fogott mozdulatokkal himbálta a csípőjét. Elkínzottan csikorgott a fém.

– Mi az ördög?… – lehelte halálra váltán Eddie.

A tirannoszaurusz felállt, a kocsi visszazökkent a helyére, és Thorne elképedten látta a motorházon szétkent, világos színű masszát. A tirannoszaurusz, mint aki jól végezte dolgát, eliramodott a csapáson, és eltűnt a dzsungelben.

Távolabb ismét előbukkant, éppen a lakónegyeden vágott át. Eldübörgött az áruház mögött, elvágtatott két nyaraló mellett, és bevetette magát a dzsungelbe.

Thorne Eddie-re pillantott; Eddie Malcolm felé fordult. Malcolm nem nézett a tirannoszaurusz után. Változatlanul előremeredt, teste megfeszült.

– Ian? – szólította meg Thorne. Megérintette a vállát. Malcolm összerezzent. – Elment?

– Minden jel szerint igen.

Ian Malcolm elernyedt. Lassan kifújta a levegőt. Feje a mellére bukott. Mély lélegzetet vett, aztán felemelte a fejét.

– Elnézést – mondta. – Végül is nem mindennap lát ilyent az ember.

– Jól vagy? – kérdezte Thorne.

– Hogyne. Jobban már nem is lehetnék. – A mellére tette a kezét; érezte, hogy kalapál a szíve. – Persze hogy jól vagyok. Elvégre ez csak egy kisebbfajta példány volt.

– Kicsi? – hördült fel Eddie. – Maga kicsinek nevezi ezt az izét?

– Legalábbis tirannoszaurusz-mércével mérve. A nőstények nagyobbak. Jellemző az ivari kétalakúság; a nőstények nagyobbak, mint a hímek. És az elfogadott vélekedés szerint többet is vadásznak.

– Álljon meg a menet – emelte fel a kezét Eddie. – Miért olyan biztos benne, hogy éppen ez volt a hím?

Malcolm a motorház tetejére mutatott, ahol a fehér massza orrfacsaró szagot kezdett árasztani. – Szagjelzést hagyott hátra a területén.

– Igazán? És ha a nőstények is megjelölik?

– Hogyne, méghozzá nagyon hasonlóan – bólintott Malcolm. – De csak a hímeknek vannak anális szagmirigyeik. Azt meg magunk is láthattuk, hogyan csinálja.

Eddie boldogtalanul bámult a motorházra.

– Remélem, le tudjuk pucolni azt az izét – mondta. – Hoztam oldószert, de nem számítottam… dinópézsmára.

Kattant a rádió.

– Thorne doktor – mondta Arby. – Thorne doktor! Minden rendben?

– Igen, Arby. – Thorne nagyot nyelt. – Hála neked.

– Akkor mire várnak? Thorne doktor! Nem látták Levine doktort?

– Nem, még nem. – Thorne az érzékelőért nyúlt, de az leesett a padlóra. Előrehajolt és felvette. Levine koordinátái megváltoztak. – Mozog…

– Tudom, hogy mozog. Thorne doktor!

– Igen, Arby – válaszolta szórakozottan Thorne. Aztán felkapta a fejét. – Várj csak egy percet! Honnan tudod, hogy mozog?

– Mert látom – mondta Arby. – Biciklizik.

Kelly ásítozva ballagott a számítógép mellé, útközben ujjaival fésülte félre az arcába lógó hajtincseket.

– Nem tudom, mi ez, Arb, de úgy látom, egészen jól állsz vele – állapította meg csodálkozva.

– Beléptem a B. telep hálózatába – közölte büszkén Arby.

– Miféle hálózat?

– Helyi rádióhálózat, Kel. Még mindig működik!

– Ez igaz? De hogy lehet…

– Gyerekek – mondta Thorne a rádióban –, ha nem zavarok… Levine-t keressük.

Arby felemelte a kézibeszélőt. – Egy keskeny, meredek ösvényen biciklizik a dzsungelben. Azt hiszem, ugyanazt az ösvényt követi, mint a tirannoszaurusz.

Kelly elképedve közbevágott:

– Mint a micsoda?

Thorne sebességbe tette a kocsit, és elindult. Előbb a benzinkút mellett haladtak el, majd a nyaralók között. A tirannoszaurusz csapásán gurultak. Az ösvény tűrhetően szélesnek bizonyult, nem okozott különösebb gondot a követése.

– Semmi szükség itt azokra a kölykökre – mondta komoran Malcolm. – Az hiányzik, hogy még rájuk is ügyelni kelljen.

– Most már nincs mit tenni – vont vállat Thorne. Bekapcsolta a rádiót. – Arby, most is látod Levine-t?

A kocsi átugratott egy buckán, ami egykor virágágyás lehetett, és befordult az igazgatói rezidencia mögé. Nagy, kétemeletes, a trópusokon megszokott gyarmati stílusban emelt épület volt, keményfából készült erkéllyel a felső szint körül. Miként a többi ház falára, már felkapaszkodtak rá a kúszónövények.

Kattant a rádió. – Igen, Thorne doktor, látom.

– Hol van?

– Követi a tirannoszauruszt. A biciklijével.

– Követi a tirannoszauruszt! – Malcolm elkínzottan az ég felé emelte a tekintetét. – Soha nem lett volna szabad összeakadnom vele!

– Ebben mindannyian egyetértünk – mondta Thorne. Gyorsított, elhajtott egy romos kőfal mellett, ami a település határát jelölhette valamikor. A kocsi a csapást követve belemerült a dzsungelbe.

Arby szorongó hangja hallatszott: – Látja?

– Még nem.

A csapás hirtelen elkeskenyedett, kanyarogva futott végig a domboldalon. Az egyik kanyarból kibukkanva kidőlt fa állta el az utat. A törzs közepéről már hiányzott a kéreg, az ágakat leszaggatták és összetörték – alighanem rendszeresen nagy testű állatok gázoltak át rajta.

Thorne lefékezett a fa előtt. Kiszállt, és az Explorer végéhez indult.

– Doki – szólt utána Eddie –, hadd menjek én!

Thorne megrázta a fejét. – Nem. Ha bármi történik, te vagy az egyetlen, aki képes megjavítani a felszerelést. Kettőnk közül te vagy a fontosabb, különösen most, hogy itt vannak a gyerekek is.

Thorne leemelte a motorkerékpárt a tartóhorgokról. Ellenőrizte az akkumulátor töltését, majd a kocsi elé gurította a járművet. Odaszólt Malcolmnak:

– Add ide azt a puskát. – A vállára akasztotta a fegyvert. Thorne levett a műszerfalról egy fejhallgatót, és feltette a fejére. Az övére csatolta a telepeket tartalmazó bőrtokot, a mikrofont gondosan beigazította az állához.

– Menjetek vissza a lakókocsihoz – mondta. – Vigyázzatok a gyerekekre.

– De Doki…-kezdte Eddie.

– Tedd, amit mondtam – vágta el a vitát Thorne, átemelte a motorkerékpárt a kidőlt fa fölött, aztán maga is átmászott. Akkor vette észre a törzsön ugyanazt az átható szagú váladékot; véletlenül a kezét is bekente vele. Kérdően Malcolmra pillantott.

– Területjelölés – ismételte Malcolm.

– Nagyszerű – mondta fanyarul Thorne. – Már azt hittem, gyíkszar. – A fűbe törölte a kezét.

Aztán felpattant a motorbiciklire, és elhajtott.

Ágak csapódtak a vállának, levelek söpörték végig a lábát, ahogy a tirannoszaurusz nyomában végighajtott a csapáson. Az állat valahol előtte járt, de még nem került a látóterébe. Gyorsított. Kattanást hallott a fülhallgatóban, aztán Arby hangját:

– Thorne doktor! Látom magát!

– Remek – nyugtázta Thorne.

Újabb kattanás. – Levine doktort viszont már nem. – Arby hangjából világosan érződött, mennyire aggódik.

Az elektromos motorbicikli alig keltett zajt, főként, amikor lefelé haladt. A csapás váratlanul kettéágazott. Thorne megállt, előrehajolt. A sáros ösvényt fürkészte. Észrevette a tirannoszaurusz lábnyomait; balra vezettek. És ugyanazon az ösvényen felfedezte a bicikligumik vékony csíkját is.

Felsóhajtott, és követte a nyomokat. Ezúttal lassabban vezetett.

Hamarosan egy részlegesen felfalt lény lába mellett haladt el. A láb már régóta az ösvény mentén heverhetett; legyek és fehér férgek nyüzsögtek rajta. A reggeli hőségben émelyítően terjengett a rothadás átható bűze. Nem sokkal messzebb egy nagy állat koponyája szegélyezte a csapást, még a csonthoz tapadtak a hús és a zöldes árnyalatú bőr maradványai. Azt is ellepték a legyek.

Beleszólt a mikrofonba:

– Dögmaradványok mellett mentem el.

Kattant a rádió. Malcolmot hallotta. – Ettől tartottam.

– Mitől?

– A közelben lehet a fészek – figyelmeztette Malcolm. Megfigyelted a tetemet a tirannoszaurusz szájában? Már korábban megölte, mégsem ette meg. Valószínűnek tartom, hogy hazavitte a táplálékot a fészkébe.

– Egy tirannoszaurusz-fészek… – mondta Thorne.

– Én elővigyázatos lennék – intette Malcolm.

Thorne üresbe tette a motorbiciklit, és legurult a dombról. Amikor a terep ismét vízszintessé vált, leszállt a motorról. Érezte, hogy vibrál a föld a lába alatt, valahonnan elölről pedig mély, morajló hang hallatszott a bozótból, mintha egy irdatlan hiúz dorombolna. Thorne körülnézett. Levine biciklijét sehol nem látta.

Leakasztotta a válláról a puskát, és izzadó tenyerébe szorította. Ismét megütötte a fülét a dörömbölő morgás; a hang lüktetett, elhalkult és felerősödött, hol kicsit magasabban, hol mélyebben szólt. És még valami zavaróan szokatlant talált abban a hangban. Thorne-nak legalább egy percébe került, míg rádöbbent, mi az.

Nem egyetlen forrásból származott!

Thorne előrehajolt, letépett egy maroknyi füvet, és maga elé dobta a levegőbe. A fűszálak ferdén visszafelé, a lábához estek: ellenszélben állt. Előrelopakodott.

Hatalmas, sűrű páfrányok magasodtak körülötte. De előtte napfény szűrődött át a lombok között; tisztás terülhetett el a túloldalon. Egyre hangosabban hallatszott a mormogás. És ebből a közelségből újabb hang ütötte meg a fülét – egy furcsa, vékony sipítás. Az első pillanatban mechanikus eredetűnek hatott, mintha egy kenetlen tengelyű kerék csikorogna.

Thorne tétovázott. Aztán nagyon lassan félrehajtott egy jókora levelet.

A FÉSZEK

A reggeli napsütésben két, hat méternél is magasabb tirannoszaurusz tornyosult a kis tisztáson. Vöröses volt a bőrük, a fejük hatalmas és rideg, ijesztően erős állkapoccsal, és az állkapocsban hegyes fogak sorakoztak. Ezúttal azonban nem keltettek fenyegető benyomást. Lassan mozogtak, szinte finoman, és a szájukban tartott véres húsdarabkákkal időnként lehajoltak egy kerek, közel másfél méter magas, kiszáradt sárból emelt földsánchoz. Ezt a mozdulatot követően mindannyiszor élénk visítozás harsant, majd szinte azonnal el is hallgatott. Amikor a felnőttek ismét felemelték a fejüket, a hús már nem volt a szájukban.

Ez volt a fészek. És ahogy Malcolm megjósolta, az egyik tirannoszaurusz feltűnően termetesebbnek bizonyult a másiknál.

Néhány pillanat múlva folytatódott a visítozás, ami Thorne-t a madárfiókák követelőzésére emlékeztette. A felnőttek továbbra is buzgón hajlongva etették a láthatatlan kicsinyeket. Egy húsfoszlány a sárfal tetejére esett. Thorne egy kicsi tirannoszauruszt látott felvergődni a sánc tetejére. A pulyka nagyságú kölyöknek aránytalanul nagy volt a feje, és hatalmas szemek dülledtek ki belőle. Testét bolyhos vörös pihe borította, nyakát fehér pihegyűrű övezte, mintha gallért vagy nyakörvet hordana. A kölyök ismét felvisított, és csenevész mellső lábaira támaszkodva esetlenül feljebb kapaszkodott. De amikor végül elérte a húst, meglepő gyorsasággal és határozottsággal mélyesztette bele apró, éles fogait.

Hirtelen riadtan felsivított, és csúszni kezdett lefelé a fészek külső falán. A nőstény tirannoszaurusz nyomban lehajolt, és fejével visszataszigálta a fészekbe a kis állatot. Thorne-t lenyűgözte a mozdulat gyengédsége, a figyelmesség, ahogy a roppant ragadozó ügyelt a kicsinyére. Az apa ezalatt újabb apró darabkára szaggatta a húst. Mindkét állat folyamatos doromboló morgást hallatott, mintha nyugtatgatnák a kicsiket.

Hogy jobban lásson, Thorne helyzetet változtatott. Egy ágra lépett; éles reccsenés hallatszott.

A felnőtt tirannoszauruszok azonnal felkapták a fejüket.

Thorne megdermedt; a lélegzetét is visszafojtotta.

A tirannoszauruszok nyugtalanul körbekémleltek. Testük ugrásra készen megfeszült. Szemük ide-oda villant, apró, ideges fejmozdulatokkal figyelték a fészek körüli területet. Egy perc is beletelt, mire lazítottak. Lassan ingatták a fejüket, és egymáshoz dörgölték az orrukat. Mintha rituális táncot jártak volna. Csak aztán folytatták a kölykök etetését.

Mikor nyilvánvalóan megnyugodtak, Thorne arrébb osont, visszafelé tartott a motorbiciklihez. A fejhallgatóban Arby suttogott:

– Thorne doktor! Nem látom magát!

Thorne nem válaszolt. Ujjbegyével enyhén megütögette a mikrofont, jelezvén, hogy hallotta. Arby tovább suttogott:

– Azt hiszem, tudom, merre van Levine doktor. Egy kicsit balra.

Thorne megint megütötte a mikrofont, és lassan a jelzett irányba fordult.

Rozsdás biciklit pillantott meg a páfrányok között, egy fának támasztva. Kopott felirat állt rajta: „Az InGen Corp. tulajdona”.

Nem rossz, gondolta Arby, miközben a videoképek között kalandozott, rá-rákattintva némelyikre. Negyedekre osztotta a monitort; ezt a megoldást találta a legmegfelelőbb kompromisszumnak az apró képek sokasága és a kevesebb, de jól látható kép között.

Az egyik négyzetben felülről nézhetett a két tirannoszauruszra. Késő délelőtt volt; a nap fényesen sütött a tisztás sáros, letaposott füvére. Középen kerek alaprajzú, meredek falú sárfészket látott. A fészekben négy márványos fehér, futball-labda nagyságú tojás feküdt szétszórt tojáshéjdarabok között, valamint két, tollatlan, sipító madarakra hasonlító kicsi tirannoszaurusz. Fejüket felfelé fordították, és mint a madárfiókák, szájukat szélesre tátva várták az ennivalót.

Kelly szinte rátapadt a képernyőre.

– Nézd, milyen helyesek! – lelkendezett. Aztán vágyakozva hozzátette: – Milyen jó volna odamenni…

Arby nem válaszolt. A legkevésbé sem állt szándékában akár egy lépéssel is közelebb kerülni. A felnőttek ugyan viszonylag nyugodtnak látszottak, de Arbyt a maga részéről mélységesen felkavarták a dinoszauruszok. Olyankor volt nyugodt, amikor sikerült rendet teremtenie az életben – ha csak annyira is, hogy csinosan elrendezte a képeket a számítógép monitorján. De ezen a szigeten az ember soha nem tudhatja, mi következik, minden ismeretlen és kiszámíthatatlan. Nem találta biztatónak a gondolatot.

Kelly viszont határozottan fellelkesült. Állandó megjegyzésekkel kísérte a tirannoszauruszok mozdulatait, hogy milyen nagyok, hogy mekkorák a fogaik… A szorongás legcsekélyebb jelét sem lehetett felfedezni rajta.

Arbyt mindenesetre kifejezetten bosszantotta ez a viselkedés.

– Egyébként – kérdezte Kelly –, szerinted hol van Levine doktor?

Arby a fészket mutató négyzetre bökött. – Figyeld.

– Látom.

– Az nem elég. Figyeld, Kel!

Némán lesték a képernyőt; a kép elmozdult. Kevéssel balra lendült, majd visszaállt középre.

– Láttad? – mutatta Arby.

– Ugyan mit? Talán csak a szél fúj.

Arby megrázta a fejét. – Nem, Kel. Levine mozgatja a kamerát. Fenn a fán.

– Ó! – Kelly figyelmesebben szemlélte a képet. – Igazad lehet.

Arby elvigyorodott. Pontosan ezt várta Kellytől: hogy megértse és elismerje, amit mond. – Biztos vagyok benne.

– De mit csinál a fán Levine doktor?

– Talán beállítja a kamerát.

A rádióban Thorne lélegzését hallották. Kelly vágyakozva bámulta a négy videoképet a sziget négy különböző szegletéből.

– Alig várom, hogy kimehessek! – sóhajtott fel.

– Aha. Akárcsak én – mondta minden meggyőződés nélkül Arby, és őszintén remélte, hogy ilyesmire úgysem kerül sor. Kinézett a lakókocsi ablakán, és megpillantotta a tisztásra gördülő Explorert. Nagy kő esett le a szívéről.

Thorne a fa tövében állt, és felfelé kémlelt. A lombozat eltakarta Levine-t, de tudta, hogy valahol arra kell lennie, hiszen csakis ő kelthette az odafentről érkező – ahogy Thorne-nak rémlett – iszonyú lármát. Ideges pillantást vetett a tisztás irányába. A bozóton túl változatlanul hallatszott a dörömbölő morgás.

Thorne várt. Egyáltalán, mi az ördögöt csinál Levine a fán? Hallotta a zörgését az ágak között, aztán átmenetileg csend lett. Egy szitkozódás. Újabb zörgés.

Majd Levine fojtott kiáltása. – A francba!

Zuhanás hangja hallatszott, reccsentek az ágak, és Levine egy üvöltés kíséretében a földre puffant, éppen Thorne lába előtt. A hátára érkezett; a zuhanás lendületétől arrébb gurult, miközben fájdalmasan markolta a vállát.

– Az ördögbe – mondta.

Levine sáros, szakadozott khakiszövet öltözéket viselt. Nyúzott, sárfoltos arcát háromnapos borosta fedte. Felnézett, és Thorne-ra vigyorgott.

– Rólad gondoltam volna utoljára, Doki, hogy itt futunk össze – mondta Levine. – De az időzítésed tökéletes.

Thorne kinyújtotta a kezét; Levine érte nyúlt, amikor a tisztásról fülükbe harsant a tirannoszauruszok fülsüketítő bömbölése.

– Jaj, ne! – mondta Kelly. A monitoron a tirannoszauruszok fejüket leszegve izgatottan köröztek a fészek körül, egyre sebesebben.

– Thorne doktor? Mi történt? – szólt Arby a rádióba. Hallották Levine mély és rekedt hangját, de nem értették a szavait. Időközben Eddie és Malcolm belépett a lakókocsiba. Malcolm egy pillantást vetett a monitorra. – Mondd meg nekik, hogy azonnal tűnjenek el onnan!

A monitoron a tirannoszauruszok egymásnak vetették a hátukat, és úgy helyezkedtek el, hogy közrefogják a kölyköket. Súlyos farkuk a fészek fölött lengett. Szinte tapintható volt a feszültség.

Majd az egyik felnőtt hirtelen leszegte a fejét, előrelendült és kirontott a tisztásról.

– Thorne doktor! Levine doktor! Gyorsan menjenek onnan!

Thorne átlendítette a lábát a motorbicikli fölött, és megragadta a kormányt. Levine felpattant mögé, és átkulcsolta Thorne derekát. Vérfagyasztó üvöltés zengett Thorne fülébe, és mikor egy pillantást vetett a háta mögé, az egyik tirannoszauruszt látta feléjük robogni. Az állat teljes sebességgel száguldott. A fej alacsonyan, a rettenetes állkapcsok félig nyitva; a ragadozó klasszikus támadása.

Thorne-nak elszorult a torka. Az elektromos motor felzümmögött, ám a hátsó kerék kipörgött a sárban.

– Indulj! – ordította Levine. – Indulj már!

A tírannoszaurusz üvöltve nyomult feléjük. Thorne érezte a talaj remegését. Az üvöltés olyan hangos volt, hogy belefájdult a füle. A tirannoszaurusz már egészen közel járt, a nagy fej feléjük sújtott, a száj hatalmasra tárult…

Thorne egy erőteljes rúgással előrelökte a motort. A hátsó kerék végre szilárd talajt fogott, feldobott egy kupac sarat, és a motor megugrott a csapáson. Kétségbeesetten gyorsított. A motorbicikli megcsúszott és alattomosan megfarolt.

Mögötte Levine ordított valamit, de Thorne nem figyelt rá. Vadul kalapált a szíve. A motor keresztülugratott egy keréknyomon, és kis híján elvesztették az egyensúlyukat, de sikerült nyeregben maradniuk. Thorne nem mert hátranézni, kétségbeesetten gyorsított. Rohadt hús szagát érezte az orrában, nyakában érezte az óriás reszelős lélegzetét…

– Doki! Nyugalom! – ordította Levine.

Thorne ügyet sem vetett rá. A motor felkapaszkodott a dombra. Ágak csapódtak a testüknek; sár fröccsent az arcukba, és végigfolyt az állukon. Egy keréknyom oldalra vetette a motort, Thorne-nak csak a legnagyobb nehézségek árán sikerült visszavezetnie az ösvény közepére. Újabb üvöltés csengett a fülében, és Thorne már azt képzelte, hogy…

– Doki! – ordította Levine közelebb hajolva a füléhez. – Életveszélyes, amit művelsz! Nem látod, hogy egyedül vagyunk?

Thorne az ösvény lankásabb szakaszára ért, és megkockáztatott egy óvatos pillantást a válla fölött. Levine igazat mondott. Az ösvény üres volt mögöttük. Nem látta jelét az üldöző tirannoszaurusznak, bár még hallotta a bömbölését valahol a távolban.

Lassított.

– Nyugi – mondta Levine a fejét csóválva. Az arca hamuszürke volt, és még mindig csupa rémület. – Tudsz róla, hogy egészen szörnyen vezetsz? Nem ártana néhány leckét venned. Itt hagyhattuk volna a fogukat! Na hiszen! Motorbalesetben meghalni egy lakatlan szigeten…

– Ránk támadt – vakkantotta mérgesen Thorne. Jól ismerte ugyan Levine szarkasztikus modorát, de éppen most…

– Nevetséges – jelentette ki fölényesen Levine. – Egyáltalán nem támadt ránk.

– Márpedig nagyon úgy festett – mondta mogorván Thorne.

– Nem, nem, nem – tiltakozott Levine. – Nem támadt ránk. Csak a fészkét védte. Ami azért jelentős különbség.

– Én bizony semmiféle különbséget nem látok – mondta Thorne. Megállította a motorbiciklit, és átható pillantást vetett Levine-re.

– Az az igazság – fejtegette zavartalanul Levine –, hogy ha a rex valóban vadászott volna ránk, már rég halottak lennénk. De éppen csak elijesztett minket.

– Igazán? – mondta Thorne.

– Nem is lehet vitás – mondta Levine szokásos pedáns modorában. – Csak el akart riasztani, megvédeni a területét. Soha nem hagyja védtelenül a fészkét! Legfeljebb, ha mondjuk elvennénk tőle egy tojást, esetleg feldúlnánk a fészket. Biztos vagyok benne, hogy már vissza is tért a párjához.

– Ezek szerint az a szerencsénk, hogy ilyen példás szülő vonta le a következtetést Thorne, és elindította a motort.

– Hát persze, példás szülő – ismételte gúnyosan Levine. Ezt bármelyik hülye képes megállapítani. Láttad, milyen sovány?

– Szegény – morogta Thorne.

– Elhanyagolja a saját táplálkozását, hogy gondját viselhesse az ivadékainak. És ez az állapot valószínűleg heteken át tart! A tirannoszaurusz rex komplex állat, komplex ragadozóviselkedéssel. És komplex az utódgondozási viselkedése is. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy a tirannoszaurusz szülői szerepe még ennél is kiterjedtebb. Például vadászni taníthatja az utódait. Eleinte apró sebesült állatokat hoz nekik, és hagyja, hogy a fiatalok végezzenek velük. Valahogy így képzelem. Roppantul izgat, miként fog történni. Egyébként mire várunk, Doki?

Megreccsent Thorne fülhallgatója; Malcolm szólalt meg:

– Arra hiába is vársz, hogy köszönetet mondjon, amiért megmentetted az életét.

– Magam is rájöttem – morogta Thorne.

– Kivel beszélsz? – érdeklődött Levine. – Csak nem Malcolmmal? Hát eljött?

– El.

– És igazat ad nekem, ugye?

– Nem kifejezetten. – Thorne megcsóválta a fejét. – Mondjuk úgy, hogy nem minden részletben.

– Nézd, Doki – mondta Levine –, bocsáss meg, ha netán én lennék az oka, hogy felizgattad magad. De hidd el, nem volt semmi alapja. Ugyanis egyáltalán nem forogtunk veszélyben… Eltekintve persze az elképesztő vezetői stílusodtól.

– Remek. Igazán megnyugtató. – Thorne szíve még most is hangosan kalapált a mellkasában.

– Szólj már egy jó szót.

– Te marha. – Thorne mély levegőt vett, balra döntötte a motort, és rátért a szélesebb csapásra, ami a táborukhoz vezetett.

– Egyébként örülök, hogy látlak, Doki. De tényleg – biztosította Levine.

Thorne nem felelt. Növekvő sebességgel ereszkedtek le a völgybe. Hamarosan ráláttak a tisztáson álló lakókocsikra. Levine elégedetten szemlélte a látványt.

– Látom, mindent elhoztál. És bevált a felszerelés?

– Jónak látszik.

– Nagyszerű – jelentette ki Levine. – Egyszerűen tökéletes.

– Az azért túlzás – mondta Thorne.

A lakókocsi ablakában feltűnt Kelly és Arby. Vidáman integettek.

– Hát ez meg miféle rossz vicc? – kérdezte elképedve Levine.

NEGYEDIK KONFIGURÁCIÓ

„A kaotikus küszöbhöz közeledve az egyes elemekben megmutatkoznak a belső konfliktusok. A rendszer instabil, és potenciálisan halálos területre lép.”

IAN MALCOLM

LEVINE

Ujjongva futottak át a tisztáson.

– Levine doktor! Levine doktor! Most már biztonságban van!

Közrefogták Levine-t, aki akarata ellenére is elmosolyodott. Aztán összehúzott szemöldökkel fordult Thorne-hoz.

– Doki – mondta –, ez nem volt valami bölcs húzás.

– Miért nem magyarázod el nekik? – kérdezte Thorne. – A te tanítványaid.

– Ne haragudjon, Levine doktor – mondta Kelly.

– Mi döntöttünk így – magyarázta Arby Levine-nek. – És magunktól jöttünk.

– Magatoktól? – hűlt el Levine.

– Magunktól bújtuk el a lakókocsiban – helyesbített Arby. – Úgy gondoltuk, segítségre van szüksége. És tessék, így is történt. – Thorne felé fordult megerősítésért.

– Igaz – bólintott Thorne. – Sokat segítettek nekünk.

– Megígérjük, hogy nem leszünk útban – fogadkozott Kelly.

– Mindenki végzi majd a dolgát, mi csak éppen…

– A gyerekek aggódtak érted – mondta Malcolm, és Levine mellé lépett. – Úgy gondolták, bajban vagy.

– Akárhogy is, mi volt ez a nagy sietség? – szólt közbe Eddie.

– Felszereltette ezeket a járműveket, aztán hanyatt-homlok elrohant nélkülük.

– Nem volt más választásom – magyarázta Levine. – A Costa Rica-i kormánynak meggyűlt a baja valami újfajta járványos agyvelőgyulladással, és kapcsolatba hozták az esetenként felbukkanó dinoszaurusz-tetemekkel. Ami persze marhaság, de ez a tény nem akadályozza meg őket abban, hogy minden állatot megsemmisítsenek ezen a szigeten, amint rájuk bukkannak. Meg kellett előznöm őket! Sürgetett az idő. És most is sürget.

– Így hát kénytelen voltál egyedül idejönni – mondta szemrehányóan Malcolm.

– Ne duzzogj, Ian. Fel akartalak hívni, amint megbizonyosodom felőle, hogy valóban ez az a sziget. Különben sem egyedül jöttem. Volt vezetőm, Diego, egy helybéli fiatalember, aki megesküdött rá, hogy gyerekkorában többször is járt a szigeten. És elég tájékozottnak is bizonyult. Gond nélkül feljutottunk a sziklafalra, és minden jól ment, egészen addig, amíg a vízfolyásnál meg nem támadtak minket, és Diego…

– Megtámadtak? – szólt közbe Malcolm – Micsoda?

– Nem volt alkalmam megfigyelni – mondta Levine. – Rendkívül gyorsan zajlott le. Az az állat engem is leterített, eltépte a hátizsákot, és őszintén szólva nemigen tudom, mi történt azután. Lehetséges, hogy a zsákom alakja vagy anyaga zavarba ejtette, mert sikerült felállnom, és elrohanni az ellenkező irányba, úgy, hogy nem vett üldözőbe.

Malcolm merőn nézett rá. – Pokoli szerencséd volt, Richard.

– Igen, az valószínű. Nos, hosszú időn át futottam. Amikor hátranéztem, egymagam voltam a dzsungelben. Eltévedtem. Nem tudtam mit tenni, végül felmásztam egy fára. Ez látszott a legjobb ötletnek; alkonyat táján aztán feltűntek a velociraptorok.

– Velociraptorok? – szólt közbe Arby.

– Kis húsevők – magyarázta Levine. – Alapvetően theropodaforma, hosszúkás pofával. Nagyjából két méter magas, kilencven kilót nyomhat. Nagyon gyors, intelligens, komisz kis dinoszaurusz, és az a gyanúm, hogy buknak a hátizsákokra. Múlt éjjel nyolc ilyen kis szörnyeteg ugrált a fám körül, ugráltak és acsarogtak vég nélkül… Egy szemhunyást sem hagytak aludni!

– Juj, micsoda kellemetlenség! – jegyezte meg Eddie meglehetősen csekély együttérzéssel.

– Nézze – mondta barátságtalanul Levine –, nem az én problémám, ha…

Thorne gyorsan közbeszólt:

– A fán töltötted az éjszakát?

– Igen. Reggel aztán a raptorok elmentek. Úgyhogy lemásztam és körülszimatoltam. Megtaláltam a labort. Világos, hogy sietősen ürítették ki, számos állatot hátrahagyva. Végigjártam az épületet, és felfedeztem, hogy van még energia; néhány rendszer még ennyi év után is működőképes! Ami a legfontosabb, a biztonsági kamerák hálózata is. Hihetetlen szerencse! Elhatároztam, hogy ellenőrzöm a kamerákat, és javában dolgoztam rajtuk, amikor betolakodtatok ide, és…

– Egy pillanat – horgadt fel Eddie, és csípőre tette a kezét. Mi azért jöttünk, hogy megmentsük magát.

– Sajátos nézőpont – mondta kimérten Levine. – Én semmi esetre sem kértem.

– Pedig a műholdas telefonban éppen úgy hangzott – emlékeztette Thorne.

– Csakis félreértésről lehet szó – legyintett Levine. – Az adott pillanatban ugyan valóban kissé zaklatott voltam, mert nem sikerült megfelelően használnom a telefont. Túl bonyolultra építetted, Doki. Ez az egyetlen probléma. Nos… elkezdjük végre a munkát?

Levine szünetet tartott. Körülhordozta tekintetét a mérges arcokon. Malcolm Thorne-hoz fordult.

– Íme, a nagy tudós – szavalta. – És nagy ember.

– Esküszöm – fakadt ki Levine –, nem értem, min akadtatok fenn. Előbb vagy utóbb mindenképpen sor került volna erre az expedícióra, és úgy alakultak az események, hogy az előbb látszott célszerűbbnek. Egyszerűen semmi okot nem látok a további vitára. És nem is ez a legmegfelelőbb időpont a jelentéktelen civakodásra. Rengeteg dolgunk van, és máris hozzá kellene látnunk. Mert ez a sziget rendkívüli alkalmat kínál, és könnyen elszalaszthatjuk, ha tovább késlekedünk.

DODGSON

Lewis Dodgson egy bárszéken kuporgott a Chesporito Cantina egyik homályos sarkában, kezében egy üveg sörrel. Mellette George Baselton – a biológiai tudományok professzora a Stanfordon – minden figyelmét egy tányér huevos runcheros-nak szentelte. Dodgsont már a zöld salátán lassan végigfolyó tojássárgája látványától is kerülgette a hányinger. Elfordult, és igyekezett nem tudomást venni Baselton elmélyült csámcsogásáról.

A bárban rajtuk kívül senki sem tartózkodott, eltekintve a padlón kapirgáló sovány csirkéktől. Időnként egy tetőtől talpig koszos gyerek lesett be az ajtón, egy marék kavicsot hajított a csirkék felé, és kuncogva elszaladt. Egy rozsdafoltos hangszóróból recsegve harsogott Elvis Presley egyik régi száma. Dodgson vele dünnyögött: – Beléd estem az első percben… – és próbálta elfojtani az ingerültségét. Csaknem egy teljes pokoli órája ült ezen a szeméttelepen.

Baselton befejezte a tojását, és eltolta a tányért. Elővette az elektronikus notebook-ot, amit mindenhová magával cipelt.

– Nos, Lew – mondta komótosan –, sokat gondolkoztam rajta, hogyan kezeljük ezt az ügyet.

– Kezelni? Mit? – kérdezte ingerülten Dodgson. – Itt nincs semmi kezelnivaló. El kell jutni a szigetre. – Beszéd közben szórakozottan babrált egy Richard Levine-ről készített fényképpel a bárpult sarkán. Fejjel lefelé fordította a képet. Aztán visszafordította.

Felsóhajtott. Az órájára pillantott.

– Lew – mondta türelmesen Baselton –, nem az az elsődleges, hogy eljussunk a szigetre. Az a fontos, hogy miként tálaljuk a világnak a felfedezésünket.

Dodgson eltűnődött.

– A mi felfedezésünk – ismételte. – Ez tetszik, George. Nagyon jó! A mi felfedezésünk…

– Hiszen ez az igazság, nem? – mondta Baselton nyájas mosollyal. – Az InGen csődbe ment, a technológiája elveszett az emberiség számára. Tragikus, pótolhatatlan veszteség, amint azt már oly sokszor előadtam a televízióban. Ilyen körülmények között bárki, aki felleli, igazi felfedezést tesz. El sem tudom képzelni, mi másnak lehetne nevezni. Amint Henri Poincaré megfogalmazta…

– Értem – bólintott Dodgson. – Szóval felfedezés. És aztán? Sajtóértekezletet tartunk?

– Szó sincs róla! – Baselton elborzadva meredt rá. – Egy sajtóértekezlet túlságosan… parasztos. És mindenféle kritikának kitennénk magunkat. Nem, nem. Egy ilyen nagyságrendű felfedezést méltósággal kell kezelni. Bejelentjük, Lew.

– Bejelentjük?

– A szakirodalomban. A Nature-re gondoltam. Igen. Dodgson rásandított.

– Tudományos publikációban akarod bejelenteni?

– Ez a legitimálás legjobb módja – szögezte le Baselton. Egy pártatlan, mértéktartó, szigorúan tudományos bejelentés. Összehívunk egy értekezletet. Igazi tudományos perpatvar lesz, professzorok köpködnek professzorokra, ami három napra megtölti az újságok tudományos oldalait, míg el nem ejtik a témát a legfrissebb szívátültetés kedvéért. És abban a három napban fogjuk körülbástyázni az állításunkat.

– Te fogod megírni?

– Igen – bólintott Baselton. – Később adok egy cikket az American Scolar-nak vagy talán a Natural History-nek. A felfedezés hihetetlen jelentősége az emberiség jövője szempontjából, mert kezünkbe adja a kulcsot a múlt mindazon kérdéseihez…

Dodgson bólintott. Baseltonnak természetesen igaza volt, és ezúttal is fényesen igazolta Dodgson választását. Maga Dodgson soha nem számolt a nyilvánosság reakciójával. Baselton viszont semmi mással nem számolt.

– Nos, akkor minden rendben – mondta Dodgson. – De ha nem jutunk el a szigetre, akkor nem lesz az egészből semmi. Ismét az órájára pillantott.

Nyílt mögötte az ajtó, és Dodgson titkára, Howard King lépett be a helyiségbe, egy köpcös, bajszos Costa Rica-i férfi társaságában. A férfinak barázdált képe és mogorva arckifejezése volt.

Dodgson megfordult a székén. – Ez az a fickó?

– Igen, Lew.

– Mi a neve?

– Gandoca.

– Nos, senor Gandoca – Dodgson felemelte Levine fényképét. – Ismeri ezt a férfit?

Gandoca épp csak egy pillantás vetett a fotóra. Bólintott.

– Sí. Senor Levine.

– Úgy van! Senor kicseszett Levine. Mikor járt itt?

– Pár nappal ezelőtt. Az unokatestvéremmel, Dieguitóval ment el. Még nem jöttek vissza.

– Hová mentek?

– Isla Sornára.

– Jó. – Dodgson kiitta a sörét, és félretolta a palackot. Van csónakja? – Kinghez fordult. – Van csónakja?

– Halász – mondta King. – Persze hogy van csónakja. – Gandoca bólintott.

– Egy halászhajó, Sí.

– Jó. Én is el akarok jutni Isla Sornára.

– Sí, senor, de az időjárás ma…

– Nem érdekel az időjárás – vágott közbe Dodgson. – Az idő majd jobbra fordul. Most akarok menni!

– Talán később…

– Most!

Gandoca széttárta a kezét. – Nagyon sajnálom, senor…

Dodgson odaszólt Kingnek: – Mutasd meg neki a pénzt, Howard.

King kinyitott egy aktatáskát. Tele volt ötezer colónos bankjegyekkel. Gandoca szeme kitágult, felemelte és alaposan megvizsgálta az egyik bankjegyet. Aztán gondosan visszatette a helyére.

Dodgson megismételte:

– Most akarok menni.

– Sí, senor – mondta készségesen Gandoca. – Amint készen áll, indulunk.

– Így már jobb – mosolyodott el Dodgson. – Mennyi időt vesz igénybe az út?

– Úgy két óra, senor.

– Remek – mondta Dodgson. – Igazán nagyszerű.

A MAGASLES

– Jövünk!

Határozott kattanás hallatszott. Levine az Explorer csörlőjéhez csatlakoztatta a hajlékony kábelt, és az lassan elfordult a szikrázó napfényben.

Mindannyian levonultak a sziklafal tövében elterülő széles, füves lapályra. A nap magasan járt; a völgy vibrált a déli hőségben.

Arrébb egy hypsilophodon-csorda legelt. A zöld, gazellaszerű állatok időnként felemelték a fejüket, és valahányszor meghallották a fém csörrenését, feléjük fordították bámész tekintetüket. A zaj Eddie-től és a gyerekektől származott, akik sorban összeillesztették az alumíniumállványzat elemeit, melyek ezúttal is annak látszottak csupán, aminek a kaliforniai műhelyben is: szeszélyesen összeválogatott vékony rudaknak, afféle túlméretezett antennáknak.

– Végre meglátjuk! – dörzsölte a kezét Levine. – És senki nem mondhatja, hogy nem gondoltam minden eshetőségre!

Ahogy fordult a csörlő motorja, az alumíniumelemek megmozdultak, és lassan a levegőbe emelkedtek. A szerkezet pókháló-finomságúnak tűnt, de Thorne tudta, hogy a keresztmerevítés meglepő szilárdságot biztosít. A mindeddig összehajtott támasztékok lassan kiegyenesedtek, a szerkezet három, majd négy és fél méterre magasodott, végül megállt. A tetőn elhelyezett kis házikóféle toldalék éppen a közeli fák legalacsonyabb ágainak takarásába került. Ám maga az állványzat fényesen csillogott a napsütésben.

– Most jó? – tudakolta Arby.

– De mennyire! – Thorne elégedetten körüljárta az állványzatot, és helyükre csúsztatta a biztosítópeckeket.

– Túlságosan fényes – méregette gondterhelten Levine. Jobb lett volna matt feketén.

– Csodálkoztam volna, ha nem találsz hibát – morogta Thorne, aztán odakiáltott Eddie-nek: – Eddie, valahogy el kellene rejtenünk!

– Fújjam le? Ha jól emlékszem, hoztam fekete festéket.

Levine megrázta a fejét. – Isten őrizz, annak borzasztó erős a szaga. Inkább azokra a pálmákra szavaznék.

– Megoldható. – Eddie a közeli pálmákhoz sétált, és machetéjével kezdte lecsapkodni a hatalmas, legyező alakú leveleket.

Kelly hunyorogva nézett fel az alumíniumállványzatra.

– Igazán szép – mondta. – De mi ez?

– Magasles – kacsintott rá Levine. – Gyertek! – és már mászott is fel az állványzatra.

Odafönt a kis menedék tetejét egy méter húszcentis térközökkel elhelyezett alumíniumrudak tartották. A padlója – azaz a voltaképpeni magasles teteje – szintén alumíniumrudakból készült, ezek körülbelül tizenöt centiméteres távolságra sorakoztak egymástól. Hogy még véletlenül se csússzon a lábuk egy résbe, különös tekintettel a gyerekek jóval kisebb lábára, Levine az első pálmalevélköteggel, amit Eddie Carr a csörlő számára felszerelt csiga segítségével húzott fel, befedte a padlót. A megmaradt leveleket az alumíniumoszlopokhoz kötözte álcázásul.

Arby és Kelly a lapályt szemlélték. A magaslesről az egész völgyet belátták. A távolban, a folyó túloldalán apatoszauruszcsorda vonult. Északra triceratopsok csapata kószált. Néhány kacsacsőrű dinoszaurusz tartott a folyó felé, hosszú csonttarajuk magasan a fejük fölé emelkedett. Tülkölő kiáltásuk átszállt a völgyön; mély, túlvilági hang. Egy pillanat múlva hasonló kiáltás válaszolt rá az erdő mélyéről, a völgy ellenkező oldaláról.

– Mi volt az? – kérdezte Kelly.

– Parasaurolophus – mondta Levine. – A nyakszirti csonttaréján át trombitál. Az alacsony frekvenciájú hangok pedig messzire hallatszanak.

Délre egy csapat sötétzöld állatot láttak, domború, előreugró homlokkal és kis bütykös szarvak koszorújával. Halványan emlékeztettek a bölényre.

– Azoknak mi a neve? – mutatott feléjük Kelly.

– Jó kérdés – bólintott Levine. – Valószínűleg Pachycephalosaurus wyomingensis. De nehéz biztosan megmondani, mert ennek az állatnak a teljes csontvázát még soha nem sikerült rekonstruálni. A homlokcsontjuk nagyon vastag, ezért aztán számos boltozatos koponyatöredékre bukkantunk, más maradványra azonban nem. Ez az első alkalom, hogy bármilyen formában is teljes állatot látok.

– És van valamilyen célja, hogy olyan ormótlan a fejük? – tudakolta Arby.

– Célja biztosan van, de semmire nincs bizonyíték – mondta Levine. – Abban nagyjából egyetértünk, hogy afféle öklelős harcmodoruk lehetett, a fajon belüli küzdelmekhez, mondjuk, amikor a hímek versengenek a nőstényekért.

Malcolm mászott fel hozzájuk.

– Hajjaj, azok az öklelő koponyák… – jegyezte meg fanyarul.

– Ahogy most is láthatjuk, ugye?

– Rendben – Levine lesújtó pillantást vetett Malcolmra. – Pillanatnyilag nem rontanak egymásnak. Talán csak a párosodási időszakban.

– Vagy talán egyáltalán nem is művelnek ilyesmit – mondta Malcolm a zöld állatokat bámulva. – Egészen békésnek látszanak.

– Hát persze – mondta csúfondárosan Levine. – És csak az egyik oldaluk zöld, mert szükségszerűen nem láthatjuk egyidejűleg a másikat is, igaz-e, kedves matematikusunk? De ne tévesszen meg a látszat. Az afrikai bivaly többnyire szintén roppant békésnek látszik, rendszerint csak mozdulatlanul álldogál. Mégis kiszámíthatatlan és kifejezetten veszélyes állat. Valamilyen oka biztosan van annak, hogy kialakult ez a feltűnően boltozatos homlok, még ha pillanatnyilag nem is látjuk át.

Levine a gyerekekhez fordult.

– Hát ezért építettük meg ezt a szerkezetet. Hogy folyamatosan figyelhessük az állatokat – mondta. – Amennyire lehetséges, a lehető legteljesebb mértékben fel akarjuk térképezni a viselkedésüket.

– Olyan fontos? – kérdezte Arby.

– Beláthatatlanul – felelte Malcolm. – Mert ez a sziget kivételes alkalmat kínál, hogy tanulmányozhassuk bolygónk történelmének legnagyobb titkát: a kihalást.

– Nézzük csak – tűnődött el Malcolm. – Amikor az InGen becsukta a telepet, élő állatokat hagytak hátra. Mindez öt vagy hat évvel ezelőtt történt. A dinoszauruszok gyorsan érnek; a legtöbb fajuk négy vagy öt év alatt eléri a felnőttkort. Mostanra felnőtt az InGen dinoszauruszainak első, laboratóriumban tenyésztett generációja, és immár a vadonban létrehozta az új nemzedéket. Ezen a szigeten teljes ökológiai rendszer áll a rendelkezésünkre, legalább egy tucat dinoszauruszfajjal, hatvanötmillió év óta először.

– Szóval miért olyan fontos ez? – Arby rendszerező elméje még hiányolta a választ.

Malcolm széles mozdulattal kimutatott a síkságra. – Nos, gondolkozz el rajta. A kihalás nagyon nehéz tudományos tárgykör. Tucatnyi elmélet született róla. A megkövesedett maradványok nem nyújtanak bizonyosságot. És e téren lehetetlen tapasztalatot szerezni. Galilei felmászhatott a pisai ferde toronyba, és kedvére hajigálhatta a golyókat az elmélete igazolására. Valójában persze soha nem tette meg, de kétségkívül megtehette volna. Newton prizmákkal végzett kísérletekkel támasztotta alá a fényelméletét. Csillagászok napfogyatkozások megfigyelésének eredményeit vetették össze Einstein relativitáselméletével. Az ellenőrzés végigkíséri a tudományt. A kihalásról szóló elméletek esetében azonban nemigen nyílik mód a kézzelfogható bizonyításra.

Arby szeme felcsillant. – Itt viszont…

– Igen – bólintott Malcolm. – Itt viszont a rendelkezésünkre áll a kihalt állatok populációja, melyeket mesterségesen hoztak létre, zárt környezetben, majd szabadon eresztették őket. Az egész történelemeben nem találunk ehhez hasonlót. Ezekről az állatokról tudjuk, hogy egyszer már kihaltak. De senki nem tudja, mi volt az oka.

– És maguk rájönnek? – Őszinte kétkedés csendült Arby hangjában. – Néhány nap alatt?

– Igen – mondta egyszerűen Malcolm.

– Hogyan? Nem számíthatnak rá, hogy ismét kihalnak, nem igaz?

– Úgy érted, éppen a szemünk előtt? – Malcolm nevetett. Nem, nem. Semmi efféle. De ez az első alkalom, hogy nemcsak csontokat tanulmányozhatunk. Eleven állatokat láthatunk, és megfigyelhetjük a viselkedésüket. Van egy elméletem, és meggyőződésem, hogy ilyen rövid idő alatt is találunk bizonyítékot az igazolására.

– Milyen bizonyítékot? – figyelt fel Kelly.

– Milyen elmélet? – érdeklődött Arby. Malcolm rájuk mosolygott.

– Türelem – mondta.

A SZÍV KIRÁLYNŐ

Az apatoszauruszok a folyóhoz vonultak inni; nyakuk kecses vonala visszatükröződött a vízben, ahogy fölé hajoltak. Hosszú, korbácsszerű farkuk lustán lengett ide-oda. A csorda közepén számos, a felnőtteknél jóval kisebb, fiatal apatoszaurusz szökdécselt.

– Gyönyörű, ugye? – Levine szinte elérzékenyült. – Micsoda harmónia! Egyszerűen gyönyörű. – Kihajolt oldalt, és lekiáltott Thorne-nak. – Hol az állványom?

– Megy! – mondta Thorne.

A kötél végén nehéz, széles alapú, háromlábú állvány érkezett a tetőre. Thorne felküldött öt videokamerát is, kábeleik a napelemekhez vezettek. Levine és Malcolm nekilátott felszerelni a kamerákat az állványra.

– Mi történik a videóval? – kíváncsiskodott Arby.

– A kapott számtalan adatot műholdon át eljuttatjuk Kaliforniába. A helyi biztonsági videohálózatra is rácsatlakozunk, így egyidejűleg rengeteg megfigyelési pontunk lesz.

– Vagyis nem szükséges állandóan itt lennünk?

– Úgy van.

– Szóval ezt jelenti a magasles?

– Igen. Legalábbis úgy nevezik az olyan tudósok, mint Sarah Harding.

Thorne is csatlakozott hozzájuk. A kis menedék egészen zsúfolt lett, de Levine észre sem vette. Minden figyelmét a dinoszauruszokra fordította; messzelátón át figyelte a lapályon szétszóródott állatokat.

– Éppen, ahogy elképzeltük – mondta árnyalatnyi elégedettséggel a hangjában Malcolm. – Jól kivehető térbeli szervezettség. A gyerekek és a fiatalok a csorda közepén helyezkednek el, a védelmet nyújtó felnőttek a peremen. Az apatoszauruszok a farkukat használják fegyverként.

– Alkalmasnak is látszik rá.

– Egyértelmű – vetette közbe Levine. – Ebben a kérdésben a legcsekélyebb nézeteltérés sem merült fel.

Lent Eddie kicsomagolta a kerek alumíniumketrecet, amit már Kaliforniában megcsodáltak.

– Mit csináljak vele? – kiáltott fel Levine-nek.

– Hagyja lent! – mondta Levine. – Ott a helye.

Eddie felállította a ketrecet az állványzat sarkánál. Levine lemászott.

– És az mire való? – faggatózott Arby. – Dinoszauruszt fogni?

– Épp ellenkezőleg. – Levine az állványzathoz erősítette a ketrecet. Kitárta az ajtaját. Ellenőrizte a zárat is; benne hagyta a kulcsot, a karikájáról lógó vékony gumiszalaggal. – Úgynevezett ragadozóketrec, a cápaketrec mintájára. Ha éppen odalent járkálsz, bármi történik, azonnal be tudsz ugrani a ketrecbe, ahol biztonságban erezheted magad.

– Bármi? Hát mi történhet? – firtatta Arby aggódó pillantással.

– Nem hiszem, hogy bármi is történne – mondta Levine, miközben visszakapaszkodott a menedékbe. – Kétlem, hogy az állatok a legcsekélyebb figyelmet is szentelnék nekünk vagy ennek a kis építménynek, ha egyszer álcázzuk az állványzatot.

– Gondolja, hogy nem veszik észre?

– Bizonyára látják majd – magyarázta Levine. – Csak éppen nem érdekli őket.

– De ha megszimatolnak minket…

Levine megrázta a fejét. – Az uralkodó széljárás irányában helyeztük el, vagyis a szél állandóan felénk fúj. Ráadásul ezeknek a páfrányoknak erős az illatuk. – Valóban, az eukaliptuszéhoz hasonló, könnyedén csípős illat terjengett a levegőben.

Arby nyugtalankodott. – De tegyük fel, hogy úgy döntenek, megeszik a páfrányokat. Akkor mi lesz?

– Nem fogják – rázta a fejét Levine. – Ez a Dicranopterus cyatheoides fajta enyhén mérgező, és kellemetlen kiütést okoz a szájban. Egy elmélet szerint a mérgezőségük éppen a juraidőszakban alakult ki, védekezésként a növényevő dinoszauruszok ellen.

– Elmélet? – szólt közbe megvetően Malcolm. – Puszta spekuláció. Sehol semmi bizonyíték.

– Azért van benne logika – ellenkezett Levine. – A növényi életnek a mezozoikumban súlyos kihívást jelentett, amikor feltűntek a Földön az óriás dinoszauruszok. Roppant növényevők csordái, és mindegyik állat naponta több mázsa növényi anyagot elfogyasztott. Elpusztítottak minden növényt, amelyik nem fejlesztett ki valamilyen védekezési módszert: rossz ízt, csalánzóképességet, tüskéket vagy éppen kémiai mérgeket. Úgyhogy a cyatheoidesfajták talán akkoriban alakították ki a mérgezőségüket. És kétségkívül hatásos, mert a ma élő állatok sehol a világon nem legelik ezeket a páfrányokat. Ezért élnek olyan bőségesen.

– A növények is védekeznek? – csodálkozott Kelly.

– Hogyne. A növények ugyanúgy jöttek létre, mint a többi életforma. A saját támadási és védekezési módszereikkel. A tizenkilencedik században a legtöbb elmélet az állatokkal foglalkozott; a természetet fogakban és karmokban mérték. Napjainkban viszont a tudósok gyökerekben és hajtásokban gondolkoznak a természetről. Felismertük, hogy a növények a túlélésért folytatott szüntelen küzdelem során komplex viselkedési formákat alakítottak ki, a szimbiózistól a többi növényt figyelmeztető jelzőrendszerekig, sőt egészen a nyílt kémiai hadviselésig.

Kelly a homlokát ráncolta. – A növények jeleznek? Hogyan?

– Ó, számos példa van rá – mondta Levine. – Az afrikai akácok nagyon hosszú, éles tüskéket növesztettek, vagy nyolc centiméter hosszúakat, ami arra késztette az állatokat, hogy, mint a zsiráfok és antilopok, hosszú nyelvet fejlesszenek, amivel kikerülhetik a tüskéket. Önmagukban a tüskék nem bizonyultak elég hatásosnak, így az evolúciós fegyverek versenyében az akácok bevetették a mérgező hatást. Nagy mennyiségű csersavat termeltek a leveleikben; ez a csersav aztán halálos anyagcsere-reakciót idéz elő, ha bekerül az állatok szervezetébe. Ilyenformán a növények a szó szoros értelmében megölik őket. Ugyanakkor az akácok kialakítottak egyfajta kémiai riasztórendszert is. Ha egy antilop legeli a liget egyik fáját, a fa etilént bocsát a levegőbe, aminek hatására a többi fa fokozza a levelek csersavtartalmát. Öt-tíz percen belül a liget összes fája halálosan mérgezővé válik.

– És mi történik az antiloppal? Elpusztul?

– Nos, manapság már nem – mondta Levine. – Minthogy folytatódott az evolúciós hadviselés. Az antilopok megtanulták, hogy egyszerre csak rövid ideig legelésszenek. Amikor a fák több csersavat termelnek, abbahagyják az evést. A legelészők új stratégiákat dolgoztak ki. Például, amikor a zsiráf afrikai akácot eszik, kikerüli a szél irányába eső fákat, melyek már foghatták társuk vészjelzéseit. Mindig egy távolabbi fánál folytatják az evést. Vagyis az állatok alkalmazkodtak ehhez a védelemhez.

– Az evolúciós elméletben ezt hívják a Szív Királynő jelenségnek – mondta Malcolm. – Az Alice Csodaországban című könyvben a Szív Királynő versenyszabályai szerint Alice-nek mindig éppen olyan gyorsan kell futnia, hogy relatívan megőrizze az eredeti helyét. Akárcsak az evolúciós spirálok. Minden szervezet igyekszik tartani a lépést, hogy megmaradjon ugyanabban az egyensúlyi helyzetben. Rohannak, hogy végül ugyanott maradhassanak.

– És ez általános? Még a növényeknél is? – kérdezte Arby.

– Igen – bólintott Levine. – A maguk módján a növények rendkívül aktívak. A tölgyfa például csersavat és karbolsavat termel védekezésül, ha megtámadják a hernyók. Amikor megtámadnak egy fát, rövidesen az egész liget megkapja a riadójelet. Ezen a módon képesek megvédeni a közösség egészét; lám, az együttműködés egyik formája a fák között!

Arby bólintott, és a folyónál időző apatoszauruszokra tévedt a tekintete.

– Értem már – mondta Arby. – Ezért van az, hogy a dinoszauruszok még nem legeltek le minden fát a szigetről, ugye? Ezek a hatalmas apatoszauruszok rengeteg növényt felfalhatnak. Hosszú a nyakuk, hogy hozzáférjenek a magasan növekedő levelekhez. A fák mégis szinte érintetlenek!

– Nagyon jó – bólongatott elismerően Levine. – Magam is észrevettem.

– Tehát ez is azért van, mert a növények védekeznek?

– Nos, könnyen lehet – mondta Levine. – De azt hiszem, akad egyszerűbb magyarázat is arra, miért maradtak meg a fák.

– Micsoda?

– Nézd csak meg jobban – mondta Levine. – Itt van, a szemed előtt.

Arby felemelte a messzelátót, és a csordára irányította.

– Mi az az egyszerű magyarázat?

– A paleontológusok között – kezdte Levine – véget nem érő vita folyt, hogy miért hosszú a Sauropodák nyaka. Azoknak az állatoknak, látod, legalább hatméteres nyakuk van. A hagyományos elképzelés szerint a Sauropodáknak a magasan fekvő lombozat fogyasztásához kellett a hosszú nyak.

– És? – kérdezte Arby. – Hol itt a vita?

– A legtöbb állatnak a Földön rövid a nyaka – mondta Levine. – Mert a hosszú nyakkal rengeteg a nyűg. Mindenféle problémát okoz. Szerkezeti problémákat: hogyan lehet elrendezni az izmokat és az ínszalagokat, hogy képesek legyenek megtartani a hosszú nyakat. Viselkedési problémákat: az idegi impulzusoknak túl hosszú utat kell megtenniük az agytól a testig. Nyelési problémákat: az élelemnek túlságosan hosszú utat kell megtennie a szájtól a gyomorig. Légzési problémákat: a levegőnek egy irdatlan hosszú légcsövön kell végignyomakodnia. Keringési problémákat: a szívnek fel kell pumpálnia a vért a fejbe, különben az állat egyszerűen elájul. Mindezt roppant nehéz megoldani az evolúciós feltételek között.

– De a zsiráfoknak sikerült – vetette ellene Arby.

– Nekik igen, bár tegyük hozzá, hogy a zsiráfok nyaka semmiség az apatoszauruszokéhoz képest. Az említett okok miatt a zsiráfok hatalmas szívet fejlesztettek ki, és vastag izomburkot a nyak körül. Hatását tekintve a zsiráf nyaka úgy működik, mint egy vérpumpáló gyűrű, ami rásegít a belső nyomásra, hogy a vér eljusson a fejébe.

– A dinoszaruszoknak is ugyanilyen pumpájuk van?

– Nem tudjuk. Feltételezzük, hogy az apatoszauruszoknak hatalmas a szívük, talán egy mázsa, esetleg nagyobb. De másik lehetséges megoldás is elképzelhető a vérpumpálás problémájára.

– Igen?

– Hiszen ott van előtted – mosolyodott el Levine.

Arby a homlokára csapott. – Nem emelik fel a nyakukat!

– Helyes – mondta Levine. – Legalábbis nem túl gyakran vagy hosszú időre. Most persze éppen isznak, természetesen lehajtják a fejüket, de szerintem, ha folyamatosan figyeljük őket, úgy találjuk majd, hogy nem sok időt töltenek magasra emelt nyakkal.

– Ezért nem legelik le a fák leveleit!

– Úgy van.

Kelly a homlokát ráncolta. – De ha a hosszú nyakukat nem használják evésre, akkor miért fejlesztették ki? Levine mosolygott.

– Bizonyára jó okuk volt rá – mondta. – Nevezetesen a védekezés.

– Védekezés? Hosszú nyakkal? – Arby csak bámult. – Nem értem.

– Figyelj – mondta Levine. – Hiszen egészen nyilvánvaló.

Arby tanácstalanul nézegette a messzelátóval az apatoszauruszokat, közben odaszólt Kellynek:

– Ki nem állhatom, mikor az a válasz a kérdésünkre, hogy egészen nyilvánvaló…

– Tudom – sóhajtott fel Kelly.

Arby Thorne-ra pillantott, és elfogta a pillantását. Thorne V-t formált az ujjaival, aztán az egyik ujját megbillegtette. A mozdulat a második ujjat is elmozdította. A két ujj mozgása szorosan összefüggött egymással.

Ha ez lett volna a megoldás kulcsa, akkor Arby nem értette. Sehogy nem értette. A homlokát ráncolta.

Thorne hangtalanul formálta a szót: – Híd!

Arby figyelte, ahogy a korbácsszerű farkak ide-oda lengenek a fiatal állatok fölött.

– Megvan! – kiáltott fel Arby. – A farkukat használják védekezésül! És azért van szükségük a hosszú nyakra, hogy ellensúlyozzák a hosszú farkat! Olyan, mint egy függőhíd!

Levine Arbyra kacsintott.

– De gyorsan rávágtad – mondta. Thorne elfordult, elrejtve somolygását.

– De igazam van, nem? – mondta Arby.

– Igen – mondta Levine –, lényegében helyes a meglátásod. Azért létezik a hosszú nyak, mert létezik a hosszú farok. Más a helyzet a theropodáknál, hiszen azok két lábon járnak. De a négylábúaknak muszáj ellensúlyozniuk a hosszú farkat, különben egyszerűen felborulnának.

Malcolm elgondolkozva megszólalt:

– Még sincs minden rendben ezzel az apatoszaurusz-csordával.

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét Levine. – Megosztanád velünk, mi az a nagy rejtély?

– Nincsenek igazán felnőtt példányok – állapította meg Malcolm. – Azok az állatok, amiket látunk, a mi mércénk szerint ugyan roppant nagyok, valójában azonban egyikük sem éri el a teljes felnőttméretet. Zavarba ejtően különös.

– Zavarba ejtő? Engem bizony a legcsekélyebb mértékben sem ejt zavarba – jelentette ki Levine. – Az az oka, hogy még nem volt elég idejük teljesen kifejlődni. Biztos vagyok benne, hogy az apatoszauruszok lassabban nőnek a többi dinoszaurusznál. Elvégre a nagy testű emlősök is, mint az elefánt, lassabban növekednek a kicsiknél.

Malcolm megrázta a fejét. – Nem ez a magyarázat.

– Nem? Akkor mi?

– Figyelj! – Malcolm a lapályra mutatott. – Hiszen egészen nyilvánvaló.

A gyerekek kuncogtak.

Levine arca bosszúsan megrándult egy pillanatra.

– Számomra egészen nyilvánvaló – mondta –, hogy egyik faj egyedei sem nőttek teljesen fel. A triceratopsok, az apatoszauruszok, de még a paraszauruszok is valamivel kisebbek a vártnál. Mindez egy állandó tényező jelenlétére utal a környezetben; az étrend valamelyik eleme, az alapvetően kis terület hatása a populációra vagy akár az állatok létrehozásának a módja. De nem tartom sem különösebben figyelemreméltónak, még kevésbé aggasztónak.

– Lehet, hogy igazad van – vont vállat Malcolm.

– Persze.

– És az is lehet, hogy tévedsz.

PUERTO CORTÉS

– Nincs repülőjárat? – hitetlenkedett Sarah Harding. – Hogy érti azt, hogy nincs repülőjárat?

Délelőtt tizenegy óra volt. Harding az utóbbi tizenöt órát szinte egyfolytában a levegőben töltötte, az idő döntő hányadát azon a U.S. katonai szállítógépen, amit sikerült elkapnia Nairobiban, és Dallasba vitte. Elcsigázta az út. Mocskosnak érezte a bőrét; leginkább egy kiadós zuhanyra vágyott, és tiszta ruhára. Ehelyett itt vitázott egy csökönyös hivatalnokkal ebben a nyavalyás kis városban Costa Rica nyugati partján. Odakint elállt az eső, de az ég még szürke volt, a felhők alacsonyan szálltak a kihalt repülőtér fölött.

– Sajnálom – monda Rodriguez. – Nincsenek rendszeres repülőjáratok.

– És az a helikopter, amivel az előző társaság repült?

– Ó, igen. Helikopter van.

– Hol?

– Most nincs itt.

Harding egy pillanatra behunyta a szemét.

– Azt magam is látom – mondta nagy önuralommal. – De hol van?

Rodriguez széttárta a karját. – San Cristóbalban akadt dolga.

– Mikor jön vissza?

– Nem tudom. Talán holnap.

– Holnap!

– Ha nem késik egy napot.

– Senor Rodriguez – jelentette ki eltökélten Sarah –, nekem még ma el kell jutnom arra a szigetre.

– Megértem a kívánságát – biccentett Rodriguez –, de semmit nem tehetek önért.

– Mit javasol?

Rodriguez megvonta a vállát. – Attól tartok, nincs javaslatom.

– Akad egy csónak legalább, ami elvinne?

– Nem tudok róla.

– Ez itt egy kikötő – mondta tagoltan Harding. Kimutatott az ablakon. – Mindenféle csónakot látok odakint.

– Tudom. De nem hiszem, hogy bárki is hajlandó lenne átmenni a szigetre. Nem kedvező az időjárás.

– De ha magam mennék oda keresni…

– Azt természetesen megteheti – sóhajtott fel Rodriguez. – És kérdezősködhet.

Így történt, hogy Sarah kevéssel tizenegy után, ezen a párás délelőttön, vállán hátizsákjával a fából épített, rozoga rakparton találta magát. Négy kikötött, erősen halszagú csónak ringatózott a part mellett, de egyetlen lelket sem látott. Csak a kikötő túlsó végén mutatkoztak élet jelei, ahol emberek sürgölődtek egy nagyobb hajó közelében. A hajó mellett égővörös Wrangler terepjáró állt hevederekkel átkötve, láthatóan előkészítve a fedélzetre emeléshez, számos acéltartállyal és faládával körülötte.

Harding elszántan megközelítette a helyszínt. Megcsodálta a kocsit. Nem szériamodell volt. Átépítették, így elérte a legnagyszerűbb terepjármű, a Land Rover Defender méretét. Tekintettel a módosításokra, ez a Wrangler módfelett költséges változatnak látszott; tenger sok pénz fölött rendelkezhet az a kutató, aki ilyenre tud szert tenni.

A rakparton két, széles karimájú kalapot viselő amerikai kiabált és mutogatott, mikor a terepjáró kissé oldalra dőlve a levegőbe emelkedett, és egy ősöreg daru átlendítette a hajó fedélzetére. Az egyik férfi kétségbeesetten ordította, amikor a terepjáró keményen a fedélzetre érkezett:

– Óvatosan! Óvatosan! Az ördögbe is, óvatosan!

A munkások cipelni kezdték a ládákat a hajóra. A daru visszalendült az acéltartályokhoz.

Harding a közelebb álló férfihoz lépett, és udvariasan megszólította:

– Bocsásson meg, tudna segíteni?

A férfi egy pillantást vetett rá. Középmagas volt, vöröses bőrű, nyájas vonásokkal; mulatságosan esetlenül állt rajta a vadonatúj szafariöltözék. Szórakozottan átnézett a nőn.

– Láthatja, hogy elfoglalt vagyok – vetette oda, és elfordult. – Manuel! Finomabban! Az egy érzékeny berendezés!

– Elnézést a zaklatásért – folytatta Harding. – A nevem Sarah Harding, és szeretnék…

– Felőlem akár Sarah Bernhardt is lehet, vagy a római pápa… Manuel! A fenébe! – A férfi hevesen integetett. – Te, ott! Igen, te! Ne döntsd meg azt a ládát!

– Szeretnék eljutni Isla Sornára – fejezte be rendíthetetlenül Harding.

A férfi magatartása mintegy varázsütésre megváltozott. Lassan felé fordult.

– Isla Sornára? – kérdezte. – Nem ismeri véletlenül Levine doktort?

– De igen.

– Micsoda egy marha vagyok! – mondta a férfi, és boldog mosoly ömlött el az arcán. Kinyújtotta a kezét. – Lew Dodgson, a Biosyn Corporationtől. Ez itt a társam, Howard King.

– Örvendek – biccentett a másik férfi. Howard King fiatalabb és magasabb volt Dodgsonnál, és jóképű, amolyan összetéveszthetetlenül kaliforniai módon. Sarah jól ismerte ezt a típust; ha hiéna lett volna, Sarah habozás nélkül besorolja béta hím-nek. Tipikus fiatal értelmiségi, aki bármit és bárkit hűségesen kiszolgál a karrierje érdekében. És zavaróan furcsán viselkedett; gyorsan távolabb ment, és nyilvánvalóan legalább annyira feszélyezte Sarah jelenléte, amennyire Dodgson barátságosnak mutatkozott.

– És odaát – Dodgson a fedélzetre mutatott – láthatja kis társaságunk harmadik tagját, George Baseltont.

Harding köpcös férfit pillantott meg, aki aggodalmasan hajolt a sorra a fedélzetre érkező ládák fölé. Ingén hatalmas, sötét izzadságfoltok terjeszkedtek.

– Maguk mindannyian Richard barátai? – kérdezte Harding.

– És alig várjuk már, hogy újra lássuk – ragyogott Dodgson – és a segítségére lehessünk. – Elbizonytalanodva mérte végig Sarah-t. – De… hogy is mondjam… Soha nem tett említést magáról.

Sarah hirtelen ráébredt, hogyan festhet Dodgson szemében; harmincon túli, alacsony asszony, gyűrött khakisortban és fűzős csizmában. A ruhája piszkos, a haja borzas a hosszú repülés után.

– Ian Malcolmon keresztül ismerem Richardot. Malcolm és én régi barátok vagyunk.

– Értem… – Dodgson továbbra is bizalmatlanul bámult rá. Úgy érezte, muszáj magyarázkodnia. – Afrikában voltam. Csak az utolsó pillanatban határoztam úgy, hogy idejövök – mondta. – Thorne doki hívott.

– Ó, hát persze. Doki. – A férfi bólintott, mintha egyszeriben minden világossá vált volna a számára.

– Richard jól van? – érdeklődött Sarah.

– Őszintén remélem. Minthogy neki visszük ezt a felszerelést.

– Sornára mennek?

– Ha kitart ez az időjárás. – Dodgson az égre pillantott. Készen kellene állnunk öt, legfeljebb tíz percen belül. Ha pedig szállítóeszközre volna szüksége, boldogan üdvözöljük körünkben – mondta vidáman. – Hol vannak a csomagjai?

– Ez minden – mondta Harding, és megemelte a kis hátizsákot.

– Mindig ilyen könnyedén utazik? Nos, maga tudja, Ms. Harding. Érezze jól magát a társaságban.

Egészen nyíltnak és barátságosnak látszott, ami gyökeres változást jelentett a korábbi magatartásához képest. De Sarah észrevette, hogy a jóképű férfi, King továbbra is feszeng. A hátát fordította felé, és megjátszotta, milyen elfoglalt; kiabált a munkásokkal, hogy legyenek óvatosak az utolsó faládákkal, amelyeken sablonbetűkkel a „Biosyn Corporation” felirat állt. Hardingnak az a benyomása támadt, hogy bármilyen ürüggyel igyekszik kerülni a tekintetét. A harmadik férfitól pedig még egyetlen biztató pillantást sem kapott. Mindez óvatosságra intette.

– Biztos benne, hogy nem baj, ha…

– Természetesen, egyáltalán nem baj! Egyszerűen el lennénk ragadtatva! – ömlengett Dodgson. – Mellesleg pedig hogyan másként jutna oda? Repülőgép nincs, a helikopter pedig elment.

– Tudom, már utánanéztem.

– Nos, akkor maga is tisztában van vele. Ha tehát a sziget az úti célja, legjobb, ha velünk tart.

Harding a fedélzeten álló dzsipre nézett.

– Dokinak már ott kell lennie a felszereléssel – jegyezte meg. King riadtan felkapta a fejét. De Dodgson nyugodtan bólintott.

– Igen, magam is úgy vélem. Szerintem már a múlt éjjel megérkezett.

– Így tervezte.

– Helyes – mosolyodott el Dodgson. – Szóval tényleg ott van. Legalábbis remélem.

A fedélzetről spanyol kiáltások hallatszottak, és egy olajos overallt viselő férfi lépett a hajó korlátjához. – Senor Dodgson, elkészültünk!

– Jó – mondta Dodgson. – Kitűnő! Fáradjon a fedélzetre, Ms. Harding. Aztán indulás!

KING

A halászhajó fekete füstöt okádva kipöfögött a kikötőből, a nyílt tenger felé. Howard King érezte a hajómotor dübörgését a lába alatt, hallotta a faeresztékek nyikorgását. Hallgatta a személyzet spanyol nyelvű kiáltásait. Nézte Puerto Cortés távolodó kis városát, a fehér házak rendezetlen csoportját a part mentén.

Dodgson megint felelőtlen. Ismét kockáztat!

King ettől tartott a legjobban.

Howard King csaknem tíz éve ismerte Lewis Dodgsont, mióta ígéretes ifjú kutatóként elszegődött a Biosynhez, tele tetterővel, hogy meghódítsa a világot. Doktori disszertációját a véralvadási faktorok témájában védte meg. Amikor a Biosyn alkalmazottja lett, élénk érdeklődés mutatkozott ezen faktorok iránt, mert úgy látszott, ezeken át vezet az út a vérrög szétoszlatásához a szívrohamot kapott betegek ereiben. A biotech társaságok – stílusszerűen – vérre menő versenyben álltak, melyiküknek sikerül előbb kifejlesztenie az új gyógyszert, ami életek sokaságát mentheti meg; nem utolsósorban pedig tisztes hasznot hozna a gyártónak.

Kezdetben King egy igen ígéretes anyagon dolgozott, az úgynevezett Hemagluttin V-5-ön vagy röviden HGV-5-ön. Az első kísérletek káprázatos sikerrel kecsegtettek. King lett a Biosyn legdédelgetettebb ifjú kutatója. Kiemelten szerepelt a cég éves jelentésében. Saját labort kapott, és közel félmillió dolláros működési költségvetés fölött rendelkezett.

Aztán minden előzetes jelzés nélkül cserbenhagyta az anyag. Az emberi alanyokon elvégzett ellenőrző vizsgálatok során a HGV-5 egyeden vérrögöt sem oszlatott el, sem szívinfarktus, sem tüdőembólia esetén. Ellenben számos mellékhatást eredményezett: gyomorvérzést, bőrkiütéseket, idegi problémákat. És amikor az egyik páciens rángógörcsök közepette elhunyt, a társaság leállította a további kísérleteket. King néhány hét leforgása alatt elveszítette a laboratóriumát, aminek a vezetését egy újonnan érkezett dán kutató vette át. A dán a szumátriai sárga pióca nyálkájából nyert kivonattal kísérletezett.

King egy kisebb laboratóriumba költözött. Az események kapcsán egy életre kiábrándult a vérfaktorokból, és a fájdalomcsillapítók felé fordította a figyelmét. Szert is tett egy biztató vegyületre; az afrikai szarvasbékából nyert proteinnek ez az L-izomerje biztató narkotikus hatásokat mutatott. Addigra azonban elveszítette a korábbi feltétlen bizalmat, és amikor a társaság vezetése áttekintette a munkáját, nem találta kielégítően alátámasztottnak ahhoz, hogy elnyerhessék az FDA hozzájárulását a gyakorlati tesztekhez. A szarvasbékás kutatást teljes egészében törölték a programból.

King akkor harmincöt éves volt, és kétszer már elbukott. A képe kimaradt az éves jelentésből. Azt beszélték, hogy a cég valószínűleg megválik tőle a legközelebbi felülvizsgálati periódusban. A következő kutatási témáját azonnal elutasították. Élete legsötétebb időszaka volt.

Aztán Lewis Dodgson egy napon azt javasolta, hogy ebédeljenek együtt.

Dodgson kétes hírnévnek örvendett a kutatók körében. Egymás között „Temetkezési Vállalkozó”-nak hívták, mert rendszeresen átvette mások munkáját, és némi sallangot ráaggatva a sajátjaként tálalta, amivel persze lehetetlenné tette, hogy az adott kutató eredményt mutathasson fel. A korábbi években Kinget soha nem láthatták volna a társaságában. De ezúttal hagyta, hogy Dodgson elcipelje egy drága tengeri különlegességeket kínáló San Franciscói-i étterembe.

– Keserves kenyér a kutatás – mondta együttérzően Dodgson.

– Vettem észre – bólintott King.

– Keserves és kockázatos – folytatta Dodgson. – Törvényszerű, hogy az innovációs kutatás ritkán eredményes. De megérti ezt a vállalat vezetése? Dehogy. Ha a kutatás eredménytelennek bizonyul, a kutató az egyetlen, akit hibáztatnak. Ez nem tisztességes eljárás.

– Nekem mondod – húzta el a száját King.

– Ez már egy ilyen játék. – Dodgson vállat vont, és felnyársalta egy lágy páncélú rák lábát, mintha személyes ellenségével bánna el.

King várt.

– Ami engem illet, én nem szeretem a kockázatot – folytatta Dodgson. – És az eredeti téma mindig kockázatos. A legújabb ötletek rosszak, és a legeredetibb munka félresikerül. Ezek a tények. Aki mindenáron eredeti kutatással akar foglalkozni, az bízvást számíthat a kudarcra. Ami a legteljesebb mértékben rendjén való egy egyetemen, ahol magasztalják a kudarcot, és a siker egyenesen gyanús. De az iparban… nem, nem. Az iparban a legkevésbé bölcs választás eredeti kutatásra adni a fejed. Az csak bajba sodorhat. Te is éppen itt tartasz, barátom.

King keserűen megrántotta a vállát.

– Mit tehetnék?

– Nos – mosolygott Dodgson –, nekem megvan a saját tudományos módszerem, a fókuszált kutatásfejlesztés. Ha úgyis csak kevés ötlet válik be, miért próbálnál magad rájuk bukkanni? Fáradságos, és kétséges az eredménye. Hagyj másokat keresgélni, vállalják ők a kockázatot, hagyd, hadd törjék magukat az úgynevezett dicsőségért. Én inkább várok, és csak azokat az ötleteket fejlesztem, amelyek már valóban ígéretesnek mutatkoznak. Vedd el, ami jó, és csináld jobban. Vagy legalábbis a szükséges mértékben másként. Úgyhogy türelmesen kivárom, amíg a megfelelő téma a megfelelő stádiumba jut. És akkor az enyém lesz, a sajátom!

King meghökkent, hogy Dodgson minden köntörfalazás nélkül beismeri: tolvaj. Ráadásul a legkevésbé sem feszélyezi magát miatta. King kedvetlenül piszkálta a salátáját.

– Miért meséled el nekem mindezt? – kérdezte végül.

– Mert fantáziát látok benned – felelte Dodgson. – Ambíciót. Kielégítetlen becsvágyat. És én mondom neked, Howard, nem törvényszerű, hogy egész hátralévő életedben frusztrált legyél. Még csak arra sincs szükség, hogy a következő teljesítmény-ellenőrzésnél kirúgjanak a cégtől. Mert pontosan ez a következő lépés. Mennyi idős a gyereked?

– Négyéves – mondta King.

– Szörnyű, munka nélkül maradni családdal, kisgyermekkel! És nem lesz könnyű másik állást találnod. Ki adna újabb lehetőséget? Harmincöt éves korára egy kutató tudós vagy letette már a névjegyét, vagy nem elég rátermett. Nem állítom, hogy ez az igazság, de mások sajnos így gondolkoznak.

King tudta, hogy Dodgsonnak igaza van. Minden biotechnikai cégnél ebből indulnak ki.

– Figyelj rám, Howard! – Dodgson halkra fogta a hangját, és áthajolt az asztalon. – Csodálatos világ vár rád, ha úgy döntesz, hogy ezentúl hajlandó vagy másként szemlélni a világot. Egészen másként is élhetnél. Azt hiszem, alaposabban meg kellene fontolnod az ajánlatomat…

Két hét múlva King Dodgson személyi titkára lett a Jövő Genetikai Trendjei elnevezésű osztályon, mellyel a Biosyn az ipari kémkedési tevékenységét fedezte. És a következő években King pályája ismét szépen ívelt felfelé a cégnél – ezúttal azért, mert Dodgson kedvelte. És kétségkívül ez bizonyult a könnyebb útnak.

King magáénak mondhatta a siker valamennyi kellékét: Porsche, jelzálog, válás, hétvégenként látott gyermek. Mindez azért, mert King bebizonyította, hogy tökéletesen képes végrehajtani az utasításokat, ha kell, hosszú órákon át végzi a rutinfeladatokat, kidolgozza a részleteket, esetenként pedig kihúzza a főnökét a bajból. E folyamat során King kiismerte Dodgson természetének minden oldalát: a karizmatikust, az álmodozót – és a sötét, rideg, könyörtelen oldalát is. King azzal biztatta magát, hogy az évek során megtanulta, hogyan tartsa az ellenőrzése alatt ezt a Dodgsonban rejtőző szörnyeteget.

Olykor azonban kétségei támadtak.

Mint ezúttal is.

A céljuk kapujában állnak. Egy roskatag, bűzhödt halászhajón valami eldugott Costa Rica-i sziget felé tartanak, és ebben a sorsdöntő pillanatban Dodgson váratlan játékot rögtönöz, és magával viszi ezt az asszonyt.

King nem ismerte ugyan Dodgson indítékát, de felfigyelt a szemében fellobbanó lángra, amit szerencsére ritkán látott, de ez a pillantás mindannyiszor baljós előérzettel töltötte el.

Az asszony az első fedélzeten állt a hajó orrában. Az óceánt nézte. King észrevette Dodgsont a terepjáró mellett, és idegesen intett neki.

– Lew – kezdte King –, beszélnünk kell egymással.

– Kérlek – mondta könnyedén Dodgson. – Mit forgatsz a fejedben?

És mosolygott. A legelbűvölőbb mosolyával.

HARDING

Sarah Harding a szürke, vészjósló eget bámulta. A hajó bukdácsolt az erős part menti áramlatban, s a matrózok küszködve igyekeztek helyére rögzíteni a már-már elszabaduló terepjárót. Sarah-t tengeribetegség környékezte.

Sötét vonal tűnt fel a látóhatáron: Isla Sorna üdvözölte őket.

Megfordult, és végigpillantott a fedélzeten. Dodgson és King elmélyülten értekeztek a korlátnál a hajó közepe táján. King feldúltnak látszott, hevesen gesztikulált. Dodgson nyugodtan hallgatta, és a fejét rázta. Aztán King vállára tette a kezét, mint aki megpróbálja lecsillapítani a fiatalabb férfit. Rá sem hederítettek a terepjáró körüli nyüzsgésre. Ami igencsak különös, tekintve, hogy nemrég még mennyire szívükön viselték a felszerelés sorsát, gondolta.

A társaság harmadik tagját, Baseltont természetesen azonnal felismerte, és őszintén meglepődött, hogy ezen a kis halászhajón látja. Baselton hanyagul kezet rázott vele, és amint a hajó eltávolodott a kikötőből, eltűnt a fedélzet alatt. Azóta sem bukkant elő. Talán ő is tengeribeteg.

Időközben Dodgson magára hagyta Kinget, hogy utánanézzen a legénységnek. King nekilátott ellenőrizni a szíjakat, melyek a fedélzethez rögzítették a ládákat és a tartályokat a taton. A dobozok mindegyikén „Biosyn” felirat állt.

Harding még soha nem hallott a Biosyn Corporationről. Kíváncsi volt, milyen kapcsolatban állhat lannel és Richarddal. Ian mindig is kritikusan, sőt inkább megvető ellenségességgel viszonyult a biotechnológiai cégekhez. Sarah valószínűtlennek találta, hogy baráti kapcsolatban állna ezekkel a férfiakkal. Ahhoz túl ridegek, túl… genyók.

De aztán felötlött benne, hogy Iannek különös barátai akadnak. Mindig váratlanul bukkantak fel Malcolm otthonában – a japán kalligráfus, az indonéz gamalan csoport, a Las Vegas-i illuzionista a flitteres zekéjében, a hátborzongató francia asztrológus, aki szerint a Föld üreges… És akkor még nem is említettük a matematikus barátait! Azok aztán valóban őrültek! Sarah mindenesetre annak tekintette őket. A tágra nyílt szemek… És ahogy elsáncolták magukat az elméleti bizonyítékaik mögé! Bizonyítékok és számítások oldalak százain át. Csupa elvont fantazmagória. Sarah Harding szerette megérinteni a földet, látni az állatokat, érzékelni a hangokat és a szagokat. Az mind valóságos és kétségbevonhatatlan. Minden más csak spekulációk díszes csokra; talán igaz, talán nem.

Hullámok kezdtek átcsapni a hajó orrán, és Sarah hátralépett, hogy ne ázzon el. Ásított; nem sokat aludt az elmúlt huszonnégy órában.

Dodgson lépett hozzá.

– Minden rendben? – kérdezte Sarah.

– Ó, igen – felelt Dodgson üdvözült mosollyal.

– A barátja, King, kissé feldúltnak látszik.

– Nem szereti a hajókat – nevetett fel kurtán Dodgson. Intett a hullámok felé. – De lényeg, hogy időben vagyunk. Nagyjából egy óra a kikötésig.

– Mondja – kezdte Sarah –, mit kell tudni a Biosyn Corporationről?

– Kis magáncég – magyarázta Dodgson. – Talán úgy lehetne összefoglalni a tevékenységünket, hogy általános fogyasztásra szánt biológiai cikkekkel foglalkozunk. Elsősorban a rekreáció és sport területére szakosodtunk. Például kitenyésztettünk újfajta pisztrángot és más sporthalakat. Előállítottunk újfajta kutyákat is; kisebb testű kedvenceket a tömblakásban lakók számára. Nos, ilyesmiket csinálunk.

Pontosan ezeket gyűlöli annyira Ian, gondolta Sarah.

– Honnan ismeri Iant?

– Ó, még a régi időkből – legyintett Dodgson.

Harding figyelmét nem kerülte el a hangjában bujkáló bizonytalanság. – Mégis, milyen régi időkből?

– Még a park napjaiból.

– A park – ismételte kifejezéstelenül Sarah.

Dodgson bólintott. – Elmesélte magának, hogyan sérült meg a lába?

– Nem. Soha nem beszélt erről. Csak annyit mondott, hogy egy tanácsadói munkája során történt, amit… Nem is tudom. Valamiféle baleset. Azt mondja, egy park?

– Igen, bizonyos sajátos módon – mondta Dodgson, kibámulva az óceánra. Aztán vállat vont. – És maga mit szól hozzá? Egyáltalán mennyire ismeri?

– A disszertációm egyik lektora volt. Etológus vagyok. Az afrikai szavannái ökoszisztémában élő nagy emlősöket tanulmányozom. Pontosabban Kelet-Afrikában, és a ragadozókra szakosodtam.

– Ragadozók?

– Hiénák – mondta. – Azelőtt oroszlánokkal foglalkoztam.

– Hosszú ideje?

– Mindennel együtt csaknem tíz éve. Hat éve, a doktorátusom letétele óta pedig folyamatosan.

– Érdekes – bólintott elgondolkozva Dodgson. – Ezek szerint egyenesen Afrikából érkezett?

– Igen, Seronerából. Tanzánia.

Dodgson határozatlanul bólintott. Elnézett Sarah válla fölött, a sziget felé.

– Úgy látszik, végre kitisztul az idő – állapította meg.

Harding követte a tekintetét. A felhőzet elvékonyodott, itt-ott előtűntek az ég kék sávjai. A nap is felsejlett. Valamelyest csillapodott a tenger háborgása. Sarah elképedt, milyen közel kerültek a szigethez az elmúlt percekben. Tisztán kivehette a csaknem függőlegesen a tenger fölé emelkedő sziklafalakat, melyeket vörösesszürke vulkanikus kőzet alkotott.

– Nagyszámú kutatócsapatot vezet Tanzániában? – érdeklődött Dodgson.

– Nem. Egyedül dolgozom.

– Hogyhogy nincsenek hallgatói?

– Az az igazság, hogy az én munkám nem kínál igazán vonzó lehetőségeket. A nagy szavannai húsevők többnyire éjszakai életmódot folytatnak. Úgyhogy kénytelen vagyok az éjjeli órákban megfigyelni őket.

– Nem lehet könnyű a férjének.

– Nem vagyok házas – rántotta meg a vállát Sarah.

– Őszintén csodálkozom! – csapta össze a kezét Dodgson. – Végtére is, egy ilyen gyönyörű asszony, mint maga…

– Ilyesmire soha nem volt időm. – Sarah gyorsan témát váltott. – Hol akar kikötni?

Dodgson a sziget felé fordult. Már elég közel jártak, látták, hogyan ostromolják a magasra csapó, tajtékos hullámok a sziklafal lábát. Két-három kilométernyire lehettek.

– Kétségkívül nem mindennapi sziget – mondta Dodgson. – Egész Közép-Amerika vulkanikusnak számít. Mexikó és Kolumbia között legalább harminc aktív vulkán található. Valaha mindezek a partközeli szigetek aktív vulkánok voltak, egy hegylánc részeiként. Ám ellentétben a kontinenssel, a szigetek szunnyadnak. Vagy ezer éve nem törtek ki.

– Akkor mi valójában a kráter külső peremét látjuk?

– Pontosan. A sziklafalak az erózió eredményeként jöttek létre, a felhőszakadás és az óceán alakította őket. Nézze azokat a sík felületeket a sziklán! Ott csapódik az óceán a sziklafal aljához, és hatalmas területeket alámos, olykor lehasít. Végtére is lágy, vulkanikus kőzet.

– Tehát kiköt a…

– A szél felőli oldalon az óceán hatalmas barlangokat váj a sziklába. Ezek közül kettő találkozik a sziget belsejében eredő folyókkal. Ezek tehát hajózhatók. – Előremutatott. – Ott láthatja az egyik barlangot!

Sarah Harding sötét, szabálytalan hasadékot pillantott meg a sziklafal alapjába vájva. Körös-körül megtörtek a hullámok, a tajték legalább tizenöt méter magasra fröccsent.

– Be akarja vinni a hajót abba a barlangba?

– Ha kegyes marad az idő, akkor igen. – Dodgson elfordult. – Ne aggódjon. Nem olyan rémes, mint amilyennek látszik. No, de miről is beszélgettünk? Afrikáról. Mikor hagyta el Afrikát?

– Közvetlenül azután, hogy Thorne doki felhívott. Azt mondta, Richard bajba került, és Iannel a segítségére sietnek. Megkérdezte, velük tartok-e.

– És mit válaszolt?

– Hogy meggondolom.

Dodgson a homlokát ráncolta. – Nem árulta el, hogy jön?

– Nem. Egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy döntök. Elfoglalt vagyok, épp eléggé leköt a munkám. És hosszú az út.

– De egy elhamvadt szerelem… – mondta érzelmesem Dodgson, és együttérzően bólogatott.

Sarah felsóhajtott. – Szóval érti. Ismeri Iant.

– Hogyne ismerném! – mondta Dodgson. – Nem akármilyen jellem.

– Tartozom neki ennyivel – magyarázta Sarah.

Félszeg csend telepedett rájuk. Dodgson megköszörülte a torkát.

– Zavarban vagyok – mondta lefegyverező őszinteséggel. Tulajdonképpen ki tud róla, hogy elutazott?

– Senki. Elkaptam az első gépet, és jöttem.

– De mi a helyzet az egyetemével, a munkatársaival…

Sarah vállat vont. – Nem volt idő ilyesmire. És amint már említettem, egyedül dolgozom. – A szigetre nézett. A sziklafal már a hajó fölé tornyosult. Alig néhány száz méter választotta el tőlük. A barlang szája ugyan megnyugtatóan szélesnek látszott, ám a hullámok magasra csaptak a szélén. Megcsóválta a fejét. – Rázósnak látszik.

– Ne aggódjon – mondta Dodgson. – A kapitány nem először hajózik át rajta. A lehető legteljesebb biztonságban leszünk. És aztán… Nagyon izgalmas lesz.

A hajó emelkedett és süllyedt a tengerben, valósággal hánykolódott. Dodgson vigyorgott. – Érti, hogy gondolom? Izgalmas, mi? – Hirtelen felélénkült, szinte zaklatottá vált. Teste megfeszült; összedörzsölte a kezét. – Fölösleges aggódnia, hölgyem, nem hagyom, hogy bármi történjen a…

Sarah soha nem tudta meg, mit nem akar hagyni Dodgson. A hajó orra vízpermetet fröcskölve lemerült, és Sarah megingott. Dodgson gyorsan előrehajolt, mint aki el akarja kapni, de mintha félresikerült volna a mozdulat – a teste Sarah lábának ütközött. Abban a pillanatban újabb hullám csapott át rajtuk, megperdítette Sarah-t, aki felsikoltott, és megmarkolta a korlátot. De túlságosan hirtelen történt, forgott körülötte a világ, a feje nekicsapódott a korlátnak, és érezte, hogy zuhan. Elsuhant mellette a hajótest lepattogzott festékrétege, látta rohanvást közeledni az óceán zölden ragyogó felszínét. Aztán beléhasított a víz hidege, és elnyelte a sötétség.

A VÖLGY

– Remekül megy – állapította meg a kezét dörzsölgetve Levine.

– Minden várakozást felülmúlóan! Azt kell mondanom, nem is lehetnék elégedettebb.

A magaslesen állt Thorne-nal, Eddie-vel, Malcolmmal és a gyerekekkel, és a völgyet szemlélték. Mindannyian megizzadtak, a fémtető alatt meg se moccant a forró levegő. Üresen terült el körülöttük a füves rét; a legtöbb dinoszaurusz a fák alá vonult hűsölni.

Az apatoszauruszok csordája viszont visszatért a folyóhoz inni. A hatalmas állatok összezsúfolódtak a víz szélénél. Ugyanazon a környéken, de jobban szétszóródva magas gallérú parasaurolophasaurusok legelésztek; ezek a valamivel kisebb dinoszauruszok az apatoszaurusz-csorda közelében helyezkedtek el.

Thorne kitörölte az izzadságot a szeméből.

– Egészen pontosan miért vagy olyan elégedett? – kérdezte.

– Mindaz, amit látunk, éppen elegendő okot szolgáltat az elégedettségre – válaszolta Levine helyett Malcolm. Az órájára pillantott, és írt valamit a notebook-jába. – Hozzájutunk a régóta várt adatokhoz. Hihetetlenül izgalmas!

Thorne ásított. Elálmosodott a hőségtől. – A dinoszauruszok isznak. Mi olyan rettentő izgalmas ebben?

– Megint isznak – helyesbített Levine. – Másodszor egy órán belül. Délben. A folyadékbevitel gyakorisága nagyon sokat elárul a hőszabályozásukról.

– Vagyis sokat isznak, hogy lehűtsék magukat – mondta Thorne, de nem látszott különösebben meghatottnak.

– Világos. Rengeteget isznak. De meglátásom szerint egészen más jelentősége is van annak, hogy visszatértek a folyóhoz.

– Igazán?

– Gyertek ide – intett Levine. – Nézzétek a csordát. Nézzétek, hogyan rendeződnek el a térben. Amit most látunk, annak még soha senki nem lehetett a szemtanúja, de még csak nem is gyanította senki, hogy dinoszauruszok esetében is előfordult ilyesmi.

– Vagyis?

– Szimbiózis a fajok között!

– Ezt látjuk?

– Igen – magyarázta lelkesen Levine. – Az apatoszauruszok és a paraszauruszok együtt élnek. Tegnap is együtt láttam őket. Az a gyanúm, hogy mindig együtt kószálnak a nyílt lapályon. Most kétségkívül felmerül bennetek a kérdés, hogy miért teszik ezt.

– Kétségkívül – bólintott Thorne, és önkéntelenül is elvigyorodott.

– Nos, az ok – jelentette ki ünnepélyesen Levine –, hogy az apatoszauruszok rendkívül erősek, de gyengén látnak, míg a paraszauruszok kisebbek ugyan, de nagyon éles a szemük, így a két faj kölcsönös védelmet nyújt egymásnak. Éppen úgy, ahogy a zebrák és a cerkófok is együtt élnek az afrikai síkságon. A zebráknak jó a szaglásuk, a cerkófoknak éles a szemük. Együtt hatékonyabban képesek védekezni a ragadozók ellen, mint külön-külön.

– És úgy véled, ez a helyzet a dinoszauruszok esetében is, mert…

– Egészen nyilvánvaló – mondta Levine. – Figyeljétek meg a viselkedésüket. Amikor a két csorda egyedül volt, az egyes állatok szorosan egymás mellé zsúfolódtak. De valahányszor együtt vannak, a paraszauruszok szétszóródnak, elhagyják a korábbi elrendeződésüket, és egy külső gyűrűt alakítanak ki az apatoszauruszok körül, ahogyan most is láthatjátok. Ez annyit jelenthet, hogy a parák kihasználják az apatoszaurusz-csorda által kínált védelmet. És fordítva. Csakis a ragadozók elleni kölcsönös védelemről lehet szó!

Az egyik paraszaurusz hirtelen felkapta a fejét, és a folyó túloldalára meredt. Gyászosan feltülkölt, hosszú, szinte zenei hangon. A többi paraszaurusz is követte a tekintetét. Az apatoszauruszok folytatták az ivást, bár egy-két felnőtt felemelte hosszú nyakát.

Rovarok zümmögtek körülöttük a déli hőségben. Thorne felvonta a szemöldökét:

– Na és hol vannak a ragadozók?

– Ott – mondta Malcolm, és egy facsoportra mutatott a folyó túloldalán, nem messze a víztől. Thorne hiába meresztette a szemét.

– Nem látod?

– Nem.

– Kis termetű, gyíkszerű állatok. Sötétbarnák. Raptorok. Thorne vállat vont. Még mindig nem látott semmit. Levine egy csokoládérudat kezdett majszolni. Minthogy az egyik kezében a messzelátót tartotta, a csokoládépapírt a rejtek padlójára ejtette. A papír átesett egy résen, és alálibegett a földre.

– Milyen? – kérdezte sóváran Arby.

– Édes.

– Van még?

Levine a zsebeiben kotorászott, aztán Arby kezébe nyomott egy csokoládét. A fiú kettétörte, és Kellynek adta a felét. A maga részét kicsomagolta, gondosan összehajtogatta a papírt, és a zsebébe tette.

– Minden mozzanat hihetetlen jelentőségű – mondta Malcolm. – A kihalás kérdése miatt. Valószínű, hogy a dinoszauruszok kihalása sokkal komplexebb probléma, mint korábban gondolták.

– Tényleg? – kérdezte Arby.

– Nos, gondolj csak bele – mondta Malcolm. – Valamennyi kihalási elmélet a fosszilis emlékeken alapul. De a kövületek nem árulkodnak a viselkedésről. Nincs az a megkövesedett maradvány, ami megörökítette volna az egyes csoportok kölcsönhatásának a komplexitását.

– Mert a fosszfliák csak csontok – mondta Arby.

– Úgy van. És a csontok sehogy sem viselkednek. A fosszilis emlékek egy fényképsorozatra hasonlítanak; megdermedt pillanatok, melyekből az ember megpróbál összerakni egy folyamatosan mozgó valóságot. Olyan, mint végiglapozni egy családi fotóalbumot. Jól tudod, hogy az album nem teljes. Tudod, hogy az élet mindennapjai a képek között zajlanak. Csakhogy azokról nem állnak a rendelkezésedre felvételek, csakis a fotóalbum van a kezedben. Úgyhogy újra és újra áttanulmányozod a fényképeket. És hamarosan úgy gondolsz az albumra, mintha nem csupán kiragadott pillanatokat tartalmazna, hanem magát a valóságot. Attól kezdve minden jelenséget az album viszonylataiban magyarázol, és megfeledkezel a mögötte rejtőző valóságról.

– Ez a látásmód vezetett oda – folytatta Malcolm –, hogy az élet komplexitását a fizikai események egyszerű egymás mellé illesztésére egyszerűsítsék. Az olyan feltételezésekhez, hogy közvetlenül egy külső fizikai esemény okozta a kihalásokat. Egy meteor eltalálja a Földet, és megváltoztatja az időjárást. Vagy iszonyú erejű vulkánkitörések változtatják meg az időjárást. Vagy a meteor okozza a vulkánkitörést, és ezáltal változik meg az időjárás. Vagy megváltozik a növényzet, a fajok nem jutnak táplálékhoz, és kihalnak. Vagy járvány támad, és tömegesen pusztulnak ki a fajok. Vagy egy új növény bukkan fel, és megmérgezi az összes dinoszauruszt. A felsorolt példák mindegyike külső eseményt feltételez. Arra azonban senki nem gondolt, hogy maguk az állatok változhattak meg – nem a szervezetük, a csontjaik felépítése, hanem a viselkedésük. Figyeld meg ezeket az állatokat; látod, milyen összetett a viselkedésük, milyen elképzelhetetlenül sok kölcsönhatás befolyásolja, és rá kell ébredned, hogy a csoport viselkedésének megváltozása könnyen kihaláshoz vezethet.

– De miért változna meg a viselkedés? – ellenkezett Thorne. – Ha nem valamilyen külső katasztrófa kényszeríti ki, miért kellene megváltoznia a viselkedésnek?

– A viselkedés – mondta Malcolm – valójában folyamatosan változik. A bolygónk dinamikus, aktív környezet. Az időjárás változik. A Föld változik. A kontinensek sodródnak. Az óceánok emelkednek és apadnak. A hegyek felgyűrődnek és lekopnak. A Földön minden szervezet folyamatosan alkalmazkodik ezekhez a változásokhoz. Azok a legsikeresebb szervezetek, melyek a leggyorsabban képesek alkalmazkodni. És azért indokolatlan az az elképzelés, mely szerint egy nagy változást előidéző katasztrófa kihaláshoz vezet, mert éppen az örökös változás a környezet elsődleges jellemzője.

– Ebben az esetben viszont meg kell kérdeznem, mégis mi okozza a kihalást – somolygott Thorne.

– A gyors változások természetesen nem indokolják, főleg nem kizárólagosan – mondta Malcolm. – A tények ezt igazolják.

– Miféle tények?

– Minden nagyobb környezeti változást kihalási hullám követett – de nem éppen akkor. A kihalások ezer vagy millió évekkel később következtek be. Vegyük példaként az utolsó észak-amerikai eljegesedést. A jégmező lejjebb ereszkedett, a klíma jelentős mértékben megváltozott, az állatok azonban nem pusztultak el. De miután a jégmező visszahúzódott, amikor azt gondolnád, hogy a dolgok visszatértek a rendes kerékvágásba, egyszer csak kihalt egy csomó faj. Ekkor tűntek el erről a kontinensről a zsiráfok, a tigrisek és a mamutok. És ez az általános sablon. Mintha a fajok legyengülnének a nagy változás hatására, és ez vezetne a kihalásukhoz. Világosan felismerhető, ismételten igazolódó jelenség.

– Felmorzsolódás A Hídfőállásig – szólt közbe Levine. – Így hívjuk.

– És mi a magyarázata?

Levine hallgatott.

– Nincs – ismerte el Malcolm. – Paleontológiai rejtély. De meggyőződésem, hogy a komplexitáselmélet sokat elárulhat róla. Mert ha igaz az élet a káosz küszöbén fogalma, akkor a nagyobb változások közelebb taszítják az állatokat a küszöbhöz, ami destabilizál mindenféle viselkedési formát. És amikor a környezeti viszonyok ismét normalizálódnak, az valójában nem jelent valódi visszatérést a korábbi állapotokhoz. Evolúciós értelemben újabb jelentős változás következik be, amivel az élő szervezetek már nem képesek lépést tartani. Biztos vagyok benne, hogy a populációkban a legváratlanabb módon megnyilvánulhatnak új viselkedési formák, és azt hiszem, tudom, hogy a dinoszauruszok miért…

– Mi az? – szólalt meg hirtelen Thorne.

Thorne a facsoportot figyelve észrevette, hogy egy dinoszaurusz ugrik elő az árnyékból. Meglehetősen karcsú volt, fürgén mozgott a hátsó lábain, kinyújtott farkával egyensúlyozott. Csaknem két méter magas, zöldesbarna testét sötétvörös tigriscsíkok tarkították.

– Egy velociraptor – mondta Malcolm.

Thorne Levine-hez fordult. – Ilyen kergetett fel a fára? Elég ronda.

– De ügyes – mondta Levine. – Azok az állatok briliáns felépítésű gyilkológépek. Vélhetően a leghatékonyabb ragadozók a Föld történetében. Amelyik most előbukkant, az lehet az alfa állat. A falkavezér.

Thorne mozgást fedezett fel a fák között. – Többen vannak!

– Ó, igen – mondta Levine. – Szokatlanul nagy falka. Felkapta a távcsövet, úgy kémlelte a raptorokat. – Szeretném meghatározni a fészkük helyét. Mindeddig nem sikerült rábukkanni. Persze nem várhatom el, hogy odavezessenek, de…

A paraszauruszok mind hangosan tülköltek, és közelebb húzódtak az apatoszaurusz-csordához. Az apatoszauruszok azonban viszonylag közömbösnek látszottak, a vízhez legközelebb álló felnőttek egyenesen hátat fordítottak a közeledő raptornak.

– Nem izgatja őket? – csodálkozott Arby. – Még csak nem is néznek rá!

– Ne mafláskodj! – torkolta le Levine. – Az apatoszauruszok nagyon is odafigyelnek. Első pillantásra ugyanolyanok, mintha hatalmas tehenek volnának, de egészen másmilyen a jellemük. Azok az ostorszerű farkak tíz-tizenkét méter hosszúak, és sok-sok tonna a súlyuk. Figyeld meg, milyen sebesen lengetik. Egyetlen csördítés attól a faroktól könnyen elroppanthatja a támadó gerincét.

– Akkor az is a védekezésükhöz tartozik, hogy hátat fordítanak?

– Persze. És most magad is megfigyelheted, hogyan egyensúlyozza a hosszú nyak a farkukat.

A felnőttek farka olyan hosszú volt, hogy egészen a folyó túlsó partjáig nyúlt. A vezérraptor megfordult. Hamarosan az egész falka felfelé kezdett lopakodni a dombokra.

– Úgy látom, igazad lesz – mondta Thorne. – Elriasztották őket a farkak.

– Hányat számoltál meg? – kérdezte Levine.

– Nem tudom. Tíz-tizenkettő… Talán elmulasztottam párat.

– Tizennégy. – Malcolm buzgón jegyzetelt.

– A nyomukba eredsz? – kérdezte Levine.

– Most nem.

– Használhatnánk az Explorert.

– Később – mondta Malcolm.

– Fontos lenne kideríteni, hol a fészkelőhelyük – mondta Levine. – Alapvető volna, Ian, hogy felállíthassuk a ragadozó-zsákmány viszonylatokat. Ez a legfontosabb! És nem hiszem, hogy akad megfelelőbb alkalom…

– Talán később – ismételte Malcolm. Egy pillantást vetett az órájára.

– Egész nap az órádat nézegeted – jegyezte meg Thorne. Malcolm vállat vont. – Nem akarok lemaradni az ebédről – mondta. – Igaz is, mi van Sarah-val? Nem kellene rövidesen megérkeznie?

– Szerintem bármelyik percben felbukkanhat – vélte Thorne. Malcolm megtörölte a homlokát. – Iszonyú a hőség itt fent. Hallgatták a rovarok zümmögését, és csendben szemlélték a raptorok visszavonulását.

– Arra gondoltam, hogy vissza kellene mennünk a lakókocsikhoz – szólalt meg Malcolm.

– Visszamenni? – Levine valósággal megbotránkozott. Most? És mi lesz a megfigyeléseinkkel? És a többi kamerával, amit el akartunk helyezni, és a…

– Nem tudom, de nem ártana egy kis szünetet tartani. – Levine hitetlenkedve meredt rá. Nem szólt egy szót sem. Thorne és a gyerekek várakozóan tekintettek a matematikusra.

– Nos, az a meglátásom – mondta Malcolm –, hogy ha Sarah képes volt egyenesen idejönni Afrikából, akkor illene köszöntenünk. – Megrántotta a vállát. – Egyszerű udvariasság.

– Nem egészen értem… – kezdte habozva Thorne, de Malcolm sietősen félbeszakította:

– Nem, nem. Semmi olyasmi, mint… Én csak… Tulajdonképpen az is előfordulhat, hogy egyáltalán el sem indult. – Hirtelen elbizonytalanodott. – Azt mondta, hogy jön?

– Azt mondta, hogy gondolkozik rajta.

Malcolm összevonta a szemöldökét. – Akkor jön. Ha Sarah ezt mondta, akkor jön. Ismerem. Nos, visszamegyünk?

– Én biztosan nem – mondta Levine, közben valósággal rátapadt a távcső végére. – Álmomban sem jutna eszembe, hogy elmozduljak innen.

Malcolm Thorne-hoz fordult, – Doki?

– Persze. – Thorne a homlokát törölgette. – Nagy a hőség.

– Ahogy én Sarah-t ismerem – mondta Malcolm, miközben leereszkedett az állványzaton –, még ezen a lakatlan szigeten is képes lesz általános feltűnést kelteni a felbukkanásával.

A BARLANG

Sarah felfelé küzdötte magát, és kimondhatatlanul hosszú idő elteltével végre áttörte a felszínt. De ott is csak vizet látott hömpölygő, négy-öt méter magasra feltornyosuló hullámok vették körül. Mintha össze akarta volna morzsolni az óceán. Elragadta a hullámverés, előresodorta, aztán visszafelé szippantotta, és képtelen volt ellenállni. Semerre nem látta a hajót, csak a tajtékzó tengert. A sziget is eltűnt. Csak víz, mindenütt csak víz. Csak víz! Érezte, hogy lassan elhatalmasodik rajta a pánik, de igyekezett elfojtani.

Próbált rugdalózni az ár ellen, de lábát ólomnehezekként húzta a csizmája. Elmerült, és minden erejét össze kellett szednie, hogy ismét a felszínre küszködje magát. Görcsösen kapkodott levegő után. Valahogy meg kellett szabadulnia a bakancsától. Mély levegőt vett, és a víz alá bukva megpróbálta kifűzni. Égett a tüdeje, miközben a csomóval babrált. Az óceán pillanatnyi szünet nélkül sodorta ide-oda.

Levette az egyik cipőjét, levegőt vett és visszabukott. Ujjait alig érezte a hidegtől és a rettegéstől, miközben a másik cipőfűzővel bajlódott. Mintha órákig tartott volna, míg végre sikerült kiszabadítania a lábát. Évickélt, levegőért kapkodott. Az ár magasra emelte, majd alábuktatta. Nem találta a szigetet. Ismét elfogta a rémület. Megfordult, és felemelte az ár.

És akkor megpillantotta a szigetet.

Riasztóan közel volt a meredek sziklafalhoz. A hullámok dübörögve csapódtak a köveknek. Alig ötven méterre lehetett a parttól, és kérlelhetetlenül sodródott a sziklák felé. A következő hullámhegy tetejéről hirtelen megpillantotta a barlangot, nagyjából száz méterrel arrébb. Próbált arra úszni, de mozogni is alig maradt ereje a tengerárban. A tenger ellenállhatatlanul hajtotta a sziklafal felé.

Rémülten vert a szíve, tudta, ha a köveknek vágódik, azonnal vége. Átcsapott rajta egy hullám; tengervizet nyelt, köhögött. Elhomályosult a szeme. Émelygést érzett, és mélységes, csaknem leküzdhetetlen rémületet.

Előrehajtotta a fejét, és kétségbeesett elszántsággal úszni kezdett. Egyik karcsapás a másik után, egyik lábtempó a másik után. Bár összeszedte minden maradék erejét, nem érzékelte, hogy halad, csak a hullámverés oldallökéseit észlelte. Nem mert felnézni. Még elszántabban tempózott. Amikor a következő lélegzetvételkor felemelte a fejét, látta, hogy sikerült elmozdulnia észak felé. Ha csak egészen kevéssel is, de közelebb került a barlanghoz.

Felbátorodott, ugyanakkor megrettent. Olyan kevés ereje maradt! Karja és a lába sajgott az erőfeszítéstől. Égett a tüdeje. Szaggatottan, zihálva lélegzett. Ismét köhögött, görcsösen kapkodta a levegőt, aztán előrehajtotta a fejét, és elszántan tempózott tovább.

Mély dübörgés ütötte meg a fülét: a sziklát ostromló hullámok zaja. Megszaporázta a tempóit. Rángatta a hullámverés, dobálta jobbra, balra, előre és hátra. Reménytelen! Mégsem adta fel. Meg kell próbálnia!

Az izmaiba hasító égő sajgás fokozatosan átadta a helyét egy állandó, tompa fájdalomnak. Úgy érezte, egész életében együtt élt ezzel a fájdalommal. Eggyé vált vele, alig vett róla tudomást. Gépiesen úszott tovább.

Amikor megérezte, hogy ismét felkapja egy hullám, felemelte a fejét egy lélegzetvételre. Csodálkozva fedezte fel, hogy egészen közel került a barlanghoz. Még néhány csapás, és besodródhatna az árral. Abban bízott, hogy a barlang körül talán kevésbé erős az áramlás. De tévedett. A hasadék egyik oldalán a hullámok harsogva zúdultak a kőre, magasra kúsztak a sziklafalon, aztán visszazuhantak. A hajónak nyomát sem látta.

Tovább tempózott, immár ereje végső maradékait is mozgósítva. Érezte, hogy lassan elernyed a teste. Képtelen kitartani.

Tudta, hogy a sziklafal felé sodródik. Egyre hangosabban zúgott fülébe az ár moraja, de csak úszott és úszott, aztán egy hatalmas hullám felkapta, magasra emelte, és ellenállhatatlan erővel repítette a sziklák felé. Felemelte a fejét, hogy egy utolsó pillantást vessen az égboltra – de csak sötétséget látott, éjfekete, áthatolhatatlan sötétséget.

Kimerültségében némi időbe telt, amíg rájött, hogy a barlangban van. A dübörgés felerősödött és visszhangzótt. A sötétben még a barlang falait sem látta. Az erős áramlás egyre beljebb sodorta. Megkísérelt szembeszállni a sodrással, de elhagyta az ereje. Sziklának ütközött; pillanatnyi éles fájdalmat érzett, aztán már tova is ragadta az áramlat. Hirtelen erőtlen fény vonta magára a figyelmét, a víz halványan derengett körülötte. A sodrás ereje határozottan csökkent. Egyre könnyebben sikerült a víz fölött tartania a fejét. És elöl, nem is túl messze, barátságos, meleg fény áradt – elérte a barlang végét.

Egyik pillanatról a másikra kisodródott a napfényre. Széles, iszapos folyó közepén lebegett. A folyópartot dús növényzet borította. A levegő forró volt, és mozdulatlan; a távolból madarak rikoltozása hallatszott.

Messze előtte, egy kanyarban megpillantotta Dodgson kikötött hajójának a tatját. Embereket nem látott rajta, de azokat az embereket nem is kívánta újra látni.

Maradék erejét összeszedve úszott a part felé. A víz mentén sűrűn sorakozó mangrovefák tövénél ért partot. Egyelőre túl gyenge volt ahhoz, hogy kikapaszkodjon; egy gyökér köré kulcsolta a karját, és a hátára fekve lebegett a lágy sodrásban, üres tekintettel meredt az égre, és lélegzet után kapkodott. Nem tudta, mennyi időt töltött el így, de végül elég erőt érzett ahhoz, hogy kivonszolja magát. Végigkapaszkodott a mangrovegyökerek mentén, amíg egy, a bozótban nyíló keskeny réshez ért, amin túl sáros tisztás terült el. A tisztáson különös, háromujjú lábnyomok vezettek keresztül, mindegyik lábujj jókora karomban végződött…

Odakúszott, hogy közelebbről is megvizsgálja a nyomokat, amikor megérezte, hogy a keze alatt finoman megrezdül a talaj.

Árnyék esett rá. Döbbenten felnézett. Egész látóterét betöltötte egy hatalmas állat világos színű hastájéki bőre, közvetlenül a szeme előtt. De már elszállt belőle az erő, még a fejét sem tudta feljebb emelni.

Az utolsó, amit látott, hogy egy nagy, inas láb csapódik mellette a sárba, és mély, horkantó hangot hallott. És akkor végképp felülkerekedett benne a kimerültség.

Sarah Harding összeesett, és a hátára gördült.

Elvesztette az eszméletét.

DODGSON

Lewis Dodgson beült a rendelésre gyártott Wrangler terepjáróba, és becsapta az ajtót. Mellette az utasülésen Howard King a kezét tördelte.

– Hogy tudtad megtenni? – kérdezte.

– Miről van szó? – tudakolta Baselton a hátsó ülésről.

Dodgson nem válaszolt. Elfordította az indítókulcsot. A motor életre kelt. Dodgson sebességbe tette a négykerék-meghajtású járművet, és felfelé hajtott a dombra, egyenesen a dzsungel sűrűjébe.

– Hogy tehetted meg? – siránkozott King. – Jézusom!

– Baleset volt – mondta Dodgson.

– Azt mondod, baleset? Baleset?

– Úgy van, baleset – mondta nyugodtan Dodgson. – Kiesett a hajóból.

– Én semmit sem láttam – szögezte le Baselton.

King megrázta a fejét. – Jézusom, ha valaki nyomozni kezd, és…

– És? – vágott közbe Dodgson. – Háborgott a tenger, ő meg az orrban állt. Egy nagy hullám fellökött mindkettőnket, aztán lesodorta a fedélzetről. Nem volt jó úszó. Sokáig kerestük, de nem volt semmi remény. Roppant sajnálatos baleset. Nem is értem, miért foglalkoztat ennyire.

– Hogy miért foglalkoztat? Hogy miért…

– Igen, Howard. Pontosan erről van szó. Hogy mi a francnak foglalkoztat annyira!

– De hát láttam, az ég szerelmére…

– Dehogy láttad – legyintett Dodgson.

– Én semmit sem láttam – ismételte Baselton. – Egész idő alatt odalent voltam.

– Jó magának – mondta Howard King. – És ha mégis nyomozást rendelnek el?

A terepjáró rátért egy sáros csapásra, és egyre mélyebbre fúrta magát az őserdőbe.

– De nem lesz nyomozás – mondta Dodgson. – Sietve távozott Afrikából, és nem mondta meg senkinek, hogy hova megy.

– Honnan tudod? – nyöszörgött King.

– Tőle, Howard. Ugyanis elmondta nekem. És most fogd a térképet, nyisd szét, és hagyd abba a sápítozást. Te is tisztában voltál vele, mit vállalsz, amikor csatlakoztál hozzám.

– De az Isten szerelmére, nem gondoltam, hogy akár gyilkolni is képes vagy!

– Howard – sóhajtotta Dodgson. – Nem lesz semmi baj, érted? Nyisd ki szépen a térképet.

– Honnan tudod?

– Mert tudom, hogy mit csinálok – mondta Dodgson. – Hát ezért. Nem úgy, mint Malcolm és Thorne, akik itt csavarognak valahol ezen a szigeten, és a franc tudja, mihez kezdenek ebben az átokverte dzsungelben.

A többiek említése újabb aggodalmat keltett Kingben.

– Lehet, hogy beléjük futunk…

– Nem, Howard, az nem lehet. Még csak nem is álmodnak róla, hogy itt vagyunk, és nem is tudják meg soha. Mindössze négy órát szándékozunk eltölteni ezen a szigeten, igaz? Kikötés egykor. Visszatérés a hajóra ötkor. Hétkor a kikötőben vagyunk. Éjfélre San Franciscóba érünk. Kész. Vége. Finito. És annyi év után végre a kezemben lesz, amire oly régóta vágyom!

– Dinoszauruszembriók – bólintott Baselton.

– Embriók? – kérdezte meglepődve King.

– Ó, engem már a legkevésbé sem érdekelnek az embriók jelentette ki Dodgson. – Évekkel ezelőtt megpróbáltam mélyhűtött embriókat szerezni, de az még nem ok arra, hogy most az embriókkal bosszantsatok. Megtermékenyített tojásokat akarok, a szigeten élő minden egyes fajtól! És négy óra múlva a birtokomban is lesznek.

– Hogyan képzeled négy óra leforgása alatt végrehajtani?

– Úgy, hogy már ismerem minden dinoszaurusz-fészek pontos helyét. A térképet, Howard!

King kinyitotta a térképet. A sziget nagyméretű, topográfiai térképe volt, kilencvenszer hatvan centiméter. Kék körvonalak jelölték a magassági szinteket. Számos völgyet sűrűn elhelyezkedő, piros koncentrikus körök borítottak. Helyenként egész körhalmaz.

– Mi ez? – kérdezte King.

– Olvasd el – ajánlotta Dodgson.

King megfordította a térképet, és megszemlélte a jelmagyarázatot.

– „Szigma adatok, Landsat/Nordstat kevert spektrum VSFR/ FASLR/IFFVR” – olvasta. – És utána egy halom szám. Nem, várj. Dátumok.

– Úgy van – bólintott Dodgson. – Dátumok bizony.

– Áthaladási dátumok? Ez egy összesítő táblázat, számos áthaladó műhold adataiból?

– Helyes.

King a homlokát ráncolta. – Úgy néz ki, mint… Látható spektrum, eltolt sugárzási tartományú radar, és… mi még?

– Infravörös. Széles hullámsávú hő VR! – Dodgson elmosolyodott. – Mindezt körülbelül két óra alatt hoztam össze. Lehívtam az összes műholdadatot, összegeztem, és máris a kezemben tartottam a választ a legfontosabb kérdésekre.

– Értem – mondta King. – Ezek a vörös körök infravörös jelek!

– Igen – mondta Dodgson. – A nagy testű állatok erős jeleket adnak. Megszereztem az összes műholdátrepülést a sziget fölött az utóbbi években, és feltérképeztem a hőforrások helyzetét. És ezek a helyzetek átrepülésről átrepülésre átfedik egymást, ezt mutatják a piros koncentrikus körök. Ami annyit jelent, hogy az állatok mozgása bizonyos pontokra koncentrálódik. Miért? – Diadalmasan Kingre pillantott. – Mert ezek a fészkelőhelyek!

– Igen. Nincs más magyarázat – helyeselt Baselton.

– Lehet, hogy csak enni szoktak a megjelölt pontokon – vélte King.

Dodgson bosszankodva rázta a fejét. – Azok a körök egészen biztosan nem étkezőhelyek.

– Miért nem?

– Mert ezek az állatok darabonként átlagosan húsz tonnát nyomnak! Vegyünk egy csordára való húsztonnás dinót, és máris több mint négyszáz tonna mozog az erdőben. Egyetlen nap alatt is rengeteg növényi anyagot elpusztítanak. Állandó mozgásban kell lenniük, hogy elég táplálékhoz jussanak. Világos?

– Azt hiszem…

– Hiszed? Nézz körül, Howard! Látsz akár egyeden letarolt helyet is az erdőben? Nem látsz, nem bizony. Elmajszolnak néhány levelet az egyik fáról, aztán odébbállnak. Hidd el, ezeknek az állatoknak mozogniuk kell táplálkozás közben. A fészkelőhelyük viszont nem változtatja a helyét. Következésképp ezek a piros körök a fészkelőhelyeket jelölik. – A térképre pillantott. – És ha nem tévedek, az emelkedő túloldalán mindjárt meg is találjuk az első fészket.

A terepjáró megfarolt a sárban, aztán egyenesbe lendült, és felzötyögött a dombra.

DINÓBŐGÉS

Richard Levine messzelátóval figyelte a csordát a magaslesről. Miután Malcolm visszament a lakókocsikhoz a többiekkel, Levine határozottan megkönnyebbült, hogy magára maradt. Tökéletesen kielégítette, hogy megfigyelheti ezeket a rendkívüli állatokat, és mérhetetlenül ingerelte, amiért Malcolm nem osztozik a lelkesedésében. Malcolm mindig másféle szempontokat forgatott az elméjében. És nyilvánvalóan nincs türelme a megfigyelésekhez – elemezni az adatokat, azt igen, de hogy össze is gyűjtse őket, ahhoz egyáltalán nem fűlik a foga.

Jól ismert szemléleti különbségnek számít ez a tudósok körében. A fizika rá a legjobb példa. A gyakorlati és az elméleti fizikusok teljes mértékben eltérő világban élnek. Látszólag ugyan élénken tologatják ide-oda a különféle papírokat, valójában azonban kevés használható adatot szolgáltatnak egymásnak. Mintha különböző tudományágakban tevékenykednének.

Levine és Malcolm számára korán világossá vált megközelítési módjuk különbözősége, még a Santa Fé-i napokban. Mindketten szenvedélyesen érdeklődtek a kihalás jelenségköre iránt, de Malcolm általánosságban közelített a tárgyhoz, tisztán matematikai álláspontról. Tárgyilagossága, kérlelhetetlen képletei megigézték Levine-t, és a két férfi nagyszabású információcserébe kezdett sűrűn ismétlődő közös ebédjeik során; Levine paleontológiára tanította Malcolmot, míg Malcolm nemlineáris matematikára Levine-t. Hamarosan már kísérleti következtetéseket vázoltak fel, amit mindketten egyaránt izgalmasnak találtak. De az ellentéteik is felszínre kerültek, egyre gyakrabban és egyre élesebben ütközött az álláspontjuk. Többször is felkérték őket, hogy hagyják el az éttermet; olyankor kimentek a Guadalupe Street hőségébe, és vadul ordítoztak egymással, az arra járó turisták pedig riadtan siettek át az utca túloldalára.

A nézeteltérések végül a személyiségükig hatoltak. Malcolm fölösleges mértékben pedánsnak és kicsinyeskedőnek tartotta Levine-t, aki minduntalan elvész a jelentéktelen apróságok tömegében. Soha nem látja az összképet. Soha nem gondol a következményekkel. A maga részéről Levine zsarnokisággal és bűnös közönyösséggel vádolta Malcolmot, aki önhittségében elsiklik a leglényegesebb részletek fölött is.

– Isten a részletekben van! – emlékeztette nemegyszer Malcolmot.

– Lehet, hogy a te Istened igen – vágott vissza Malcolm. Az enyém nem. Az enyém a folyamatban lakozik!

A magaslesen Levine arra gondolt, hogy az ember nem is számíthat másmilyen válaszra egy matematikustól. Meg volt győződve arról, hogy semmi más nem számit, csakis a részletek, legalábbis a biológia területén, és hogy a biológus kollégák legnagyobb hibája éppen a részletek hanyag megfigyelése.

Levine élt-halt a részletekért, és nem hagyta, hogy akár csak egyetlenegy is elkerülje a figyelmét. Ezért kísértette még mindig az az állat, amelyik rájuk támadt Diegóval. Levine-nek gyakran eszébe jutott, újra és újra leforgatta magában az eseményeket. Mert volt az esetben valami zavarba ejtő, egy benyomás, egy részlet, amit mindeddig nem sikerült megragadnia.

Az állat villámgyorsan támadott. Levine-nek csak annyit sikerült érzékelnie, hogy alapvetően theropodaforma – hátsó lábain áll, a szokásos, kinyújtott farok, nagy koponya –, de abban a rövid villanásban olyan sajátosságot fedezett fel a szemüreg körül, ami a Carnotaurus sastrei-t juttatta eszébe. Az argentin Gorro Frigo-képződményből. És ráadásul a bőr is meglehetősen szokatlannak látszott, fényes, márványos zöldnek, és akadt ott még valami…

Megvonta a vállát. A zavaró kép befészkelte magát az agya mélyére, egyelőre azonban nem tudott mit kezdeni vele. Egyelőre!

Levine az apatoszaurusz-csordára fordította a figyelmét. Az állatok a folyó mentén kószáltak. Hallgatta a paraszauruszok jellegzetes tülkölő hangját. Levine megfigyelte, hogy leggyakrabban egy kurtán felcsattanó hangot hallatnak, egyfajta mélyről előmorajló dudálást. Olykor több állat is megszólalt egyszerre vagy nagyon közeli átfedésben; figyelmeztető helyzetjelzésnek hatott, ami a csorda valamennyi tagjának szól. Olykor felhangzott egy sokkal hosszabb, drámaibb, panaszosan tülkölő hívás. Ez a hang ritkán szólalt meg, és csak a két legnagyobb állat hallatta, felemelt fejjel, hosszan és hangosan. De milyen jelentést hordozhat?

Levine úgy döntött, megpróbálkozik egy szerény kísérlettel. Kezével tölcsért formált a szája köré, és utánozta a paraszauruszok tülkölő kiáltását. Az imitáció nem sikeralt túlságosan élethűre, ám a vezér-paraszaurusz azonnal felkapta a fejét, és izgatottan körülnézett. Aztán maga is elbődült; válaszolt Levine-nek.

Levine újabb hívást hallatott.

A paraszaurusz ismét válaszolt.

Levine elégedett volt a hatással, és vázlatosan feljegyezte a kísérlet eredményét. Amikor ismét felnézett, csodálkozva látta, hogy paraszaurusz-csorda eltávolodott az apatoszauruszoktól. Összegyűltek, kusza sorba rendeződtek, és a magasles felé indultak.

Levine izzadni kezdett.

Mi történt? Agya egyik zugában felmerült az elképesztő lehetőség, hogy párosodási hívást hallatott. Ez hiányozhat egy kéjvágyó dinoszaurusznak! Ki tudná megmondani, hogyan viselkednek ezek az állatok párzáskor? Növekvő nyugtalansággal figyelte a csordát. Talán szólnia kellene Malcolmnak, mit tanácsol ebben a helyzetben. Ám abban a pillanatban rádöbbent, hogy a paraszauruszok hangjának utánzásával aktívan beavatkozott a környezetbe. Pontosan azt tette, amitől olyannyira óvott mindenki mást. Igaz, akaratlanul történt, és bizonyára nem jelent lényegi változást a rendszer egészéhez képest. De Malcolm biztosan a pokolba kívánná miatta.

Lejjebb eresztette a távcsövét. A mély, tülkölő hang olyannyira felerősödött, hogy sértette a fülét. Megrengett a föld, a magasles megingott.

Úristen, gondolta. Egyenesen nekem jönnek! Előrehajolt, és reszkető ujjakkal a hátizsákjába túrt. A rádiót kereste.

AZ EVOLÚCIÓ PROBLÉMÁI

Thorne kivette a mikrohullámú melegítőből az újrahidratált élelmiszeradagokat, és a kis asztalon sorakozó tányérokra helyezte. Mindenki kicsomagolta a magáét, és hozzáláttak. Malcolm tűnődve az ételbe döfte a villáját.

– Hát ez mi lehet?

– Zöldséges csirkemell – válaszolta készségesen Thorne. Malcolm bekapott egy falatot, és megcsóválta a fejét.

– Hát nem csodálatos a technika? Ezt például sikerült teljesen kartonpapírízűre csinálni.

Malcolm a szemközt ülő gyerekekre pillantott, akiknek a legcsekélyebb mértékben sem szegte kedvét a megállapítás, lendületesen ettek. Kelly felnézett, és villájával az asztal melletti polcba szíjazott könyvek felé bökött.

– Egy dolgot nem értek.

– Csak egyet? – évődött Malcolm.

– Hogy mi ez a nagy hűhó az evolúcióval – folytatta Kelly. Darwin már elég régen megírta a könyvét, nem igaz?

– Darwin 1859-ben jelentette meg A fajok eredetét – bólintott Malcolm.

– És most már mindenki elfogadja, ugye?

– A világon minden tudós egyetért abban, hogy az evolúció a földi élet jellegzetessége, és hogy mindannyian állati ősöktől származunk. Fogalmazzunk inkább így.

– Jó – mondta Kelly. – Akkor most miért ez a nagy felbolydulás körülötte?

Malcolm elmosolyodott. – A nagy felbolydulás… Nos, abban mindenki egyetért, hogy az evolúció megtörténik, de senki nem érti, hogyan működik. Egyre több tudós kénytelen belátni, hogy óriási rések tátongnak az elméletben.

Malcolm eltolta a tányérját.

– De előbb kövessük az elmélet útját vagy kétszáz éven át mondta. – Kezdve Georges Cuvier báróval, aki a maga idejében a világ leghíresebb anatómusa volt, és Párizsban, az akkori világ szellemi középpontjában élt. 1800 körül régi csontokat kezdtek előásni, és Cuvier rájött, hogy ezek olyan állatok csontjai, melyek már nem találhatók meg a Földön. Ez jelentős fordulatot jelentett az általánosan elfogadott vélekedéshez képest, mert 1800 táján még mindenki természetesnek vette, hogy a teremtés végérvényes, és minden egykor teremtett állatfaj életben is van. Ez az elképzelés azért is ésszerűnek látszott, mert a Föld korát alig néhány ezer évre becsülték. És mert Isten, aki valamennyi állat teremtője, egyetlen teremtményét sem hagyná kihalni. Mindaddig tehát fel sem vetődött a kihalás lehetősége. Cuvier sokáig kínlódott ezekkel a kiásott csontokkal, de végül arra a következtetésre jutott, hogy Isten ide, Isten oda, sok állat kihalt, nyilván a világméretű katasztrófák eredményeként, mint amilyen a Noé-féle vízözön.

– Értem.

– Így aztán Cuvier, ha vonakodva is, de elfogadta a kihalás tényét – fejtegette Malcolm –, az evolúciót azonban soha nem ismerte el. Cuvier elméjében nem volt helye az evolúciónak. Némely állatok elpusztultak, némelyek élve maradtak, de nem fejlődtek. Az ő álláspontja szerint az állatok nem változhattak meg. Aztán jött Darwin, aki azt állította, hogy az állatok fejlődtek, és hogy a kiásott csontok valójában a ma élő állatok kihalt őseinek a maradványai. A Darwin elképzeléséből levonható következtetések rengeteg embert felzaklattak. Nemigen akartak arra gondolni, hogy Isten teremtményei megváltoznak, a családfájukba illesztett majom pedig a legkevésbé sem volt az ínyükre. Nemcsak kínosnak találták, hanem egyenesen botrányosnak. Ádáz viták dúltak. Csakhogy Darwin hihetetlen mennyiségű tényt és adatot hordott össze, amiket a legkonokabb tagadással sem lehetett semmissé tenni, így aztán fokozatosan az egész világon elfogadottá váltak az evolúcióról vallott nézetei. A kérdés azonban változatlanul megmaradt: hogyan történik az evolúció? Erre a kérdésre Darwinnak sem volt megfelelő válasza.

– Természetes kiválasztódás – vetette közbe Arby.

– No igen, Darwin magyarázata is így hangzott. A környezet nyomást gyakorol az élőlényekre, és előnyben részesít bizonyos állatokat, melyek a következő generációk során gyorsabban és gyakrabban szaporodnak, így túlsúlyba kerülnek; ez az evolúció útja. De, ahogy sokan rájöttek, az úgynevezett természetes szelekció nem jelent igazi magyarázatot. Mindössze egy meghatározás: ha egy állat sikeres a környezetében, akkor kiválasztódik. De mi és miért lehet az állatban, ami miatt előnyben részesül? És valójában hogyan is működik az úgynevezett természetes kiválasztódás? Darwinnak nem volt ötlete. Ahogyan senki másnak sem a következő ötven évben.

– De a gének… – mondta Kelly.

– Helyes – biccentett Malcolm. – Remek. Megérkeztünk a huszadik századba. Újra felfedezik Mendel bizonyos növények szaporításával elvégzett kísérleteit. Fisher és Wright populációs tanulmányokat készít. Viszonylag gyorsan megismerjük a gének által irányított átöröklést – bármik legyenek is azok a gének. Mert el ne feledjük, az évszázad első felében, az első és a második világháború folyamán még sejtelmünk sem volt, mi az a gén. Watson és Crick 1953-as felfedezése óta tudjuk, hogy a gének voltaképpen kettős spirálba rendeződő nukleotidok. Tudomásunk van a mutációkról is. Úgyhogy a huszadik század végére rendelkezésünkre áll a természetes kiválasztódás elmélete, mely szerint a mutációk spontán keletkeznek a génekben, a környezet előnyben részesít egyes előnyös mutációkat, és hogy ebből a szelekciós folyamatból adódik az evolúció. Egyszerű és lényegre törő. Istennel többé nem kell számolni. Nincsenek magasabban szervezett alapelemek. Végső soron az evolúció csak egy csomó mutáció eredménye, melyek vagy életben maradtak, vagy kihaltak. Világos?

– Világos – biccentett Arby.

– Csakhogy ezzel az elképzeléssel is akadnak bökkenők mutatott rá Malcolm. – Mindenekelőtt az időzítési probléma. Egyetlen baktériumban – ez az élet legkorábbi formája – kétezer enzim található. Tudósok megbecsülték, milyen hosszú ideig tartana, míg ezek az enzimek véletlenszerűen összegyűlnek egy őslevesben. A becslések negyvenmilliárd évtől százmilliárd évig terjednek. A Föld azonban mindössze négymilliárd éves! Vagyis kizárólag a véletlen túl lassúnak látszik. Különösen, mióta kiderült, hogy a baktériumok már alig négyszázmillió évvel a Föld keletkezése után megjelentek. Hihetetlenül gyorsan feltűnt az élet; ezért beszélnek egyes tudósok a földi élet földön kívüli eredetéről. Bár ez a megoldás szerintem csak a kérdés megkerülése.

– Aztán?

– Másodszor, a koordináció problémája. Ha tartjuk magunkat a jelenlegi elmélethez, akkor az élet egész csodálatos komplexitása nem más, mint véletlen események felhalmozódása. Egy csokor genetikai baleset, szépen összecsomagolva. Mégis, ha közelebbről megfigyeljük az állatokat, az a benyomásunk, mintha sok elem egymással párhuzamosan fejlődött volna ki. Vegyük például a denevéreket. A denevéreknek ultrahang-érzékelőjük van; hanggal tájékozódnak. Ahhoz, hogy ezt megtehessék, hihetetlenül sok önálló összetevőre volt szükségük, és egyenként mindnek ki kellett fejlődnie! Hiszen szükségük van egy különleges készülékre, amivel ultrahangot tudnak kelteni; és különleges fülre, hogy meghallják a visszavert hangokat, továbbá specializált agyra, hogy értelmezhessék a hangokat, valamint specializált testre, ami lehetővé teszi, hogy lecsapjanak és elkapják a rovarokat. Ha mindezek nem fejlődnek ki párhuzamosan, ha csak az egyik tényező hiányzik, akkor az egész rendszer használhatatlan. Ezek után pusztán a véletlen számlájára írni mindezt éppen olyan, mintha a tornádó felkapna egy szeméttelepet, és véletlenül úgy rendezné el a hulladékot, hogy végeredményként egy működő 747-es repülőgépet kapunk. Nehéz elhinni. Hihetetlen!

Thorne bólintott. – Egyetértek.

– És ezzel még nincs vége. Itt a következő probléma. Az evolúció nem mindig cselekszik úgy, mint ahogy az egy vak, öntudatlan erőtől elvárható lenne. Egyes környezeti szerepeket nem töltenek be. Bizonyos növényeket nem esznek meg. És bizonyos állatok nem fejlődnek, vagy legalábbis nem fejlődnek sokat. A cápák százhatvanmillió éve nem változtak. Az oposszumok a dinoszauruszok kihalása, hatvanötmillió év óta nem változtak semmit. Ez alatt az idő alatt többször is drámaian megváltozott ezeknek az állatoknak a környezete, ám maguk az állatok szinte teljesen ugyanolyanok maradtak. Nem egészen olyanok, de majdnem. Más szavakkal, mintha elfelejtettek volna válaszolni a környezetük kihívásaira.

– Talán épp elég megfelelőnek bizonyult a korábbi alkalmazkodásuk – vélte Arby.

– Talán. Vagy talán más is közrejátszik, amit nem értünk.

– Micsoda?

– Más szabályok és törvényszerűségek, melyek befolyásolják a végeredményt.

– Szerinted tehát az evolúció irányított folyamat? – vetette fel Thorne.

– Nem – rázta a fejét Malcolm. – Az kreationizmus lenne, és alapvetően téves elképzelés. Nyilvánvalóan téves. De azt igenis állítom, hogy a génekben megnyilvánuló természetes kiválasztódás nem jelenti a történet egészét. Túl egyszerű lenne. Más erők is közreműködnek. Nézzük a hemoglobin-molekulát. Ez a szendvicsszerűen összehajtogatott protein körülfog egy központi vasatomot, ami megköti az oxigént. A hemoglobin kiterjed és összehúzódik, miközben átveszi és átadja az oxigént mint egy apró, molekuláris tüdő. Pontosan ismerjük azt az aminosav-sorozatot, ami megtervezi a hemoglobint. De fogalmunk sincs róla, hogyan kell összehajtogatni. Erre szerencsére nincs is szükség, mert ha elkészíted a molekulát, az magától összehajtogatódik. Azaz önmagát szervezi! Újra és újra szembetűnik, hogy az élő szervezetek, akár a legegyszerűbbek is, önszervező képességgel rendelkeznek. A proteinek összehajtogatódnak. Az enzimek kölcsönösen hatnak egymásra. A sejtek elrendezik önmagukat, hogy szerveket alkossanak, a szervek elrendezik magukat, és kialakítanak egy koherens egyedet. Az egyedek populációt szerveznek önmagukból. És a populációk bioszférává szervezik önmagukat. A komplexitáselmélet alapján már kezdjük sejteni, hogyan történhet ez az önszerveződés, és mit jelent. Márpedig ez nagy változást vetít előre az evolúció szemléletében.

– De hát – mondta töprengve Arby – az evolúció végső soron mégis a környezet génekre gyakorolt hatásának a következménye!

– Nem hiszem, Arb, hogy pusztán ennyi elegendő volna – mondta Malcolm. – Az a gyanúm, több tényezővel kell számolnunk; ahogy annak a magyarázatához is több kell, hogy miként keletkezett az emberi faj.

– Körülbelül hárommillió évvel ezelőtt – kezdte Malcolm – bizonyos afrikai majmok, amik addig fákon éltek, lejöttek a földre. Azt a tisztázatlan kérdést, hogy miért döntöttek éppen így, most ne feszegessük, a következmények is éppen elég gondot fognak okozni. Nos, ezekben a majmokban nem volt semmi különleges. Az agyuk kicsi volt, és nem voltak különösebben okosak. Nem voltak veszedelmes fegyverként használható karmaik vagy éles fogaik. Nem voltak sem különösebben erősek, sem gyorsak. Egészen biztosan nem vehették fel a versenyt, mondjuk, egy leopárddal. De mert alacsonyak voltak, fel-felálltak a hátsó lábukra, hogy messzebbre lássanak a magas afrikai fű fölött. Valahogy így kezdődött. Egészen közönséges majmok, csak éppen sikerült kilesniük a fűből.

Ahogy múlt az idő, a majmok egyre többször és többször álltak két lábra. Ennek következtében felszabadult a kezük egyéb tevékenységek számára. Mint minden majom, ők is szerszámhasználók voltak. A csimpánzok például ágacskákat használnak a termeszek előpiszkálására. Valahogy így történt. Az idő múlt, a mi majomőseink egyre több és bonyolultabb szerszámot fejlesztettek ki. Ez arra serkentette az agyukat, hogy méretben és komplexitásban is növekedjen. Elindult egy spirál: az összetettebb szerszámok összetettebb agyat eredményeztek, ami még összetettebb szerszámokat hozott létre, és így tovább. Végső soron az agyunk a szó szoros értelmében felrobbant, legalábbis evolúciós értelemben, hiszen hozzávetőleg egymillió év alatt a duplájára duzzadt. Ami természetesen újabb problémákat idézett elő.

– Például?

– Például mindjárt a születés is egy ilyen probléma. A nagy agy nem tud áthaladni a szülőcsatornán; ami azt eredményezi, hogy mind az anya, mind a gyerek meghal a szülés során. Mi az evolúció válasza? Hogy az emberi csecsemők a fejlődés nagyon korai szakaszában jönnek a világra, amikor az agyuk még elég kicsi, és átférnek a medencén. Ez az erszényesek módszere is; az utód fejlődésének tetemes hányada az anya testén kívül zajlik. Egy embergyerek agya a kétszeresére nő az első életév folyamán. Ez ugyan megoldja a születés problémáját, egyúttal azonban más gondokat okoz. Azt eredményezi, hogy miután a csecsemő megszületik, még hosszú ideig magatehetetlen marad. A legtöbb emlős újszülöttje percekkel a születése után már képes járni a maga lábán. Mások néhány napon vagy héten belül állnak talpra. De az emberi csecsemők egy teljes éven keresztül nem tudnak járni. És még hosszabb időn át nem tudják magukat ellátni táplálékkal, így a nagyméretű agy létének egyik következménye az volt, hogy az őseinknek új, stabil csoportszervezeteket kellett kifejleszteniük, ami lehetővé teszi a hosszú, sok éven át tartó utódgondozást. Ezek a nagy agyú, teljesen magatehetetlen gyerekek végső soron létrehozták a társadalmat. De még csak nem is ez a legfontosabb következmény.

– Hanem?

– Az éretlen állapotban bekövetkező születés eredményeként az emberi csecsemőknek nincs kialakult agyuk. Nem érkeznek az életbe tömérdek beépített, ösztönszerű viselkedési formával. Egy újszülött csecsemő ösztönösen csak szopni és markolni tud, ez minden. A komplex emberi viselkedés egyáltalán nem ösztönszerű. Az emberi társadalomnak tehát ki kellett fejlesztenie a nevelést, hogy képezze a gyerekek agyát. Meg kell tanítani őket a különféle cselekvésekre. Minden emberi társadalom temérdek időt és energiát fordít arra, hogy megtanítsa a gyerekeknek mindazt, amit helyes viselkedésnek tart. Nézzünk egy egyszerűbb társadalmat, valahol az esőerdőben, és láthatjuk, hogy minden megszülető gyermeket felnőttek egész hálózata vesz körül, és ezek a felnőttek mindannyian felelősek a gyermek neveléséért. Nemcsak a szülők! Nagynénik, nagybácsik, nagyszülők és a törzs vénjei egyaránt. Egyesek vadászni, élelmet gyűjteni vagy szőni tanítják a gyermeket, mások szexre vagy éppen hadviselésre oktatják. De a felelősség világosan elkülönített és meghatározott. Ha a gyereknek nincs, mondjuk, nagynénje bizonyos tanítói feladat ellátására, az emberek összegyűlnek, és kijelölnek egy helyettest. Mert bizonyos értelemben a gyermek felnevelése a társadalom létének elsődleges indítéka. Ez a legfontosabb, minden elsajátított szerszámhasználatnak, nyelvi kommunikációnak és társadalmi szerkezetnek a betetőzése. És végső soron néhány millió évvel később a mi gyermekeink számítógépet használnak.

Márpedig, ha mindez így igaz, akkor hol, mely ponton nyilvánul meg a természetes kiválasztódás? A testfelépítésben, amikor megnöveli az agyat? A fejlődési szakaszban, azzal, hogy korai születést idéz elő? A társadalmi viselkedésben, ahol az együttműködést és az utódgondozást alakítja ki? Vagy mindenhol egyszerre lép fel – a testben, a fejlődésben és a szociális viselkedésben?

– Mindenhol egyszerre – szögezte le határozottan Arby.

– Magam is erre szavazok – bólintott Malcolm. – De számolni kell más mozzanatokkal is, melyek automatikusan történnek, az önszerveződés eredményeként. Például valamennyi faj újszülöttjének egyformán jellegzetes a megjelenése. Nagy szem, nagy fej, kicsi arc, koordinálatlan mozgás. Ez egyaránt igaz a gyerekekre, az állatkölykökre, a madárfiókákra, és gyengédségre indítja minden faj felnőttjeit. Bizonyos értelemben úgy is mondhatjuk, hogy a csecsemő megjelenése elindít egy önszervező felnőttviselkedést.

Thorne a homlokát ráncolta. – És hogy jön mindez a dinoszauruszok kihalásához?

– Az önszervező elemek hathatnak jobban és rosszabbul is. Ahogy egy önszerveződés változást gerjeszt, könnyen elveszítheti az aktualitását, és ugyanúgy vezethet a populáció hanyatlásához is. Reményeim szerint ezen a szigeten szemtanúi lehetünk önszerveződő alkalmazkodásoknak, annak, hogy miként határozzák meg igazi dinoszauruszok viselkedését – és abból ki kell derülnie, miért kellett kipusztulniuk. Tulajdonképpen egészen biztos vagyok benne, hogy máris tudjuk, miért haltak ki a dinoszauruszok.

Kattant a rádió.

– Bravó – szólalt meg Levine a rádióban. – Magam sem tálalhattam volna ki különbül. De pillanatnyilag talán jobb lenne, ha megnéznéd, mi folyik idekint. Roppant érdekesen viselkednek a paraszauruszok, Ian.

– Mit csinálnak?

– Gyere, nézd meg.

– Gyerekek – mondta Malcolm, és felállt –, ti maradjatok itt, és figyeljétek a monitort. – Megnyomta a rádió gombját. – Richard? Megyünk.

A PARASZAURUSZOK

Richard Levine megmarkolta a magasles korlátját, és feszülten figyelt. Egy emelkedőre látott rá, ahol hirtelen felbukkant az első fenséges parasaurolophus-fej. A kacsacsőrű hadroszaurusz koponyája kilencven centiméter hosszú volt, de jóval nagyobbnak látszott a magasra nyúló, hosszú csonttaraj miatt.

Az állat rohamosan bontakozott ki a lejtő takarásából. Levine jól megfigyelhette a fej márványos mintázatát. Látta a hosszú, erős nyakat, a súlyos testet, a világoszöld hasat. A parasaurolophus három és fél méter magas volt, tömege egy nagyobbfajta elefánténak felelt meg. A feje majdnem olyan magasra emelkedett, mint a magasles felső szintje. Az állat egyenesen felé tartott, léptei dobogtak a földön. És a nyomában a második állat feje is feltűnt az emelkedő fölött, aztán következett a harmadik, majd a negyedik. Az állatok hangosan bőgtek, és libasorban trappoltak a magasles felé.

A vezérállat elérte a magaslest. Levine visszafojtotta a lélegzetét. Az állat rámeredt, nagy barna szeme kíváncsian forgott az üregében. Megnyalta a száját sötétlila nyelvével. A magasles a súlyos léptek ütemére ingadozott. Aztán az állat elrobogott a magasles mellett, és elnyelte a dzsungel. Pillanatokkal később a második állat is elrobogott.

A harmadik paraszaurusz futtában hozzáért a magasleshez, könnyedén meghimbálva. De a dinoszaurusz észre sem vette, megállás nélkül rohant tovább. És a többiek követték, egymás után tűntek el a magasles mögött burjánzó sűrű bozótban.

Megszűnt a talaj remegése. Levine kihajolt a korlát fölött, és észrevette a magasles mellett futó csapást: a dzsungelbe vezetett.

Levine felsóhajtott.

Lassan kifújta a levegőt. Felvette a messzelátót, és mély lélegzetet vett. Kezdte jobban érezni magát.

Aztán elgondolkozott. Mit csinálnak? Hová mennek? A paraszauruszok rendkívül különösen viselkedtek. Amíg táplálkoztak, védelmi alakzatba rendeződtek, de amint elindultak, megbomlott a csorda szokásos felállása, libasorban haladtak, ami minden egyes állatot kitett a ragadozók támadásának. Ennek ellenére szervezett viselkedésről volt szó. Ez az ésszerűtlennek látszó formáció bizonyára szolgál valamilyen célt.

De mi az a cél?

Mióta behatoltak a dzsungelbe, az állatok csak a szokásos rövid, tülkölő hangokat hallatták. Levine-nek ismét az a benyomása támadt, hogy a csorda tagjai a helyzetüket közlik, talán hogy ne veszítsék el egymást.

De miért változtatták meg a helyüket?

Hová mennek? Mit csinálnak?

A magaslesen ácsorogva egész biztosan nem kap választ ezekre a kérdésekre. Tétovázott, vágyakozva hallgatta a távolodó tülköléseket.

Aztán átlendítette a lábát a korláton, és gyorsan lemászott az állványzaton.

HŐSÉG

Forróságot és nedvességet érzett. Valami durván végigdörzsölte az arcát. Aztán megint; mintha smirgli lett volna. Sarah Harding köhögött. Nedvesség csöppent a nyakára. Furcsa, édeskés szagot érzett, az erjedő afrikai sörre emlékeztette. Sziszegő hang ütötte meg a fülét. Ismét végighorzsolta a durva dörzsölés, a nyakától az álláig.

Lassan kinyitotta a szemét, és egyenesen egy ló képébe bámult. A ló nagy, dülledt, ritkás szempillákkal övezett szeme érdeklődve, szinte érzelgősen nézett le rá. A ló nyalogatta a nyelvével. Lehunyta a szemét. Majdnem kellemes, gondolta, szinte megnyugtató. Csak feküdni a sárban, miközben egy ló…

Nem ló volt.

Túl keskeny a feje, döbbent rá hirtelen, a pofa túlságosan hegyes végű, és teljesen eltérőek az arányok. Felpillantott. A keskeny fej egy meghökkentően vastag nyakhoz csatlakozott, majd vaskos test következett…

Térdre küszködte magát. – Ó, Istenem!

Hirtelen mozdulata meglepte a nagy állatot, riadtan felhorkantott, és kelletlenül arrébb vonult. Néhány lépés távolságból visszafordult, és szemrehányóan nézett Sarah-ra.

Kis fej, vastag nyak, hatalmas, nehézkes test, az ötszögletű pikkelyek kettős sora, ami végigfut a gerinc mentén, és a tüskés farok.

Harding hunyorgott. A látomás azonban a helyén maradt. És semmiféle normális állatra nem akart hasonlítani.

Lehetetlen.

Kábultan keresgélt agya legeldugottabb zugaiban a lény neve után, és valahol az eltemetett gyermekkori emlékek között rá is bukkant.

Sztegoszaurusz.

Egy istenverte sztegoszaurusz.

Emlékei most a világító fehér kórházi szobába repítették, és a delíriumban hánykolódó Ian Malcolm ágya mellett állt. Malcolm különféle dinoszauruszok nevét sorolta.

Sarah mindig gyanakodott, hogy Malcolm nem pusztán lázálmában látott ilyen állatokat. Ám hogy szembekerült egy eleven sztegoszaurusszal, az volt az első gondolata, hogy biztosan csak valami trükk. Az állatra sandított, árulkodó jelek után kutatott, a jelmez varrását kereste, vagy a mechanikus illesztéseket a bőr alatt. De a bőr egybefüggő volt, és az állat egységesen, harmonikusan mozgott. A dülledt szem hunyorított, mintha rákacsintott volna, aztán a sztegoszaurusz elfordult, a víz széléhez cammogott, és hangosan lefetyelt széles nyelvével.

A nyelv sötétkék volt.

Mi lehet az oka? A vénás vértől kék? Hideg vérű? Nem. Annál sokkal egyenletesebben mozgott, ami elsősorban annak lehetett a jele, hogy meleg vérű lény. A gyíkok, egyáltalán a hüllők mindig ügyelnek a környezetük hőmérsékletére. Ez a teremtmény viszont egyáltalán nem foglalkozott vele. Az árnyékban állt, és lefetyelte a hideg vizet.

Sarah az ingére pillantott, és felfedezte rajta az állat tajtékos nyálát. Megérintette. Meleg volt.

Tehát meleg vérű. Rendben.

Egy sztegoszaurusz.

Alaposabban megnézte.

A sztegoszaurusz bőre nem volt pikkelyes, mint a hüllőké. Inkább az orrszarvúéhoz hasonlít, gondolta. Vagy a varacskos disznóéhoz. Nem számítva persze a szőrtelenségét.

A sztegoszaurusz lassan mozgott. Békés, már-már idióta benyomást keltett. És valószínűleg ostoba is, gondolta Sarah, ahogy ismét szemügyre vette a fejet. Az agykoponyája sokkal kisebb, mint egy lóé. A test roppant súlyához képest mindenképpen elenyészően apró.

Lábra állt és felnyögött. Sajgott az egész teste, külön-külön minden ín és izom. A lába reszketett.

Mély levegőt vett.

A sztegoszaurusz rábámult, megcsodálta Sarah felegyenesedett alakját. Amikor Sarah nem mozdult, az állat elveszítette az érdeklődését, és ismét a víz fölé hajolt.

– Fütyülök az egészre – mondta fennhangon Harding.

Megnézte az óráját. Délután fél kettő volt. A nap még magasan állt, tehát nemigen tájékozódhat a nap állása alapján. Dühöngött a hőség. Némi tűnődés után belátta, nincs más választása, mint hogy megpróbálja megkeresni Malcolmot és Thorne-t. Mezítláb, fájó tagokkal bevetette magát a dzsungelbe, egyre távolodva a folyótól.

Félórányi gyaloglás után megrohanta a szomjúság, de az afrikai szavannán már eleget gyakorolta magát abban, hogyan húzza ki huzamosabb időn át víz nélkül. Folytatta útját, rossz közérzetéről pedig egyszerűen nem vett tudomást. Egy gerinc teteje felé közeledve egy csapásra bukkant, a dzsungelben kanyargó széles, sáros ösvényre. Az ösvényen könnyebben haladt. Vagy tizenöt perce követhette, amikor izgatott csaholást hallott valahonnan elölről. Némileg a kutyák hangjára emlékeztette; elővigyázatosan lopakodott tovább.

Néhány pillanat múlva zuhanások, puffanások, csörtető zörejek hallatszottak körös-körül a bozótból, és hirtelen egy sötétzöld, gyíkszerű, nagyjából egy méter húsz centiméter magas állat rontott elő a növényzetből hihetetlen sebességgel, és rikoltva szökellt felé. Sarah ösztönszerűen félreugrott, de még fel sem ocsúdott, amikor egy másik állat bukkant elő, és elrobogott mellette. Pillanatokon belül egy egész falka állat száguldott tova mindkét oldalán rémült vonítással, aztán a következő nekiütközött és fellökte. Sarah a sárba zuhant, miközben a falka szökdécselt és csaholt körülötte.

Néhány méterrel előrébb magas fát pillantott meg az ösvény mentén, alacsonyra csüngő ágakkal. Gondolkozás nélkül cselekedett. Talpra ugrott, megragadta az egyik ágat, és fellendült rá. Éppen biztonságba jutott, amikor újabb dinoszaurusz jelent meg az ösvényen, izmos lábán fenyegetően éles karmokkal, és üldözőbe vette a menekülő zöld lényeket. És a nyomában Sarah csaknem két méter magas, vöröses sávokkal csíkozott alakot pillantott meg. Hamarosan egy másik csíkos állat is felbukkant, majd egy harmadik – ragadozók falkája, sziszegve és dühösen morogva űzték a zöld dinoszauruszokat.

Mint helyszíni kutatásai során megszokta, automatikusan számlálni kezdte az alatta eliramodó állatokat. Tíz csíkos ragadozót számolt meg, és ez azonnal felkeltette a kíváncsiságát. Ennek nincs sok értelme, gondolta. Nem illik semmilyen rendszerbe. Amint az utolsó ragadozó is eltűnt az ösvényen, leugrott a földre, és a nyomukba eredt. Felrémlett ugyan benne, hogy őrültséget követ el, de felülkerekedett benne a kutató kíváncsisága.

Követte a tigris-dinoszauruszokat a hegyre. Mielőtt elérte volna a tetőt, a morgásokból és hörgésekből rájött, hogy a falka zsákmányt ejtett. Feljebb kúszott, és óvatosan kilesett a növények közül.

Számos vadászatot megfigyelt Afrikában; ehhez hasonlót azonban soha nem tapasztalt. A Seronera síkságon mindig sajátos, átlátható, megjósolható és bizonyos mértékig méltóságteljes hierarchia alakult ki a préda körül. A legnagyobb ragadozók – oroszlánok, hiénák – kerültek sorra elsőként a kölykeikkel. Távolabb várakoztak a keselyűk és a marabuk, míg a tetem körüli külső gyűrűt a sakálok és más kis dögevők alkották. Miután a nagyragadozók megelégelték a lakomát, a többiek egy sorral beljebb kerültek. A különböző állatok a tetem különböző részeire pályáztak: a hiénák és keselyűk elsősorban a csontokat ették, a sakálok pedig eltakarították a maradékot. Ez a felállás számított az általános mintának, és az volt az eredménye – végső soron az értelme –, hogy az élelem körül alig fordult elő marakodás.

Ezúttal azonban féktelen felfordulás tárult a szeme elé habzsoló, zabáló őrjöngés. Az elejtett állatot szinte ellepték a csíkos ragadozók, dühödten szaggatták a húst a zsákmányról, miközben gyakran egymásnak ugrottak. Nemcsak jelzésszerűen védték a részüket; dühös indulattal verekedtek. Az egyik ragadozó mélyen a szomszédja lágyékába harapott. Többen azonnal lecsaptak a sebesült állatra, ami sziszegve, vércsíkot húzva maga után, arrébb bicegett. Távozóban dühödten belemart az egyik társa farkába.

Egy fiatal ragadozó, feleakkora, mint a többiek, megpróbált egy falatot megkaparintani a zsákmányból, ám a felnőttek nem engedték a közelébe. Fenyegetően vicsorogtak, és felé kapdostak. A fiatal állat többször is kénytelen volt fürgén visszaugrani, hogy megtartsa a többé-kevésbé biztonságos távolságot a felnőttek borotvaéles karmaitól és agyaraitól. Harding egyáltalán nem látott kölyköket. Ez az őrjöngő felnőttek társadalma, gondolta.

A nagyragadozók feje és teste úszott a vérben. Sarah egyszer csak felfedezte az egymást keresztező hegeket, régi és új keletű sebhelyeket a horpaszukon és nyakukon. Valószínűleg gyors, intelligens állatok; mégis folyamatosan marakodtak egymással. Talán így alakult ki a csoport szervezete? Rendkívüli eset volna.

Számos faj egyedei harcolnak egymással élelemért, területért, nőstényekért, de ezek a harcok többnyire rituális agresszióban nyilvánulnak meg; ritkán eredményeznek komoly sérülést. Akadnak természetesen kivételek is. Amikor a hím vízilovak megküzdenek egy háremért, súlyos sebeket ejthetnek egymáson.

Ám a fajon belüli féktelen agresszióra Harding még nem látott az itt tapasztalthoz hasonló példát.

Időközben a sebesült állat ismét közelebb settenkedett a zsákmányhoz, és vadul belemart egy másik felnőttbe; az felmordult, és hihetetlen gyors mozdulattal odavágott hosszú, éles karmával. A következő pillanatban a sebesült ragadozó belső részeinek világos színű kötegei kicsusszantak a testén vágott véres nyíláson. Az állat ordítva a földre zuhant. Három társa nyomban rávetette magát, és mohón tépkedni kezdték róla a húst.

Harding behunyta a szemét, és elfordult. Olyan világba pillantott be, amit sok-sok év minden felhalmozott tudása ellenére sem értett meg. Csendben visszahúzódott, és lefelé indult.

A ZAJ

A Ford Explorer csendesen suhant az ösvényen. A hegygerinc mentén végighúzódó csapást követték, amelyről tudták, hogy leereszkedik a völgybe, a magasleshez. Thorne vezetett. Odaszólt Malcolmnak:

– Ott tartottál, hogy tudod, miért haltak ki a dinoszauruszok.

– Az alaphelyzet elég egyszerű. – Malcolm fészkelődött az ülésben. – A dinoszauruszok a triászban jelentek meg, úgy kétszázhuszonnyolcmillió évvel ezelőtt. Az azt követő jura- és krétaidőszak folyamán elszaporodtak. Százötvenmillió éven át képviselték a domináns életformát ezen a bolygón, ami azért nagyon hosszú idő.

– Különösen, hogy mi még csak hárommillió éve vagyunk itt! – mondta Eddie.

– Ne essünk túlzásokba – mondta Malcolm. – Hárommillió éve csak néhány satnya majom volt itt, nem mi. Minden kétséget kizáróan embernek tekinthető emberi lények csak mintegy negyvenezer éve élnek ezen a bolygón. Azóta, hogy az őseink barlangi képeket festettek a mai Franciaország és Spanyolország területén, vadászjeleneteket karcoltak a sziklába, hogy kikényszerítsék a sikert a természetfeletti hatalmaktól. Negyvenezer év. Egy röpke pillanatnak is kevés a Föld történetében. Éppen csak megérkeztünk.

– Na igen.

– De már akkoriban is sikerült kiirtanunk jó néhány állatfajt. Egykor oroszlánok és tigrisek éltek Európában. Zsiráfok és rinocéroszok kószáltak Los Angeles helyén. Az ördögbe is, tízezer évvel ezelőtt az őslakos amerikaiak még gyapjas mamutra vadásztak, egészen a kipusztításukig! Valljuk be, a technikai civilizáció semmit sem változtatott az emberi nem viselkedésén…

– Ian.

– Ezek tények, még ha a modern önteltségetekkel azt gondoljátok is, hogy mindez csupa újdonság…

– Ian, a dinoszauruszokról beszéltél.

– Igen. A dinoszauruszok. Akárhogy is, a százötvenmillió év alatt a dinoszauruszok olyan sikeresnek bizonyultak, hogy a krétaidőszakra már huszonegy nagyobb rendszertani csoportjuk terjedt el! Néhány csoport, mint a kamaraszauruszoké és a fabroszauruszoké, kihalt. De a túlnyomó többségük az egész krétaidőszakon át aktív maradt. És egyszer csak, körülbelül hatvanötmillió évvel ezelőtt valamennyi csoportjuk kihalt! Csak a madarak maradtak meg. Hát így. A kérdés az, hogy… mi volt az?

– Az hittem, te tudod – mondta Thorne.

– Arra a hangra gondoltam. Hallottátok?

– Nem.

– Állítsd le a kocsit – mondta Malcolm.

Thorne fékezett, és leállította a motort. Leeresztették az ablakokat; szinte mellbe vágta őket a rezdületlen hőség. Megfeszített érzékekkel hallgatóztak egy darabig.

Thorne megvonta a vállát. – Én ugyan nem hallok semmit. Mit gondolsz, te…

– Csitt – intett Malcolm. A füléhez emelte a tenyerét, és kidugta a fejét az ablakon. Egy perc elteltével visszahúzódott. – Esküdni mernék rá, hogy autómotor hangját hallottam.

– Egy belső égésű motorét?

– Igen. – Kelet felé mutatott. – Mintha onnan jött volna. Ismét hallgatóztak, minden eredmény nélkül.

Thorne megrázta a fejét. – El sem tudom képzelni, mit keresne itt bárki benzinüzemű motorral, Ian. Nincs hozzá üzemanyag.

Kattant a rádió. – Malcolm doktor? – Arby jelentkezett a lakókocsiból.

– Igen, Arby.

– Ki van még itt a szigeten?

– Hogyhogy?

– Nézzék meg a monitort!

Thorne bekapcsolta a műszerfal monitorját. Az egyik biztonsági kamera által sugárzott képet látták, amit a keskeny, meredek falú keleti völgyből közvetített. Látták a domboldal lejtőjét, alul sötétlettek a fák. A lombok a kép legnagyobb részét betöltötték. Semmi sem mozdult.

– Mit láttál, Arby?

– Csak figyeljenek.

A leveleken át Thorne egy khakiszínű folt villanását észlelte.

Aztán megint. Egy ember osont a lombok alatt, lefelé tartott a meredek lejtőn. Alacsony, izmos alak, rövid sötét haj. Malcolm elmosolyodott. – A pokolba – mondta halkan.

– Tudod, ki az?

– Hát persze. Sarah.

– Akkor legjobb lesz, ha rögtön érte megyünk. – Thorne a rádióért nyúlt, és megnyomta a gombot. – Richard – szólt a mikrofonba.

Nem kaptak választ.

– Richard! Hallasz? Újabb csönd.

Malcolm felsóhajtott. – Remek. Nem válaszol. Valószínűleg úgy döntött, hogy tesz egy kis sétát. Kiegészíteni a megfigyeléseit…

– Ettől tartottam – morogta Thorne. – Eddie, akaszd le a motorkerékpárt, és nézz utána Levine-nek. Vidd magaddal az egyik Lindstradtot is. Mi addig felszedjük Sarah-t.

A CSAPÁS

Levine követte a csapást, egyre mélyebbre a dzsungel sötétjébe. A paraszauruszok valahol előtte jártak; hatalmas zajt csapva csörtettek az aljnövényzetben. Most már értette, miért formálták ezt a hosszan elnyúló sort; másként egyszerűen nem lehetett áthatolni az esőerdő sűrű bozótján.

Továbbra is fel-felhangzottak a hangjelzések. Levine észrevette, hogy némiképp megváltozott a jellegük; a hang magasabb és izgatottabb lett. Megszaporázta lépteit. Ahogy követte a kitaposott ösvényt, jellegzetes szúrós szag csapta meg az orrát. A szag egyre erősödött.

Nem vitás, hogy valami történt a paraszauruszokkal. A hangjelek megváltoztak, összeolvadtak, most inkább ugatásra emlékeztettek. Levine kifejezetten izgatottságot hallott ki belőlük. De mi izgathat fel egy három és fél méter magas, tíz méter hosszú állatot?

Kíváncsisága végképp felülkerekedett a józan elővigyázatosságon. Levine futni kezdett, lombokat lökött félre, kidőlt fákat ugrott át. A sűrűségből sziszegő vagy inkább csobogó hang hallatszott, aztán felharsant az egyik paraszaurusz elnyújtott, már-már diadalmas kiáltása.

Eddie Carr a magasleshez hajtott. Megállította a motorkerékpárt, és körülnézett. Levine eltűnt. Megszemlélte a talajt a magasles körül. Mély nyomokat vett észre, állatok lábnyomait. A nyomok nagyok voltak, nagyjából hatvan centiméter átmérőjűek, és a dzsungelbe vezettek, a magasles mögé.

Végigvizsgálta a földet, és friss bakancsnyomokat is felfedezett. Észrevette az Asolo márkajelzés elmosódott lenyomatát; Levine járt erre. Néhány helyen a bakancsnyomok átfedték az állatnyomok körvonalait, vagyis Levine nyomai keletkeztek később. És ugyancsak az erdőbe vezettek.

Eddie Carr káromkodott. Ahhoz érezte a legcsekélyebb kedvet, hogy beljebb hatoljon a dzsungelbe. Már az ötlettől is végigfutott a hátán a hideg. De nem volt más választása; vissza kellett vinnie Levine-t. Azzal a pasassal állandóan baj van, gondolta. Már a műhelyben is gyakran összerúgták a port, mert Levine újabb és újabb lehetetlen kívánságokkal állt elő, ráadásul folyton elégedetlenkedett az eredménnyel. Eddie leakasztotta a válláról a puskát, és a motorbicikli kormányára fektette. Nagyot sóhajtott, aztán megragadta a kormányt, és a motor nesztelenül eltűnt a sűrűségben.

Levine izgalomtól dobogó szívvel maga mögött hagyta az utolsó nagy pálmát is. Hirtelen megtorpant. Egy paraszaurusz farka lengett ide-oda a feje fölött. Az állat hátsó fele fordult felé. És a hátsó szeméremcsont tájékáról vastag sugárban csurgott a vizelet. Levine hátraugrott, hogy elkerülje a sugarat. Az állaton túl egy tisztás nyílt a dzsungelben, számtalan súlyos láb által letaposott sík. A paraszauruszok ellepték a tisztást, és mindannyian együtt vizeltek.

Tipikus latrinaviselkedés, gondolta elbűvölten Levine. A felfedezés teljességgel váratlanul érte.

Több állatfaj egyedei, mint az orrszarvúak és a szarvasok, előnyben részesítenek bizonyos meghatározott helyeket, amikor könnyítenek magukon, és a csorda viselkedése gyakran összehangolt. Az úgynevezett latrinaviselkedést általában a területjelölés egyik módjának tartják. De bármi is a kiváltó oka, azt senki sem gyaníthatta, hogy dinoszauruszok is hódolnak ennek a szokásnak.

Időközben a paraszauruszok befejezték az ürítést, és mindegyikük néhány méterrel odébb mozdult, olyan benyomást keltve, mintha egy irdatlan balettkar táncolna a tisztáson, majd nagy halom szalmasárga székletet ürítettek, ugyancsak nagy egyetértésben. Érzelmes tülköléssel kísérték a műveletet – valamint az eltávozó gázok lenyűgöző mennyiségével, amint arra az erős metánszag utalt.

Suttogó hang szólalt meg Levine mögött.

– Nagyon bájos. Igazán elragadó.

Megfordult. Eddie Carr a motorbiciklin ült, és színpadiasan legyezgetett a kezével az orra előtt.

– Ez ám a dinófing! – mondta. – Csak nehogy gyufát gyújtsunk, mert felrobban az egész sziget.

– Csend! – sziszegte ingerülten Levine, és visszafordult a paraszauruszok felé; csak nem hagyja magát megzavarni ettől az üresfejű, trágár kölyöktól! Az állatok némelyike lehajtotta a fejét, és a vizelettócsákat nyalogatta. Nyilvánvaló, hogy az elveszített tápanyagokat akarják visszanyerni, gondolta. Talán sót. Vagy hormonokat. Esetleg valamilyen időszakosan előforduló anyagot. Vagy…

Levine előbbre osont.

Olyan szánalmasan keveset tudni ezekről a teremtményekről! Az életük legalapvetőbb tényeit sem ismerik; a táplálkozási szokásaikat, hogy milyen az anyagcseréjük, hogyan alszanak és szaporodnak. Ezekben a hosszú ideje letűnt állatokban összefonódó viselkedésminták egész bonyolult, átláthatatlan hálózata fejlődött ki. Tudósok tucatjai számára jelenthetne életre szóló feladatot mindezt felderíteni. De valószínűleg soha nem kerül rá sor. Legfeljebb annyit remélhet, hogy sikerül levonnia a megfigyeléseiből néhány egyszerű következtetést, melyek épp csak megérintik a felszínt, arról azonban nem is álmodhat, hogy az életük teljességének a mélyére hatolhat.

A paraszauruszok tülköltek, és felkerekedtek a tisztásról. Levine utánuk indult.

– Levine doktor – mondta halkan Eddie. – Üljön fel a motorra. Azonnal!

Levine rá sem hederített. Ám amint a nagy állatok eltűntek az erdőben, kis zöld dinoszauruszok tucatjai szökdécseltek csicseregve a tisztásra. Procompsognathus triassicus, dünnyögte magában Levine. Kis dögevők, Fraas találta az elsőt 1913-ban, Bajorországban. Levine megigézve figyelt. Természetesen jól ismerte ezeket az állatokat, legalábbis rekonstrukciókból, minthogy teljes Procompsognathus-csontváz sehol a világon nem került elő. Ostrom nevéhez fűződnek a legalaposabb tanulmányok, csakhogy egy csúnyán összetört, töredékes csontvázzal kellett dolgoznia. Az Ostrom által leírt állat maradványaiból hiányzott a farok, a nyak és mindkét mellső végtag. Levine előtt azonban teljes, eleven alakjukban szökdécseltek, mint megannyi csirke. A kompik csipkedtek a friss ganéjból, és a vizelet maradékát itták. Levine a homlokát ráncolta. Ez is része a normális dögevő-viselkedésnek?

A tisztásra lépett, hogy közelebbről szemügyre vegye az állatokat.

– Levine doktor! – suttogta élesen Eddie.

Levine-nek feltűnt, hogy a kompik csak a friss ganéjt eszik, nem a száraz maradványokat, amik bőségesen hevertek mindenfelé a tisztáson. Akármilyen tápanyagot nyernek is a ganéjból, az csak a friss darabokban lehet jelen. Ez proteinre vagy hormonra utalt, ami egy idő után lebomlik. Friss mintát kellene vennie laboratóriumi elemzéshez, gondolta. Az ingzsebébe nyúlt, és egy műanyag zacskót húzott elő. Járkált a kompik között, melyeket teljesen hidegen hagyott a jelenléte.

Leguggolt a legközelebbi trágyahalom mellé, és lassan előrenyúlt.

– Levine doktor!

Bosszúsan pillantott hátra. Az egyik kompi, mintha csak erre várt volna, abban a pillanatban odakapott, és megharapta a kezét. Egy másik a vállára ugrott, és a fülébe csípett. Levine felordított meglepetésében, és felállt. A kompik eliramodtak.

– A fenébe! – mondta Levine, inkább megbántottan, mint dühösen.

Eddie odahajtott a motorral.

– Na, ebből elég volt! – mondta sötéten. – Pattanjon fel a motorra, aztán pucolunk.

FÉSZEK

Az égővörös Wrangler megállt. A csapás, amit idáig követtek, egy tisztáshoz vezetett. Szélessége után ítélve nagy testű állatok taposhatták ki. Hatalmas, mély lábnyomokat láttak a sárban.

Halk, gágogó hangot hallottak a tisztásról, mintha egy nagyon nagy liba tanyázna ott.

– Helyben vagyunk – mondta elégedetten Dodgson. – Add ide a dobozt.

King hallgatott.

– Miféle dobozt? – érdeklődött Baselton. Dodgson nem vette le a szemét a tisztásról.

– Egy fekete dobozt találsz az ülésen, és egy akkumulátortáskát. Add ide!

Baselton felnyögött. – Nehéz.

– Hát persze. A kónuszmágnesek miatt. – Dodgson hátranyúlt, és elvette Baseltontól a fekete, anodizált fémből készült dobozt. Akkora volt, mint egy cipődoboz, és egy kiszélesedő kúpban végződött. Az aljára egy revolvermarkolatot szereltek. Dodgson az övére erősítette az akkumulátortáskát, és egy kábellel csatlakoztatta a dobozhoz. Aztán a markolatánál fogva felemelte a dobozt. Egy nyomógomb és egy számlap egészítette ki a szerkezetet.

– Feltöltötted az akkumulátort? – kérdezte Dodgson.

– Igen – bólintott King.

– Helyes – mondta Dodgson. – Először én megyek be a fészkelőhelyre. Beállítom a dobozt, és megszabadulok az állatoktól. Ti követtek, és amikor az állatok már nincsenek útban, elvesztek a fészekből egy-egy tojást, és visszamentek a kocsihoz. Én térek vissza utoljára. Aztán mindannyian elhajtunk. Világos?

– Világos – mondta Baselton.

– Jó – sóhajtott King. – Miféle dinoszauruszok ezek?

– Halvány gőzöm sincs. – Dodgson kikászálódott a kocsiból. – De nincs is jelentősége. Csak tartsátok magatokat a megbeszéltekhez. – Halkan becsukta maga mögött az ajtót.

Csendesen kiszálltak a többiek is, és végigosontak a nedves csapáson. Lábuk alatt cuppogott a sár. A tisztásról továbbra is hallatszott a gágogó hang. Dodgsonnak úgy rémlett, mintha egész sereg állattól származna.

Félretolta az utolsó páfrányokat, és megpillantotta őket.

Nagy fészkelőhely volt, négy-öt alacsony, fűvel borított földhalommal. A halmok két méter szélesek lehettek, és egy méter mélyek. Vagy húsz nyersgyapjú színű felnőtt dinoszaurusz bóklászott a halmok körül – egy egész csorda. Az átlagosan kilenc méter hosszú, három méter magas állatok gágogtak és horkantgattak.

– Te jó Isten! – nyögött fel Baselton, és elkerekedett szemmel meredt az állatokra.

Dodgson megcsóválta a fejét.

– Maiaszauruszok – mondta. – Megy ez, mint a karikacsapás.

A maiaszurusz elnevezés Jack Horner paleontológus leleménye. Horner előtt a tudósok azt a nézetet vallották, hogy a dinoszauruszok ugyanúgy sorsukra hagyták a tojásaikat, mint a hüllők többsége. Ez az elképzelés tökéletesen beleillett a dinoszauruszokról mint hideg vérű, hüllőszerű teremtményekről alkotott hagyományos képbe. Magányos lényeknek tartották őket, mint a hüllőket általában; a múzeumok falfestményei ritkán ábrázoltak többet egy-egy árva példánynál az egyes fajokból – itt egy brontoszaurusz nyújtogatja a nyakát, ott egy stegoszaurusz vagy egy triceratops gázol át az ingoványon. De Horner ásatásai Montana terméketlen vidékein világosan bebizonyították, hogy a hadroszauruszok egyik faja komplex fészkelési és szülői viselkedést mutatott. Horner ezt a viselkedést örökítette meg ezeknek az állatoknak az elnevezésében. A maiaszaurusz jelentése ugyanis: „jó anya gyík”.

Dodgson maga is meggyőződhetett róla, hogy a maiaszauruszok valóban figyelmes szülők. A maiaszauruszok kacsacsőrű dinoszauruszok voltak: nagy fejük széles, ellaposodó pofában végződött, ami leginkább a kacsa csőrére emlékeztetett.

A felnőttek óvatosan járkáltak a fészkek között. Fűcsomókat tépdestek, és a fészkekben lapuló tojásokra dobálták; így szabályozták a tojások hőmérsékletét. Az óriás állatok nem telepedhettek madár módra a tojásokra anélkül, hogy ne törték volna össze őket. Füvet terítettek a tojásokra, a fű csapdábaejtette a meleget, és állandó hőmérsékleten tartotta a tojásokat. Az állatok folyamatosan serénykedtek a fészkek körül.

– Iszonyú nagyok! – hebegte elhűlve Baselton.

– Csak túlméretezett tehenek – mondta Dodgson. Bár a maiaszauruszok kétségkívül tekintélyes méretűre nőttek, növényevők voltak, és a tehenek jámbor, enyhén ütődött tekintetével nézelődtek. – Kész? Akkor kezdjük.

Lőfegyverként maga elé emelte a dobozt, és előrelépett, hogy magára terelje az állatok figyelmét.

Dodgson a maiaszauruszok heves reakciójára számított, de semmi ilyesmi nem következett be. Szinte észre sem vették. Egyik-másik felnőtt közönyösen odapillantott, üres tekintettel bámultak rá, aztán elfordultak. Rendületlenül dobálták a füvet a világos héjú, közel gömb alakú, több mint félméteres átmérőjű tojásokra.

King és Baselton is a tisztásra léptek. A maiaszauruszok ügyet sem vetettek rájuk.

– Meglepő – állapította meg Baselton.

– Annál jobb – mondta Dodgson. És bekapcsolta a dobozt.

Magas hangszínű sikoltás töltötte be a tisztást. A maiaszauruszok azonnal a hang forrása felé fordultak, és gágogva himbálták a fejüket. Izgatottnak és zavarodottnak látszottak. Dodgson állított a számlapon, és a sikoly egyre fülsértőbb magasságokba emelkedett.

A maiaszauruszok hevesen ingatták a fejüket, és kelletlenül távolabb vonultak, végül összegyűltek a tisztás távolabbi végén. Több állat vizelt rémületében. Némelyikük bevetette magát az erdőbe. A többiek láthatóan izgatottan figyeltek, de nem jöttek közelebb.

Dodgson intett! – Menjetek!

King a legközelebbi fészekhez ugrott, és kiemelt egy tojást. Alig talált fogást rajta. A maiaszauruszok kétségbeesetten gágogtak és topogtak, de megtartották a távolságot. Aztán Baselton is felemelt egy tojást, és King nyomában visszatért a kocsihoz.

Dodgson is visszafelé indult, miközben változatlanul az állatok felé irányította a dobozt. A tisztás szélén aztán megfordult és kikapcsolta.

A maiaszauruszok hangos gágogással a fészkeikhez ügettek. De mintha már el is felejtették volna a történteket. Hamarosan elhallgattak, és tovább dobálták a füvet a tojásokra. Egyetlen pillantásra sem méltatták a távozó Dodgsont.

Ostoba állatok, gondolta megvetően. Baselton és King poliuretán tartályokba helyezte a tojásokat a terepjáró rakterében, és gondosan eligazgatták körülötte a habot. Vigyorogtak, mint a kölykök.

– Hát ez döbbenetes volt!

– Nagyszerű! Fantasztikus!

– Nem megmondtam? – jegyezte meg fölényesen Dodgson. Semmiség az egész. – Az órájára pillantott. – Ebben a tempóban a tervezett négy óra sem kell, hogy végezzünk.

Beült a volán mögé, és elindította a motort. Baselton a hátsó ülésre huppant. King elfoglalta az első utasülést, és elővette a térképet.

– A következő! – adta ki az utasítást Dodgson.

A MAGASLES

– Mondom, hogy semmi bajom – ismételte bosszúsan Levine. Erősen verítékezett a fülledt hőségben a magasles alumíniumteteje alatt. – Nézze, még csak át sem szakította a bőrt. Kinyújtotta a kezét. Egy vörös félkör látszott, ahol a kompi a bőrébe mélyesztette a fogait.

Eddie türelmesen bólintott, mintha egy különösen makrancos gyereket győzködne.

– Az igaz. De a füle vérzik egy kicsit.

– Semmit nem érzek. Úgyhogy nem lehet nagy vész.

– Nem, igazán semmiség – mondta Eddie, és kinyitotta az elsősegélydobozt. – De azért jobb lesz kitisztítani.

– Inkább a megfigyeléseimmel foglalkoznék – ellenkezett Levine. Dinoszauruszokat látott alig néhány száz méternyire. Még a lélegzetüket is hallhatta.

A lélegzetüket is hallja!

Legalábbis hallaná, ha végre magára hagyná ez a fontoskodó fiatalember.

– Nézze – mondta Levine –, tudom, mit csinálok. Épp egy nagyon érdekes és sikeres kísérlet befejezésének lehetett a tanúja. Magamhoz hívtam a dinoszauruszokat a hangjuk utánzásával.

– Igazán? – biccentett Eddie, de láthatóan egy csöppet sem nyűgözte le ez a hallatlan etológiái teljesítmény.

– Igazán. Elsősorban ez vezette őket az erdőbe. Úgyhogy aligha lehetett szükségem segítségre.

– Az a helyzet – mondta Eddie –, hogy sikerült szereznie egy adag dinószart a fülére, és egypár kis lyukat is rá. Épp csak kitisztítom. – Bőségesen meglocsolt egy gézdarabot fertőtlenítővel. – Lehet, hogy csípni fog egy kicsit.

– Nem érdekel! Nekem egészen más… Aúú!

– Ne mozogjon – javasolta nyájasan Eddie. – Egy másodperc az egész.

– Teljesen fölösleges.

– Ha hajlandó végre nyugton maradni, akkor azonnal végzünk. Úgy. – Elvette a gézt. Levine barna és halványvörös csíkokat pillantott meg rajta. Ahogy gyanította; a sérülés valóban jelentéktelennek bizonyult. Megérintette a fülét. Egyáltalán nem is sérült meg, gondolta.

A lapályra sandított, miközben Eddie elcsomagolta az elsősegély-felszerelést.

– Hű, itt aztán dögmeleg van! – mondta Eddie. Levine türelmetlenül megrántotta a vállát.

– Igen.

– Megérkezett Sarah Harding, és elviszik a lakókocsihoz. Maga is visszamegy?

– Nem látom be, miért kéne visszamennem – morogta Levine.

– Gondoltam, legalább annyit mond neki, hogy bikkmakk.

– Nekem itt van dolgom! – jelentette ki Levine. Elfordult, és a szeméhez emelte a messzelátót.

– Úgy – nyugtázta Eddie. – Tehát nem tart velem?

– Eszem ágában sincs – szögezte le Levine. – Semmiért ki nem hagynék egy ilyen lehetőséget.

A LAKÓKOCSI

Kelly Curtis hallgatta a zuhanyozóból kiszüremlő hangokat. Egyszerűen képtelen volt elhinni. Az ágyra dobott sáros ruhákra meredt. Sortnadrág, khakiszínű rövid ujjú ing.

Az eredeti, életnagyságú Sarah Harding igazi ruhái!

Nem tudott ellenállni. Megérintette a ruhákat. Észrevette, milyen kopott és szakadozott a szövet. Néhány gomb is hiányzott. A zseb mellett pedig vörösesbarna csíkok húzódtak; Kelly vérfoltoknak vélte…

– Kelly?

Sarah szólította a zuhanyozóból. Emlékszik a nevemre!

– Igen? – Kellynek elszorult a torka.

– Van valahol egy kis sampon?

– Megnézem, Harding doktor – válaszolta Kelly, és buzgón nyitogatni kezdte a fiókokat. A férfiak átmentek a másik részlegbe. Kelly egyre reményvesztettebben keresgélt, újabb fiókokat húzott ki és tolt vissza nagy csattogással.

– Az sem baj, ha nem találsz – szólt ki Sarah.

– Keresem, Harding doktor.

– Valami mosogatószer biztosan akad, ugye?

Kelly eltűnődött egy pillanatra. Zöld műanyag palack állt a mosogató mellett. – Igen, Harding doktor, de…

– Az tökéletesen megfelel. Mind ugyanaz a szósz. – Kinyúlt a zuhanyozó függönye mögül. Kelly odaadta a flakont. – Egyébként pedig Sarah-nak hívnak.

– Igen, Harding doktor.

– Sarah.

– Igen, Sarah.

Sarah Harding nagyszerű ember. Közvetlen és egészen normális!

Kelly letelepedett a kis konyhában, és a lábát lógázva várakozott, hátha Harding doktornak – Sarah-nak! – szüksége lesz valamire. Hallgatta Sarah dúdolását: „A nevét is kitörlöm az agyamból…” Néhány perc múlva abbamaradt a zuhany csobogása, Sarah keze kinyúlt a függöny mögül, és levette a törülközőt a tartóról. Aztán a törülközőbe tekerve előjött.

Ujjaival végigszántott rövid haján; ennyi volt a legtöbb figyelem, amit a megjelenésének szentelt.

– Határozottan jobban érzem magam. Mondhatom, ez ám az osztályon felüli kocsi! Doki valóban remek munkát végzett.

– Igen – mondta még mindig elfogódottan Kelly. – Nagyon szép.

Sarah Kellyre mosolygott. – Hány éves vagy, Kelly?

– Tizenhárom, Harding dok…

– Próbáljunk ki valamit. Mondd azt, hogy „Szervusz, Sarah”.

– Szervusz, Sarah.

– Nagyszerű. Igyekezz nem elfelejteni. Nyolcadikba jársz?

– Hetedikbe.

– Szóval hetedikbe – bólintott elgondolkozva Sarah.

– Malcolm doktor hagyott itt néhány ruhát… neked – nyögte Kelly. – Azt mondta, szerinte jó lesz. – Egy tiszta sortnadrágra és egy trikóra mutatott.

– Amúgy kinek a ruhája?

– Tudtommal Eddie-é.

Sarah maga elé tartotta a ruhadarabokat. – Remek. – A hálórészlegbe vonult felöltözni. – Mihez kezdesz, ha felnősz?

– Nem tudom – mondta Kelly.

– Ez a legjobb válasz.

– Igen? – Kellyt a mamája állandóan noszogatta, hogy vállaljon valamilyen részidős munkát, egyáltalán, sürgősen döntse el, mivel akar foglalkozni az életben.

– Igen – mondta határozottan Sarah. – Senki nem olyan bölcs, hogy előre tudja, mi köti le igazán több év múlva. Lehet, hogy csak azután derül ki, miután az ember betöltötte a húszat. Vagy akár a harmincat!

Kelly hallgatott.

– Mit szeretsz tanulni?

– Tulajdonképpen… a matekot – mondta némi bűntudattal. Sarah megérezte a hangjában bujkáló bizonytalanságot.

– És mi a baj a matekkal?

– Hát, hogy a lányoknak általában nem megy. De hát úgyis tudod.

– Nem, egyáltalán nem tudom – mondta közömbös hangon Sarah.

Kelly valósággal megrémült. Hirtelen úgy érezte, mintha rosszul felelt volna egy szigorú tanárnak. Úgy határozott, inkább befogja a száját. Csendben várt.

Sarah hamarosan elóbújt Eddie bő ruháiban. Leült, hogy csizmát húzzon.

– Hogy érted azt, hogy a lányoknak nem megy a matematika? – kérdezte.

– Hát… mindenki ezt mondja.

– Ki az a mindenki?

– A tanáraim.

Sarah felsóhajtott. – Nagyszerű – mondta, és megcsóválta a fejét. – A tanáraid…

– A többi gyerek meg okostojásnak csúfol. – Csak kibökte. El sem tudta képzelni, hogy mindezt elmeséli Sarah Hardingnak, akit mindeddig csak fényképekről és újságcikkekből ismert. De Sarah itt volt teljes valójában, és Kelly kipakolt mindent, ami a szívét nyomta.

Sarah vidáman mosolygott. – Nos, ha így beszélnek, akkor nyilván egészen jól állsz matematikából, igaz?

– Azt hiszem.

Sarah mosolygott. – De hát ez igazán remek, Kelly.

– De az a helyzet, hogy a fiúk nem szeretik a túl okos lányokat.

Sarah felvonta a szemöldökét. – Igazán?

– Mindenki ezt mondja…

– Például ki?

– Például a mamám.

– Vagy úgy. És a mamád aztán ismeri az életet, ugye?

– Nem tudom – ismerte el Kelly. – Igazából csak a pasikat strigulázza.

– Akkor az is lehet, hogy téved? – Cipőfűzés közben Sarah felpillantott Kellyre.

– Azt hiszem.

– Nos, tapasztalataim szerint némelyik férfi szereti az okos nőket, némelyik pedig nem. Ahogy ez a világon minden mással is így van. – Felnézett. – Hallottál George Schallerról?

– Hogyne. A pandákat tanulmányozza.

– Így igaz. A pandákat, korábban a hópárducokat, oroszlánokat és gorillákat. A huszadik század legjelentősebb viselkedéskutatója. És tudod, hogyan dolgozik?

Kelly megrázta a fejét.

– Mielőtt kimenne a helyszínre, George elolvas mindent, amit valaha is írtak az adott állatról, amelyet tanulmányozni akar. Aztán elmegy, és maga figyeli meg az állatokat. És tudod, mit tapasztal az esetek döntő többségében?

Kelly ismét megrázta a fejét.

– Hogy szinte minden téves, amit valaha leírtak vagy kijelentettek. Mint a gorilla esetében. George tíz évvel azelőtt tanulmányozta a hegyi gorillákat, hogy Dian Fosseynak egyáltalán megfordult volna a fejében. És kiderült, hogy mindaz, amit addig a gorillákról tudni véltek, csak egy rakás kiszínezett és jó alaposan felfújt tévedés, félreértés, vagy egyszerűen a kisujjából szopta valaki – mint az az elképzelés, hogy nőket nem szabad a gorillák közelébe vinni, mert a gorillák megerőszakolják őket. De ez is tévedés. Minden, de minden tévedés!

Sarah befejezte a cipőfűzést, és felállt.

– Úgyhogy, Kelly, tekintettel fiatal korodra, jobb, ha már most megjegyzel egy nagyon fontos igazságot, hogy amikor úgy alakul a helyzet, először ez jusson eszedbe. Az emberek egész életedben mindenfélét hajtogatnak, információk, utasítások és tanácsok tömegével tömik a fejedet. És mindannak, amit mondanak, legalább a kilencvenöt százaléka tévedés!

Kelly magába süppedve hallgatott. Sarah ítélete egészen elcsüggesztette.

– Ez az emberi élet legalapvetőbb ténye – mondta Sarah. Az emberek tele vannak téves információkkal, így persze nehéz eldönteni, kinek higgyünk. Tudom, mit érzel.

– Tudod?

– Hát persze. Az én mamám valaha azt hajtogatta, hogy soha nem viszem semmire. – Elmosolyodott. – És a professzoraimnak is pontosan ez volt a véleménye.

– Tényleg?! – Cseppet sem látszott valószínűnek.

– Tényleg – bólintott Sarah. – Szóról szóra így történt.

A lakókocsi másik részlegéből Malcolm felcsattanó hangja hallatszott:

– Nem! Nem! Az idióták: Mindent romba dönthetnek!

Sarah azonnal átsietett. Kelly leugrott az ülésről, és követte. A férfiak a monitor körül csoportosultak. Láthatóan feldúltak voltak; mindannyian egyszerre beszéltek.

– Ez szörnyű – mondta Malcolm. – Egyszerűen szörnyű!

Thorne hunyorogva figyelte a képernyőt: – Terepjáró?

– Egy vörös Wrangler terepjárójuk van – tájékoztatta őket Harding.

– Dodgson az! – dühöngött Malcolm. – A fenébe!

– Mit művel itt?

– El sem tudom képzelni.

Kelly is a monitorhoz furakodott. A képernyőn sűrű lombozat látszott, és időnként egy vörös-fekete jármű villant meg a levelek között.

– Most merre járnak? – kérdezte Malcolm Arbytól.

– Azt hiszem, a keleti völgyben – állapította meg Arby. Közel ahhoz a helyhez, ahol megtaláltuk Levine doktort.

Kattant a rádió. Levine szólalt meg. – Jól értem, hogy mások is vannak a szigeten?

– Igen, Richard.

– Jó lenne, ha megállítanátok őket, mielőtt mindent helyrehozhatatlanul felfordítanának.

– Tudom. Visszajössz?

– Alapos ok nélkül inkább nem. Tájékoztassatok, ha történik valami – azzal megszakította a kapcsolatot. Harding a terepjárót figyelte.

– Ők azok, igen – mondta végül. – A barátod, Dodgson.

– Nem a barátom! – hördült fel Malcolm. Felpattant, arca megvonaglott a lábába hasító fájdalomtól. – Menjünk. Meg kell fékeznünk ezeket a barmokat! Nincs vesztegetni való időnk!

A FÉSZEK

Az égővörös terepjáró megállt.

Sűrű lombozat magasodott előttük, ám napfényes sávok világlottak át a bozót túloldalán elterülő tisztásról.

Dodgson csendben ült a volánnál; hallgatózott. King éppen mondani készült valamit, de Dodgson felemelt kézzel csendre intette.

Aztán mindannyian meghallották – mély, lüktetően morajló morgás, mintha egy minden képzeletet felülmúlón óriási macska dorombolna. A lombozat túloldaláról hallatszott. És időnként könnyű remegést lehetett érezni, épp csak akkorát, hogy az indítókulcs finoman meg-megpendült a kormányoszlopon. Dodgsonban lassan derengeni kezdett a felismerés: Járkál!

Valami nagyon nagy. És járkál.

King szeme elkerekedett megdöbbenésében, szája kinyílt.

Dodgson Baseltonra pillantott; a professzor elfehéredő ujjakkal kapaszkodott az ülésbe.

Egy árnyék suhant el a páfrányok mögött. Ennek alapján az állat hozzávetőleg hat méter magas és tizenkét méter hosszú lehetett. A hátsó lábain járt, vaskos test, rövid nyak és hatalmas fej jellemezte. Egy tirannoszaurusz.

Dodgson az árnyékra meredt és elbizonytalanodott. A szíve vadul kalapált a mellkasában. Egy pillanatig azt fontolgatta, ne menjenek-e inkább a következő fészekhez, ám bízott a dobozában.

– Essünk túl rajta. Add ide a dobozt! Baselton átemelte a dobozt az ülés háta fölött.

– Ellenőrizted a töltést? – kérdezte Dodgson. King bólintott. – Azzal minden rendben.

– Akkor megyünk – mondta elszántan Dodgson. – Pontosan úgy, mint az előbb. Én megyek előre, ti követtek, és elhozzátok a tojásokat. Készen álltok?

– Persze – mondta Baselton.

King nem válaszolt. Még mindig az árnyékra meredt. – Ez miféle dinoszaurusz?

– Tirannoszaurusz.

– Jézusom! – mondta sápadtan King.

– Egy tirannoszaurusz? – kérdezte Baselton, mint aki rosszul hallotta.

– Teljesen mindegy, micsoda – mondta ingerülten Dodgson. – Csak tartsátok magatokat a menetrendhez! Elkészültetek?

– Egy pillanat. – Baselton a homlokát ráncolta.

– Mi van, ha nem működik? – vetette fel King.

– Már kiderült, hogy működik – torkolta le Dodgson.

– Nemrég megjelent egy érdekes elemzés a tirannoszauruszról – mondta Baselton. – Egy paleontológus, bizonyos Roxton a tirannoszaurusz agykoponyájának tanulmányozása során arra a következtetésre jutott, hogy az agya nemigen különbözik egy béka agyától, bár természetesen sokkal nagyobb. Lényegében arról van szó, hogy a mozgáshoz alkalmazkodott az idegrendszere. Csak a mozgást észleli. Ami mozdulatlan, az egyszerűen láthatatlan a számára.

– Biztos benne? – nyugtalankodott King.

Baselton vállat vont. – Én csak idéztem a tanulmányt. De meggyőző az érvelése. Ne felejtsük el, hogy a dinoszauruszok a félelmetes méreteikkel együtt is meglehetősen primitívek. Egészen logikus következtetés, hogy a tirannoszaurusz legfeljebb egy béka értelmi képességeivel rendelkezik.

– Nem látom be, miért kellene éppen ezzel kikezdenünk mondta idegesen King. – Sokkal nagyobb, mint a többi.

Dodgson legyintett. – És akkor mi van? Hallottad, mit mondott George. Csak egy nagyra nőtt béka. Essünk túl rajta. Kifelé a kocsiból! És ne csapkodjátok az ajtót.

George Baselton egészen magabiztosnak és mértékadónak érezte magát, hogy felidézte a tirannoszauruszról szóló cikket. Ebben a szerepkörben mozgott a legotthonosabban: információt nyújtani embereknek, akiknek kevés van belőle. Most, hogy közeledtek a fészekhez, meglepődve észlelte, hogy remegni kezd a térde. Mintha gumiból volnának a lábai. Mindig úgy gondolta, hogy ez csupán afféle szófordulat, de riadtan jött rá, hogy szinte szó szerint igaz lehet. Beharapta az ajkát, és igyekezett visszanyerni az önuralmát. A legcsekélyebb félelmet sem mutathatja, magyarázta magának. Egyfelől, mert nincs rá oka, másfelől, mert ura a helyzetnek.

Dodgson előttük járt, a dobozt fegyverként emelte maga elé. Baselton Kingre pillantott; a fiatalember halálsápadt volt, és erősen izzadt. Tétován, meg-meginogva lépkedett, láthatóan az összeomlás határán járt. Baselton a nyomába szegődött, miközben egyre győzködte magát, hogy minden a legnagyobb rendben van.

Dodgson egy pillantást vetett hátra, egy intéssel emlékeztetve Baseltont és Kinget, hogy mi a dolguk. Aztán félrehajtotta a lombokat, és a tisztásra lépett.

A tirannoszaurusz teljes nagyságában Baselton szeme elé tárult. Nem… ketten voltak! Egy földhányás, nyilván a fészek két oldalán álltak a hátsó lábukon, két felnőtt, erőteljes, hat méterre magasodó példány, bőrük vöröses, állkapcsuk rémisztően hatalmas. Miként a maiaszauruszok, az állatok kifejezéstelen tekintettel Dodgsonra meredtek, mintha meglepődnének a betolakodó láttán. Aztán dühösen felüvöltöttek. Hihetetlen, mennydörgő, szívszorító üvöltéssel.

Dodgson felemelte a dobozt, és az állatokra irányította. Magas hangszínű, vijjogó sikoly emelkedett a tirannoszauruszok hangja fölé.

A tirannoszauruszok felordítottak válaszként, előreszegezték a fejüket, kinyújtották a nyakukat, az állkapcsukat csattogtatták; nyilvánvalóan támadásra készültek. Lenyűgözőek voltak – és nem hatott rájuk a hang. Lassan megkerülték a fészket. A föld megremegett a lábuk alatt.

– A rohadt életbe – suttogta King.

De Dodgson megőrizte a higgadtságát. Állított a számlapon. Baselton a fülére szorította a kezét. A sikoly fájdalmasan fülsiketítővé vált. A tirannoszauruszok megtorpantak, mintha falba ütköztek volna. Lehajtották a fejüket. Szaporán pislogtak. A hang vibrálni látszott a levegőben. Ismét felüvöltöttek, ám ezúttal minden meggyőződés nélkül. A sárfészekből rettegő visítás hallatszott.

Dodgson előrelépett, miközben az állatokra irányította a doboz tölcséres végét. A tirannoszauruszok hátráltak, hol a fészekre, hol Dodgsonra pislogtak. Zavartan rázták a fejüket, mintha így próbálnák kitisztítani a fülüket. Dodgson ismét állított a számlapon. A hang még magasabb régiókba kúszott.

Dodgson felmászott a fészek sáncára. Baselton és King igyekeztek a nyomában maradni. Baselton négy márványos tojást pillantott meg maga előtt, és két cingár, túlméretezett pulykának látszó újszülöttet. Megtévesztően olyanok voltak, mint két gigantikus madárfióka.

A tirannoszauruszok időközben a tisztás túlsó végéig távolodtak. Ahogy a maiaszauruszok, vizeltek izgalmukban, és dobogtak a lábukkal. De nem merészkedtek közelebb.

– Vigyétek a tojásokat! – ordította Dodgson a doboz fülhasogató vijjogása fölött.

King kábultan bebotladozott a fészekbe, és megragadta a legközelebbi tojást. Ügyetlenül tapogatott reszkető kezével. A tojás a levegőbe emelkedett, visszabillent, majd ismét elkapta. Közben rálépett az egyik újszülött lábára. A kis állat felvisított félelmében és fájdalmában.

A szülőket felizgatta a kicsi sírása, és a jelek szerint megpróbáltak volna segítségére sietni. King gyorsan kiugrott a fészekből, és magához szorítva a tojást, leszegett fejjel elrohant. Baselton irigykedve nézett utána.

– George! – üvöltötte Dodgson, miközben a dobozzal sakkban tartotta a tirannoszauruszokat. – Vidd a másik tojást!

Baselton felmérte az állatokat. Látta, milyen izgatottak és dühösek, figyelte az egyre sebesebben nyitódó és csukódó állkapcsokat, és hirtelen rádöbbent, hogy történhet akármi, vijjoghat Dodgson a szirénájával, amennyit csak akar, ezek az állatok nem fogják még egyszer eltűrni, hogy belépjenek a fészkükbe. Kingnek szerencséje volt, de Baselton érezte, hogy ő már kevésbé lenne szerencsés, és…

– George! Most!

Baselton megrázta a fejét. – Nem megy!

– Hülye! – Magasra tartva a hangpuskát, Dodgson maga kezdett leereszkedni a fészekbe. De ahogy megmozdult, és elfordította a testét, az akkumulátor dugója kicsúszott a dobozból.

A vijjogás hirtelen elhalt.

Baselton felnyögött.

A tirannoszauruszok még egyszer utoljára megrázták a fejüket, és felüvöltöttek.

Dodgson megdermedt. Baselton szintén mozdulatlanná merevedett. Maga sem tudta, hogy sikerült mozdulatlanságra kényszerítenie a testét, hogyan állította meg a térde remegését.

Visszafojtotta a lélegzetét.

És várt.

A tirannoszauruszok elindultak.

– Mit csinálnak?! – kiáltott fel Arby a lakókocsiban. Olyan közel hajolt a monitorhoz, hogy az orra szinte hozzáért a képernyőhöz. – Megőrültek? Csak állnak ott!

Mellette Kelly sápadtan hallgatott. Csendben figyelte a képernyőt.

– Most is szeretnél odakint lenni, Kel? – kérdezte élesen Arby.

– Fogd be a szád! – szólt rá Kelly.

– Nem, nem őrültek – szólt Malcolm a rádióba, miközben a műszerfalon elhelyezett kis monitort figyelte. Az Explorer lefelé bukdácsolt az ösvényen, a sziget keleti oldala felé. Thorne vezetett. Sarah és Malcolm a hátsó ülésen foglaltak helyet.

– Megpróbálja ismét összerakni a hangkeltő berendezését állapította meg Sarah. – Tényleg az a szándékuk, hogy addig csak álldogálnak?

– Igen – mondta Malcolm.

– Miért?

– Mert tévesek az információik.

DODGSON

Dodgson dermedten figyelte a tirannoszauruszokat. Ilyen hatalmas ragadozókhoz mérten feltűnően óvatosak voltak. Csak a szülők egyike közeledett feléjük, és időnként az is megtorpant. Ádázul bömbölt, ez azonban inkább amolyan kísérleti üvöltésnek hatott, mintha zavarba esett volna a ténytől, hogy az emberek nem futottak el. Vagy észre sem vette őket. A mozdulatlanságukkal talán egyszerűen eltűntek a látóteréből.

A másik szülő hátramaradt, és a fészek másik oldala felé tartott. Izgatottan ingatták a fejüket.

Izgatottan, de nem támadóan.

Vérfagyasztóan zengtek a közeledő dinoszaurusz üvöltései.

Dodgson nem mert a pár méterrel arrébb álló Baseltonra pillantani. Baselton valószínűleg a gatyájába csinál; épp csak megállta, hogy ne fusson el, gondolta Dodgson. Ha fut, halott ember. Ha nyugton marad, minden rendben lehet.

Dodgson a bal kezében tartotta az anodizált dobozt, derékmagasságban, az övcsatja mellett. A jobb kezével lassan, egészen lassan felfelé húzta a kicsatolódott kábelt. Pillanatokon belül a kezébe kerül a csatlakozó, és akkor már csak vissza kell dugnia a dobozba.

Egy pillanatra sem vette le a szemét a tirannoszauruszról. Érezte, hogy megremeg a lába alatt a föld. A kölyök, amelyikre King rátaposott, fájdalmasan visított. Sírása láthatóan felingerelte a szülőket.

Nem számít. Néhány másodperc, és a helyére kerül a dugó. És aztán…

A tirannoszaurusz már egészen közel járt. Felordított. Dodgson érezte a húsevő bűzös, forró leheletét. A tirannoszaurusz Baselton mellett tornyosult. Dodgson apránként arra fordította a fejét.

Baselton egészen nyugodtan állt. A tirannoszaurusz lehajtotta roppant fejét. Rámordult Baseltonra. Aztán ismét felemelte a fejét, mintha nem értené az eseményeket.

Tényleg nem látja, gondolta Dodgson.

A tirannoszaurusz bőszen felbömbölt. Baseltonnak valahogy még mindig sikerült megőriznie mozdulatlanságát. A tirannoszaurusz föléje hajolt. Az iszonyú állkapcsok nyíltak és csukódtak. Baselton egyenesen előremeredt, még csak nem is pislogott. A tirannoszaurusz megszagolta hatalmas, kiszélesedő orrlyukával. A zajos belégzés meglobogtatta Baselton nadrágszárát.

Aztán próbaképpen megbökte a pofájával Baseltont. És abban a pillanatban Dodgson rájött, hogy az állat mindvégig látta őket! A tirannoszaurusz oldalvást lendítette a fejét, és egy ütéssel feldöntötte Baseltont. Baselton felsikoltott, amikor az állat lába a földhöz szögezte. Felemelte a karját, és ordított:

– Eressz el, te… – És akkor szélesre nyíltak az állkapcsok, és összecsattantak rajta. A mozdulat finom, majdnem gyöngéd volt, de a következő pillanatban a tirannoszaurusz a magasba rántotta a fejét. Dodgson velőtrázó sikolyt hallott. Látta, hogy valami kicsi és petyhüdt lóg az állkapcsok közül, és rájött, hogy Baselton karja az. A kéz ide-oda lengett, karórája fémcsatja megvillant a tirannoszaurusz hatalmas szeme alatt.

Baselton sikoltozott. Dodgsont elöntötte a veríték a szünet nélküli, artikulálatlan hang hallatán. Sarkon fordult, és lélekszakadva rohant a kocsi felé, a biztonság felé; bármi felé, csak kerüljön minél messzebb.

Kelly és Arby egyszerre fordultak el a monitortól. Kelly émelygett. A rádión át azonban továbbra is hallották a férfi rekedt sikoltozását, miközben a tirannoszaurusz tépte a testét.

– Kapcsold ki! – mondta Kelly. A sikoltás abbamaradt.

Kelly felsóhajtott.

– Köszönöm – mondta megkönnyebbülten.

– Nem csináltam semmit – mondta Arby.

Kelly egy gyors pillantást vetett a képernyőre, aztán elfordította a tekintetét. A tirannoszaurusz valami vöröses masszát szaggatott. Megborzongott.

A lakókocsiban csend volt. Kelly hallotta az elektronikus számláló ketyegését és a vízszivattyú dobogását a padló alatt. Odakint szellő suhogtatta szelíden a hosszú szálú füvet. Kelly hirtelen nagyon elhagyatottnak érezte magát.

– Arby – mondta –, mihez kezdjünk? Arby nem válaszolt.

A fürdőszoba felé futott.

– Tudtam – mondta Malcolm a műszerfal monitorjára meredve. – Tudtam, hogy így fog történni. Megpróbáltak tojásokat lopni… Nézzétek! Elmennek a tirannoszauruszok! Mind a ketten! – Megnyomta a rádióadás gombját. – Arby, Kelly! Ott vagytok?

– Most nem tudunk beszélni – mondta fojtottan Kelly.

Az Explorer folytatta útját a hegyoldalon a tirannoszaurusz fészkelőhelye felé. Thorne erősen markolta a kormánykereket.

– Micsoda istenverte mocsokság!

– Kelly! Figyelsz? Nem látjuk, mi történik odalent. A tirannoszauruszok elhagyták a fészküket! Kelly, mi történik?

Dodgson a terepjáróhoz rohant. Az akkumulátortáska leesett az övéről, de nem törődött vele. Már látta a kocsit, benne a sápadtan várakozó Kinggel.

Dodgson beugrott a volán mögé, és elindította a motort. A tirannoszauruszok üvöltöttek.

– Hol van Baselton? – kérdezte King.

– Nem csinálta meg – zihálta Dodgson.

– Mit mondasz?

– Azt, hogy az az istenverte seggfej nem volt hajlandó megcsinálni! – üvöltötte Dodgson, és sebességbe tette a kocsit. A terepjáró megugrott, rázkódva iramodott fel a dombra. Mögöttük bömböltek a tirannoszauruszok.

King az ölében tartotta a tojást. Hátranézett.

– Talán meg kellene szabadulnunk ettől – vélte.

– Nem! – mordult rá Dodgson.

King letekerte az ablakot. – Hátha csak a tojást akarják visszaszerezni.

– Ne merészeld! – mondta Dodgson. – Nem!

Vezetés közben átnyúlt az utasülésre, hogy lefogja Kinget.

A csapás keskeny volt, és mély barázdák szelték át. A terepjáró vészesen billegett.

Az egyik tirannoszaurusz hirtelen kirobbant a fák közül az ösvényre. Vicsorogva elállta az utat.

– A Krisztusát! – mondta Dodgson, és beletaposott a fékbe. A kocsi megcsúszott a sáros csapáson, és megállt.

A tirannoszaurusz bömbölve feléjük lódult.

– Fordulj meg! – sikoltotta King. – Fordulj meg! Dodgson nem fordult meg. Hátramenetbe kapcsolta a kocsit, és visszafelé hajtott a csapáson. Gyorsan vezetett, az út pedig keskeny volt.

– Megőrültél?! – ordította King. – Itt döglünk meg! Dodgson meglendítette a karját, és szájon vágta Kinget.

– Kuss! – üvöltött rá. Minden figyelmét lekötötte, hogy hátrafelé kellett manővereznie a kanyargós ösvényen. Bár olyan gyorsan hajtott, amennyire az adott körülmények között csak tudott, biztos volt benne, hogy a tirannoszaurusz gyorsabb. Semmi remény. Egy kicseszett pléhkaszniban, kicseszett vászontetővel, és hamarosan meghalnak, ha…

– Ne! – ordította King.

Mögöttük Dodgson megpillantotta a második tirannoszauruszt; felfelé robogott a csapáson, egyenesen feléjük. Elöl a párja teljes lendülettel száguldott lefelé. Csapdába estek.

Félrerántotta a kormányt, és a kocsi lerohant az útról, a sűrű aljnövényzetbe, majd jókorát zökkent. A kocsi hátsó része hirtelen lejjebb süllyedt, és Dodgson rájött, hogy a hátsó kerekek a levegőben lógnak, a hegyoldal meredek lejtője fölött. King zokogott. Már egészen közelről hallatszott a tirannoszauruszok bömbölése.

Dodgson kivágta az ajtót, és kivetette magát az űrbe. Átzuhant a lombozaton, nekiütközött egy fatörzsnek, és lepuffant a dzsungelborította lejtőre. Éles fájdalom hasított a homlokába, és elveszítette az eszméletét.

A DÖNTÉS

Ültek az Explorerben a gerinc tetején, és a keleti völgyet kémlelték. Leeresztették az ablakokat. Hallották a tirannoszauruszok messze zengő bömbölését.

– Mindketten elhagyták a fészket – mondta Thorne.

– Igen. Azok a barmok biztosan csináltak valamit – sóhajtotta Malcolm.

Tanácstalanul hallgattak.

Halk zümmögés hallatszott; Eddie érkezett meg a motorbiciklivel.

– Gondoltam, hátha elkel egy kis segítség. Menjünk le a völgybe?

Malcolm megrázta a fejét. – Szó sem lehet róla. Túl veszélyes… Nem tudjuk, merre járnak.

– Miért nem mozdult Dodgson? – tépelődött Sarah Harding. – Ragadozókkal szemben semmit nem lehet így elérni. Ha például oroszlánok szorítanak sarokba, akkor minél nagyobb zajt kell csapni, hadonászni, dobálni. Meg kell próbálni elijeszteni őket. Azzal egész biztosan nem jut semmire az ember, hogy csak áll ott!

– Nyilván olvasta a téves kutatási publikációt. – Malcolm megcsóválta a fejét. – Megjelentettek egy elméletet, miszerint a tirannoszauruszok csak a mozgást látják. Egy Roxton nevű fickó számításokat végzett a rex agykoponyájáról, és arra az eredményre jutott, hogy a tirannoszaurusznak békaagya van.

Kattant a rádió.

– Roxton egy idióta – jelentette ki Levine. – Annyi anatómiai ismerete sincs, hogy tudja, merről álljon neki a feleségének. Az a tanulmány… az nem is tanulmány, inkább valami idétlen vicc.

– Milyen tanulmány? – kérdezte Thorne. Ismét kattant a rádió.

– Roxton azt hiszi – fejtegette Levine –, hogy a tirannoszaurusznak ugyanolyan a vizuális rendszere, mint a kétéltűeknek, mondjuk egy békának. A béka a mozgást érzékeli, ami mozdulatlan, azt nem veszi észre. De az teljes képtelenség, hogy egy olyan ragadozónak, mint a tirannoszaurusz, így működjön a vizuális rendszere. Elképzelhetetlen. A zsákmányállatoknak éppen az a legáltalánosabb védekezési módjuk, hogy mozdulatlanná dermednek. Ha egy szarvas veszélyt érez, megmerevedik. De a ragadozónak ilyenkor is muszáj észrevennie! Ahogy a tirannoszaurusz természetesen észre is veszi. – Levine utálkozva felhorkant. – Éppen olyan ökörség, mint a másik agyrém, amit Grant publikált néhány évvel ezelőtt. Szerinte a tirannoszauruszt megzavarná egy felhőszakadás, mert nem alkalmazkodott a nedves klímához. Micsoda marhaság! A krétaidőszak nem tekinthető különösebben száraznak. Egyébként is, a tirannoszauruszok észak-amerikai állatok; csak az Egyesült Államok és Kanada területén bukkantak a maradványaikra. A Tyrannosaurus rex a nagy beltengerek partján élt, a Sziklás-hegységtől keletre. És a hegyi lejtőkön gyakori a viharos zápor. Egészen biztos vagyok benne, hogy a tirannoszauruszoknak annyi esőben volt részük, hogy még meg is unhatták, és pontosan tudják, mihez kezdjenek, ha Grant felhőszakadásában találják magukat.

– És tudsz olyan okot mondani, ami miatt a tirannoszaurusz nem támad meg valakit? – szólt a mikrofonba Malcolm.

– Persze. A legvalószínűbb okot – mondta Levine.

– Mégpedig?

– Hogy nem éhes. Éppen elfogyasztott egy másik állatot. Bármivel, ami nagyobb, mint egy kecske, órákra elveri az éhét. Nem, nem. A tirannoszaurusz kitűnően lát, akár mozog valami, akár nem.

Hallgatták a völgyből felszálló üvöltést. Odalent, vagy nyolcszáz méterrel északra vadul mozogtak a lombok. Újabb bömbölés. A két rex felelgetett egymásnak.

– Van nálunk fegyver? – kérdezte Sarah.

– Három Lindstradt – közölte Thorne. – Teli tölténytárral.

– Helyes – mondta Sarah. – Akkor menjünk.

Kattant a rádió. – Én ugyan nem vagyok ott – közölte Levine –, de biztosan azon a véleményen lennék, hogy várjatok.

– A pokolba a várakozással! – fakadt ki Malcolm. – Sarahnak igaza van. Menjünk le, és nézzük meg, mi van ott.

– A temetésetek – mondta sötéten Levine.

Arby az arcát törölgetve visszatért a monitorhoz. Kicsit még zöldnek látszott. – Mit csinálnak?

– Malcolm doktor és a többiek elmennek a fészekhez. Arby riadt pillantást vetett Kellyre. – Hülyéskedsz?

– Ne izgulj – nyugtatgatta Kelly. – Sarah kézben tartja a dolgokat.

– Ahogy azt te elképzeled – mondta Arby.

A FÉSZEK

A tisztás előtt leállították az Explorert. Eddie egy fának támasztotta a motorkerékpárt, és várt, amíg a többiek kikászálódnak az Explorerból.

Sarah Harding megérezte a rothadás és az ürülék ismerős, savanyú szagát, ami a húsevők tanyáját jellemzi. Émelyítően hatott a délutáni hőségben. Legyek zümmögtek a mozdulatlan levegőben. Harding elvette az egyik puskát, és a vállára akasztotta. A három férfira nézett. Csendben és feszülten álltak. Malcolm arca halálsápadt volt, különösen a szája körül. Hardingnak erről öreg professzora, Coffmann jutott az eszébe, aki valaha meglátogatta Afrikában. Coffmann afféle nagyivó Hemingway-típus volt, rengeteg botránnyal és tömérdek mesével a szumátrai orangutánokkal és a madagaszkári gyűrűs farkú lemurokkal esett kalandjairól. Úgyhogy nyugodt lélekkel magával vitte a szavannára, megfigyelni egy zsákmányejtést. És Coffmann szinte azonnal elájult. Az öreg több mint kilencven kilót nyomott, és neki kellett elvonszolnia, miközben az oroszlánok mohón keringtek körülöttük. Mindenesetre jó lecke volt.

Sarah közel hajolt a három férfihoz.

– Ha van valamilyen kétségetek – suttogta –, inkább ne gyertek. Csendben várjatok itt. Nem akarom, hogy veletek is gondom legyen. Magam is el tudom intézni. – Elindult.

– Biztos, hogy…

– Igen. És most maradjatok csöndben, ha lehet. – Egyenesen a tisztás felé tartott. Malcolm és a többiek sietve felzárkóztak mögé. Félrehajtotta a lombokat, és a tisztásra lépett. A tirannoszauruszoknak nyoma sem volt. Jobbra fél pár cipőt pillantott meg, egy darab tépett hús lógott ki a szakadt zokniból. Ennyi maradt Baseltonból.

Panaszos nyafogást hallott a fészekből. Malcolmmal a nyomában felmászott a földsáncra. Odabent két kicsi tirannoszaurusz nyivákolt. Három nagy tojás feküdt mellettük. A földet körös-körül súlyos lábnyomok borították.

– Elvitték az egyik tojást – mondta Malcolm. – A fenébe.

– Nem tudod elviselni, ha megzavarják a kis ökoszisztémádat, igaz?

Malcolm fanyarul elmosolyodott. – Hát igen. Reménykedtem, hogy nem kerül rá sor.

– Kár – mondta Harding. Lehajolt, szemügyre vette a kis tirannoszauruszokat. Az egyik kölyök behúzott nyakkal lelapult a fészek aljára. A másik azonban egészen eltérően viselkedett. Meg sem mozdult a közeledtükre, továbbra is elnyúlva feküdt az oldalán. Felületesen lélegzett, fátyolos tekintete a semmibe meredt.

– Egyikük megsérült – állapította meg Harding.

Levine a magaslesen állt. A füléhez nyomta a fejhallgatót, és az álla elé kanyarodó mikrofonba beszélt.

– Jó lenne, ha le tudnátok írni nekem.

– Ketten vannak, nagyjából hatvan centiméter hosszúak, tizennyolc-húsz kilót nyomhatnak. Olyan kazuárméretűek. Nagy szem. Rövid orr. Világosbarna szín. És pihegyűrű a nyak körül.

– Fel tudnak állni?

– Hát… ha tudnak is, nem valami remekül. Inkább csak totyognak. És szörnyen nyivákolnak.

– Akkor még egészen fiatalok – bólintott Levine. – Valószínűleg csak néhány naposak. Soha nem jártak a fészken kívül. A magam részéről nagyon elővigyázatos lennék.

– Miért?

– Mert a szülők nem hagyják hosszú időre magukra az utódokat.

Harding közelebb húzódott a sérült kölyökhöz. A kis állat, nehézkesen vonszolva a testét, megpróbált odakúszni hozzá. Az egyik lába rendellenes szögben hajlott be. – Úgy látom, a bal lábával van baj. Eddie közelebb lépett. – Eltört?

– Valószínűleg, de…

– Hé! – mondta Eddie. A kölyök ugyanis hirtelen előrelendült, és bokamagasságban ráakaszkodott a csizmájára. Eddie ösztönszerűen elrántotta a lábát, a kölyökkel együtt. – Hé! Eressz el!

Eddie megrázta a lábát, a kölyök azonban szívósan csüngött rajta. Eddie még egy percen át próbált megszabadulni tőle, aztán feladta. A kölyök pihegve feküdt az oldalán, állkapcsai szorosan Eddie csizmájára zárultak.

– A mindenit! – Eddie félig mulatott, félig bosszankodott.

– Agresszív kis fickó, mi? – mondta Sarah. – És még éppen csak megszületett!

Eddie lenézett az apró, de borotvaéles fogakkal teletűzdelt állkapcsokra. Nem hatoltak át a bőrön. Eddie a puskája agyával meglökdöste a kölyök fejét, de semmiféle hatást nem ért el. A kis állat továbbra is pihegve feküdt a földön, dülledt szemével lassan pislogott, miközben Eddie-re meredt, de nem engedett a szorításából.

Északról felhangzottak a szülők távoli kiáltásai.

– Menjünk innen – mondta Malcolm. – Már láttuk, amiért idejöttünk. Keressük meg Dodgsont.

– Azt hiszem, láttam egy ösvényt, ami a csapáshoz vezet mondta Thorne. – Csak arra mehettek.

– Nézzük meg. Visszaindultak a kocsihoz.

– Várjanak egy kicsit – szólt utánuk Eddie. – Mit kezdjek ezzel a ragaszkodó aprósággal?

– Lője le – vetette oda Malcolm a válla fölött.

– Öljem meg?

– Eltört a lába, Eddie – magyarázta Sarah. – Úgyis el fog pusztulni.

– Lehet, de…

– Visszamegyünk a csapásra, Eddie, és ha nem találjuk Dodgsont, a hegyi úton elhajtunk a laboratórium felé, onnan pedig a lakókocsikhoz – vázolta fel Thorne az útitervet.

– Értem, Doki. – Eddie felemelte a puskát.

– Ne húzza sokáig – figyelmeztette Sarah, és beült az Explorerbe. – Nem hiszem, hogy meg akarja várni anyukát és apukát.

A JÁTÉKOS BUKÁSA

Útban a csapáshoz Malcolm a műszerfal monitorját figyelte, mely egyik kamera képéről a másikra váltott. Dodgson társaságának megmaradt tagjait kereste. Levine megszólalt a rádióban:

– Mi újság?

– Elvittek egy tojást – közölte Malcolm. – És le kellett lőnünk az egyik kölyköt.

– A veszteség tehát kettő. Az egész fészekaljából, összesen… Mennyi volt? Hat?

– Pontosan.

– Őszintén szólva nem túl vészes – mondta Levine –, csak akadályozzátok meg ezeket az alakokat, hogy több kárt ne okozzanak.

– Most keressük őket – mondta mogorván Malcolm.

– Meg kellett történnie, Ian – jegyezte meg Harding. – Vagy ennek, vagy másnak. Nem várhatod, hogy változatlan körülmények között figyeld meg az állatokat. Tudományos képtelenség.

– Persze hogy az – morogta Malcolm. – Ez a huszadik század egyetlen igazi tudományos felfedezése. Semmit nem tanulmányozhatsz anélkül, hogy megváltoztatnád.

Galilei után a tudósok abból az alapállásból indultak ki, hogy ők a világ objektív megfigyelői. Ez a szemlélet tevékenységük minden mozzanatában megnyilvánult, még a szóhasználatukban is, mikor efféléket írtak le: „A megfigyelések szerint…” Mintha valójában senki sem figyelte volna meg, csak valahogy magától megesett volna. Háromszáz éven át ez a személytelen jelleg volt a tudomány védjegye. A tudománynak objektívnek kellett lennie, és a megfigyelő nem volt, nem lehetett hatással az eredményre, amit leírt.

Ez az objektivitás különböztette meg a tudományt a humán tárgyköröktől vagy a vallástól – mindazon területektől, ahol a megfigyelő szempontjai hozzátartoztak a megnyilatkozáshoz, a megfigyelő személye szétválaszthatatlanul összefonódott a megfigyelés eredményével.

De a huszadik században egyszerre elpárolgott ez a különbség. A tudományos objektivitás még a legalapvetőbb szinteken is elenyészett. A fizikusok belátták, hogy egyetlen szubatomi részecskét sem lehet megmérni anélkül, hogy ne befolyásolnák eleve a mérés eredményét. Ha bekapcsolunk egy berendezést, hogy megmérjük egy részecske állapotát, máris megváltoztattuk a sebességét. Ha a sebességét mérjük, akkor az állapotát változtatjuk meg. Ez az alapvető igazság kristályosodott ki a Heisenberg-féle határozatlansági elvben; bármit, amit tanulmányozunk, egyúttal meg is változtatunk. Világossá vált, hogy minden tudós részese egy kölcsönhatásokon alapuló világegyetemnek, ami senkinek nem teszi lehetővé, hogy megfigyelő maradjon. Minthogy az univerzumban nincs abszolút pont, abszolút megfigyelőnek sincs benne hely.

– Én is tudom, hogy az objektivitás lehetetlenség – legyintett türelmetlenül Malcolm. – Nem is az nyugtalanít.

– Akkor mi?

– A Játékos Bukása – mondta a monitorra meredve Malcolm.

A Játékos Bukása néven közismert és sokat vitatott statisztikai jelenségnek nagy horderejű következményei vannak mind az evolúció, mind a napi élet szempontjából.

– Mondjuk, hogy egy hazárdjátékos vagy – kezdte Malcolm –, és fej vagy írást játszol. Minden olyan esetben, amikor a fej kerül felülre, nyersz egy dollárt, írás esetén ugyanannyit vesztesz.

– Világos.

– Mi történik egy idő után?

Harding megvonta a vállát. – Az esély egyenlő a fejre és az írásra is. Egyformán nyerhetek és veszíthetek. Végeredményben ugyanúgy kell állnom, mint ahogy elkezdtem a játékot.

– Elvileg igazad van – mondta Malcolm. – A gyakorlat azonban egészen mást mutat. Ha elég hosszú ideig játszol, feltétlenül veszíteni fogsz; a játékos mindig bukik! Ide vezethető vissza, hogy a kaszinók mindig nyereségesek. De ebben az az érdekes, hogy mi történik bizonyos idő elteltével. Mi történik a végső bukás előtti periódusban?

– Hát mi történik? – kérdezte Harding.

– Ha grafikonon ábrázolod a játékos szerencséjének időegység alatti alakulását, úgy tapasztalod, hogy a játékos egy periódus folyamán nyer vagy veszít. Más szóval minden a világon sorozatokban működik. Ezt a jelenséget mindenfelé tetten érheted: az időjárásban, a folyók áradásában, a baseballban, a szívritmusban, a tőzsdén. Ha a dolgok egyszer rosszul mennek, igyekeznek úgy is maradni. Ahogy a régi mese mondja, hármasával érkezik a rossz. Csőstül az áldás. A komplexitáselmélet azt sugallja, hogy a mese bölcsessége igaz. A rossz dolgok halmozódnak. Minden együtt jut a pokolra. Ez a világ valósága.

– Végül is mire akarsz kilyukadni? A dolgok itt is éppen a pokolba tartanak?

– Minden jel szerint igen, méghozzá Dodgsonnak köszönhetően – mondta Malcolm, miközben gondterhelten leste a képernyőt. – Igaz is, mi történt azokkal a seggfejekkel?

KING

Zümmögést hallott, mintha egy méhecske döngicsélne a távolban. Ez volt az első, ami halványan elhatolt Howard King tudatáig. Kinyitotta a szemét. A kocsi szélvédőjét látta maga előtt, és a szélvédőre csüngő lombokat.

A zümmögés erősödött.

King nem tudta, hol van. Nem emlékezett rá, hogyan került ide, sem arra, mi történt. Fájdalmat érzett a vállában és a csípőjében. A halántéka tompán lüktetett. Megpróbált emlékezni, de a fájdalom megakadályozta a logikus gondolkozásban. Az úton feltornyosuló tirannoszaurusz volt az utolsó emléke. Aztán Dodgson hátranézett és…

King elfordította a fejét, és felkiáltott, ahogy az éles fájdalom a nyakán át a koponyájába hasított. A lélegzete is elakadt. Behunyta a szemét, szempillái alól könny csordult. Aztán lassan, óvatosan ismét felnézett.

Dodgsont nem látta. A vezetőülés melletti ajtó szélesre tárva állt, árnyékok vetültek rá. Az indítókulcs a helyén volt.

Dodgson eltűnt.

Vérfoltot fedezett fel a kormánykeréken. A fekete doboz a sebességváltó mellett hevert a padlón. A nyitott ajtó meg-megnyikordult, ahogy a szellő időnként megmozdította.

King ismét meghallotta a zümmögést. Mechanikus zaj, jött rá hirtelen. Gépi eredetű.

Erről eszébe jutott a hajó. Mennyi ideig vár a hajó a folyónál? Egyáltalán, mennyi az idő? Az órájára nézett. Az üvege összetört, a mutatók l:54-nél álltak.

A zümmögés közeledett.

King erőlködve a műszerfal felé tolta magát az ülésről. A fájdalom villámai hasítottak a gerincébe, de egy pillanatra csupán. Mély lélegzetet vett.

Rendben vagyok, gondolta. Egyelőre legalábbis megvagyok. King kinézett a nyitott ajtón. A nap még magasan járt. Akkor még délután lehet. Mikor indul a hajó? Négykor? Ötkor? Képtelen volt visszaemlékezni rá. Abban azonban biztos volt, hogy ha alkonyodni kezd, a spanyol halászok elhagyják a szigetet.

És Howard King a hajón akart lenni, amikor az elindul. Jelen pillanatban ez volt vágyai netovábbja. Ez volt az egyetlen, amit kívánt. Erőt vett a rátörő fájdalmon, és átcsúszott a vezetőülésbe. Beleült, mély lélegzetet vett, aztán előrehajolt, és kinézett a nyitott ajtón.

Az autó félig az üres térben függött, néhány fa tartotta az egyik oldalon. Meredek domboldal terült el alatta. A fák koronája alatt félhomály uralkodott. Megszédült. Legalább hat, ha nem tíz méter választotta el a földtől. Szétszórtan páfrányokat látott, és kőgörgetegeket. Elfordította a testét, hogy jobban felmérhesse a helyzetét.

És akkor észrevette Dodgsont.

Ernyedten feküdt a hátán, fejjel a lejtő irányában. Karja és lába természetellenesen kifacsarodott. Nem mozdult. Bár a domboldal sűrű aljnövényzete akadályozta a kilátásban, King biztos volt benne, hogy Dodgson halott.

A zümmögés hirtelen egészen közelről hallatszott, és egyre közeledett. King előrefordult, és a szélvédőre boruló leveleken keresztül egy kocsit pillantott meg, nem egészen tízméternyire haladt el mellette. Egy autó!

Aztán a kocsi elment. A hangjából arra következtetett, hogy elektromos meghajtású. Akkor csakis Malcolm lehetett.

Howard Kinget felbátorította a gondolat, hogy más emberek is vannak a szigeten. A testében tompán lüktető fájdalom ellenére is új erő töltötte el. Előrenyúlt, és elfordította az indítókulcsot. A motor dohogni kezdett.

Sebességbe tette a kocsit, és óvatosan a gázpedálra lépett. A hátsó kerekek üresen pörögtek a levegőben. Átkapcsolt elsőkerék-meghajtásra. A Wrangler megugrott, áttörve az ágak szövevényét, és a következő pillanatban az úton állt. Most már emlékezett erre az útra. Jobbra a tirannoszaurusz-fészekhez vezetett. Malcolm kocsija balra tűnt el.

King balra fordult, és felfelé hajtott. Megpróbálta felidézni, hogyan jut vissza a folyóhoz, vissza a hajóhoz. Halványan derengett benne egy Y alakú elágazás a hegy tetején. Ha eléri az Y-t, határozta el, lehajt a dombról, és elmegy a pokolba erről a szigetről.

Ez az egyetlen cél lebegett a szeme előtt.

Elhagyni a szigetet, mielőtt túl késő lenne.

ROSSZ HÍR

Az Explorer feljutott a hegy tetejére, és Thorne ráfordult a hegyi útra. Az út a sziklafalba vágva kanyargott. Mellette a hegyoldal több ponton is meredeken zuhant a mélybe, így az út kanyarulatától függően a sziget különböző részeire nyílt kilátásuk. Végül olyan helyre értek, ahonnan ráláthattak a völgyre. Balra megpillantották a magaslest, fölötte a tisztást a két lakókocsival, azon túl pedig a laboratóriumot és a lakónegyedet.

– Sehol nem látom Dodgsont – mondta rosszkedvűen Malcolm. – Hová tűnhetett?

Thorne megnyomta a rádió gombját. – Arby?

– Igen, Doki.

– Látod őket?

– Nem, de… – Tétovázott.

– De?

– Nem jönnének vissza? Egészen meglepő!

– Micsoda? – kérdezte Thorne.

– Eddie – mondta Arby. – Most érkezett meg. És magával hozta a kölyköt.

Malcolm döbbenten előrehajolt.

– Mit csinált?

ÖTÖDIK KONFIGURÁCIÓ

„A káosz küszöbén minden megtörténhet. Nem elhanyagolható az életben maradás kockázata sem.”

IAN MALCOLM

A KÖLYÖK

Körülállták az asztalt, ahol a tirannoszaurusz-kölyök öntudatlanul feküdt egy rozsdamentes acélból készült tálcán. Nagy szemei becsukódtak, pofáját műanyag oxigénmaszk takarta. A maszk csaknem pontosan a kölyök tömpe orrára simult.

– Nem tudtam csak úgy otthagyni – mondta Eddie. – És úgy gondoltam, helyrerakhatjuk a lábát.

– De Eddie… – Malcolm legyintett, és megcsóválta a fejét.

– Úgyhogy beledurrantottam egy csomó morfiumot az elsősegélycsomagból, és elhoztam. Látják? Majdnem tökéletesen illik rá az oxigénmaszk.

– Eddie – mondta Malcolm –, ez volt a legrosszabb, amit tehetett.

– Miért? Amúgy semmi baja. Csak meggyógyítjuk és visszavisszük.

– De beavatkozott a rendszerbe! – csattant fel Malcolm. Kattant a rádió. – Ez rendkívüli ostobaság volt – kapcsolódott be a beszélgetésbe a magaslesről Levine. – Rend-kí-vü-li!

– Köszönjük, Richard – mondta savanyúan Thorne.

– Én a legnyomatékosabban ellenzem, hogy bármilyen állatot bevigyetek a lakókocsiba.

– Most már késő ezen vitatkozni – vágta el a vitát Sarah Harding. Befejezte a szívkábelek felszíjazását az állat mellkasára; meghallották a tompa szívdobogást. Nagyon szapora volt, százötven dobbanás fölött percenként. – Mennyi morfiumot adott neki, Eddie?

– Hű… – Eddie megvakarta a fejét. – Éppen csak… Szóval, belenyomtam az egész fecskendővel.

– Az mennyi? Tíz köbcentiméter?

– Azt hiszem. Talán húsz. – Malcolm Hardingra nézett.

– Mennyi idő alatt múlik el a hatása?

– Gőzöm sincs róla – mondta Harding. – Nyugtatóztam már oroszlánokat és sakálokat, mikor megcímkéztem őket. Olyankor a dózis és a testsúly közötti hozzávetőleges összefüggés alapján dolgozom. Fiatal állatok esetében azonban teljesen kiszámíthatatlan a hatás. Talán néhány perc, de ugyanúgy lehet egy pár óra is. Ráadásul nem ismerem sem a fiatal, sem a felnőtt tirannoszauruszok anyagcseréjét. Alapvetően madárszerűen gyorsnak látszik. Nagyon sebesen ver a szíve. Szabaduljunk meg tőle, amilyen gyorsan csak lehet.

Harding felemelt egy kis ultrahangos detektort, és a kölyök lába fölé tartotta. Hátrapillantott a válla fölött, hogy a monitoron kövesse a képet. Kelly és Arby azonban elállták a kilátást.

– Nekem is szorítsatok egy kis helyet, ha lehetséges – mondta, és a gyerekek félrehúzódtak. – Nincs sok időnk.

Sarah megpillantotta a csontok zöldes körvonalait. Mint egy nagy madár, gondolta. Egy keselyű vagy egy gólya. Ide-oda mozgatta a detektort.

– Jó… ott a lábközép… ott a sípcsont és a szárkapocscsont, az alsó lábszár két csontja.

– Miért különbözőek a csontok árnyképei? – kérdezte Arby. – Fehér területeket látok a világoszöld körvonalakon belül.

– Mert a betegünk még gyerek – magyarázta Harding. – A lábában még több a porcogó, nagyon kevés a meszesedett csont. Az a gyanúm, hogy ez a kölyök valószínűleg még járni sem tud, jól semmiképpen. Ott! Nézd a térdkalácsot… Ott látható az ízület vérellátása…

– Honnan ismered ilyen jól az anatómiát? – kérdezte Kelly.

– Muszáj volt megtanulni. Rengeteg időt töltöttem ragadozók ürülékének az elemzésével – mondta Sarah. – Megvizsgáltam az ott talált csontdarabkákat, és azokból következtettem ki, milyen állatokat esznek. Ehhez bizony meglehetősen otthon kell lenni az összehasonlító anatómiában. – Pásztázott a detektorral a kölyök lába mentén. – És az apám állatorvos volt.

Malcolm meglepetten felnézett. – Az apád állatorvos volt?

– Igen. Madárspecialista a San Diegó-i állatkertben. Ezt nem látom elég jól… Ki tudnád nagyítani?

Arby megérintett egy kapcsolót. A kép a kétszeresére nőtt.

– Most jó. Ez az. Ott van: látjátok?

– Nem.

– A középső szárkapocscsont. Az a vékony fekete vonal. Törés, éppen az ízület fölött.

– Az a kis fekete vonal? – hitetlenkedett Arby.

– Az a kis fekete vonal ennek a kölyöknek a halálát jelenti mondta Sarah. – A szárkapocscsont nem forr össze egyenesre, így a bokaízesülés nem tud majd fordulni, amikor a hátsó lábán áll. Nem lesz képes futni, sőt minden bizonnyal járni sem. Nyomorék lesz, és elkapja egy ragadozó, mielőtt elmúlna néhány hetes.

– Helyre tudjuk rakni, nem? – vetette közbe Eddie.

– Mondjuk – mondta Sarah. – És mit használnánk rögzítésre?

– Diésztert – vágta rá Eddie. – Hoztam egy kilót, ragasztónak, száz köbcentis tubusokban. Polimer gyanta, és acélkeményre szilárdul.

– Nagyszerű – mondta Harding. – Az is megöli.

– Miért?

– Mert a kölyök növekszik, Eddie. Néhány hét alatt sokkal nagyobb lesz. Olyasmire lenne szükségünk, ami merev, de biológiailag lebontható, ami három-öt héten belül elkopik vagy eltörik, amint a lába meggyógyul. Nos, ilyesmi is van?

Eddie gondterhelten töprengett. – Nem tudom.

– Nekünk pedig nincs több időnk – jelentette ki Harding.

Eddie megfordult. – Doki? Ez olyan, mint a maga híres vizsgakérdései. Hogyan lehet dinoszaurusz-gipszkötést csinálni, kizárólag fültisztító pálcikák és pillanatragasztó felhasználásával.

– Tudom – vigyorodott el Thorne. Megértette a helyzet iróniáját. Három évtizeden át látta el ugyanilyen feladatokkal a mérnökhallgatókat. És most ő maga is szembekerült eggyel.

Eddie eltöprengett. – Talán elkopna a gyanta, ha összekevernénk… mondjuk kristálycukorral.

Thorne megrázta a fejét. – A cukor aldehidcsoportjai morzsálódóvá teszik a gyantát. Kemény lesz, az igaz, de amint az állat megmozdul, széttörik, mint az üveg.

– És mi van, ha cukorba áztatott szövettel keverjük?

– Arra gondolsz, hogy így valamilyen baktériumot nyerünk, ami elbontja a szövetet?

– Valahogy úgy.

– És akkor szétesik a rögzítés?

– Igen.

Thorne vállat vont.

– Tulajdonképpen működhet. De előzetes kísérletek nélkül nem tudjuk, mennyi ideig marad egyben a rögzítés. Ugyanúgy lehet néhány nap is, mint néhány hónap.

– Az túl sok – rázta a fejét Sarah. – Ez az állat szélvészgyorsan nő. Ha a rögzítés akadályozza a növekedését, akkor az nyomorítja meg.

– Ezek szerint olyan szerves gyantafélére volna szükségünk – összegezte Eddie –, ami fokozatosan pusztuló kötőanyagot alkot. Mint valami gumi.

– Rágógumi? – vetette fel Arby. – Mert nekem rengeteg…

– Nem, történetesen másfajta gumira gondoltam. Kémiailag szólva a diészter gyanta…

– Kémiai úton soha nem oldjuk meg – legyintett Thorne.

– Nincs megfelelő felszerelésünk.

– Mi mást tehetnénk? Nem válogathatunk, ha…

– És ha különböző irányokban különbözőképpen erős kötést csinálnánk? – morfondírozott Arby. – Az egyik irányban erős, a másikban gyenge?

– Nem megy – mondta Eddie. – Az egy egynemű gyanta. Ragasztó, ami kőkemény lesz, amikor megszárad, és…

– Várj csak egy kicsit! – figyelt fel Thorne, és a fiúhoz fordult. – Hogyan gondolod, Arby?

– Hát – kezdte Arby –, Harding doktor azt mondta, hogy a láb nő. Vagyis hosszabb lesz, de az úgyse számít a rögzítés szempontjából, és vastagabb, ami viszont számít, mert akkor a rögzítés összepréseli a lábat. De ha az átmérője irányában gyenge…

– Igaza van a fiúnak! – villanyozódott fel Thorne. – Szerkezetileg meg tudjuk oldani!

– Hogyan? – kérdezte Eddie.

– Hosszanti szakaszokból kell felépíteni. Mondjuk alufóliából. Abból úgyis rengeteg van, főzéshez.

– Túl gyenge.

– Nem, ha bevonjuk egy réteg gyantával. – Thorne Sarahhoz fordult. – El tudunk készíteni egy olyan kötést, ami nagyon ellenálló a függőleges nyomatékokkal szemben, de gyenge az oldalirányú erőkre. Egyszerű műszaki probléma. A kölyök mászkálhat is azon a mandzsettán, és minden a legnagyobb rendben van, amíg függőlegesen érkeznek a nyomatékok. De ahogy vastagodik a lába, a rögzítés szépen elpattan a hasítékok mentén, és a mandzsetta leesik.

– Pontosan – bólintott elégedetten Arby.

– Nehéz megcsinálni? – kérdezte Sarah.

– Ellenkezőleg.

– És mi tartja össze az alufólia csíkokat, amíg bevonom gyantával?

– Mit szólnál a rágógumihoz? – kérdezte ragyogó képpel Arby.

– Nagyon jó! – mosolyodott el Thorne.

Ugyanabban a pillanatban a rexkölyök megmoccant, lába megrándult. Felemelte a fejét. Az oxigénmaszk lecsúszott róla, és a kölyök halkan, erőtlenül felvisított.

– Gyorsan – mondta Sarah, és megragadta az állat fejét. Morfiumot!

Malcolm már készenlétben állt a fecskendővel. Beledöfte a kölyök nyakába.

– Csak öt köbcentimétert – mondta Sarah.

– Mi baj származhatna nagyobb mennyiségből? Legfeljebb tovább marad öntudatlan állapotban.

– Sokkban van a sérülésétől, Ian. Túl sok morfium meg is ölheti. Megbénulhat a légzőrendszere. Valószínűleg a mellékveséi is túlterheltek.

– Feltéve, hogy van mellékveséje – dünnyögte Malcolm. Egyáltalán, vannak-e hormonjai a Tyrannosaurus rex-nek? Az az igazság, hogy semmit nem tudunk ezekről az állatokról.

Kattant a rádió, és Levine is bekapcsolódott a beszélgetésbe.

– Beszélj a magad nevében, Ian. Biztos lehetsz benne, hogy a dinoszauruszoknak igenis vannak hormonjaik. Ahogy eszedbe jutott az a szerencsétlen ötlet, hogy a lakókocsiba vidd a kölyköt, az is eszedbe juthatott volna, hogy vegyél tőle egy kémcsőre való vért. Doki, felvenné a telefont?

Malcolm nagyot sóhajtott.

– Kezd az idegeimre menni ez a fickó – morogta az orra alatt.

Thorne a kocsi elején elhelyezett kommunikációs modulhoz ment. Különösnek találta Levine kérését; a mikrofonos rendszer az egész lakókocsiban tökéletesen működött. De hát Levine maga is tisztában volt mindezzel; ő maga tervezte a rendszert. Thorne felemelte a telefont. – Igen?

– Doki – mondta Levine. – Ebben a kérdésben százszázalékosan igazam van. Hiba volt elhozni a kölyköt, csak baj származhat belőle.

– Miféle baj?

– Még nem tudjuk. Attól még súlyos hiba volt. És nem akarok senkit fölöslegesen riogatni. De miért nem hozod ki a gyerekeket a magasleshez? És miért nem jöttök ti is, Eddie-vel?

– Vagyis azt javaslod, hogy tűnjünk el innen. Feltétlenül szükségesnek tartod?

– Egy szóban összefoglalva, igen – mondta Levine.

Mikor a kölyök megkapta a morfiumot, felsóhajtott, és visszacsuklott az acéltálcára. Sarah a pofájára igazította az oxigénmaszkot. A monitorra pillantva ellenőrizni akarta a szívműködést, de Arby és Kelly ismét eltakarták a képernyőt.

– Gyerekek, ha szabad kérnem.

Thorne előrelépett, és összecsapta a kezét. – Jól van, gyerekek! Kirándulás! Mozgás, mozgás!

– Most? – nyűgösködött Arby. – De mi nézni szeretnénk, ahogy a kölyök…

– Nem, nem – mondta Thorne. – Malcolm doktornak és Harding doktornak azzal segítünk, ha nem vagyunk láb alatt. Nincs is alkalmasabb időpont egy kis kirándulásra a magasleshez. A délután hátralévő részét a dinoszauruszok megfigyelésével töltjük. Elvégre ezért jöttünk ide, nem igaz?

– De Doki…

– Ne vitatkozzatok. Minthogy itt útban vagyunk, hát elmegyünk – szögezte le határozottan Thorne. – Eddie, te is jössz. Hagyjuk ezt a gerlepárt, hadd végezzék a dolgukat.

Néhány perc múlva el is elindultak. Becsapódott mögöttük a lakókocsi ajtaja. Sarah Harding hallotta az Explorer távolodó, halk berregését. A kölyök fölé hajolt, és még egyszer ellenőrizte az oxigénmaszkot.

– Gerlepár? – mondta, és csúfolódó fény villant a szemében. Malcolm vállat vont. – Levine…

– Levine ötlete volt mindenkit eltávolítani a környékünkről?

– Valószínűleg.

– Tud valamit, amit mi nem? – Malcolm felnevetett.

– Biztos vagyok benne, hogy pontosan ezt képzeli. Élete minden pillanatában meg van róla győződve.

– Jó, akkor kezdjük el a rögzítést – komolyodott el Sarah. Gyorsan végezni akarok, aztán hazavinni ezt a kis szörnyeteget.

A MAGASLES

Mire megérkeztek a magasleshez, a nap eltűnt az alacsonyan függő felhők mögött. Az egész völgy lágy, vöröses fényben fürdött. Eddie az alumíniumállványzat alatt állította le az Explorert, és mindannyian felmásztak a kis menedékbe. Levine változatlanul távcsővel a szeme előtt nézelődött, mintha meg sem moccant volna, mióta utoljára látták. Nem látszott túl boldognak, hogy ismét látja őket.

– Elég a viháncolásból! – mordult rájuk bosszúsan.

A menedékből nagyszerű kilátásuk nyílt a völgyre. Valahol északra mennydörgés robajlott. A levegő határozottan lehűlt, és már-már sistergően feltöltődött elektromossággal.

– Vihar lesz? – kérdezte Kelly.

– Úgy néz ki – bólintott Thorne.

Arby bizalmatlanul méregette a menedék fémtetejét. – Mennyi ideig maradunk idekint?

– Egy darabig – mondta Thorne. – Ez az egyetlen nap, amit itt töltünk. Holnap reggel értünk jönnek a helikopterek. Úgy gondoltam, kiérdemeltétek, hogy ismét megnézzétek a dinoszauruszokat.

Arby rásandított. – És mi az igazi ok?

– Én tudom – mondta Kelly, olyan hangsúllyal, mint aki tömérdek élettapasztalattal rendelkezik.

– Na?

– Malcolm doktor egyedül akart maradni Sarah-val, te hülye.

– Miért?

– Régi barátok – felelte kitérően Kelly.

– És? Mi csak figyelni akartuk a kölyköt.

– Nem – rázta a fejét Kelly. – Azt mondtam, hogy régi barátok!

– Értem ám, miről beszélsz – mondta durcásan Arby. – Nem vagyok hülye. De akkor is csak nézegettünk volna, és attól még olyan régi barátok maradhatnak, amennyire csak akarnak.

– Állítsátok le magatokat! – szólt rájuk Levine. – Elmulasztjátok a legérdekesebb jeleneteket is.

– Mit?

– Nézzétek azokat a triceratopsokat, lent a folyónál. Valami felingerelte őket.

A triceratopscsorda mindeddig békésen ivott a folyóból, de hirtelen felkapták a fejüket, és izgatott hangokat kezdtek hallatni. Hatalmas termetükhöz képest mulatságosan magas volt a hangjuk. Mintha kutyák vonítottak volna.

Arby körülkémlelt.

– Van valami a fák között – mondta. – A folyó másik oldalán. Valóban, mozgás látszott a fák alatt.

A triceratopscsorda lomhán kavargott. Az állatok egymás felé hátráltak, végül rozettaformába rendeződtek. Görbe szarvaikat kifelé fordították, a láthatatlan fenyegetés ellen. Középen egy kölyök visítozott félelmében. Az egyik állat, vélhetően az anyja, odafordult és megbökdöste az orrával. A kölyök elhallgatott.

– Látom őket – mondta Kelly, miközben a fák közé fúrta a tekintetét. – Raptorok.

A triceratopscsorda szembenézett a raptorokkal, a felnőttek ugattak, ide-oda döfködtek éles szarvukkal, mintha mozgó kardok áthatolhatatlan falát emelték volna. Lehetetlen volt nem észrevenni a védekezés összehangoltságát.

Levine boldogan mosolygott.

– Soha nem volt rá bizonyíték! – jelentette ki vidáman. – A legtöbb paleontológus nem is hisz benne.

– Mit nem hisznek? – kérdezte Arby.

– Az összehangolt, csoportos védekezést. Különösen a triceraptopsok esetében. Mivel kissé hasonlítanak a rinocéroszokra, feltételezték, hogy hasonlóan magányos életmódot is folytatnak. De most megláthatjuk… Igen!

A fák alól egy velociraptor ugrott ki a nyílt rétre. Sebesen mozgott a hátsó lábán, mereven kinyújtott farkával egyensúlyozva.

A triceratopscsorda zajos ugatással fogadta a raptor megjelenését. A többi ragadozó továbbra is a fák rejtekében lapult. A magányos velociraptor tett egy kihívó félkört a csorda előtt, aztán begázolt a vízbe. Könnyedén úszva átkelt a triceratopsok felőli oldalra, ötven méterre az ugató csordától. A triceratopsok felé fordították a szarvukat. Minden figyelmüket lekötötte a magányos velociraptor.

A többi raptor lassan előszállingózott a rejtekhelyéről. Mélyen lehajolva osontak a magas fűben.

– Hűha – mondta Arby. – Vadásznak!

– Falkában! – tette hozzá Levine. Felemelt egy darab csokoládépapírt a menedék padlójáról, és ledobta. Figyelte, merre sodorja a szél.

– A falka szélirányban halad, így a triceratopsok nem érzik meg a szagukat. – Ismét a szeméhez emelte a messzelátót. Azt hiszem, hamarosan zsákmányejtést is látunk.

A raptorok körülzárták a csordát. Hirtelen villámlás csattant, fényesen bevilágítva a völgy mélyét. A cserkésző raptorok egyike felegyenesedett meglepetésében. Egy kurta pillanatra előbukkant a feje a fűből.

A triceratopscsorda azonnal úgy fordult, hogy szembenézhessen az újabb fenyegetéssel. A raptorok megtorpantak, mintha a tervüket fontolgatnák.

– Mi történt? – mondta Arby. – Miért álltak meg?

– Bajban vannak.

– Miért?

– A falkának még át kell kelnie a folyón. Túl messze vannak ahhoz, hogy a siker reményében hajtsák végre a rajtaütést.

– Feladják? Máris?

– Minden jel arra mutat – biccentett Levine.

A raptorok sorra felemelték a fejüket. Minden újabb ragadozó felbukkanását a triceratopsok harsány ugatása követte. A raptorok láthatóan tudomásul vették, hogy ezzel a vadászattal felsültek, és visszafelé indultak, a fák közé. Visszavonulásukat a triceratopsok egyre hangosodó ugatása kísérte.

A magányos raptor váratlanul előrerontott a víz széle mellett. Hihetetlenül gyorsan mozgott – megdöbbentően gyorsan! –, mint a gepárd, úgy szelte át azt az ötven métert, ami elválasztotta a csordától. A felnőtt triceratopsoknak nem volt idejük újraformálni az alakzatukat. A kölyök fedezetlenül maradt, és visított félelmében, amikor észrevette a közeledő ragadozót.

A velociraptor a levegőbe szökkent, magasra emelve mindkét lábát. Ismét lecsapott egy villám, és a ragyogó fényben megvillantak az erős, görbe karmok. Az utolsó pillanatban a legközelebbi felnőtt megfordult, meglendítette hatalmas fejét, és bár szarvai elvétették, széles csontnyúlványával eltalálta a raptort, olyan erősen, hogy az állat elterült a folyópart iszapjában. A triceratops magasra tartott fejjel előrerontott. A raptorhoz érve megállt, és villámgyorsan lefelé döfött a szarvaival. A raptor azonban szintén gyors volt; sziszegve talpra ugrott, és a triceratops szarvai az iszapba fúródtak. A raptor oldalt perdült, és a triceratops pofájába rúgott; vér fakadt a görbe karom nyomán. A triceratops felbömbölt, és abban a pillanatban két másik felnőtt rontott előre, míg a többiek hátul maradtak a kölyökkel. A raptor sietősen elvonszolta magát a magas fű közé.

– Hú! – fújt nagyot Arby, mint aki egészen idáig visszatartotta a lélegzetét. – Ez már valami!

A CSORDA

King felsóhajtott, amikor az Y elágazáshoz ért. Balra fordult, a széles földútra. Felismerte: ez az út vezet végig a hegygerinc mentén – a hajóhoz. Balra pillantva belátta a keleti völgyet.

A hajó még ott volt. Most már minden rendben! Felkiáltott örömében, és gyorsított. Megkönnyebbülés öntötte el. A halászok a fedélzeten az eget bámulták. A fenyegető vihar ellenére sem látszott, hogy bármilyen előkészületet tettek volna az indulásra. Valószínűleg Dodgsont várták.

Nos, ez igazán remek, gondolta. Néhány perc múlva odaér. Végre sikerült tájékozódnia. A hegyi út a vulkanikus gerinc egyik nyúlványát követte. Itt fent alig fordultak elő magasabb növények, és ahogy kanyargott az út, szinte az egész szigeten végigtekinthetett. Kelet felé egy vízmosásra és a part mellett ringatózó hajóra látott. Nyugatra a laboratóriumot pillantotta meg, és Malcolm lakókocsijait a tisztás túlsó szélén.

Soha nem derül ki, mi az ördögöt művel itt Malcolm, gondolta. De nincs is jelentősége. Már a lába alatt érezte a fedélzetet. Talán valamelyik halásznak van egy kis söre. Finom, hideg söre, amit lassan, élvezettel elkortyolgat, amíg lecsorognak a folyón, és elhagyják ezt az istenverte szigetet.

És Dodgson emlékére fogja üríteni poharát.

Talán két sört is megér, gondolta.

King maga mögött hagyta a kanyart, és rátaposott a fékre. Egy csapat állat állta el az utat. Rengeteg zöld dinoszaurusz sereglett össze, nem egészen másfél méter magas, nagy, boltozatos fejű állatok egy sereg furcsa kis szarvval. Kinget a vízibivalyra emlékeztették.

A zöld dinoszauruszok a kocsira meredtek, de nem mozdultak. Az egész csorda bamba elégedettséggel álldogált. King várt, ujjaival türelmetlenül dobolt a kormánykeréken. Mikor látta, hogy a közreműködése nélkül úgysem történik semmi, megnyomta a dudát, és megvillantotta a fényszórókat.

Az állatok csak bámultak.

Amúgy mókás megjelenésű jószágok voltak, a sima felületű, előredudorodó homlokukkal és azzal a kis szarvkoszorúval körülötte. Kifejezéstelen, tompa agyra valló tekintettel bámulták a terepjárót. King sebességbe tette a kocsit, és lassan előreóvakodott, bízva benne, hogy át tud nyomakodni az állatok között. De nem húzódtak félre. Végül az első lökhárító enyhén megtaszította a legközelebbi dinoszauruszt. Az felhördült, pár lépést hátrált, majd leszegett fejjel előrerontott. Kemény, fémes csattanással csapódott a kocsi elejének.

Jézusom, gondolta elhűlve King. Még kilyukasztja a hűtőt. Ismét megállította a kocsit, és üresben járó motorral várakozott. Az állatok nemigen figyeltek rá. A támadó is elveszítette az érdeklődését. Többen közülük lefeküdtek az útra.

King a folyót kereste a tekintetével. Meglátta a hajót, alig fél kilométerre. Eddig fel sem tűnt, hogy ennyire közel van. Hirtelen észrevette, hogy a halászok lázasan sürgölődnek a fedélzeten. A darut már a helyére rögzítették. Indulni készülnek, villant belé a felismerés.

A pokolba a várakozással, gondolta. Kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Az állatok azonnal felugrottak, a legközelebbi pedig rárontott, és teljes sebességgel nekirohant a nyitva hagyott ajtónak. Az ajtó becsapódott; mély horpadás maradt a fémben. King négykézláb kúszott a gerinc felé, és egyszer csak egy meredek, csaknem függőleges, több mint harminc méter magas lejtő tetején találta magát. Felmérte a helyzetet; itt egészen biztosan nem tudna leereszkedni. Valamivel távolabb a lejtő kevésbé látszott meredeknek. Ám ekkor egyszerre több állat is rárontott. Kingnek nem volt választási lehetősége. Megkerülte hátulról a kocsit, és egy állat azonnal a hátsó lámpába vágódott, darabokra zúzva a műanyagot.

Egy újabb állat megdöngette a kocsi hátulját. King felugrott a pótkerékre, amikor az állat a lökhárítónak ütközött, a zökkenéstől azonnal lezuhant a földre, a furcsa bivalyok dühösen horkantgattak körülötte. King talpra ugrott, és az út túlsó oldalára futott, ahol kis magaslat emelkedett. Felmászott, és bevetette magát a bozótba. Az állatok nem üldözték. Igaz, azzal még nem jutott előbbre – éppen a nem megfelelő oldalon tartózkodott.

Vissza kell jutnia a túloldalra, gondolta növekvő rémülettel.

Leereszkedett a magaslat túloldalán. Elhatározta, hogy átküzdi magát a sűrű növényzeten, amíg az öklelőző állatok mögé nem kerül, aztán egyszerűen átsétál az úton. Ha beválik a terve, még eléri a hajót.

Körülvette a dzsungel. Elbotlott, lecsúszott egy sáros lejtőn, és mire sikerült talpra vergődnie, teljesen elbizonytalanodott, melyik irányba is kell haladnia. Egy vízmosás alján állt. Három-négy méter magas, vastag törzsű fák álltak körülötte. Néhány méternél egyik irányban sem látott tovább. Egy pillanatra felülkerekedett rajta a pánik. Zakatoló szívvel csörtetett előre, és buzgón fohászkodott, hogy sikerüljön valamilyen tájékozódási pontot találnia.

A gyerekek a korlát fölött lesték a távozó raptorokat. Thorne a magasles túloldalára vonta Levine-t, és halkan meg kérdezte:

– Miért akartad, hogy idejöjjünk?

– Csak egy előérzet – mondta Levine. – Az a kölyök a lakókocsiban még bajt hoz a fejünkre.

– Miféle bajt?

Levine vállat vont. – Ki tudja, mi sül ki ebből. De a szülők általában nem szeretik, ha elviszik a kicsinyüket. És annak a kölyöknek nagyon nagy szülei vannak.

Arby hirtelen felkiáltott: – Nézzék! Nézzék!

– Mi az?

– Egy ember!

King lélegzet után kapkodva bukkant elő a dzsungelból. Körülnézett a lapályon. Végre rájött, hova került! A nedves lomboktól, az elcsúszásoktól és gyakori felbukásoktól vizesen, sárosan megállt, hogy kijelölje magának a követendő irányt.

Csalódottan tapasztalta, hogy semennyivel nem jutott közelebb a hajóhoz, sőt még mindig az út rossz oldalán tartózkodik. Széles, füves síkság terült előtte, melyen egy folyó kanyargott keresztül. A síkság jobbára elhagyatott volt, bár arrébb a folyóparton több dinoszauruszt is látott. Jellegzetes csontkinövéseikről felismerte: triceratopsok. És némiképp izgatottnak látszottak. Jobbra-balra lengették a fejüket, és ugató hangokat hallattak.

Valószínűleg követnie kellene a folyót, és az elvezetné a hajóhoz. Csak a triceratopsok mellett kell óvatosan elhaladnia. A zsebébe nyúlt, és kihúzott egy csokoládét. Letépte a csomagolást, miközben a triceratopsokat figyelte, és titkon abban bízott, hogy hirtelen felkerekednek és eltakarodnak. Mennyi időbe telhet eljutni a hajóhoz? Ezt az egy kérdést forgatta az elméjében. Végül, triceratopsok ide, triceratopsok oda, indulásra szánta el magát.

Aztán meghallotta a hüllősziszegést. A fű közül jött, valahonnan balról. Különös, rohadt szag csapta meg. Megtorpant. Már közel sem érezte olyan édesnek a csokoládét.

Aztán meghallotta a csobbanást a háta mögött. A folyó felől jött.

King megfordult.

– Az egyik férfi a vörös terepjáróból – állapította meg Arby.

– De mire vár?

A magaslesről jól lehetett látni az előrehajolva suhanó raptorok sötét árnyékát. Két raptor a vízbe vetette magát. A férfi felé tartottak.

Arby elsápadt. – Ó, ne!

King két csíkos gyíkot pillantott meg. A hátsó lábukon jártak, sajátos ugráló mozgással. Testük visszatükröződött a folyó vizében. Vadul csattogtatták hosszú állkapcsukat, és fenyegetően sziszegtek rá.

Felfelé újabb gyíkot látott átkelni a folyón, és távolabb még egyet. Az első két állat már mélyen bent járt a folyóban, és úszni kezdett.

Howard King elhátrált a folyótól, igyekezett eltűnni a magas fűben, aztán sarkon fordulva futásnak eredt. Lélekszakadva rohant a mellig érő fűben, mikor egy gyík emelkedett fel előtte, és rásziszegett. King félreugrott, irányt változtatott, ám a gyík felugrott a levegőbe, olyan magasra, hogy az egész teste előbukkant a fűből. King dermedten figyelte a levegőben úszó állatot; hátsó lábait lecsapni készen előrenyújtotta. Futólag megpillantotta a görbe, tőrszerű karmokat.

King félreugrott, és a gyík felrikoltott, amikor lepuffant mellette a fűbe. King továbbrohant. Új erőt öntött belé a rémület. A háta mögött hallotta a gyík morgását. Minden erejét összeszedve vágtatott. Húsz méter választotta el a dzsungeltól. Látta a fákat – magas fákat! Ha sikerül felmásznia valamelyikre, megmenekül.

A szeme sarkából egy másik gyíkot vett észre, oldalról robogott felé. King csak a fejét látta a fű fölött; hihetetlenül sebesen közeledett. Átvillant az agyán: Nem sikerül!

De meg kell próbálnia!

Zihálva, sajgó tüdővel rohant a fák felé. Már csak tíz méter! Karjai lengtek, lába gépiesen vitte tovább. Lélegzete görcsös zihálásba fúlt.

Aztán hatalmas ütés érte hátulról, égető fájdalom hasított a hátába, és a földre zuhant. Tudta, hogy azok a rettenetes karmok a hátába vájtak. Megkapaszkodott a földben, és megpróbált arrébb gördülni, de a hátán álló fenevad a földhöz szögezte. Féktelen morgást hallott a feje fölött. A fájdalom egyre elviselhetetlenebbé vált.

Aztán megérezte az állat forró leheletét a tarkóján, és végigsöpört rajta a pánik. De szinte azonnal le is csillapodott, kimerültség vett erőt rajta, és mélyről fakadó, zsongító álmosság. Minden lelassult körülötte. Mintha álomban történne, valószínűtlenül élesen látott minden egyes fűszálat az arca előtt, a kívülálló közönyös érdeklődésével, és alig jutott el a tudatáig a nyakába hasító éles fájdalom, mint ahogy az sem igen izgatta, hogy azt a nyakat – valóban az övét? – az állat tartja forró állkapcsai között. Mintha valaki mással esne meg. Ő maga sok-sok kilométernyi távolságban járt. Épp csak egy pillanatnyi csodálkozást váltott ki belőle, amikor a csigolyái hangosan megroppantak…

Aztán a sötétség.

A semmi.

– Ne nézd – mondta Thorne, és szelíd erőszakkal elfordította Arbyt a magasles korlátjától. A mellére húzta a fiút, de Arby türelmetlenül eltolta magától, hogy láthassa, mi történik. Thorne Kelly felé nyúlt, a lány azonban, tekintetét mereven a lapályra szegezve, arrébb lépett.

– Ne nézzetek oda – ismételgette elbizonytalanodva Thorne.

– Ne nézzetek oda!

A gyerekek csendben figyeltek.

Levine messzelátóval figyelte a jelenetet. Már öt raptor acsargott a férfi teste körül, dühösen marcangolták a tetemet. Az egyik raptor hirtelen felrántotta a fejét, leszakítva egy darabot a véráztatta ingből, a gallér egy elrongyolódott darabjával együtt. Egy másik a férfi leszakított fejét rázta, mielőtt végleg elhajította volna. Mennydörgés robajlott és villám cikázott a távolban. Egyre lejjebb ereszkedett a sötétség, és Levine csak nagy nehézségek árán tudta figyelemmel követni az eseményeket. Arról azonban így is meggyőződhetett, hogy a vadászat során világosan érvényesülő rangsor a leterített préda mellett nyomtalanul szertefoszlott.

Mindegyik állat csakis önmaga volt, független a csoport egészétől: őrjöngő, le-lecsapó raptorok, és miközben darabokra szaggatták a testet, vadul össze-összemarakodtak.

Az egyik állat, mikor a feje felbukkant a fűből, valami barnát tartott a szájában. Meghökkent pofát vágott, miközben rágta. Aztán elfordult a falkától, és óvatosan a mellső mancsai közé vette a barna tárgyat, megszimatolta, és a pofájába tömte. A növekvő sötétség ellenére Levine hirtelen rádöbbent, mit csinál: bekebelezett egy csokoládérudat. És a jelek szerint határozottan ízlett neki.

A raptor visszafordult, és hosszú orrát ismét belefúrta a véres tetembe. A lapályon át újabb raptorok igyekeztek csatlakozni a lakomához, félig futva, félig hosszú ugrásokkal szökellve. Dühösen acsarogva vetették bele magukat a kavarodásba.

Levine leeresztette a messzelátót, és a két gyerekre pillantott. Nagy csendben és nagyon nyugodtan szemlélték a vadászat végkifejletét.

DODGSON

Dodgson hangos csicsergésre riadt; mintha apró madarak százai csivitelnének körülötte. Halványan, mintegy egészen mellékesen tudatosult benne, hogy a hátán fekszik, egy nyirkos lejtőn. Próbált megmoccanni, de nehéz súly nyomta a lábát, a gyomrát, a karját. A mellére nehezedő nyomás a lélegzetvételt is keservessé tette.

És álmos volt, hihetetlenül álmos! Nem vágyott semmi másra, csak aludni, aludni végeérhetetlenül. Kezdett visszasüppedni a boldogító öntudatlanságba, ám valami zavaróan rángatta a kezét, megcibálta minden ujját, egyiket a másik után. Mintha húzná vissza a tudatos létbe. És Dodgson lassan, kelletlenül vissza is tért.

Kinyitotta a szemét.

Kis zöld dinoszaurusz állt mellette, és előrehajolva harapdálta az ujját, apró állkapcsával cafatokban tépdeste róla húst. Véreztek az ujjai.

Dodgson meghökkenve rántotta el a kezét, és a csicsergés hangosabbá vált. Megfordult. Körülvették, valósággal ellepték a kis dinoszauruszok, a mellén és a lábán is álltak. Csirke nagyságúak voltak, és mint a csirkék, le-lecsaptak a csőrükkel, gyors, apró mozdulatokkal csipkedték a gyomrát, a hasát, az ágyékát…

Dodgson elborzadva talpra ugrott, szétszórva a gyíkokat, melyek felháborodva arrébb ugráltak, és bosszúsan csiripeltek. A kis állatok kelletlenül néhány méterrel arrébb vonultak, aztán megálltak, és a félelem legcsekélyebb jele nélkül bámultak rá. Úgy látszott, várakoznak.

Hirtelen felismerte őket. Procompsognathus triassicus-ok. Kompik.

Dögevők.

Jézusom, gondolta. Azt hitték, hogy halott vagyok!

Hátratántorodott, csaknem elveszítette az egyensúlyát. Fájdalmat érzett és megszédült. A kompik felcsicseregtek, és megújuló érdeklődéssel figyelték.

– Tűnjetek el! – mondta, és erőtlen hessegető mozdulatot tett a kezével. – Takarodjatok innen!

Nem távoztak. Álldogáltak, és madár módra forgatták a fejüket egyik oldalról a másikra, mintha csak incselkedtek volna vele – és türelmesen vártak.

Végignézett magán. Az inge, a nadrágja csupa rongy volt. Megszámlálhatatlan apró sérülésből csörgött le a vér a ruháján. Újra érezte a szédülés hullámát. A térdére tette a kezét. Mély lélegzetet vett, és gondolattalanul figyelte, hogyan csöpög a vére a földet borító levelekre.

Istenem, gondolta. Újabb mély levegőt vett.

Amikor nem mozdult, az állatok közelebb araszoltak. Felállt, mire gyorsan elhátráltak. De egy pillanat múlva ismét közeledni kezdtek.

Az egyik a közelébe ért. Dodgson dühösen belerúgott, olyan erővel, hogy a kompi a levegőbe emelkedett. Az állat riadtan sivított, de mint a macska, talpra esett, és sértetlenül ért földet.

A többiek egyelőre nem mozdultak.

Várakoztak.

Körülnézett. Eljutott a tudatáig, hogy besötétedett. Az órájára pillantott: 6.40. Rövidesen teljesen elenyészik a fény. A dzsungel koronaszintje alatt már sötétség uralkodott.

Minél előbb biztonságba kell jutnia. Ellenőrizte az óraszíjába épített kis iránytűt, és délnek indult. Egészen biztos volt benne, hogy délre találja a folyót. Vissza kell jutnia a hajóra.

Ahogy elindult, a kompik felcsicseregtek, és a nyomába szegődtek. Nagy lármát csapva ugráltak utána két-három méteres távolságban. Tucatszámra követték. Szemük zölden világított a sötétben.

Tompán dübörgött benne a fájdalom. Minden lépés újabb kínt jelentett. Szédült. Sok vért vesztett, és hihetetlenül álmos volt. Soha nem éri el a folyót. Képtelen megtenni néhány száz méternél többet. Átbotlott egy gyökéren. Lassan felállt, sár és szenny tapadt véráztatta ruháihoz.

Belenézett a mögötte világító zöld szemekbe, és továbbkényszerítette magát. Csak még egy keveset, gondolta.

És hirtelen fényt pillantott meg a növények szövevényén át. Csak nem a hajó? Igyekezett gyorsabban haladni. A kompik méltatlankodva csicseregtek a háta mögött.

Áttört a növényzeten. Bádogtetős kis betonépület előtt állt. Szerszámoskamra vagy őrház lehetett. A fény az ablakából érkezett. Megint elesett, keservesen térdre küszködte magát, és négykézláb kúszott az ajtóig. Feltornászta magát a kilincsig, és lenyomta.

A kamra üres volt, csak néhány cső bukkant elő a padlóból. Valaha egy berendezéshez kapcsolódhattak, ám a gépezetre már csak a rozsdás foltok emlékeztettek, ahol egykor a betonpadlóhoz rögzítették.

A szoba egyik sarkában halvány fényű lámpa világított. Egy időzítőóra biztosította, hogy sötétedéskor kigyulladjon. Ezt a fényt látta kívülről. Van elektromosság a szigeten? Hogy lehet? Egy futó gondolatnál nem áldozott többet a kérdésre. Betámolygott a szobába, becsukta az ajtót maga mögött, és lerogyott a betonra. A kompik neki-nekicsapódtak a mocskos ablaküvegnek. Pillanatnyilag azonban biztonságban érezhette magát.

Tovább kellene mennie. Valahogy meg kell szabadulnia erről az átkozott szigetről. De nem most, gondolta.

Később.

Később még ráér mindezen töprengeni.

A nyirkos betonra fektette az arcát, és elaludt.

A LAKÓKOCSI

Sarah Harding a kölyök sérült lábára helyezte a rögzítés alufólia vázát. A kis állat még öntudatlan volt, felületesen lélegzett, meg se moccant. Ernyedten feküdt. Csak az oxigén csendes sziszegése hallatszott.

Egy tizenöt centiméter hosszú mandzsettát alakított ki az alufóliából. Azután ecsettel elkezdte felhordani rá a gyantát.

– Hány raptor lehet? – kérdezte. – Nem tudtam pontosan megszámolni őket. Kilencnek becsültem.

– Szerintem többen vannak – mondta Malcolm. – Talán tizenegy vagy tizenkettő.

– Tizenkettő? – Sarah egy pillanatra felnézett. – Ezen a kis szigeten?

– Igen.

A gyanta erős szagot árasztott, mint a ragasztók. Sarah egyenletes rétegben kente a fóliára.

– Tudod, hogy értem.

– Túl sok, igaz?

– Rettentő sok, Ian. – Sarah beszélgetés közben is folyamatosan dolgozott a rögzítésen. – Egyszerűen képtelenség. Afrikában a nagyragadozók, például az oroszlánok, nagyon szétszóródva élnek. Egy oroszlán jut tíz négyzetkilométerre. Néha tizenötre. Ennyit tud eltartani a terület. Egy ekkora sziget legfeljebb öt raptornak lenne elég.

– Hm! De ne felejtsd el, hogy itt egyetlen elejtett zsákmány is irdatlan mennyiségű táplálékot jelent… Némelyik állat húsz-harminc tonnát nyom!

– Nem vagyok meggyőződve ennek a tényezőnek a jelentőségéről – mondta Sarah –, de a vita kedvéért mondjuk, hogy így van. Mondjuk, hogy tíz raptort is eltarthat a sziget. De azt mondod, legalább tizenketten vannak. És más nagyragadozók is előfordulnak. Mint a rexek.

– Igaz.

– Túl sok! – ismételte Sarah, és megcsóválta a fejét.

– De az állatok összsűrűsége is nagy – mondta Malcolm.

– Igen, elég sűrű – ismerte el Sarah. – De nézzük másfelől a kérdést. A megfigyelések azt mutatják, akár az indiai tigrisek, akár az afrikai oroszlánok tekintetében, hogy átlagosan kétszáz zsákmányállatra van szükség egy ragadozó eltartásához, beleértve azt a feltételt is, hogy a rendszer egyensúlyban maradjon. Azaz, ha itt huszonöt ragadozó él, akkor legalább ötezer zsákmányállatra lenne szükség. Szerinted él ennyi a szigeten?

– Nem.

– Mit gondolsz, hány állat él itt? Malcolm vállat vont. – Talán ötszáz.

– Ami máris egy nagyságrenddel elmarad a normális állapottól, Ian. Fogd ezt meg egy pillanatra, most a lámpa kell.

Sarah a kölyök fölé helyezte az infravörös lámpát, megszárítani a gyantát. Megigazította az oxigénmaszkot a kölyök orrán.

– A sziget nem tud eltartani ennyi ragadozót – ismételte meg. – És mégis itt vannak. Elképesztő!

Malcolm felvonta a szemöldökét. – Mi lehet a magyarázata? Sarah vállat vont. – Kell lennie valamilyen élelmiszerforrásnak, amiről nincs tudomásunk.

– Mesterséges forrásra gondolsz, valamilyen etetőhelyre? – tűnődött el Malcolm. – Nem hiszem, hogy volna ilyen.

– Biztosan nincs – jelentette ki Sarah. – Az etetés szelíddé teszi az állatokat. Ezek a csöppségek azonban a legkevésbé sem szelídek. Hirtelenjében csak egyetlen más lehetőségre tudok gondolni, hogy a zsákmányállatok között kiugró a halálozási arány. Ha nagyon gyorsan növekednek, és fiatalon elpusztulnak, akkor a táplálékkínálat nagyobb lehet a vártnál.

– Már észrevettem, hogy kicsinek látszanak a felnőtt állatok – jegyezte meg Malcolm. – Mintha nem érték volna el a teljes érettséget. Talán korán zsákmányul ejtik őket.

– Lehet – mondta Sarah. – De ha elég nagy mértékű a halálozási arány a populáció eltartásához, akkor mindenfelé látnunk kellene a tetemek maradványait, a rengeteg elpusztult állat csontvázát. Tapasztaltál ilyesmit?

Malcolm megrázta a fejét. – Nem. Tényleg, most, hogy említed, egyáltalán nem láttam csontvázakat.

– Én sem. – Arrébb tolta a lámpát. – Ez a sziget teljesen rendellenes, Ian.

– Tudom – mondta Malcolm.

– Tudod?

– Igen. Az első pillanattól gyanítottam.

Mennydörgés morajlott. A magasles alatt a lapály sötét volt és csendes, csak a raptorok távoli morgása hallatszott.

– Talán vissza kellene mennünk – javasolta nyugtalanul Arby.

– Miért? – kérdezte Levine. Bekapcsolta az éjjellátót. Világoszöld árnyalatokkal és körvonalakkal telt meg a szabad szemmel immár homályba burkolózó világ. Élesen látta a raptorokat, a letaposott, véres füvet. A tetemet már korábban felfalták, bár még hallani lehetett, hogy az állatok a csontokat ropogtatják.

– Most, hogy beesteledett – kockáztatta meg Eddie is –, talán nagyobb biztonságban lennénk a lakókocsiban.

– Miért? – kérdezte ismét Levine.

– Mert rendkívül erősre építettük. Nagyon biztonságos. És elláttuk mindennel, amire csak szükségünk lehet. Szerintem ajánlatosabb volna ott tartózkodnunk. Gondolom, maga sem akarja idekint tölteni az éjszakát.

– Nem hát – mondta Levine. – Miért, mit gondol, megszállott vagyok?

Eddie csak morgott az orra alatt válaszul.

– De még maradjunk egy darabig – tette hozzá Levine. Eddie Thorne-hoz fordult. – Doki, maga mit mond? Hamarosan esni kezd.

– Még egy kicsit maradunk – mondta Thorne. – Aztán mindannyian visszamegyünk.

– Öt éve, legfeljebb egy kicsit hosszabb ideje vannak dinoszauruszok ezen a szigeten – mondta Malcolm. – De erre korábban semmi jel nem utalt. A múlt évben aztán elpusztult dinoszauruszok tetemei bukkantak fel Costa Rica tengerpartjain, és a jelentések szerint a csendes-óceáni térség más szigetein is.

– Az áramlatok sodorták oda?

– Vélhetően. De az a kérdés, hogy miért éppen most. Miért ilyen hirtelen, öt nyugalmas, csendes év után? Valami alapvetően megváltozott, de fogalmunk sincs róla, hogy mi… várj egy percet. – Malcolm a számítógéphez lépett. A képernyő felé fordult.

– Mit tervezel? – kérdezte Sarah.

– Arby beléptetett minket a régi hálózatba – magyarázta Malcolm. – A nyolcvanas évekből származó kutatási adatállományokat is tartalmaz. – Mozgatta a kurzort a képernyőn. – De még nem néztük át. – A képernyőn megjelent a menü az állománycímekkel. Gördíteni kezdte a szöveget. – Évekkel ezelőtt meggyűlt a bajuk valamilyen betegséggel – mondta. Találtunk ilyen értelmű feljegyzéseket a laboratóriumban.

– Miféle betegség?

– Nem tudták azonosítani.

– A vadonban előfordulnak nagyon lassan elhatalmasodó betegségek – mondta Sarah. – Öt, esetenként akár tíz évbe is beletelhet, amíg aktivizálódnak. Vírusok vagy prionok idézik elő. Tudod, proteintöredékek… Ilyen a birka- és a marhakergekór is.

– Tudomásom szerint az ilyen betegségek csak a fertőzött élelem elfogyasztásával terjednek.

Sarah eltűnődött.

– Mit gondolsz, mivel táplálták őket? – kérdezte végül Sarah. – Mert ha én nevelnék újszülött dinoszauruszokat, kíváncsi lennék… Mit ehetnek? Feltételezem, hogy tejet, de…

– Tej, igen – olvasta Malcolm a képernyőről. – Az első hat hétben kecsketejet kaptak.

– Logikus választás – bólintott Sarah. – Az állatkertekben is kecsketejet alkalmaznak, mert az a legsemlegesebb, és szinte egészen biztos, hogy semmiféle élőlénynél nem vált ki allergiás jelenségeket. És mi történt később?

– Egy pillanat – mondta Malcolm. – Mindjárt megkeresem.

Harding a kezében tartotta a kölyök lábát, várta, hogy megkössön a gyanta. Megszagolta a rögzítést. – Olykor, ha túlságosan erős az ismeretlen szag, az állatok nem fogadják vissza kicsinyeiket. De ennek talán elmúlik az illata, mire megszilárdul a gyanta. Mennyi idő telt el?

Malcolm az órájára pillantott. – Tíz perc. Még tíz perc és végeztünk.

Sarah felsóhajtott. – Szeretném már visszavinni ezt a kiscsirkét a fészkébe.

Mennydörgés robajlott. Kinéztek az ablakon a sötét éjszakába.

– Az a gyanúm, túl késő van ahhoz, hogy még ma visszavigyük – állapította meg Malcolm. Még a billentyűzeten jártak az ujjai, miközben a képernyőt leste. – Szóval… Hogy mivel etették őket? Megvan. Az 1988-89-es periódusban… a növényevők oldott növényi anyagokat kaptak, az etetési menetrend szerint háromszor egy nap. A húsevők… Elhallgatott.

– Mit kaptak a húsevők?

– Úgy látom, dúsított állati fehérjekivonatot.

– Miből? Általában pulykából vagy csirkéből nyerik, néhány antibiotikum hozzáadásával.

– Sarah – mondta rövid hallgatás után Malcolm. – Birkakivonatot használtak.

– Nem. Ezt nem tehették meg!

– Márpedig éppen ezt tették. Az ellátórészlegüktől kapták. Dúsított birkafehérje.

– Hülyéskedsz.

– Attól tartok, hogy mégsem. Most hadd nézzem meg, hátha…

Halk, de átható frekvenciájú riasztójel szólalt meg. A fali ellenőrző panelen vörös fény kezdett villogni. Egy pillanat múlva bekapcsoltak a külső fények a lakókocsi fölött, fényes halogénragyogással árasztva el a tisztást.

– Mi történt? – kérdezte Harding.

– Az érzékelők. Valami aktivizálta őket. – Malcolm otthagyta a számítógépet, és kikémlelt az ablakon. Csak a magas füvet látta, és a sötéten magasodó fákat a fénykör szélénél. Csend volt.

– Nos? – Harding figyelmét még mindig a kölyök kötötte le.

– Nem tudom. Nem látok semmit.

– De az érzékelők csak reagáltak valamire.

– Nyilván.

– Talán a szél?

– Nem fúj a szél – állapította meg Malcolm.

Kelly megszólalt a magaslesen.

– Oda nézzenek!

Thorne megfordult. Mögöttük, a sziklafal tetején jól lehetett látni a két lakókocsit a tisztáson.

Égtek a lakókocsik külső fényei!

Thorne leakasztotta a rádiót a derékszíjáról. – Ian? Ott vagy?

Kattanás hallatszott, aztán Malcolm hangja: – Itt vagyok, Doki.

– Mi folyik felétek?

– Nem tudom – mondta Malcolm. – Egyszer csak meggyulladtak a reflektorok. Azt hiszem, aktivizálódtak a mozgásérzékelők. De semmit nem látunk odakint.

– A léghűtés – mondta Eddie. – A légáramlatok is bekapcsolhatták.

– Ian? Minden rendben? – érdeklődött nyugtalanul Thorne.

– Hogyne, Doki. Ne aggódj!

– Túl alacsonyra állítottuk az érzékenységi szintet. Ennyi az egész – vélte Eddie.

Levine rosszallóan ráncolta a homlokát, de hallgatott.

A gyanta megkötött. Sarah egy pokrócba burkolta a kölyköt, és lazán az asztalhoz szíjazta. Aztán Malcolm mellé állt, az ablak elé.

– Mire gyanakszol?

Malcolm vállat vont. – Eddie szerint túl érzékeny a rendszer.

– És tényleg az?

– Nem tudom. Nem próbáltuk ki előtte. – A tisztás szélén álló fákat fürkészte, hátha mégis felfedez valamilyen mozgást. Hirtelen horkantó hangot vélt hallani, vagy inkább egy mordulást. Aztán egészen határozottan egy másik morgás ütötte meg a fülét, ezúttal a túloldalról. Gyorsan átment a szemben lévő ablakhoz. Sarah követte.

Feszülten kémlelték az éjszakát. Malcolm a lélegzetét is visszafojtotta. Egy perc telhetett el így. Harding felsóhajtott.

– Nem látok semmit, Ian.

Malcolm kifújta a levegőt. – Én sem.

– Bizonyára téves riadó volt.

Aztán a kocsi padlóján keresztül is megérezték a remegést, a föld alacsony frekvenciájú, vibráló dübörgését.

Malcolm tudta, mi történt. Ismét a csontjaikban érezték a rezgést, ezúttal eltéveszthetetlenül.

Sarah a fákra meredt.

– Ian, látom!

A legközelebbi fák irányába mutatott.

– Hol?

De már észre is vette az egyik fa középmagasságában előbukkanó roppant fejet. A fej lassan fordult egyik oldalról a másikra, mintha hallgatózna.

Egy felnőtt Tyrannosaurus rex volt.

– Ian – suttogta Sarah. – Nézd! Ketten vannak!

Jobb felől egy másik tirannoszaurusz lépett elő a fák mögül. Nagyobb volt, valószínűleg a nőstény. Az állatok morogtak. Lassan teljes nagyságukban előtűntek a fák takarásából. A tisztásra léptek. Hunyorogtak a reflektorok vakító fényében.

– Ezek a szülők?

– Nem tudom. De lehet.

Malcolm a kölyökre pillantott. Még eszméletlen volt. Egyenletesen lélegzett, a pokróc szabályosan emelkedett és süllyedt.

– Mit akarnak? – töprengett Sarah.

– Nem tudom.

Az állatok még a tisztás szélén toporogtak, közel a fákhoz. Tétováztak, mintha várnának valamire.

– A kölyköt keresik? – vetette fel Harding.

– Ugyan, Sarah.

– Komolyan beszélek.

– Nevetséges.

– Miért? Elvégre követhették idáig, nem?

A tirannoszauruszok felemelték a fejüket, szájukat kissé kinyitották. Lassú, méltóságteljes ívben előbb balra, aztán jobbra lendítették a fejüket. Megismételték a mozdulatsort, aztán tétován léptek egyet a lakókocsi felé.

– Sarah – mondta Malcolm –, kilométerekre vagyunk a fészektől. Nem követhették a kölyköt.

– Honnan tudod?

– Sarah…

– Te magad is elismerted, hogy alig tudunk valamit ezekről az állatokról. Nem ismerjük a fiziológiájukat, a biokémiájukat, az idegrendszerüket, a viselkedésüket. És ugyanígy semmit nem tudunk az érzékszerveikről sem.

– Ez igaz, de…

– Ezek ragadozók! Egyaránt pompás a látásuk, a hallásuk és a szaglásuk.

– Elhiszem.

– De fogalmunk sincs róla, milyen más képességekkel rendelkeznek – mondta Sarah.

Malcolm csodálkozva nézett rá. – Más képességek?

– Ian, az érzékelésnek vannak másmilyen formái is. A kígyók érzékelik a hőt. A denevérek ultrahanggal tájékozódnak. Madarak és teknősök észlelik a mágnesességet, érzékelik a Föld mágneses mezőjét, az irányítja a vándorlásukat. Egyes halak sok ezer kilométerről is visszatalálnak születésük helyszínére. A dinoszauruszoknak is lehetnek olyan érzékszerveik, amilyeneket egyelőre elképzelni sem tudunk.

– De Sarah, ez egyszerűen nevetséges.

– Igazán? Akkor magyarázd meg nekem, hogy mit keresnek ezek odakint?

A tirannoszauruszok semmilyen hangot sem adtak, de továbbra is lassan forgatták a fejüket. Malcolm a homlokát ráncolta. – Úgy látszik… nézelődnek.

– Egyenesen a reflektorok fényébe? Nem, Ian. Hiszen hunyorognak.

Malcolm belátta, hogy Sarah-nak igaza van. De a roppant fejek ütemesen fordultak jobbra, balra.

– Talán szimatolnak?

– Nem. Magasan tartják a fejüket. Az orrlyukak nem mozdulnak.

– Hallgatóznak?

Sarah bólintott. – Lehetséges.

– De mit?

– Talán a kölyköt.

Malcolm odapillantott. – De Sarah, a kölyök nincs is magánál.

– Tudom.

– Nem ad semmiféle hangot.

– Semmiféle olyan hangot, amit mi is hallanánk – helyesbített Sarah. A tirannoszauruszokat figyelte. – De valamit csinálnak, Ian. Ennek a viselkedésnek van értelme és célja. Csak éppen nem tudjuk, micsoda.

A magaslesről Levine a tisztást szemlélte az éjjellátóval. Látta a két tirannoszauruszt az erdő szélén. Furcsa, összehangolt mozdulatokkal ingatták a fejüket.

Aztán néhány tétova lépést tettek a lakókocsi felé. Végül döntésre juthattak, mert gyorsan átvágtak a tisztáson.

A rádióban Malcolm hangját hallották. – A fény! A fény vonzza őket!

Egy pillanat múlva kialudtak a külső fények, és sötétség borult a tisztásra. Tanácstalanul méregették a szemüket a sötétben. Ismét Malcolm hangja hallatszott: – Csakis ez lehetett az oka.

Thorne odaszólt Levine-nek: – Mit látsz?

– Semmit különöset.

– Mit csinálnak?

– Csak állnak.

Az éjjellátón át figyelte, hogy a tirannoszauruszok megálltak, mintha elbizonytalanodtak volna a fényviszonyok megváltozásától. Még ebből a távolságból is hallotta a morgásukat, egyelőre azonban nem mutattak kifejezetten támadó szándékot. Lengették a fejüket, és fenyegetően nyitogatták a szájukat. De nem mentek közelebb.

– Mi történik? – kérdezte Kelly.

– Várnak – mondta Levine. – Már legalább egy perce. Levine-nek az volt a benyomása, hogy a tirannoszauruszok megzavarodtak. A lakókocsi nyilván megrázó változást jelentett a környezetükben. Talán visszafordulnak, gondolta, és elmennek; roppant méretük ellenére inkább óvatos, majdnem félénk állatok.

Ismét felmordultak. Aztán Levine látta, hogy előrelendülnek. Az elsötétített lakókocsi felé.

– Mit csináljunk, Ian?

– Itt süllyedjek el, ha tudom – suttogta Malcolm.

Az átjáróban kuporogtak egymás mellett, hogy ne lehessen észrevenni őket az ablakból. A tirannoszaurusok kérlelhetetlenül közeledtek, amiről pontosan tudósítottak a lépéseik nyomán keletkező rezgések.

– Ránk rohannak!

– Észrevettem – morogta Malcolm.

Az első állat elérte a lakókocsit. Testével elállta az ablakot. Malcolm csak az erőteljes, izmos lábat és a hastájékot látta belőle. A fej magasan az ablak fölé emelkedett.

Az ellenkező oldalon felbukkant a másik tirannoszaurusz. A két állat körözni kezdett a lakókocsi körül, fújtatva, morogva, horkantgatva. Súlyos léptek rázták a padlót. Megcsapta őket az átható ragadozószag. Az egyik tirannoszaurusz hozzáért a lakókocsi oldalához, és hallották a pikkelyes bőr csikorgó súrlódását a fémen.

Malcolmot hirtelen elfogta a rémület. A szag váltotta ki belőle, a szag, amire oly jól emlékezett azelőttről, és amit lidércnyomásos álmaiban máig az orrában érzett. Valósággal fürdött az izzadságban. Sarah-ra pillantott, aki minden idegszálával figyelve követte az állatok mozgását.

– Nem vadásznak! – súgta Sarah.

– Nem tudom – mondta Malcolm. – Talán mégis. Ezek nem oroszlánok.

Az egyik tirannoszaurusz fenyegető, fülhasogató hangon elbődült.

– Nem vadásznak – ismételte Sarah. – Keresnek, Ian.

A második tirannoszaurusz is elbődült válaszul. Aztán a hatalmas fej megjelent az ablakban, és bekémlelt a kocsi belsejébe. Malcolm lebukott, és elnyúlt a kocsi padlóján. Sarah ráomlott. A csizmája Malcolm fülének nyomódott.

– Ez remek húzás volt, Sarah – sziszegte Malcolm. Hallották a tirannoszaurusz morgását és fújtatását. – Mozdulnál végre?

Harding oldalra kúszott. Malcolm átlesett az üléspárnák fölött. Az ablakból a rex óriási szeme bámult vissza rá. A szem forgott az üregében. Látta nyílni és csukódni az állkapcsokat. Az állat forró lélegzete bepárásította az ablakot. A tirannoszaurusz feje arrébb mozdult, és Malcolm egy pillanatra megkönnyebbülten fellélegzett. De aztán a fej visszalendült, és hangos csattanással a lakókocsi oldalának vágódott. Kemény rázkódást éreztek.

– Ne aggódj, Sarah. A kocsi kitart. Nagyon erős.

– El sem tudom mondani, mennyire megkönnyebbültem súgta vissza Sarah. – Csak az a baj, hogy a rex is nagyon erős.

A másik rex felüvöltött a túloldalon, és fejével megdöngette a kocsit. Panaszosan megnyikordult a felfüggesztés.

A két tirannoszaurusz ütemesen döngetni kezdte a lakókocsit.

Malcolm és Harding tehetetlenül görögtek jobbra-balra. Sarah megpróbálta kitámasztani magát, ám a következő lökés ismét leterítette. A padló minden csapásra megrázkódott. A laborfelszerelés rögzítetlen darabjai lezuhantak az asztalról. Üvegcsörömpölés hallatszott.

Aztán a döngetés egyik pillanatról a másikra abbamaradt. Csend volt.

Malcolm halkan dörmögve fél térdre emelkedett. Kilesett az ablakon, ahol az egyik tirannoszaurusz farkát és hátát látta. Mintha távolodott volna.

– Mi csináljunk? – suttogta Sarah.

Kattant a rádió. Thorne hangját hallották.

– Ian, ott vagy? Ian!

– Az ég szerelmére, kapcsold ki! – súgta Sarah. Malcolm az övéhez nyúlt, és belesuttogott a mikrofonba!

– Semmi bajunk! – Azzal kikapcsolta a rádiót.

Sarah négykézláb átmászott a lakókocsin a biológiai részlegbe. Malcolm követte. Az egyik tirannoszaurusz, Malcolm benyomása szerint a nagyobbik, a leszíjazott kölyköt bámulta az ablakon át. A tirannoszaurusz halkan, csaknem dorombolva morgott.

Aztán elhallgatott, de továbbra is a kölyökre meredt.

– A kicsinyét akarja, Ian! – suttogta Sarah.

– Hát, Isten tudja – mondta Malcolm. – Felőlem viheti. Egymáshoz préselődve lapultak a padlón, megpróbáltak kívül maradni az állat látókörén.

– Hogyan adjuk oda neki?

– Nem tudom. Dobjuk ki az ajtón?

– De akkor hátha rálépnek – mondta Sarah. Malcolm szinte felcsattant. – Kit érdekel?

A tirannoszaurusz egész sorozat lágy morgást hallatott, amit egy hosszú, fenyegető morgás követett.

– Sarah…

De a nő már felállt, és szembenézett a tirannoszaurusszal. Beszélni kezdett, hangja lágyan, rábeszélően csengett.

– Nyugalom… Most már minden rendben van… A kicsi a lehető legjobban van… Nézd, most eloldom a szíjakat, így… Látod?

A fej az ablak túloldalán olyan hatalmas volt, hogy teljesen betöltötte a keretet. Sarah világosan látta, hogyan hullámzanak a bőr alatt a nyak erőteljes izmai. Az állkapcsok enyhén szétnyíltak. Megremegett a keze, miközben megoldotta a szíjakat.

– Rendben… Minden rendben… Nagyszerűen érzi magát a kicsid… Nézd, most jó…

– Mit művelsz? – suttogta a lábánál kuporgó Malcolm. Sarah ugyanazzal a hangsúllyal válaszolt:

– Tudom, hogy őrülten hangzik… de oroszlánok esetében beválik… néha… Készen vagyunk… A kicsinyed szabad…

Sarah kibontotta a pokrócot, és levette kölyökről az oxigénmaszkot. Közben folyamatosan beszélt.

– Nos… jöjjön, aminek jönnie kell… – A karjába vette a kölyköt. – Visszaadom.

A nőstény feje hirtelen hátralendült, és oldalvást az ablaküvegre sújtott. Éles reccsenés hallatszott, és fehér pókhálórepedések futottak végig az üvegen. Sarah nem látott át rajta, ám látta mozdulni az árnyékot mögötte, aztán a második csapás kiütötte az üveget. Sarah a tálcára tette a kölyköt, és gyorsan hátraugrott, ahogy a fej egy méterre benyomult a lakókocsi belsejébe. Vérpatakok szántották az állat pofáját az ablakkeretben maradt üvegszilánkok nyomán. A kezdeti lendület után lelassult a mozgása. Megszimatolta a kölyköt, a fejétől kezdve, aztán végig az egész testét. Megszagolta a rögzítést is, és futólag megnyalta. Végül óvatosan a kölyök törzse alá csúsztatta az alsó állkapcsát. Aztán hosszú időn át mozdulatlan maradt. Csak néha pislantott egyet-egyet, tekintetét Sarah-ra függesztve.

Malcolm, aki a földön feküdt, látta, hogy vér csöpög az asztal széléről. Kezdett volna felemelkedni, de Sarah visszanyomta.

– Maradj! – suttogta csaknem hangtalanul.

– Mit csinál?

– Érzi a szívverését.

A tirannoszaurusz halkan felmordult, és gyengéden a szájába vette a kölyköt. Aztán lassan hátrahúzódott, amíg a kölyök is kívülre nem került.

Ott letette a kölyköt a földre, majd előrehajolt, és maga is eltűnt az ablak pereme alatt.

– Felébredt? Felébredt a kölyök? – suttogta izgatottan Malcolm.

– Csitt!

Ismétlődő, szürcsölő hang hallatszott kívülről, halk, dörömbölő morgással vegyítve. Malcolm látta, hogy Sarah előrehajol, megpróbál kilesni az ablakon.

– Mi történik?

– Nyalogatja. És bökdösi az orrával.

– És?

– Ez minden.

– Mi van a kölyökkel?

– Semmi. Arrébb gurul, mintha megdöglött volna. Mennyi morfiumot adtál neki?

– Nem tudom. Honnan a fenéből tudnám?

Malcolm hallgatta a szürcsölést és a morgást. Végre, egy örökkévalóságnak tűnő idő után, erőtlen, vékony visítás hangzott fel.

– Felébredt, Ian! Magához tért!

Malcolm fél térdre emelkedett, és kinézett az ablakon. A felnőtt állat a szájában vitte a kölyköt a tisztás széle felé.

– Hova megy?

– Szerintem visszaviszi.

A másik felnőtt is a látóterükbe került, követte a párját. Malcolm és Sarah csendben figyelték a tirannoszauruszok távozását.

Malcolm hatalmasat sóhajtott.

– Ez közel volt – mondta.

– Az nem kifejezés. – Sarah felsóhajtott, és letörölte a vért a homlokáról.

A magaslesen Thorne egyre kétségbeesettebben nyomkodta a rádió gombját. – Ian! Ott vagy? Ian! Válaszolj!

– Talán kikapcsolták a rádiót – vélte Kelly.

Könnyű eső kezdett hullani, egyre szaporábban kopogott a fémtetőn. Levine továbbra is a sziklafal felé irányította az éjjellátót. Villám cikázott át az égen.

– Látod az állatokat?

– Látom – szólalt meg hirtelen Eddie. – Úgy néz ki… elmennek!

Mindannyian felujjongtak. Csak Levine maradt csendben. Thorne a vállára tette a kezét.

– Nos, Richard? Most már minden rendben?

– Nem hiszem – mondta Levine. – Őszintén szólva attól tartok, hogy súlyos árat kell fizetnünk.

Malcolm az elvonuló tirannoszauruszok után nézett a törött ablakon át. Sarah is hallgatott. Egyetlen pillanatra sem vette le a tekintetét az állatokról.

Eleredt az eső; víz csepegett a keretben maradt üvegszilánkokról. A távolban mennydörgés robajlott, és villámfény világította meg a távozó óriásokat.

A legközelebbi fáknál az állatok megtorpantak, és a földre tették a kölyköt.

– Mit művelnek? – Sarah összevonta a szemöldökét. – Vissza kellene menniük a fészekhez.

– Nem tudom, talán…

– Talán elpusztult a kölyök – tűnődött Sarah.

Ám a következő villám fényénél észrevették, hogy a kölyök nagyon is elevennek látszik. Magas hangú visítása is elérkezett hozzájuk, amikor az egyik felnőtt a szájába vette, és gyengéden egy villás elágazásba ültette.

– Ez baj, Ian – Sarah nyugtalanul megcsóválta a fejét. Nagyon nagy baj!

A nőstény tirannoszaurusz néhány pillanatig még a kölyökkel maradt, és gondosan eligazgatta, le ne essen. Aztán megfordult, kitátotta a száját, és felüvöltött.

A hím tirannoszaurusz egy bömböléssel válaszolt.

Aztán a két állat teljes sebességgel száguldani kezdett a lakókocsik felé.

– Ó, Istenem! – nyögte halálra váltan Sarah.

– Légy erős, Sarah! – kiáltotta Malcolm. – Ez kemény lesz!

A lökés váratlan erővel érkezett, és oldalra repítette őket. Sarah felsikoltott. Malcolm beütötte a fejét, és a padlóra zuhant. Egy pillanatra elsötétedett előtte a világ. A lakókocsi vadul rázkódott a hangosan tiltakozó felfüggesztéseken. A tirannoszauruszok üvöltöttek, miközben újra és újra rohamoztak.

Malcolm hallotta Sarah kiáltását: – Ian! Ian! – és akkor a lakókocsi az oldalára puffant. Malcolm tehetetlenül végiggurult a függőlegessé vált padlón; elszabadult tárgyak záporoztak és törtek darabokra körülötte. Amikor felpillantott, egy villanásnyi időre teljesen elveszítette az irányérzékét. Közvetlenül fölötte tátongott a bezúzott ablak. Eső csöpögött az arcára. A villámfényben hirtelen kirajzolódott a rettenetes fej az ablak fölött; egyenesen őt nézte, és dühösen morgott.

Hallotta, ahogy a karmok megcsikordulnak a fémen, majd a fej eltűnt. Aztán az állatok felbömböltek, és olyan erős lökés érte a kocsit, hogy arrébb csúszott a földön.

– Sarah! – kiáltotta Malcolm, és éppen meg is pillantotta valahol mögötte, amikor ismét őrülten megpördült a világ, és a lakókocsi nagy csattanással a tetejére fordult. Malcolm Sarah felé kezdett mászni. A feje fölött látta a laborasztalhoz rögzített felszerelést. Folyadék csöpögött tucatnyi vékony sugárban.

Égető fájdalmat érzett a vállán. Halk sistergést hallott, amiből arra következtetett, hogy sav folyhatott rá.

Valahol elöl Sarah felkiáltott a sötétben. Az újabb villám fényénél Malcolm megpillantotta, a két lakókocsit összekötő harmonikás átjáró mellett hevert. Az átjáró megcsavarodott, szinte teljesen elzárva a nyílást, ami arra utalt, hogy a másik lakókocsi még a kerekein áll. Eszelős látványt nyújtott.

Méltót ehhez az eszelős világhoz.

Odakint a tirannoszauruszok üvöltöttek, és Malcolm tompa robbanást hallott. Kiharapták a gumiabroncsokat. Kár, hogy nem haraptak bele az akkumulátor kábelébe, gondolta. Megrázó élményben lehetett volna részük.

A tirannoszauruszok hirtelen ismét a lakókocsinak rontottak, és az arrébb csúszott. Amint megállt, továbblökték, mire ismét az oldalára zuhant.

Malcolm addigra elérte Sarah-t, és a nő köréje fonta a karját, valósággal ráakaszkodott.

– Ian… – sóhajtotta. Az arca bal oldalát sötét folt borította; vér, ahogy a következő villám fényében kiderült.

– Jól vagy?

– Káprázatosan – mondta. A kézfejével kitörölte a szeméből a vért. – Látod, mi az?

Az újabb villám fényénél Malcolm felfedezte a Sarah bőrébe fúródott nagy üvegszilánkot a homlokán, a halánték közelében, azon a vonalon, ahol a hajas fejbőr kezdődik. Kihúzta a szilánkot, kezét rányomta a hirtelen felbugyogó vérre. A konyhában voltak. A szekrény felé nyúlt, és elvett egy edénytörölgetőt. Sarah fejére szorította. Gyorsan terjedő sötét folt jelent meg a vásznon.

– Fáj?

– Nem vészes.

– Én sem hiszem, hogy súlyos volna – mondta Malcolm. Odakint felbömböltek a tirannoszauruszok.

– Mit csinálnak? – kérdezte Sarah. Elcsuklott a hangja.

A tirannoszauruszok nagy döndüléssel arrébb taszították a lakókocsit, mire az az addigiaknál érzékelhetően messzebbre csúszott az oldalán.

Lefelé!

– Tolnak minket – felelte Malcolm.

– Hová, Ian?

– A tisztás szélére. – A tirannoszauruszok megdöngették a fémet, és a kocsi ismét arrébb szánkázott. – A sziklafal pereme felé.

A sziklafal százötven méterre magasodott a völgy fölé. Nem élik túl a zuhanást.

Sarah a sebre szorította a törlőruhát, és eltolta Malcolm kezét.

– Csinálj valamit, Ian!

– Igen, persze. Azonnal.

Tétován nekiindult, miközben egyre a következő csapást várta. Elképzelni sem tudta, mit tehetne. A kocsi az oldalán feküdt, és ez az egész maga volt a téboly. Égett a válla, és megérezte a szagot, ahogy a sav marja az ingét. Vagy talán a húsát. Rettenetesen égetett. A lakókocsi sötétbe borult, nem volt áram, mindent üvegcserepek borítottak, és…

Nem volt áram.

Malcolm megpróbált talpra állni, de a következő lökés oldalra dobta, és fejjel a hűtőszekrénynek zuhant. Az ajtó kicsapódott, hideg tejeskartonok és üvegek záporoztak rá. De a hűtőszekrény világítása sem működött.

Mert egyáltalán nem volt áram.

Malcolm a hátán feküdt, és kinézett az ablakon. A tirannoszaurusz lábát látta a keretben. A nagy láb rúgásra emelkedett a villámfényben, és a lakókocsi ismét megmozdult. Ezúttal egészen könnyedén siklott, kövek csikordultak a fémen, aztán rázkódva lefelé billent.

– A fenébe! – kiáltotta elkeseredetten Malcolm, és megmarkolta a hűtőszekrény ajtaját.

– Ian…

De már késő volt. A lakókocsi minden eresztékében rázkódott és nyikorgott, és Malcolm elszoruló torokkal látta lesülylyedni a túlsó végét; a kocsi átbillent a sziklafal szélén. Előbb lassan, aztán egyre gyorsulva függőleges irányba fordult. Tárgyak csattantak a lakókocsi végében, aztán Sarah zuhant el mellette, egy pillanatra belekapaszkodott, de nem tudta megtartani magát. A tirannoszauruszok diadalmasan bömböltek.

Lezuhanunk, gondolta Malcolm.

Tehetetlenül lógott a hűtőszekrény ajtaján. Az ajtó hideg volt, és csúszós a nedvességtől. A lakókocsi rázkódott, fülhasogató élességgel sírt a fém. Malcolm érezte, hogy a keze lassan lecsúszik a zománcról… Aztán elveszítette a fogást, és kalimpálva zuhant lefelé. Látta maga felé rohanni a vezetőülés támláját, de mielőtt nekicsapódott volna, beleütközött valamibe, és hétrét görnyedt a testébe villanó éles fájdalomtól.

És lassan, csendesen, szinte megnyugtatóan, minden sötétségbe veszett körülötte.

Eső dobolt a menedék tetején, és egybefüggő áradatban zúdult le az oldalán. Levine megtörölte a messzelátó lencséit, aztán ismét a szeméhez emelte. A sziklafalat fürkészte a sötétségben.

– Mi az? Mi történt? – faggatta Arby.

– Nem tudom megmondani – mondta Levine. Nehéz volt bármit is látni ebben az özönvízben. Néhány pillanattal korábban még elkapott néhány villanást a jelenetből, ahogy a két tirannoszaurusz a sziklafal pereme felé taszigálja a lakókocsit. A hatalmas állatok számára ez nem jelenthetett különösebb gondot; Levine becslése szerint a tirannoszauruszok össztömege húsz tonna lehet, míg a lakókocsi csak két tonnát nyomott. Felfordították a kocsit, és testükkel nekifeszülve, izmos lábaikkal rúgva viszonylag könnyedén csúsztatták a nedves füvön.

– Mit csinálnak? – kérdezte Thorne Levine mellett állva.

– Az a gyanúm – mondta lassan Levine –, hogy megváltoztattuk a területük határait.

– Micsoda?

– Jusson csak eszedbe, miért vagyunk itt elsősorban – mondta Levine árnyalatnyi szemrehányással a hangjában. – A tirannoszauruszok ugyan kétségkívül komplex viselkedést mutatnak, ám az szinte teljes egészében ösztönös. Egyáltalán nem tudatos viselkedés. És a területük védelme is az ösztöneik közé tartozik. A tirannoszaurusz megjelöli és megvédi a területét. Persze, mint említettem, szó sincs tudatos viselkedésről; nem is elég nagy az agyuk hozzá. Minden ösztönös viselkedésformát meghatározott körülmények váltanak ki, vagyis az adott viselkedéssort valamilyen mozzanatnak kell elindítania. És attól tartok, hogy a kölyök elvitelével a terület határának módosítására késztettük őket. Ezentúl a tisztás is beletartozik, hiszen ott találták meg a kölyküket. És most megvédik a területüket: eltakarítják onnan a lakókocsikat.

Egy villám fellobbanó éles fényében hirtelen mindannyian megpillantották a mélység fölött függő lakókocsit. Az alvázával fordult kifelé, a harmonikás átjáró még a szikla szélén álló másik lakókocsihoz kapcsolta.

– Nem fog kitartani a csatlakozó! – kiáltott fel Eddie.

Fent a tisztáson meglátták a tirannoszauruszokat is. Módszeresen taszigálták a második lakókocsit a szakadék felé.

– Megyek! – jelentette ki Thorne.

– Én is! – mondta Eddie.

– Nem. Maradj a gyerekekkel!

– De szüksége lehet…

– Maradj a gyerekekkel! Nem hagyhatjuk őket magukra!

– De Levine…

– Itt maradsz! – zárta le a vitát Thorne. Már le is siklott az állványzaton, és meg-megcsúszva a szakadó esőben az Explorerhez futott. Beugrott a kocsiba, elfordította az indítókulcsot. A távolságot számolta a tisztásig. Öt kilométer lehet, talán egy kicsit több. Még a lehető leggyorsabban hajtva is beletelik hét-nyolc percbe, amíg odaér.

És addigra túl késő lesz. Akkor is meg kell próbálnia!

Sarah Harding ütemes nyikorgást hallott. Kinyitotta a szemét.

Nem tudott eligazodni a sötétben. Aztán villám lobbant, és Sarah egyenesen a százötven méteres mélységben elterülő völgyre bámult. A táj enyhén ingadozott.

A kocsi szélvédőjén át látta a völgyet, tudatosult benne, és a szikla oldalán lógnak. Nem zuhantak le.

Függnek a semmiben.

Keresztben feküdt a vezetőülésen, ami letört a lábazatáról, és széttört egy kapcsolótáblát; szakadt drótok lógtak ki a szerkezetből.

Nehezen látott a szemébe csorgó vér miatt. Kihúzta az inge szélét, és két csíkot szakított le belőle. Az egyiket összehajtogatta, és rányomta a vágásra a homlokán. A másik csíkot a feje köré tekerte, hogy a helyén tartsa az elsőt. Egy pillanatra beléhasított a fájdalom. Osszeszorított foggal várta ki, amíg elmúlt.

Valahonnan a magasból tompán dübörgő rezgést érzékelt.

Megfordult. Teljes hosszában belátta a lakókocsit. Malcolm ernyedten lógott a laborasztal oldalán, legalább négy méterrel fölötte. Nem mozdult.

– Ian.

Malcolm nem válaszolt. Semmiféle életjelt nem adott.

A lakókocsi ismét megremegett, és hangosan megreccsent egy tompa csapás alatt. Harding rádöbbent, mi történik. A lakókocsi a sziklafal mentén himbálózott; de még hozzá volt kapcsolva a tisztáson álló másik kocsihoz. Az első kocsit gyakorlatilag csak a harmonikás átjáró tartotta. És a tirannoszauruszok éppen a második lakókocsit készültek letaszítani a szikláról.

– Ian – mondta hangosabban. – Ian!

Talpra küszködte magát, és megpróbált nem tudomást venni a testén végighullámzó fájdalomról. Szédülés tört rá, és egy pillanatra eltűnődött, mennyi vért veszthetett. Aztán mászni kezdett felfelé. Először felállt a vezetőülés hátára, amíg el nem érte a falra szerelt fogantyút. A kocsi himbálózott alatta.

A fogantyúról sikerült elérnie a hűtőszekrényt. Az egyik drótpolcra kulcsolta az ujjait. Megrángatta, kipróbálni a szilárdságát, aztán ráeresztette az egész testsúlyát. Felemelte a lábát, amíg a csizmája el nem érte magát a hűtőszekrényt. Akkor magasabbra lendítette a testét, felállt a hűtőszekrényre, ahonnan elérte a sütő fogantyúját.

Hegymászás egy istenverte konyhában, gondolta.

Hamarosan Malcolm mellett volt, pontosabban valamivel fölötte. A villámfényben látta a zúzódásokat az arcán. Malcolm felnyögött. Sarah kétségbeesetten igyekezett megállapítani, mennyire sérült meg.

– Ian – mondta.

Malcolm nem nyitotta ki a szemét. – Bocsáss meg.

– Nem számít.

– Én rángattalak bele.

– Ian, tudsz mozogni? Rendben vagy? Felnyögött.

– A lábam…

– Ian, valamit kellene csinálnunk.

Fentről a tirannoszauruszok bömbölését hallották. Sarahnak úgy rémlett, hogy egész életében ezt a vérfagyasztó üvöltést hallgatta. A kocsi kilengett; a lába lecsúszott a hűtőszekrényről, és Sarah a sütő ajtajába kapaszkodva lógott a mélység fölött.

Tudta, hogy a sütő fogantyúja nem bírja el. Legalábbis nem sokáig.

Meghintáztatta magát, és szélesen kilendítette a lábát. Szilárd felületet érzett a csizmája alatt; óvatosan ráereszkedett. A rozsdamentes mosogató oldalán állt. Eleresztette a sütőt. Ahogy megmozdult, csizmájával elfordította a csapot. Hideg víz zúdult a lábára.

A tirannoszauruszok bömböltek, és ütemes dörömbölés hallatszott. A lakókocsi vészesen kilengett.

– Ian, nincs több időnk. Nem várhatjuk tétlenül, hogy… Csinálnunk kell valamit!

Malcolm felemelte a fejét, és üres tekintettel bámult rá. Villám cikázott. Malcolm ajkai megmozdultak.

– Áram – mondta.

– Mi van vele?

– Ki van kapcsolva.

Sarah nem értette, mit akar közölni ezzel. Persze, az energiaellátás ki van kapcsolva. Eszébe jutott, hogy Malcolm maga kapcsolta ki korábban. A fényviszonyok változása akkor megzavarta az állatokat, talán ismét nyernének vele egy kis haladékot.

– Azt mondod, hogy kapcsoljam be az áramot? Malcolm alig észrevehetően bólintott.

– Igen. Kapcsold be.

– Hogyan, Ian? – Körülnézett a sötétségben.

– A kapcsolótábla…

– Hol van?

Nem válaszolt. Sarah megrázta a vállánál.

– Ian, hol van a tábla? – Malcolm szótlanul lefelé mutatott.

Sarah lenézett, tekintete megakadt a panelból kilógó drótokon. – Nem megy. Összetört.

– Kapcsold…

Alig hallotta a hangját. Úgy emlékezett, hogy a második lakókocsiban található egy másik kapcsolótábla. Ha át tudna jutni, bekapcsolhatná az áramot.

– Rendben van, Ian – mondta. – Bekapcsolom.

Magasabbra mászott. Már kilenc méterrel került alá a szélvédő. A tirannoszauruszok üvöltöttek, megdöndült a fém, a kocsi kilendült. Sarah rátapadt a függőlegesen álló padlóra, aztán kúszott tovább.

Át akart jutni a harmonikás átjárón, de amikor a közelébe jutott, keserű csalódottsággal fedezte fel, hogy az átjáró elcsavarodott, a nyílás teljesen elzáródott.

Csapdába estek az első lakókocsiban.

Hallotta a tirannoszauruszok bömbölését, és hogy vadul csapkodják odafönt a második lakókocsit.

– Ian!

Lenézett. Malcolm nem mozdult.

Elfogta a vereség érzése. Egy rúgás, egy újabb, és még kettő, és mindennek vége. Lezuhannak. Nincs remény. Tehetetlenül lóg a sötétben a mélység fölött, az áramellátásuk végleg megszűnt, és nem maradt semmi, ami…

Vagy mégis? Közeli elektromos zümmögés ütötte meg a fülét.

Lehet, hogy a lakókocsinak ebbe a végébe is felszereltek egy kapcsolótáblát, hogy mind a két végéből kezelni lehessen az energiaszolgáltatást?

Homloka és válla lüktetett az erőfeszítéstől, hogy megtartsa magát, miközben tekintetével a kapcsolótáblát kereste.

A lakókocsi itt ért véget. Ha egyáltalán létezik ilyen panel, akkor egészen közel kell lennie. De merre? Az újabb villám fényében gyorsan átnézett az egyik, aztán a másik válla fölött.

Nem látott kapcsolótáblát.

Már sajgott a karja.

– Ian, kérlek, segíts! Nincs kapcsolótábla.

Lehetetlen. Még mindig hallotta a zümmögést. Valahol itt kell lennie a panelnek! Csak éppen nem veszi észre. Kétségbeesetten kilendült balra, aztán jobbra. Villámfény világított be az ablakon, őrült árnyakat idézve, és végre megpillantotta alig húsz centiméterrel a feje fölött. Jól látta a nyomógombokat és kapcsolókat. Ismét sötét lett. Ha ki tudná találni, melyik kapcsoló mit…

A pokolba vele!

A bal kezével tartva a testsúlyát, jobbjával felnyúlt és sorra megnyomott minden gombot, megbillentett minden kapcsolót. A lakókocsiban kigyulladtak a fények, és a külső világítás is bekapcsolt.

Újabb gombokat nyomott le. Valami rövidre zárt, szikrák pattogtak, füst gomolygott.

Tovább nyomkodta a gombokat.

Néhány centiméterre az arcától felfénylett egy monitor, szemcsés, csíkozott elektronikus köd gomolygott rajta. Aztán kitisztult a kép. Bár oldalról látott rá, felismerte a tisztást. A tirannoszauruszok a második lakókocsi fölé tornyosultak, csenevész mellső karjukkal rátámaszkodtak, hogy a puszta súlyukkal is tolják, míg erőteljes hátsó lábukkal szakadatlanul rugdosták. További gombokat nyomott meg. Az utolsót ezüstös védőfedél takarta. Kipattintotta a fedelet, és azt a gombot is megnyomta.

A tirannoszauruszok fehéren izzó szikrák felragyogó felhőjébe vesztek, hallotta bősz üvöltésüket. A monitor hirtelen kihunyt, szikraeső robbant Harding körül, fájdalmasan záporozott az arcára és a kezére, aztán a lakókocsi ismét elsötétedett.

Egy hosszú, már-már békességes pillanatra csend támadt.

Aztán kérlelhetetlenül újra kezdődött a dobogás.

THORNE

Az ablaktörlő lapátok egyhangúan jártak ide-oda. Thorne a szakadó eső ellenére gyorsan vette a kanyarokat. Az órájára pillantott. Két perc telt el, talán három.

Esetleg több. Nem tudta biztosan.

Az út voltaképpen csak egy sáros ösvény volt, csúszós és veszélyes. Mély tócsákon robogott keresztül, minden egyes alkalommal visszafojtva a lélegzetét. A kocsit ugyan vízhatlanították az emberei, de ezekben a kérdésekben soha nem lehet biztosra menni. Minden tócsa újabb próbát jelent. És mindeddig sikeresen kiállta a próbát.

Három perc telt el.

Legalább három.

Az út kanyargott, és egy villám fényében mély pocsolya tűnt fel előtte a következő egyenesben. Thorne gyorsított, és áthajtott rajta. A víz java része az oldalsó ablakokra zúdult. És a kocsi még haladt! Emelkedett az út, a műszerfal mutatói hirtelen szélesen kilendültek, és Thorne meghallotta a baljós sistergést, amiről tudta, hogy végzetes elektromos rövidzárlat jele. Tompa robbanás hallatszott a motorházból, csípős füst szivárgott a hűtő tájékáról, és a kocsi megállt.

Négy perc.

Ült az Explorerben, és elkeseredetten hallgatta az eső kopogását a tetőn. Elfordította az indítókulcsot. Ahogy várta, nem történt semmi.

Kész.

A zuhogó eső összefüggő, áttetsző fátylat terített a szélvédőre. Thorne hátradőlt az ülésben, keservesen felsóhajtott, és az utat bámulta. A mellette lévő ülésen kattant a rádió.

– Doki? Mindjárt ott van?

Thorne az útra meredt, próbálta kitalálni, hol is tarthat. Érzése szerint még több mint egy kilométer választja el a lakókocsiktól, de lehet, hogy még több. Túlságosan sok ahhoz, hogy megpróbáljon gyalog odajutni. Káromkodott, és öklével az ülésre csapott.

– Nem, Eddie. Rövidzárlat.

– Micsoda?

– Eddie, a kocsi bedöglött. Én…

Elakadt a szava.

Észrevett valamit.

Feljebb, a kanyarnál, halvány, vörös fény pislákolt. Thorne hunyorgott, hogy megbizonyosodjon, nem érzéki csalódás. De nem tréfálta meg a szeme. Ott volt: egy pislogó, vörös fény.

Eddie bujkáló riadalommal a hangjában szólongatta: – Doki? Ott van? Doki!

Thorne nem válaszolt. Megragadta a rádiót és a Lindstradt puskát, kiugrott a kocsiból, és fejét előrehajtva futni kezdett felfelé a dombon, a hegyi út elágazása felé. A kanyarban aztán meglátta a vörös Wrangler terepjárót az út közepén, a hátsó lámpái világítottak. Az egyik lámpa műanyag borítása eltört, fehéren ragyogott elő a csupasz lámpatest.

Előreszaladt a kocsi mentén. Egy villám fényében meggyőződhetett róla, hogy senki nem ül benne. A vezető felőli ajtó nem volt egészen becsukva; az oldalán mély horpadás látszott. Thorne beugrott, lenyúlt… Igen, ott voltak a kulcsok! Elfordította a slusszkulcsot. A motor felmordult.

Sebességbe tette a terepjárót, kicsit tolatott, megfordult és hajtott hegynek felfelé.

Néhány újabb kanyar után megpillantotta a laboratórium zöld tetejét. Balra fordult, a reflektorok fénye végigsöpört a füves tisztáson, és megvilágította a lakókocsit lökdöső dinoszauruszokat.

Szembekerülve az új fényekkel, a tírannoszauruszok megfordultak, és rábömböltek a terepjáróra. Otthagyták a lakókocsit, és rohamoztak. Thorne hátramenetbe kapcsolta a terepjárót. Tolatott, amíg rá nem jött, hogy az állatok nem követik.

Átlósan átrohantak a tisztáson, az egyik fa felé. A fa alatt megálltak, fejüket felfelé fordították. Thorne kikapcsolta a reflektorokat, és várt. A villámok fényében csak egy-egy pillanatra látta az állatokat, mintha a szokásosnál kevesebb képkockából összeállított mozgófilmet nézne. Levették a kölyköt a fáról, és gyengéden megbökdösték. Thorne – az újabb ellenség – váratlan érkezése valószínűleg arra indította őket, hogy elsősorban a kölyök biztonságáról gondoskodjanak.

Mire a következő villám megvilágította a környéket, a tirannoszauruszoknak nyoma veszett. A tisztás üres volt. Valóban elmentek? Vagy csak elrejtőztek? Thorne letekerte az ablakot, és kidugta a fejét az esőbe. Különös, halk, csikorgó hang ütötte meg a fülét. Úgy hangzott, mint egy állat elnyújtott kiáltása, de túl egyenletes és túl folyamatos volt. Feszülten fülelt, és hirtelen rádöbbent, mit hall.

A súrlódó fém hangját.

Thorne ismét bekapcsolta a reflektorokat, és lassan előregurult. A tirannoszauruszok minden jel szerint valóban elmentek. A reflektorok sápadt fénykévéjében meglátta a második lakókocsit.

Lassan, de szakadatlanul csúszott a nedves füvön a sziklafal pereme felé.

– Most mit csinál?! – kiáltotta Kelly, túlharsogva az eső egyhangú dübörgését.

– A lakókocsihoz hajt – mondta Levine. A messzelátón át jól látta Thorne reflektorait. – És…

– És mi? – kérdezte Kelly.

– Köröz egy fa körül – tudósította Levine. – Egy nagy fa körül a tisztás szélén.

– Miért?

– Nyilván egy kábelt teker a fa köré – mondta Eddie. – Ez az egyetlen lehetséges ok.

Pillanatnyi csend támadt.

– És most mit csinál? – szólalt meg Arby is.

– Kiszállt a terepjáróból. A lakókocsi felé fut.

Thorne négykézláb állt a sárban, a terepjáró csörlőjének a kampójával a kezében. A lakókocsi folyamatosan csúszott, de sikerült alámásznia és ráakasztania a horgot a hátsó tengelyre. Épp csak kihúzta az ujjait, mielőtt a kampó szorosan rácsúszott a fémre. A megfeszülő kábel oldalra rántotta a lakókocsit. Thorne gyorsan arrébb gördült; a csúszó gumiabroncsok abban a pillanatban értek arra a helyre, ahol az imént feküdt.

Pattanásig feszült az acélkábel. A lakókocsi alváza minden eresztékében csikorgott.

De tartott.

Thorne kimászott a kocsi alól. Az esőben hunyorogva gondosan megvizsgálta, nem mozognak-e a terepjáró kerekei. A fa köré tekert kábellel a terepjáró ellensúlya elegendőnek bizonyult, hogy megtartsa a lakókocsit a szakadék peremén.

Visszament a terepjáróhoz, beült, és behúzta a féket. Hallotta Eddie kétségbeesett hangját:

– Doki, Doki, Doki!

– Itt vagyok, Eddie.

– Sikerült megállítania?

– Igen. Most már nem mozog.

Reccsent a rádió. – Nagyszerű! De figyeljen, Doki. A csatlakozó valójában csak egy vékony fémháló. Nem arra tervezték, hogy…

– Tudom, Eddie, magam is dolgoztam rajta. – Thorne ismét kimászott a kocsiból. A lakókocsihoz futott.

Kinyitotta az oldalajtót, és bement. Koromsötét fogadta. Semmit sem látott. De mintha minden felborult volna. Üvegcserépen taposott. A kezében tartotta a rádiót. – Eddie!

– Igen, Doki.

– Kötélre lenne szükségem. – Tudta, hogy Eddie a helyhez és a lehetőségekhez mérten óriási készletet halmozott fel különféle kellékekből.

– Doki…

– Mondjad csak.

– A másik lakókocsiban van.

Thorne a sötétben nekiment egy asztalnak. – Remek.

– De valamennyi nejlonzsineg a szerszámos szekrényben is lehet – folytatta Eddie. – Csak nem tudom, mennyi.

Ez nem hangzott túl biztatóan. Thorne átküszködte magát a lakókocsi berendezésének romjain a faliszekrényekig. Zárva voltak, és a padlón heverő tárgyak teljesen eltorlaszolták az ajtókat. Egy darabig rángatta őket a sötétségben, aztán lemondóan elfordult.

De fölötte ott volt a szerszámos szekrény. Abban talán akad kötél. És most arra van a legnagyobb szüksége.

A LAKÓKOCSI

Sarah Harding még a lakókocsi végében kapaszkodott, és felnézett a megcsavarodott harmonikás átjáróra, ami a második kocsiba vezetett – volna. A dinoszauruszok dübörgése időközben váratlanul abbamaradt, és már nem mozgott a másik kocsi. Vízcseppeket érzett az arcán. Hideg, egyenletesen csepegő vízcseppeket. És pontosan tudta, mit jelent ez.

A csatlakozó kezd leválni.

Hasadék nyílt a fémhálós szövetben, feltárva a megcsavarodott acélsodronyokat, amelyek az átjáró szerkezetét alkották. A szakadás még keskeny volt, de gyorsan szélesedhet. És ha a háló megtörik, az acélváz legöngyölődik, kinyúlik, végül elpattan.

Csak perceik lehetnek hátra, amíg az átjáró leszakad a tisztáson álló kocsiról.

Lemászott Malcolmhoz, és kitámasztotta magát mellette.

– Ian!

– Tudom – mondta a férfi, és lemondóan megrázta a fejét.

– Ian, ki kell jutnunk innen. – Megragadta a hóna alatt, és talpra állította. Nem eresztette el, hogy ne kelljen a sérült lábára nehezednie. – És te is velem jössz.

Malcolm ismét megrázta a fejét. Sarah már számtalanszor látta ezt a mozdulatot Malcolmtól is, másoktól is, a feladás vérlázító gesztusát. Agyába szökött a vér. Harding soha nem adja fel. Soha!

Malcolm felnyögött. – Nem tudok…

– Muszáj! – mondta erélyesen Sarah.

– Sarah…

– Ebből elég, Ian. Nincs mit beszélni róla. Menjünk. – Malcolm nyöszörgött, de Sarah-nak végül sikerült arra kényszerítenie, hogy úgy-ahogy megálljon. Erősen húzta, felfelé a laborasztalról. Villámok cikáztak, és úgy látszott, Malcolm erőt vesz magán. Felállt, az asztalhoz tartozó ülés szélére támaszkodva. Bizonytalanul, erősen ingadozva, de legalább állt.

– És most? – kérdezte.

– Még nem tudom, de az biztos, hogy ki kell jutnunk innen… Van valahol kötél?

Malcolm erőtlenül bólintott.

– Hol?

Lefelé mutatott, a lakókocsi orra felé. – Odalent. A műszerfal alatt.

– Gyere.

Harding kihajolt, előrenyújtotta a lábát, és kitámasztotta magát a laborasztal lapja és a függőlegesen álló padló közé, mint sziklamászó a kürtőben. Hat méter választotta el a műszerfaltól.

– Rendben van, Ian. Menjünk.

Malcolm felsóhajtott. – Képtelen vagyok rá, Sarah. Komolyan.

– Akkor támaszkodj rám. Viszlek.

– De…

– Támaszkodj rám, a fenébe is!

Malcolm egy falikarba kapaszkodva, remegő kézzel felhúzta magát. A jobb lába erőtlenül csüngött. Sarah olyan hirtelen érezte meg a súlyát, hogy csaknem lezuhant. Malcolm karja a nyaka köré kulcsolódott, szinte megfojtotta. Sarah lélegzet után kapkodott. Hátranyúlt, és a combját megragadva feljebb emelte Malcolmot, úgy, hogy a férfi lazíthasson a szorításán, és valamivel kényelmesebben helyezhesse el a karjait. Sarah végre lélegzethez jutott.

– Sajnálom – mondta szerencsétlenül Malcolm.

– Semmi baj – mondta Sarah. – Indulunk.

És nekivágott a nyaktörő útnak a függőleges aknában. Minden kapaszkodót kihasznált, ami akár a legcsekélyebb mértékben is alkalmasnak látszott. Helyenként fogantyúkat talált, ahol nem voltak fogantyúk, ott fiókgombokba, asztallábakba, ablakkilincsekbe kapaszkodott, még a padló szőnyegét is megmarkolta. A szőnyeg váratlanul elengedett, és széles csíkban lehasadt; Sarah hosszan csúszott, míg szétterpesztett lábbal sikerült lefékeznie az esését. Malcolm zihált a füle mellett, a nyaka körül érezte karjai remegését.

– Nagyon erős vagy – mondta Malcolm.

– És mégis nő – felelte komoran Sarah.

Már csak három méterre volt a műszerfaltól. Aztán kettőre.

Megragadott egy fali fogantyút, kinyújtott karral lógott rajta, és lefelé nyújtotta a lábát, amíg meg nem érintette a kormánykereket. Leereszkedett, és a műszerfalra fektette Malcolmot. A férfi hátradőlt, lélegzet után kapkodott.

A lakókocsi megreccsent és himbálózott. Sarah a műszerfal alatt tapogatózva egy szerszámosládára bukkant. Felnyitotta a fedelét. Különböző fémszerszámok borultak ki belőle nagy csörömpöléssel. És talált egy másfél centi átmérőjű nejlonkötéltekercset, talán tizenöt méternyit!

Sarah felállt, és a szélvédőn keresztül a völgybe bámult. Százötven méteres űr választotta el tőle. Közvetlenül mellette nyílt a vezetőülés felőli ajtó. Elfordította a kilincset, és kilökte az ajtót. Az ajtó a karosszériának csattant. Sarah sűrű esőcseppeket érzett az arcán.

Kihajolt, és felnézett a lakókocsi oldala mentén. Sima fémlemezek tárultak a szeme elé, minden kapaszkodó nélkül. A kocsi alvázán azonban tengelyeknek, dobozoknak és mindenféle egyéb szerelvényeknek kell lenniük, gondolta, amiken fel lehetne kapaszkodni. Megmarkolta az ajtókeret nedves fémjét, és kifordított testtel egészen kihajolt, hogy rálátása legyen az alvázra.

Fémes csörrenést hallott, és egy ismerős hangot:

– Na végre!

Testes alak tűnt fel előtte. Thorne volt, az alvázra tapadva.

– Az ég szerelmére – mondta Thorne. – Mire vársz, hogy a komornyik kézbesítse a meghívót? Menjünk!

– Ian – mondta Sarah. – Megsérült.

Jellemző, gondolta Kelly, Arbyra pillantva. Amikor válságosra fordulnak a dolgok, egyszerűen nem tud mit kezdeni velük. Túl sok érzelem, túl nagy feszültség, aztán kitöri a frász. Arby már jó ideje elfordult a sziklafaltól, és a magasles másik oldalán bámészkodott a folyó felé. Mintha nem történne semmi. Jellemző. Levine-hez fordult. – Mi történik?

– Thorne bement – mondta Levine a messzelátó mögül.

– Bement? Mármint a lakókocsiba?

– Igen. És most… valaki kijön.

– Kicsoda?

– Úgy látom, Sarah. Márpedig ő képes mindenkit kihozni. Bárhonnan.

Kelly belefúrta a tekintetét az éjszakába; az eső már csak könnyedén szitált. A lakókocsi még ide-oda lengett a sziklafal oldalán. Kelly elképzelte, hogy ő kapaszkodik felfelé az alvázon. De nem volt igazán meggyőződve róla, hogy képes lenne rá.

– Mit csinál?

– Mászik.

– Egyedül?

– Igen – mondta Levine. – Egyedül.

Sarah Harding kikapaszkodott az ajtón. Nem nézett le. Tudta, hogy százötven méterrel alatta tátong a völgy, és semmi kedve nem volt szembenézni ezzel a százötven méteres mélységgel. Érezte a lakókocsi lengését. A válla köré tekerte a kötelet. Felhúzódzkodott, óvatosan oldalra lendült, majd lejjebb eresztette a lábát, és egy fogaskerékházra állt. Kitapogatott és megmarkolt egy kábelt. Körbefordult, arccal a kocsi felé. Thorne odaszólt a kocsiból:

– Kötél nélkül soha nem visszük fel Malcolmot – állapította meg. – Fel tudsz mászni?

Villámfény lobbant. Sarah felnézett a lakókocsi esőtől nedvesen, olajtól síkosan csillogó alvázára. Aztán megint sötét lett.

– Sarah, végre tudod hajtani?

– Igen – mondta. Felnyúlt és mászni kezdett.

Kelly Levine-t faggatta a magaslesen: – Hol van Sarah? Mi történik vele? Jól van?

Levine feszülten figyelt a messzelátón át.

– Mászik – mondta.

Arby csak fél füllel hallgatta a beszélgetést. A sötétségbe borult lapályt leste. Türelmetlenül várt a következő villámfényre. Hogy megbizonyosodjon, jól látta-e, amit korábban megpillantott.

Nem tudta, hogyan, de meg-megcsúszva, tíz körömmel kapaszkodva eljutott a szikla széléig, és feltornászta magát. Nem volt vesztegetni való idő; áthúzta a kötelet a második lakókocsi alatt, áthurkolta egy fémrúdon, és gyorsan megcsomózta.

Aztán visszament a sziklafal peremére, és ledobta a kötél végét.

– Doki! – kiáltotta.

A lakókocsi ajtajában állva Thorne elkapta a kötelet, és Malcolm köré kötötte. Malcolm felnyögött.

– Megyünk! – mondta biztatóan Thorne. Átkulcsolta Malcolmot, megmarkolta a kötelet, és elrúgta magát az ajtótól. Egy pillanat múlva mindketten a fogaskerékházon álltak. Malcolm felnézett.

– Krisztusom – mondta elhaló hangon. De Sarah már húzta is a kötelet.

– Csak a karodat használd! – figyelmeztette Thorne. Malcolm lassan felemelkedett. Hamarosan már három méterrel Thorne fölött lebegett. Sarah a sziklafalon állt, de Thorne nem látta; Ian teste eltakarta. Thorne maga is mászni kezdett.

A kocsi alváza veszedelmesen síkos volt. Gondoskodnom kellett volna a csúszásgátlósról…de ki gondolt valaha is arra, hogy egy jármű alvázának csúszásmentesnek kell lennie?

Lelki szemeivel már látta szétszakadni a csatlakozót… ahogy lassan tágul a hasadék… egyre szélesebbre nyílik…

Gépiesen kapaszkodott felfelé. Egyik kéz a másik után. Egyik láb a másik után.

És egy villám fényénél észrevette, hogy már egészen közel járnak a sziklatetőhöz.

Sarah a sziklafal széléről Malcolm felé nyújtotta a kezét.

Malcolm a karjával húzta magát felfelé; a lábát nem használta.

Ha lassan is, de mégis haladt. Újabb centiméterek… Sarah megragadta Malcolmot az inggallérjánál fogva, és erőteljesen felrántotta. Malcolm elterült a földön.

Thorne lába csúszkált. Karja sajgott.

Mászott.

– Gyere, Doki – biztatta Sarah. Kinyújtotta a kezét.

Ujjai Thorne-ért nyúltak. Beng!

Az átjáró hálója fémes csattanással elhasadt, a sodronyok megnyúltak, és a lakókocsi három méterrel lejjebb zökkent. Thorne szaporábban mászott. Felnézett Sarah-ra. Sarah még lefelé nyújtva tartotta a kezét.

– Sikerülni fog, Doki!

Behunyta a szemét, és mászott, csak mászott, szorosan markolva a kötelet. Fájt a karja, fájt a válla, és a vékony kötél szinte elveszett a kezében. A csuklója köré tekerte, de az utolsó pillanatban megcsúszott… Aztán égető fájdalmat érzett a fején.

– Elnézést – mondta Sarah. A hajánál fogva húzta felfelé. A fájdalom erős volt, de Thorne ügyet sem vetett rá. Elhaladt a csuklós csatlakozó mellett, látta az elpattanó sodronyokat, és a lakókocsi lejjebb zökkent, de Sarah biztos kézzel húzta, és aztán Thorne ujjai megérintették a nedves füvet; túljutott a peremen. Biztonságban volt.

Alattuk fémes csattanások éles sorozata hallatszott – beng! beng! beng! –, ahogy sorra elpattantak az acélsodronyok, aztán egy végső reccsenéssel, mintha mechanikus sóhajt hallatott volna, a lakókocsi leszakította az egész csatlakozót, lassan pörögve zuhant a sziklafal mentén, egyre kisebbé és kisebbé vált, végül szétrobbant odalent a köveken. A villámfényben olyannak látszott, mint egy kidurranó papírzacskó.

Thorne megfordult, és felnézett Sarah-ra. – Köszönöm.

Sarah lehuppant mellé a földre. Homlokán, a kötés alól folyt a vér. Széttárta ujjait, és egy nedves csomót ejtett a fűre Thorne szürke hajából.

– Pokoli éjszaka – mondta Sarah.

A MAGASLES

Levine hirtelen felkiáltott:

– Sikerült!

– Mindannyiuknak? – kérdezte Kelly.

– Igen! Sikerült nekik!

Kelly ugrálni és ujjongani kezdett.

Arby megfordult, és kitépte Levine kezéből a messzelátót.

– Hé! – hökkent meg Levine. – Egy pillanatra, kis barátom…

– Szükségem van rá – fojtotta belé a szót Arby. Visszafordult a korláthoz, és kinézett a sötétbe borult lapályra. Egy pillanatra csak zöldes ködöt látott. Ujjai rátaláltak az élességszabályozóra, gyorsan megcsavarta, és a kép hirtelen kitisztult.

– Mi az ördög lehet olyan fontos? – bosszankodott Levine. Ez egy drága felszerelés…

És akkor mindannyian meghallották a morgást. Egyre közelebbről.

A foszforeszkáló zöldek sápadt árnyékai között Arby tisztán látta a raptorokat. Tizenketten voltak, laza csoportban tartottak a magasles felé. Az egyik állat egy méterrel a többiek előtt járt, mintha a falka vezetője volna; ezen kívül nehéz volt bármilyen szervezettséget felfedezni a mozgásukban.

A raptorok morogtak, és a vért nyalogatták a pofájukról, karmos mellső lábukkal törölgetve a képüket, meglepően emberi mozdulattal. Az éjjellátó lencséiben élénkzölden világított a szemük.

Nem vették észre a magaslest. Nem is pillantottak rá. Mégis határozottan felé tartottak.

Valaki hirtelen kiragadta a messzelátót Arby kezéből.

– Bocs – mondta Levine. – Azt hiszem, én több hasznát veszem.

– Nem is tudna az egészről, ha nem lett volna nálam! – mondta önérzetesen Arby.

– Maradj csöndben – tanácsolta nyugodtan Levine. A szeméhez emelte a messzelátót, élesre állította, és felsóhajtott a látványra. Tizenkét állat, vagy húsz méterre tőlük.

– Látnak minket? – kérdezte halkan Eddie.

– Nem. És széllel szemben vagyunk, úgyhogy a szagunkat sem érzik. Szerintem azt a csapást követik, ami a magasles mellett húzódik. Ha csendben maradunk, elügetnek mellettünk.

Kattant Eddie rádiója. Eddie odakapott, és villámgyorsan levette a hangerőt.

Mindnyájan a lapályt figyelték. Az éjszaka nyugodt volt, és hűvös. Az eső elállt, a holdfény áttört az elvékonyodó felhőrétegen. Halványan látták a közeledő állatokat: sötét árnyak az ezüstösen csillogó füvön.

– Fel tudnak jutni ide? – suttogta Eddie.

– El sem tudom képzelni, hogyan – súgta vissza Levine. – Csaknem húsz méterre vagyunk a földtől. Azt hiszem, jól megleszünk.

– De mintha azt mondta volna, hogy tudnak fára mászni.

– Csöndesebben. Ez nem fa. Most pedig mindenki feküdjön le, és csönd!

Malcolm megrándult a fájdalomtól, ahogy Thorne kinyújtóztatta egy asztalon a megmaradt lakókocsiban.

– Úgy látszik, nincs valami sok szerencsém az expedíciókkal.

– Az már igaz – bólintott Sarah. – Csak engedd el magad, Ian. – Thorne egy zseblámpát tartott az asztal fölé, amíg Sarah levágta Malcolm nadrágszárát. Mély vágást talált a jobb lábán, és rengeteg vért veszthetett. – Van orvosi felszerelésünk?

– Igen, odakint, ahol a motorbiciklit tartjuk – mondta Thorne.

– Hozd ide.

Thorne kiment. Malcolm és Harding egyedül maradtak a lakókocsiban. Sarah a sebre világított a zseblámpával, és alaposan megvizsgálta.

– Mennyire súlyos? – kérdezte Malcolm.

– Lehetne rosszabb – mondta könnyedén Sarah. – Túl fogod élni.

Valójában a vágás csaknem csontig hatolt. Szerencsére valahogy elkerülte a verőeret. Csakhogy a seb erősen szennyezett volt; Sarah olajat és levéldarabokat látott a tépett, vörös izomszövetben. Ki kell tisztítania, de még várta, hogy a morfium kifejtse a hatását.

– Sarah – mondta Malcolm. – Neked köszönhetem az életemet.

– Ugyan, Ian.

– Nem, nem. Ez így van.

– Ian – Sarah ránézett. – Sehogy sem illik hozzád ez a gátlástalan őszinteség.

– Majd elmúlik – mondta Malcolm, és elmosolyodott egy kicsit. Sarah tudta, hogy nagy fájdalmakat állhat ki.

Thorne visszatért az orvosi felszereléssel. Sarah megtöltött egy ampullát, majd Malcolm vállába fecskendezte a tartalmát. Malcolm felmordult. – Mennyit adtál be?

– Rengeteget.

– Miért?

– Mert ki kell tisztítanom a sebedet, Ian. És nem fogsz örülni, ha érzed, amikor csinálom.

Malcolm felsóhajtott. Thorne felé fordította a tekintetét.

– Mindig történik valami, ugye? Rajta, Sarah, tedd meg, ami telik tőled. És nem kell kíméletesnek lenned.

Levine figyelte a közeledő raptorokat az éjjellátón. Remélte, hogy sikerül felfedeznie a domináns hierarchia valamilyen jelét a falkában. A velociraptorok intelligensek, és ez azt a logikus feltételezést sugallta, hogy meg kellene szervezniük a csoportjukat. De semmi ilyesmit nem fedezett fel. Olyanok voltak, mint egy csapat martalóc, szervezetlenül csatangoltak, sziszegtek és bele-belemartak egymásba.

Eddie és a gyerekek lekuporodtak Levine mellett. Eddie a gyerekek köré fonta a karját, hogy megnyugtassa őket. A fiú különösen rémültnek látszott. A lány sokkal nyugodtabb volt.

Levine nem értette, mitől kellene félni. Itt a magasban tökéletes biztonságban vannak. Tudományos szenvtelenséggel figyelte a közeledő falkát, szabályos mintázatot keresett a mozgásukban.

Kétségkívül a csapást követték. Az útvonaluk megegyezett a paraszauruszok korábbi útjával; felfelé a folyótól, át az enyhe emelkedőn, aztán el a magasles mögött. Nem is hederítettek a magaslesre. Leginkább egymással voltak elfoglalva.

Az állatok bekanyarodtak az állványzat mellett, és folytatták útjukat a dzsungel mélyébe, ám a legutolsó állat váratlanul megtorpant, és szimatolva körülkémlelt. Aztán előrehajolt, és a fűbe dugta az orrát a magasles tövében.

Levine csodálkozva szemlélte. Nem tapasztalt semmit, ami indokolta volna a többiekétől eltérő viselkedését.

A magányos raptor felmordult, és egyre serényebben kutatott a fűben. Aztán felegyenesedett; valamit tartott karmos ujjai között. Levine hunyorgott. Megpróbálta kitalálni, mi lehet az.

Végül felismerte.

Egy csokoládérúd csomagolópapírja.

A raptor parázsló tekintettel pillantott fel a magaslesre.

Egyenesen szembenézett Levine-nel.

Vadul morgott.

MALCOLM

– Jól érzed magad? – kérdezte Thorne.

– Egyre jobban – mondta Malcolm. Felsóhajtott. Teste ellazult. – Nem véletlen, hogy az emberek többnyire kedvelik a morfiumot.

Sarah Harding eligazította a felfújható műanyag rögzítőkötést Malcolm lábán. Odaszólt Thorne-nak:

– Mikor érkeznek meg a helikopterek?

Thorne az órájára pillantott. – Nem egészen öt óra múlva. Holnap hajnalban.

– Biztos?

– Teljesen.

Harding bólintott. – Jó. Akkor rendben lesz.

– Már rendben is vagyok – mondta álmatagon Malcolm. Legfeljebb az keserít el, hogy befejeződött a kísérlet. És olyan jó kísérlet volt. Olyan elegáns. Olyan különleges. Darwinnak halvány elképzelése sem volt róla.

Harding a mellette álló Thorne fülébe mormogta:

– Most kitisztítom a sebet. Tartsd a lábát. – Majd fennhangon megkérdezte Malcolmtól: – Mit nem tudott Darwin, Ian?

– Az élet komplex rendszer – mondta Malcolm. – És a világon minden ezen az alapon működik. Megfeleltetések. Alkalmazkodási grafikonok. Alkalmazkodási folyamatok. Boole-féle hálózatok. Önszervező viselkedés. Szegény ember… Hú! Mit művelsz?

– Folytasd – mondta a seb fölé hajolva Harding. – Darwinnak elképzelése sem volt…

– Hogy az élet olyan valószínűtlenül komplex – mondta Malcolm. – Nincs ember, aki képes lenne felfogni. Gondoljatok bele, egyetlen megtermékenyített petének százezer génje működik abszolúte összehangoltan, meghatározott időpontokban ki- és bekapcsolnak, hogy azt az egyetlen sejtet átalakítsák egy teljes élőlénnyé. Az az egy sejt osztódni kezd, de a leszármazott sejtek már eltérőek. Specializálódnak. Némelyikből ideg lesz. Némelyikből bél. Másokból végtag. Mindegyik sejtkészlet a saját programját követi, és folyamatos kölcsönhatásban fejlődnek. Vagy kétszázötvenféle sejt fejlődik együtt, mindegyik pontosan a megfelelő időben. Pont abban a pillanatban, amikor a szervezetnek keringési rendszerre van szüksége, a szív pumpálni kezd. Amikor hormonokra lesz szükség, a mellékvesék éppen akkor kezdik el termelni a hormonokat. És ez az elképzelhetetlenül komplex fejlődés heteken át zökkenő nélkül, tökéletesen folyik – tökéletesen! Hihetetlen. Nincs emberi tevékenység, ami a nyomába érhetne!

Építettetek valaha házat? Az előző rendszerhez képest végtelenül egyszerű folyamat. Ennek ellenére egymást érik a hibák. A munkások csámpásra építik a lépcsőt. Fordítva szerelik fel a mosogatót. A csempés nem jelenik meg, amikorra megígérte. Minden balul üt ki. Ám az a légy, ami belepottyan a munkások sörébe, az tökéletes. Aúú! Mérsékeld magad!

– Elnézést – mondta Sarah, és folytatta a seb tisztítását.

– De a lényeg – beszélt tovább Malcolm –, hogy ezt a hihetetlenül összetett fejlődési folyamatot, ami a sejtben lezajlik, legfeljebb csak leírni tudjuk, de hogy meg is értenénk… Felmértétek valaha is a megértésünk korlátait? Matematikailag le tudunk írni két kölcsönhatásban álló dolgot, mint mondjuk két bolygót az űrben. Három bolygó az űrben: nos, az már okoz némi nehézséget. Egy négy vagy öt tényezőből álló rendszer pedig megoldhatatlan feladatot jelent, csak kivonatosan modellálhatjuk őket, bizonyos tényezők kiragadásával, ez azonban valójában csak a tehetetlenség beismerése. Milyen káprázatosan összetett az élet – hogyan lehetséges hát, hogy egyáltalán megtörténik? Egyesek szerint az a válasz, hogy az élő formák önmagukat szervezik. Az élet megteremti a saját rendjét, akár a kristályosodás. Néhányan egyenesen úgy fogalmaznak, hogy az élet nem más, mint kikrisrályosodás a létezésbe, és ez a végső és egyetlen oka a teljesség létrejöttének.

Mert ha nem ismered valamennyire a biokémiát, ámulva szemügyre vehetsz egy kristályt, és felteheted ugyanezeket a kérdéseket. Nézed azokat a gyönyörű pátokat, a tökéletes, geometrikus kristálylapokat, és ezernyi kérdés merül fel benned. Mi irányítja ezt a folyamatot? Miként ölthet ilyen tökéletes alakot a kristály? És hogyan létezhet olyan sok, hasonlóan tökéletes kristály? De kiderül, hogy a kristályalakzat csupán a módot jelenti, ahogy a molekuláris erők szilárd formába rendezik magukat. Nem irányítja őket senki. Kizárólag a maga jogán és okán történik a folyamat. Ha rengeteg kérdésed van a kristályról, azt jelenti, hogy nem érted az alapvető folyamatok természetét, melyek annak a teremtéséhez vezetnek.

Úgyhogy az élő formák talán egyfajta kristályosodások. És lehet, hogy akárcsak a kristályok esetében, az életet is egy sajátságos rend határozza meg, amit a kölcsönhatásban álló elemek generálnak. Nézzük csak. Mire tanít minket a kristály? Egyfelől arra, hogy a rend nagyon gyorsan felbukkanhat. Az egyik pillanatban van egy folyadékod, amelyben véletlenszerűen kavarognak a molekulák. A következő pillanatban az összes molekula részvételével kialakul egy kristály. Világos?

– Hogyne…

– Helyes. Nos, az életformák kölcsönhatása a bolygón kialakítja az ökoszisztémát. Az még sokkal összetettebb, mint egyetlen élőlény Az alapformációk is elképesztően bonyolultak. Mint a jukka növény. Ismeritek?

– Mondjad, Ian.

– A jukka léte egy bizonyos lepkefélétől függ, ami a virágport egy gömbbe gyűjti, aztán ezt a labdát egy másik jukkához cipeli – nem ugyanannak a növénynek egy másik virágjához! –, és a gömböt a virághoz dörzsölve megtermékenyíti. Csak aztán helyezi el a petéit a pollenlabdában. A jukka nem maradhat életben a lepke nélkül. A lepke nem maradna életben a növény nélkül. Ez a fajta összetett kölcsönhatás azt a gondolatot sugallja, hogy talán a viselkedés is egyfajta kristályosodás.

– Te most metaforákban beszélsz? – kérdezte Harding.

– Én a természetes világ alapvető rendjéről beszélek mondta kissé türelmetlenül Malcolm. – És hogy milyen gyorsan tűnik elő a kristályosodás útján. Mert a bonyolult élőlények gyorsan fejlesztik a viselkedésüket. Roppant sebesen következnek be a változások. Az emberek átalakítják a bolygót, és senki nem tudja eldönteni, ez veszélyes irányú fejlődés, vagy sem. Ezek a viselkedési folyamatok gyorsabban zajlanak le, mint ahogy azt az evolúcióról feltételeztük. Alig tízezer év alatt az emberiség eljutott a vadászattól a gépesített mezőgazdaságig, a városokig, a kibertérig. A viselkedés száguld előre, és egyre kevesebb köze van az alkalmazkodáshoz. De senki sem tud biztosat. Bár személy szerint az a véleményem, hogy a kibertér jelenti a fajunk végzetét.

– Igazán? Miért?

– Mert a megújulás végét jelenti – mondta Malcolm. – Ez az eszelős elképzelés, hogy az egész világ egymáshoz van drótozva, csakis pusztuláshoz vezethet. Minden biológus tudja, hogy az elszigetelt kis csoportok fejlődnek a leggyorsabban. Tegyünk ezer madarat egy óceáni szigetre, és nagyon gyorsan fog fejlődni a populációjuk. Tegyünk tízezret egy nagy kontinensre, és lelassul a fejlődésük. Ami a mi fajunkat illeti, a fejlődés leginkább a viselkedésünkön át nyilvánul meg. Új és új viselkedéseket találunk fel, hogy alkalmazkodjunk. És közismert, hogy újítások csak kis csoportokban valósíthatók meg. Tegyünk három embert egy bizottságba, és van rá esély, hogy létrehozzanak valamit. Tíz emberrel már sokkal nehezebben működik. Vegyünk harminc embert, és attól kezdve garantáltan nem történik semmi. Harmincmillióval egész egyszerűen életképtelenné válik. Nézzétek a tömegmédia hatását – eleve meggátolja a történést. Megfojtja a sokféleséget. Minden helyet egyformává tesz. Bangkok, Tokió vagy London: egy McDonald’s egyik sarkon, egy Benneton a másikon, egy Gap pedig átellenben. Elenyésznek az egyes régiók különbségei. Minden különbség elenyészik: A tömegmédia uralta világban minden egyre gyérebben csordogál, csak az úgynevezett legjobb tízeket emelik ki, könyvekből, lemezekből, filmekből, ötletekből… és végül nem is marad több. Az emberek aggódnak, hogy az esőerdőkben elvész a fajok sokfélesége. De mi a helyzet az intellektuális sokféleséggel, a legjelentősebb erőforrásunkkal? Gyorsabban eltűnik, mint a fák! Ezt azonban nem vesszük észre, és most össze akarunk kapcsolni ötmilliárd embert a kibertérben. És azzal végérvényesen befagyasztjuk az egész fajt. Ebben a csapdában minden megdermed. Mindenki egyazon időben és ugyanarra gondol. Dicsőséges globális egyöntetűség. Aúú, ez fájt! Befejezted?

– Majdnem – mondta Harding. – Még egy kicsit tarts ki.

– És higgyetek nekem, nagyon hamar sor kerül rá. Ha komplex rendszereket térképezünk fel alkalmazkodási grafikonokon, kiderül, hogy amilyen gyorsan fejlődik a viselkedés, olyan meredeken zuhan az alkalmazkodás. Nincs szükség aszteroidákra, járványokra vagy más katasztrófákra. Elegendő egy hirtelen felbukkanó viselkedés, és az az egész faj végzetévé válhat. Az volt az elképzelésem, hogy a dinoszauruszok, lévén komplex lények, áteshettek ilyen viselkedési változásokon. És ez vezetett a kihalásukhoz.

– Hogy? Mindannyiuknak megváltozott a viselkedése?

– Arra semmi szükség – mondta Malcolm. – Néhány dinoszaurusz a beltenger körüli mocsarakban turkál, ezzel megváltoztatja a vízáramlási rendszert; ezáltal megsemmisül az a növényi ökológia, amitől másik húsz faj léte függ. Durr! Eltűnnek. Halmozódnak az elmozdulások. Felborulnak a dominók. Kipusztul egy ragadozófaj, és a zsákmányállataik korlátlanul elkezdenek szaporodni. Az ökoszisztéma kiegyensúlyozatlanná válik. Egyre rosszabbra fordulnak a dolgok. Egyre több faj hal ki. Aztán hirtelen véget ér. Valahogy így történhetett.

– Kizárólag a viselkedés…

– Igen – mondta Malcolm. – Ez volt az elképzelésem, amit igazolhattunk volna… De vége. El kell mennünk. Minél előbb. Beszéljetek a többiekkel.

Thorne bekapcsolta a rádiót. – Eddie? Itt Doki. Nem jött válasz.

– Eddie?

A rádió kattant. Aztán valamilyen meghatározhatatlan zaj tört elő belőle, amit az első pillanatban sípoló statikus zörejnek véltek.

De szinte azonnal rádöbbentek, hogy emberi sikolyt hallanak.

A MAGASLES

A raptor sziszegett, felugrott, és újra nekicsattant a magaslesnek; a szerkezet megrázkódott. Az állat karmai megcsikordultak a fémen, és leesett. Eddie meghökkent, milyen magasra képes felugrani – az erőfeszítés legkisebb jele nélkül ismételte meg két és fél méteres szökkenéseit. Az ugrások felkeltették a többi állat érdeklődését, egyenként visszaszállingóztak.

Hamarosan morgó, ugráló raptorok serege ostromolta a magaslest. Az állványzat ide-oda billegett, valahányszor az állatok nekicsapódtak, és ismét visszazuhantak. Levine elképedten vette észre, hogy az állatok tanulnak! Némelyikük használni kezdte karmos mellső karját is, hogy megkapaszkodjon a szerkezetben, amíg a lába támaszt talál. Az egyik raptort alig egy méter választotta el a kis menedéktől, amikor leesett. Láthatóan fel sem vették a többméteres zuhanásokat. Azonnal felpattantak, és újra támadtak.

Eddie és nyomában a gyerekek négykézláb indultak a korlát felé.

– Gyertek vissza! Ne nézzetek ki! – szólt Levine a gyerekekre, és visszalökte őket a menedék közepére.

Eddie a hátizsákja fölé hajolt, és egy henger alakú jelzőpatront húzott elő. Megtörte a patront, és amikor felragyogott, nagy erővel oldalra hajította; két raptor elvakultan lezuhant az állványzatról. A patron földet ért, és kísérteties, élénkvörös fénnyel világította meg a környéket. Ám a raptorok egyre jöttek. Eddie kihúzta az egyik alumíniumrudat a padlóból, meggörbítette a korláton, és bunkósbotként megforgatta a feje fölött.

Az egyik raptor elég magasra kúszott ahhoz, hogy tátott szájjal Eddie nyaka felé kapjon. Eddie felkiáltott, és elrántotta a fejét; a raptor állkapcsai így csak az ingén csattantak össze. Aztán az állat visszaesett, az állkapcsait azonban szorosan zárva tartotta, és súlyával a korlát felé rántotta Eddie-t.

Eddie lassan kezdett átbillenni a korlát fölött. Felordított:

– Segítség! Segítség!

Levine odaugrott, átkarolta, és minden erejével húzta visszafelé. Eddie válla mellett a raptor pofájába meredt – az állat ugyan tehetetlenül lógott, de vadul sziszegett. Eddie keményen orrba vágta a rúddal, a raptor azonban kitartott, mint a buldog. Levine érezte, hogy Eddie lassan kicsúszik a szorításából; bármelyik pillanatban leeshetett.

Eddie beledöfte az állat szemébe a rudat – a raptor ordítva lezuhant. A két férfi hátraesett. Felpattantak, de addigra újabb raptorok jelentek meg a korlátnál. Eddie visszaverte őket az alumíniumrúddal.

– Gyorsan! – kiáltott a gyerekekre. – Fel a tetőre! Gyorsan! Mozogjatok!

Kelly felkapaszkodott az egyik merevítőn, aztán könnyedén fellökte magát a tetőre. Arby viszont maga elé meredve állt.

– Gyerünk, Arby! – sürgette Kelly.

A fiú megdermedt, szeme kerekre nyílt a rettegéstől. Levine sietett a segítségére, és felemelte a derekánál fogva. A rúd széles íveket írt le Eddie kezében, a fém nagyokat csattant az állatokon.

Az egyik raptor hirtelen elkapta a rudat az állkapcsaival, és erőteljesen megrántotta. Eddie elveszítette az egyensúlyát. Csak egy pillanatig habozott elengedni a rudat, egyetlen fegyverét. Tétován nyúlt a korlát felé, de elkésett. Arby kétségbeesetten felüvöltött, mikor meglátta Eddie-t lezuhanni. A magaslest ostromló állatok azonnal leugrottak a földre. Hallották Eddie sikolyát az éjszakában. A raptorok nekivadultan morogtak.

Levine rettenetesen félt. Még mindig a levegőben tartotta Arbyt, felfelé taszigálta a tetőre. – Menj! – hajtogatta. – Menj! Menj!

Kelly a tetőről biztatta: – Gyere, Arby, sikerülni fog!

A fiú megmarkolta a tetőt, erőlködve lökdöste felfelé magát, lábai eszeveszetten jártak rémületében. Hirtelen keményen szájon rúgta Levine-t, aki megtántorodott, és önkéntelenül eleresztette a fiút.

Arby keze lecsúszott a tető széléről.

A földre zuhant.

Levine kimeredt szemmel bámult utána.

– Ó, Krisztusom! – suttogta. – Krisztusom…

Thorne kiszabadította a kábelt a lakókocsi alól, kicsomózta, és már rohant is a terepjáróhoz. Hallotta a motorkerékpár zümmögését; Sarah pattant fel rá, és már robogott is el, vállán egy Lindstradt puskával.

Thorne beült a volán mögé, bekapcsolta a motort, és türelmetlenül várta, hogy a csörlő a helyére húzza a kábelt. Úgy érezte, egy örökkévalóságig tart, míg a horog átcsúszik a füvön. A kábel a fa körül kígyózott. Várt. Látta a motorbicikli távolodó lámpáját. A magasles felé tartott.

Végre megállt a csörlő. Thorne sebességbe tette a kocsit, és elporzott a tisztásról. Kattant a rádió.

– Ian? – szólt bele.

– Miattam ne aggódj – mondta Malcolm álmatag hangon. Én igazán jól vagyok.

Kelly a menedék enyhén lejtős tetején lapult, és lefelé lesett. Látta, hogy Arby a földre puffan az állványzat ellenkező oldalán, mint Eddie. Nagyon megüthette magát. De Kelly nem tudta, végül is mi történt vele, mert elfordult fogást váltani a nedves fémtetőn, és amikor ismét lenézett, Arbynak már nyoma veszett. Eltűnt.

Sarah Harding sebesen hajtott a sáros csapáson a dzsungelen át. Nem volt ugyan egészen biztos benne, merre jár, de arra gondolt, ha lefelé tart, végül a lapályon kell kibukkannia.

Legalábbis nagyon bízott benne, hogy nem téved.

Gyorsított, befordult egy kanyarban, és csak az utolsó pillanatban sikerült lefékeznie az utat elálló hatalmas fa előtt. Megfaroltatta a motort, és visszafordult. A távolban megpillantotta a Wrangler reflektorainak fénykévéjét; jobb felé kanyarodott.

Sarah a terepjáró nyomába eredt.

Levine csak állt a magasles közepén, dermedten a rémülettől. A raptorok már nem ugráltak, és nem is próbáltak felmászni az állványzaton. Csak a morgásuk hallatszott odalentről, és a csontok éles ropogása. A fiú semmiféle hangot nem adott, mióta leesett.

Hideg veríték öntötte el a testét.

Aztán meghallotta Arby kiáltását:

– Vissza! Vissza! Menjetek innen!

Kelly vészesen kihajolva kereste a tekintetével Arbyt. A patron derengő fényében hirtelen felfedezte, hogy a fiúnak sikerült bemenekülnie a ketrecbe. Becsukta maga mögött az ajtót, visszanyúlt a rácson át, és elfordította a zárban a kulcsot. Három raptor szökkent előre, amikor meglátták kibukkanni a kezét, de Arby gyorsan visszarántotta. Rájuk kiáltott:

– Menjetek innen!

A raptorok fejüket oldalt fordítva harapdálták a ketrec rácsait. Az egyik állat alsó állkapcsa beleakadt a kulcs gumiszalagjába. A raptor arrébb húzta a fejét, a gumi megnyúlt, mígnem kulcs hirtelen kicsúszott a zárból, és az állat nyakának csapódott.

A raptor felrikoltott meglepetésében, és hátrahőkölt. A gumi feszesre hurkolódott az alsó állkapcsa körül, a kulcs meg-megvillant a fényben. A raptor mellső lábaival kaparászva igyekezett megszabadulni a gumiszalagtól, ám az beakadt a görbe hátsó fogakba, és az állat erőfeszítései csak azt eredményezték, hogy a gumi újra és újra nagyot csattant a bőrén. Hamarosan feladta a kísérletezést, és egyre dühödtebben dörzsölte a pofáját a földhöz.

Időközben a többi raptor valahogy kirángatta a ketrecet az állványzat alól. Miután rájöttek, hogy a rácsoktól nem férnek Arbyhoz, feldöntötték a ketrecet, ráugráltak, és bele-belerúgtak. Újabb állatok csatlakoztak hozzájuk. Rövidesen hét raptor csoportosult a ketrec körül, ami egyre távolabb gurult a magaslestől. A raptorok teljesen eltakarták Arbyt.

Halk berregés ütötte meg Kelly fülét. Felnézett. Reflektorfényt pillantott meg a távolban.

Egy gépkocsi közeledett.

Arby számára pokollá változott a ketrec belseje. Fekete, acsargó árnyak vették körül. A raptorok állkapcsa ugyan nem fért át a rácsok közötti résen, forró nyáluk azonban lecsöpögött rá, rúgásaik nyomán pedig számtalanszor elérték a borotvaéles karmok, összehasogatták a karját és a vállát, miközben tehetetlenül gurult ide-oda. Mind több és több zúzódást szenvedett. A feje is megsérült, miközben sorozatosan a rácsoknak ütődött.

De volt valami, ami ebben a pokolban is teljes, rémisztő bizonyossággal eljutott a tudatáig.

Hogy a raptorok egyre távolabb gördítik a magaslestől. Levine a korláthoz lépett, és lenézett. A jelzőpatron vörös fényében három raptort látott, amint a dzsungel felé rángatják Eddie maradványait. Közben gyakran összemarakodtak, ennek ellenére viszonylag gyorsan távolodtak.

Egy másik csoport raptort is észrevett; ezek a ketrecet taszigálták maguk előtt. Az erdő felé gurították.

Meghallotta a terepjáró motorjának a dübörgését. A kocsi már egészen közel járt. Thorne körvonalait is ki tudta venni a volán mögött.

Őszintén remélte, hogy legalább az egyik puskát magával hozta. Levine meg akarta ölni ezeket az átkozott állatokat. Egytől egyig mindegyiket.

Kelly figyelte a raptorokat; újabb és újabb rúgásokkal egyre távolabb gördítették a ketrecet. Az egyik raptor hátramaradt, és körbeforgott, mint kutya a farka után. A lány rájött, hogy ez az a raptor, amelyiknek az állkapcsa beakadt a gumihurokba. A kulcs még az álla mellett himbálózott, meg-megvillanva a vörös fényben. A raptor ide-oda rángatta a fejét, hogy megszabaduljon a gumitól.

A terepjáró bömbölő motorral robogott előre, és a raptor megzavarodott a hirtelen felragyogó fényektől. Thorne gyorsított, megpróbálta elgázolni. A raptor megfordult és elrohant, ki a lapályra.

Kelly négykézlábra állt, és lefelé mászott az állványzaton.

Thorne kitárta az ajtót, és Levine beugrott a kocsiba.

– Elvitték a gyereket – mondta Levine, és a csapásra mutatott.

Kelly félúton járva kiabált utánuk:

– Várjanak!

– Menj vissza! – ordította Thorne. – Sarah mindjárt ideér! Mi elmegyünk Arbyért!

– De…

– Nem hagyhatjuk, hogy eltűnjenek! – Thorne felbőgette a motort, és a raptorok nyomában ráfordult a csapásra.

A lakókocsiban Malcolm kábán hallgatta a rádióból harsogó hangokat. Érzékelte a pánikot. A zűrzavart.

Fekete zaj, gondolta. Minden egyszerre jut a pokolra.

Százezer tényező kölcsönhatása.

Felsóhajtott, és lehunyta a szemét.

Thorne gyorsan hajtott. Sűrű dzsungel kísérte őket. A csapás elkeskenyedett, a pálmák egyre közelebb kerültek a kocsi oldalához, törzsük időnként a fémhez súrlódott.

– Végig tudunk menni? – kérdezte Thorne.

– Elég széles – bólintott Levine. – Már bejártam. A paraszauruszok használják ezt a csapást.

– Hogy történhetett? – kérdezte Thorne. – A ketrecet az állványhoz erősítettük.

Levine vállat vont. – Nem tudom. Letört.

– De hogyan? Hogyan?!

– Nem láttam. Nagy volt a zűrzavar.

– És Eddie? – kérdezte elfúló hangon Thorne.

– Eddie… – mondta halkan Levine. – Gyorsan történt.

A terepjáró belefúrta magát a dzsungelbe. Erősen rázkódott az egyenetlen csapáson. Időnként beverték a fejüket a vászontetőbe. Thorne vakmerően vezetett. A raptorok gyorsan haladtak; épp csak látta az utolsó állat árnyát.

– Meg sem hallgattak! – kiáltotta elkeseredetten Kelly, amikor Sarah odaért a motorbiciklivel.

– Mi van?

– A raptor elvitte a kulcsot! Arby be van zárva a ketrecbe, és a raptor elvitte a kulcsot!

– Merre? – kérdezte Sarah.

– Arra! – Kelly a lapályra mutatott. A holdfényben megpillantották a menekülő raptor sötét foltját. – Szükségünk lesz a kulcsra!

– Ülj fel – intett Sarah, és levette a válláról a puskát. Kelly felmászott mögé a motorra. Sarah a kezébe nyomta a fegyvert.

– Tudsz lőni?

– Nem… Mármint még soha…

– Hát motort vezetni?

– Nem, én…

– Akkor lőnöd kell – mondta határozottan Sarah. – Nézd, itt az elsütőbillentyű, bizonyára jobban ismered, ha azt mondom, hogy ravasz. Itt kell kibiztosítani, így. Világos? Rázós utazás lesz, úgyhogy ne biztosítsd ki, amíg nem érünk elég közel.

– Mihez?

De Sarah már nem hallotta. Elindította a motort, és egyre gyorsulva robogott a nyílt lapályon, a menekülő raptor nyomában. Kelly a szabad kezével átkarolta Sarah derekát, és igyekezett fent maradni a motoron.

A terepjáró végigzötykölődött a csapáson, a kátyúkban összegyűlt pocsolyákon át.

– Eddig föl sem tűnt, hogy ilyen rossz ez az út. – Levine mindkét kezével kitámasztotta magát. – Talán lassítanod kellene…

– Az ördögbe is, nem lehet! – dörmögte Thorne. – Ha szem elől tévesztjük őket, akkor vesztettünk. Hiszen nem tudjuk, hol van a raptorfészek. És ebben a dzsungelben, éjjel… Ó, a pokolba!

A raptorok elhagyták a csapást, és eltűntek a bozótban. A ketrecnek nyoma veszett. Thorne ugyan nem tudta megkülönböztetni a terep részleteit, annyit azonban jól látott, hogy az állatok egy meredek, csaknem függőleges domboldalnál tűntek el.

– Nem tudunk lemenni – csóválta a fejét Levine. – Túl meredek.

– Megpróbálom.

– Ne legyél őrült! – mondta Levine. – Nézzünk szembe a tényekkel. Elveszítettük a gyereket, Doki. Szomorú, de ez az igazság.

Thorne szúrósan Levine-re pillantott.

– Ő nem adta fel, amikor rólad volt szó – mondta komoran. – És most, hogy róla van szó, mi sem adjuk fel!

Thorne elforgatta a kormánykereket, és átbillentette a kocsit a meredély szélén. A kocsi orra alábukott; és a jármű lélegzetelállítóan gyorsulni kezdett.

– A rohadt életbe! – ordította Levine. – Ezt nem ússzuk meg élve!

– Kapaszkodj!

És egyre erősebben rázkódva alábuktak a sötétségbe.

HATODIK KONFIGURÁCIÓ

„A különböző területeken egyidejűleg omlik össze a rend. Az életben maradás az egyének és a csoportok számára egyaránt valószínűtlenné válik.”

IAN MALCOLM

ÜLDÖZÉS

A motorkerékpár száguldott a füves síkságon. Kelly szorosan átkulcsolta Sarah-t az egyik kezével, a másikban a puskát tartotta. A puska nehéz volt; elfáradt a karja. A motor zötykölődött a terepen. A szél az arcába fújta a haját.

– Kapaszkodj! – kiáltotta Sarah.

A hold áttört a felhőkön; a fű ezüstösen fénylett a holdfényben. A raptor negyven méterrel előttük vágtatott, éppen a reflektorfény határán. Kelly nem látott más állatot a síkságon, csak az apatoszauruszok csordáját a távolban.

Közelebb kerültek a raptorhoz. Az állat sebesen, hosszú szökkenésekkel, farkát kinyújtva rohant. Amikor felzárkóztak mellé, Sarah jobbra húzott. Egyre közeledtek. Sarah hátrahajolt, szája Kelly füle mellé került.

– Készülj!-kiáltotta.

– Mit csináljak?

Párhuzamosan száguldottak a raptorral, egy vonalban a farkával. Sarah gyorsított, megközelítette az állat fejét.

– A nyakába! – kiáltotta. – Lőj a nyakába!

– Ott hova?

– Mindegy! A nyakába! Kelly matatott a puskán.

– Most?

– Nem! Várj még!

A motor közeledésére a raptor pánikba esett. Növelte a sebességét.

Kelly megpróbálta kibiztosítani a fegyvert. A puska rázkódott, ujja le-lecsúszott a bütyökről. Mind a két kezére szüksége lett volna a művelethez, akkor viszont el kellett volna engednie Sarah-t.

– Készülj! – kiáltotta Sarah.

– De én nem tudom…

– Most! Rajta! Most!

Sarah megfaroltatta a motort. Alig egy méter választotta el őket a raptortól. Az állat feléjük kapott. Kelly lőtt. A puska visszarúgott, és a lány szorosan átölelte Sarah-t. A raptor vágtatott tovább.

– Mi történt?

– Elhibáztad!

Kelly kétségbeesetten megrázta a fejét.

– Nem számít! – kiáltotta Sarah. – Másodszorra sikerül! Közelebb megyek!

Ismét az állat felé kanyarodott. Ám a raptor hirtelen irányt változtatott, és rájuk rontott. Sarah felkiáltott, és arrébb rántotta a motort, növelve a köztük lévő távolságot.

– Okos dögök, mi? – kiáltotta hátra. – Nem akar újabb esélyt adni!

A raptor egy pillanatra üldözőbe vette őket, aztán váratlanul megfordult és továbbrohant.

– A folyóhoz tart! – kiáltotta Kelly.

Sarah rákapcsolt. A motor szinte kilőtt. – Milyen mély? Kelly nem válaszolt.

– Milyen mély?

– Nem tudom! – kiáltotta Kelly. Megpróbált visszaemlékezni, meddig ért a víz a raptoroknak, mikor átkeltek a folyón. Úgy emlékezett, hogy úsztak. Vagyis, akkor legalább…

– Több mint egy méter? – kérdezte Sarah.

– Igen!

– Az baj!

Tíz méterrel jártak a raptor mögött. Az állat belépett egy cikászokkal – ősi, pálmákhoz hasonló növényekkel – szegélyezett területre. Elsuhantak az érdes törzsek mellett. A terep egyenetlen volt; a motor nagyokat zökkent a bukkanókon.

– Nem látok! – kiáltotta Sarah. – Kapaszkodj!

Balra kanyarodott, a raptortól távolodva, a folyó felé tartott. Az állat eltűnt a fűben.

– Mit tervezel? – kiáltotta Kelly.

– Elé vágunk!

Egy raj meglepett madár emelkedett fel rikoltozva előttük. Sarah a csapkodó szárnyak közé hajtott, és Kelly félrekapta a fejét. A puska elsült a kezében.

– Vigyázz! – kiáltotta Sarah.

– Mi történt?

– Elsült!

– Hány töltényem van?

– Még kettő! Ügyelj rájuk!

A folyó színén megcsillant a holdfény. Kirobbantak a fű közül a sáros folyópartra. Sarah befordult, a motor megfarolt, megcsúszott és eldőlt. Kelly a hideg iszapba zuhant, Sarah pedig egyenesen Kellyre. Sarah azonnal felpattant, a motorhoz futott, miközben széles mozdulatokkal sürgette Kellyt.

– Gyere!

Kelly szédelegve követte. A puskát vastag sárréteg borította. Átfutott rajta a gondolat, vajon működik-e még. Sarah már a motoron ült. Kelly felugrott mögé, és már robogtak is a folyó mentén.

A raptor húsz méterrel járt előttük. Rohamosan közeledett a vízhez.

– Meglép!

Lombok csapódtak a szélvédőnek. A Wrangler szinte zuhant lefelé a hegyoldalon. Semmit nem láttak, csak a lejtő torokszorító meredekségét érzékelték. A terepjáró oldalirányba sodródott. Levine ordított.

Thorne erősen fogta a kormánykereket, próbálta egyenesbe fordítani a kocsit. Rá-rálépett a fékre; a terepjáró végül egyenesbe került, és folytatta az eszeveszett, vak robogást. Hirtelen rés nyílt a bokrok között – nagy, simára koptatott kőtömbök közeledtek fenyegetően feléjük. A raptorok felszökkentek a sziklákra, és eltűntek mögöttük. De talán ha balra fordulna…

– Ne! – üvöltötte Levine. – Ne!

– Kapaszkodj! – ordított vissza Thorne, és elforgatta a kormánykereket. A kocsi vesztett a sebességéből, és kezdett az oldalával előrefordulni. Nekicsapódtak az első sziklának, és eltört a jobb oldali reflektor. A kocsi a levegőbe emelkedett, majd a földhöz csapódott, és gurult tovább lefelé. A másik reflektor valósággal szétrobbant egy vastag faágon. Újabb bozótoson törtek át, aztán hirtelen megérkeztek a legalsó szintre.

A terepjáró kerekei egyenletes, puha talajon gördültek.

Thorne megállította a kocsit.

Csend lett.

Körülnéztek. De túl sötét volt ahhoz, hogy rájöjjenek, hová kerültek. Mindenesetre egy mély szurdok alján álltak, fejük fölött fák egybefüggő lombkoronája sötétlett.

– Hordalékos rétegek – állapította meg Levine. – Egy vízmosásban lehetünk.

Ahogy a szeme hozzászokott a sötétséghez, Thorne is látta, hogy Levine-nek igaza van. A raptorok végigrohantak a vízmosás közepén, amit gömbölyű, simára koptatott kövek szegélyeztek. De a vízmosás alját homok borította, és elég szélesnek látszott a kocsi számára. Thorne követte a raptorokat.

– Van valami elképzelésed, merre járunk? – kérdezte Levine a raptorokra meredve.

– Nincs.

Továbbhajtottak. A meder kiszélesedett, és egy kiöblösödésbe torkollott. A köveket fák váltották fel a meder mindkét oldalán. Feltünedeztek a holdvilág fénylő foltjai. Jobban láttak.

A raptoroknak azonban nyoma veszett. Thorne megállította a kocsit, letekerte az ablakot, és fülelt. Balról jellegzetes sziszegést és morgást hallott.

Sebességbe tette a kocsit, és elhagyta a vízmosást.

Páfrányok és pálmák között haladtak.

– Gondolod, hogy a fiú túlélte ezt a hegyoldalt? – kérdezte Levine.

– Nem tudom. – Thorne megcsóválta a fejét. – El sem tudom képzelni.

Lassan hajtott előre. A fák között letaposott növényzetű tisztást pillantottak meg. A tisztáson túl eléjük tárult a folyópart; holdfény tükröződött a vízen. Visszajutottak a folyóhoz.

De elsősorban maga a tisztás kötötte le a figyelmüket, ahol apatoszauruszok hatalmas csontvázai fehérlettek. A roppant bordák ívei lidércnyomásos katedrálisként rajzolódtak az égre az ezüstös fényben. Középen egy félig felfalt tetem feküdt az oldalán, legyek sűrű felhője zümmögött fölötte.

Thorne a homlokát ráncolta. – Miféle hely ez? Olyan, mint egy nagyon elhanyagolt temető.

– Igen – mondta Levine. – De nem az.

A raptorok a tisztás egyik oldalán csoportosultak, és Eddie tetemének maradványai fölött marakodtak. A tisztás átellenes oldalán három alacsony földhalmot láttak; a földsáncok több ponton is megtörtek, itt-ott leomlottak. A halmok belsejében összetört tojáshéjdarabok hevertek.

Levine előrehajolt, szeme felcsillant.

– Ez a raptorfészek – mondta.

A lakókocsi sötétjében Malcolm felült. Összerándult a rárohanó fájdalomtól. Megragadta a rádiót. – Megtaláltátok? A fészküket?

A rádió kattant.

– Igen. Előtte állunk – hallatszott Levine hangja.

– Milyen? – kérdezte Malcolm.

Levine gyorsan beszélt, sorolta a jellegzetességeket, megbecsülte a méreteket. Meghökkenve figyelte a velociraptor-fészkek elhanyagoltságát. Mintha eleve csak összedobálták volna, úgy, ahogy éppen sikerült. Csodálkozott, mert a dinoszauruszfészkek rendszerint nagy műgondról és rendszeretetről árulkodnak. Levine számtalanszor tapasztalta ezt a lelőhelyeken, Montanától Mongóliáig. A tojások általában szabályos koncentrikus körökben helyezkedtek el. Gyakran több mint harminc tojás feküdt egyetlen fészekben, ami arra enged következtetni, hogy több nőstény osztozott egyetlen fészken. Számos felnőtt példány kövületét találták a közelben, mintha a dinoszauruszok közösen gondozták volna a tojásaikat. Néhány ásatásnál a maradványok elhelyezkedése még a térbeli elrendeződést is megőrizte, középen a fészkekkel, a felnőttekkel egy külső kör mentén. Ebben a tekintetben a dinoszauruszok emlékeztettek leszármazottjaikra, a madarakra, melyek ugyancsak pontosan szabályozott udvarlási rítusokat, párosodási és fészeképítési mintákat követnek.

A velociraptorok azonban eltérően viselkedtek. Az elé táruló jelenet a káosz érzetét keltette benne: hanyagul megépített fészkek; marakodó felnőttek; nagyon kevés fiatal és serdülő állat; összetört tojáshéjak; a fészkek falaira láthatóan többször is rátapostak. A halmok körül Levine szétszóródott apró csontokat vett észre, melyekről feltételezte, hogy újszülöttek csontjai. Eleven kölyköket egyáltalán nem látott. Három fiatalabb állatot számolt meg, ezek állandó védekezésre kényszerültek, és máris számos sebhely látszott a testükön. Abnormálisan soványak voltak, mintha alultápláltak volnának. Óvatosan lökdösődtek a zsákmánytól távolabb, és gyorsan visszahátráltak, amikor valamelyik felnőtt fenyegetően feléjük kapott.

– És mit szólsz az apatoszauruszokhoz? – faggatta Malcolm. – Mi a helyzet a tetemekkel?

– Négyet látok – mondta Levine.

– Ne felejtsd el tudatni Sarah-val – figyelmeztette Malcolm.

De Levine-nek egészen más járt a fejében. Mindenekelőtt az, hogy miként kerültek ide ezek az óriási tetemek. Nyilván nem arról van szó, hogy véletlenül éppen itt pusztultak el, hiszen bizonyára minden állat messze elkerüli ezt a fészkelőhelyet. Nehéz elképzelni, hogy valami idecsalogatta volna őket, ahhoz pedig túlságosan nagyok, hogy maguk a velociraptorok vonszolták volna idáig a tetemeket. Akkor hogyan kerültek ide? Valami motoszkált az agya mélyén, valami valószerű gondolat, de nem…

– És oda vitték Arbyt – mondta Malcolm.

– Igen.

Levine a szemét erőltetve meredt a tisztásra. Thorne oldalba bökte.

– Ott a ketrec – mutatta. A tisztás túlsó végén, a bokrok levelei mögött megcsillantak az alumíniumrácsok. Arbyt azonban nem lehetett látni.

– Menjünk oda – mondta Levine.

A raptorok ügyet sem vetettek a ketrecre, egyelőre Eddie maradványain marakodtak. Thorne elővette a Lindstradt puskát, és megvizsgálta a tölténytárat. Hat lövedék volt benne.

– Nem elég – mondta, és a helyére csattintotta a tárat. A tisztáson legalább tíz raptor tanyázott.

Levine a hátsó ülésen kotorászott, végül a padlón megtalálta a hátizsákját. Kinyitotta, és egy ezüstös hengert vett elő, akkorát, mint egy nagyobbfajta üdítőitalos palack. Vörös koponya virított rajta, egymást keresztező csontokkal, alatta VIGYÁZAT!

MÉRGEZŐ METAKOLIN (MIVACURIUM) felirattal.

Thorne felvonta a szemöldökét. – Mi az?

– Los Alamosban kotyvasztották – mondta Levine. – Porított kolineszterázt juttat a levegőbe. Három percre megbénít minden életformát. Az összes raptort leteríti.

– De mi lesz a fiúval? – mondta Thorne. – Őt is megbénítod.

– Ha az ampullát a ketrectől jobbra dobjuk, a szél a raptorok felé sodorja a gázt.

– Vagy nem. Esetleg rosszul sikerül a dobás. Vagy váratlanul megfordul a szél – mondta Thorne. – És Arby súlyosan megsérülhet.

Levine elgondolkozott, aztán kelletlenül bólintott. Visszatette a hengert a hátizsákba. A raptorokra meredt. Felsóhajtott.

– Akkor mihez kezdünk?

Thorne az alumíniumketrecet méregette, amit félig eltakartak a páfrányok. Hirtelen felegyenesedett az ülésen: a ketrec lassan mozgott, a fémrudak láthatóan elfordultak a holdfényben.

– Láttad? – kérdezte Levine.

– Kihozom onnan a gyereket – jelentette ki Thorne.

– De hogyan?

– A leghagyományosabb módon – mondta Thorne.

Kiszállt a kocsiból.

Sarah gyorsított. A raptor átlósan vágtatott a víz felé.

– Gyorsan! – kiáltotta Kelly. – Gyorsan!

A raptor észrevette őket, és némileg módosította az útvonalát. Próbálta megőrizni az előnyét, de a motorkerékpár gyorsabban haladt a parton. Közeledtek az állathoz, egyre beljebb szorították, aztán Sarah is elhagyta a partot, visszatért a füves síkságra. A raptor távolabb kényszerült a folyótól.

– Sikerült! – kiáltotta Kelly.

Sarah tartotta a sebességet, és apránként ismét közelebb került a raptorhoz. Annak már láthatóan esze ágában sem volt átkelni a folyón, és jobb terve sem akadt. Csak rohant lélekszakadva. És feltartóztathatatlanul közelítettek hozzá. Kellynek megdobogott a szíve az izgalomtól. Menet közben igyekezett letörölni a sarat a puskáról.

– A fenébe! – kiáltott fel Sarah.

– Mi van?

– Nézd!

Kelly előrehajolt, hogy kilásson Sarah válla mellett. Közvetlenül előttük tornyosult az apatoszaurusz-csorda. Alig ötven méterre jártak az irdatlan állatoktól, melyek bömböltek és topogtak riadalmukban. A testük szürkészöldnek látszott a holdfényben.

A raptor egyenesen a csorda felé robogott.

– Le akar rázni minket! – Sarah felpörgette a motort. – Most kapd el! Most!

Kelly célzott és tüzelt. A puska visszarúgott. A raptor rohant tovább.

– Elhibáztad!

Az apatoszauruszok megfordultak, hatalmas lábuk dübörgött a földön. Nehéz farkuk zúgott a levegőben. De túl lassúnak bizonyultak. A raptor már majdnem a hasuk alatt járt.

– Most mi lesz? – kiáltotta Kelly.

– Nincs választásunk! – üvöltötte vissza Sarah. Párhuzamosan haladt a raptorral, és együtt léptek be az apatoszauruszok árnyékába. Kelly felpillantott a has görbületére több mint egy méterrel a feje fölött. A fatörzsnyi lábak dobogtak és fordultak.

A raptor cikázott az oszlopszerű lábak között. Sarah megfarolt, és követte. Felettük az apatoszauruszok bömböltek és forogtak. Újabb has alatt húztak el. Kibukkantak a holdfényre, aztán ismét árnyék borult rájuk. A csorda közepén jártak, mintha valami őrülten ingó, rázkodó oszlopcsarnokban száguldanának.

Hatalmas láb csapódott le az orruk előtt, megrengetve a földet. A motor megcsúszott, ahogy Sarah élesen balra kanyarodott; bőr súrlódott hozzájuk.

– Kapaszkodj! – kiáltotta Sarah, a motor újból megfarolt, de szorosan a raptor nyomában maradt. Az apatoszauruszok bömböltek fölöttük, és tétován forgolódtak. A raptor cikázott, fordult, aztán előretört, és kirohant a csordából.

– A francba! – Sarah körbefordította a motort. Egy zúgó farokvég alig hibázta el őket, aztán maguk mögött hagyták az apatoszauruszokat, és űzték a menekülő raptort.

A motorbicikli száguldott a fűben.

– Utolsó esély! – kiáltotta Sarah. – Rajta!

Kelly felemelte a puskát. Sarah határozottan és gyorsan vezetett, egészen közel húzódva a vágtázó raptorhoz. Az állat egy pillanatra feléjük fordította a fejét, hogy odakapjon, de Sarah nem tágított, és öklével az állat fejére sújtott.

– Most!

Kelly a raptor nyakának szegezte a fegyver csövét. Az egész világon semmi más nem létezett már számára, csak ez az izmos nyak, betöltötte az egész látómezőjét – és megrántotta a ravaszt. A visszarúgó puska keményen gyomron vágta.

A raptor futott tovább.

– Nem! – kiáltotta sírással küszködve Kelly. – Nem! – És akkor a raptor felbukfencezett.

Sarah széles ívben megfordította a motort, és lefékezett. A raptor öt méterrel arrébb feküdt a fűben. Morgott. Csaholt. Aztán elcsendesedett.

Sarah átvette a puskát, és kinyitotta a tölténytárat. Kelly öt lövedéket pillantott meg benne.

– Azt hittem, ez volt az utolsó – mondta meglepetten.

– Hazudtam – vont vállat Sarah. – Várj meg itt.

Sarah elővigyázatosan megközelítette a raptort. Lőtt, és várt néhány pillanatot. Aztán lehajolt. Amikor visszatért, a kezében tartotta a kulcsot.

A raptorok a tetemet marcangolták a fészkelőhely egyik oldalán. De a mohóságuk már csökkent; némelyik állat megfordult, karmos mellső végtagjával az állkapcsát dörzsölte, és lassan a tisztás közepe felé indult.

Közelebb a ketrechez.

Thorne félrehajtotta a ponyvát, és bemászott a terepjáró rakterébe. Ellenőrizte a puskát.

Levine átcsúszott a vezetőülésbe. Elindította a motort. Thorne kitámasztotta magát a terepjáró hátuljában, megmarkolva a hátsó keresztrudat. Odaszólt Levine-nek:

– Indulj!

A terepjáró berobbant a tisztásra. A raptorok a tetemnél meglepődve emelték fel a fejüket a betolakodó láttán. Addigra a kocsi túljutott a tisztás közepén, elhaladt az óriás csontvázak mellett, a hatalmas bordák a fejük fölé tornyosultak, aztán Levine balra fordította a kocsit, az alumíniumketrec mellé. Thorne kiugrott, és mindkét kezével megragadta a ketrecet. A sötétségben nem tudta megállapítani, milyen súlyosan sérült meg Arby; a fiú arccal lefelé feküdt. Levine kiugrott a kocsiból, hogy segítsen. Thorne ráüvöltött, hogy menjen vissza, miközben felemelte a ketrecet, és a terepjáró rakterébe lökte. Thorne beugrott a ketrec mellé; Levine sebességbe tette a kocsit. A raptorok felmordultak mögöttük, és a nyomukba eredtek. Elképesztő sebességgel szelték át a tisztást.

Mikor Levine a gázpedálra lépett, a legközelebbi raptor magasra szökkenve felugrott a kocsi végére, fogaival megragadva a ponyvatartó vasat.

Levine gyorsított, és a terepjáró elhagyta a tisztást.

A sötétségben Malcolm visszasüppedt morfiumos álmaiba. Képek lebegtek a szeme előtt. Alkalmazkodási grafikonokat látott, a színes, számítógépes ábrák ezúttal az evolúció folyamatát modellálták. A csúcsoknak és völgyeknek ebben a matematikai világában élőlények populációit lehetett látni, alkalmazkodási csúcsokra kapaszkodva, illetve lecsúszni az alkalmazkodási képtelenség völgyeibe. Stu Kauffman és munkatársai kimutatták, hogy a fejlett szervezeteknek összetett belső gátlásaik vannak, melyek az alkalmazkodási optimum ellen dolgoznak, és a völgyek felé vezetnek. Ugyanakkor a komplex lények mégis a fejlődés által emelkedtek ki. Mert a maguk módján képesek voltak alkalmazkodni. Eszközökkel, tanulással, együttműködéssel.

A fejlett állatok alkalmazkodása a kölcsönös függőségükben rejlik. Nincs szükség arra, hogy megváltoztassák a testüket, mert az alkalmazkodásuk a társadalmilag meghatározott viselkedés. A viselkedés tanulást igényel. A fejlettebb állatoknak ezt a fajta alkalmazkodóképességét nem örökli át a következő generáció a DNS közvetítésével. Ezt a szerepet a tanítás veszi át. A csimpánzok megtanítják a fiatalokat, hogyan kell bottal termeszeket gyűjteni. Az ilyen tettek alkotják a kultúra csíráit, a szervezett társadalmi élet alapjait. De ennek az Elveszett Világnak az állatai elszigetelten nőttek fel, szülők nélkül, irányítás nélkül. Egyes állatkerti állatok nem tudnak gondoskodni az utódaikról, mert nem volt módjuk megtanulni, hogyan kell csinálni. Gyakran ügyet sem vetnek a kicsinyeikre, vagy rájuk hengerednek és összenyomják őket, vagy egyszerűen a terhükre van a kölyök, tehát megölik.

A velotiraptorok a legintelligensebb és a legvérengzőbb dinoszauruszok közé tartoztak. Mindkét tulajdonság viselkedési kontrollt igényel. Sok millió évvel ezelőtt, a letűnt krétaidőszaki világban szociális keretek szabályozták a viselkedésüket, és a viselkedési mintákat a felnőtt állatoktól tanulták meg a fiatalok. Az, hogy képesek voltak ilyen mintákat kialakítani, természetesen genetikai alapon nyugodott; maguk a minták azonban nem. Az alkalmazkodó viselkedés egyfajta moralitást jelentett, mely sok-sok generáción át fejlődött, minthogy folyamatosan sikeresnek bizonyult – lehetővé tette a faj tagjainak az együttműködést, a közös vadászatot, az utódok nevelését.

Csakhogy ezen a szigeten a velociraptorokat genetikai laboratóriumban állították elő. A fizikai megjelenésüket ugyan megszabta a génállományuk, a viselkedésüket viszont nem. Ezek az újonnan létrehozott raptorok nem idősebb állatok vezetésével ismerkedtek meg a világgal, akik megmutathatták volna nekik a megfelelő raptorviselkedést. Mindegyik állat kizárólag önmagáért élt – egy szerkezet, szabályok, együttműködés nélküli társadalomban, ahol csak a legönzőbbek és legrosszindulatúbbak maradtak életben, és a többiek elpusztultak.

A terepjáró erősen rázkódott, de gyorsult. Thorne a rácsokba kapaszkodva tartotta a ketrecet, nehogy leguruljon. A raptor ide-oda lendült a levegőben, de nem eresztette el a vasat. Levine visszakanyarodott az egyenletesebb folyópartra, és jobbra fordulva követte a víz szélét. A raptor nem tágított.

Levine egy újabb csontvázat fedezett fel az iszapos parton. Újabb csontváz? Hogy került ide ennyi csontváz? De nem jutott ideje mindezen eltöprengeni – tejes sebességgel áthajtott a bordák íve alatt. Reflektorok hiányában előrehajolt, és vaksin hunyorogva leste a holdfényben az esetlegesen felbukkanó akadályokat.

A raptor időközben megvetette a lábát a kocsin, eleresztette a ponyvatartó vasat, állkapcsaival ráakaszkodott a ketrecre, és húzni kezdte kifelé. Thorne előrelendült, és maga felé rántotta a ketrecet. A ketrec billegett, Thorne a hátára gördült. Sajátos kötélhúzásban találta magát a raptorral – és a raptor győzelemre állt. Thorne az utasülés köré kulcsolta a lábát. A raptor morgott; Thorne érezte az állat féktelen dühét, hogy elveszítheti a zsákmányát.

– Fogd! – kiáltotta Levine, és egy puskát nyújtott Thorne felé. Thorne a hátán feküdt, és mindkét kezével a ketrecbe kapaszkodott; nem tudta elvenni a fegyvert. Levine hátranézett, és nyomban felfogta a helyzetet. A visszapillantó tükörben látta a mögöttük vágtató falkát. Nem lassíthat, Thorne viszont nem eresztheti el a ketrecet. Vezetés közben Levine félig hátrafordult, és az utasülés támlájára fektette a fegyver csövét. Megpróbált célozni, miközben tudta, milyen könnyen eltalálhatja Thorne-t vagy Arbyt.

– Célozz! – kiáltotta Thorne. – Gyorsan!

Levine-nek sikerült fél kézzel kibiztosítania a puskát, és a raptor felé lendítette a csövet. Az állat felnézett, elengedte a ketrecet, és egy gyors mozdulattal ráharapott a cső végére.

Levine tüzelt.

A raptor szemei tágra nyíltak, mikor a lövedék becsapódott a torkába. Gurgulázó hangot hallatott, aztán megrándult, hátrazuhant a terepjáróból – és zuhantában kirántotta a puskát Levine kezéből.

Thorne négykézlábra állt, és a kocsi belsejébe húzta a ketrecet. A mélyére pillantott, de semmit sem tudott megállapítani Arby állapotáról. Felnézett; a raptorok még mindig a nyomukban voltak, de már húsz méterrel lemaradtak, és egyre nőtt a hátrányuk.

A műszerfalon megreccsent a rádió.

– Doki! – Thorne felismerte Sarah hangját.

– Igen, Sarah.

– Merre vagy?

– A folyót követjük – mondta Thorne.

A viharfelhők eloszlottak, ragyogó, holdfényes éjszaka köszöntött rájuk.

– Nem látom a reflektoraitokat – mondta Sarah.

– Mert nincs meg egyik sem.

Rövid csend után ismét megreccsent a rádió. Sarah hangjában aggodalom bujkált. – Mi van Arbyval?

– Elhoztuk – mondta Thorne.

– Hála Istennek. Hogy van?

– Nem tudnám megmondani. De él.

Visszaértek a széles völgybe; a fű ezüstösen csillogott a holdfényben. Thorne körülnézett, igyekezett betájolni magát. Aztán rájött: visszajutottak a lapályra, csak sokkal délebbre. A folyó magasles felőli oldalán jártak. Már csak a hegyi útra kellene feljutniuk, amely valahol balra lehet, és az az út elvezetné őket a megmaradt lakókocsihoz. Biztonságba! Megbökte Levine-t.

– Arra menjünk! – Jobbra mutatott.

Levine elfordította a kocsit. Thorne beleszólt a rádióba:

– Sarah.

– Igen, Doki.

– Visszamegyünk a lakókocsihoz, a hegyi úton.

– Rendben – mondta Sarah. – Majd találkozunk.

Sarah Kellyre pillantott. – Hol van a hegyi út?

– Azt hiszem, az a fenti út az – mondta Kelly, és a föléjük tornyosuló sziklafal gerincére mutatott.

Sarah bólintott.

– Jó. – És előreugratott a motorral.

A terepjáró átdübörgött az ezüstös füvön. Gyorsan haladtak. A raptorok eltűntek a hátuk mögül.

– Úgy látszik, leráztuk őket – mondta Thorne.

– Talán – sóhajtotta Levine. Amikor átvágott a vízmosáson, több állatot látott balra cikázni. Akár itt a fűben meglapulva is leshetnek rájuk. Nem volt meggyőződve róla, hogy ilyen könnyen feladják.

Az autó a sziklafalhoz ért. Közvetlenül előttük kanyargós út indult felfelé.

A hegyi út.

A terep egyenletesebbé vált. Thorne visszakúszott az ülések közé, és belekapaszkodott a ketrecbe. A rácsokon át a halkan nyöszörgő Arbyt fürkészte.

A fiú fél arca iszamos volt a vértől, az ingét is eláztatta. De a szeme kinyílt, és mintha megmozdította volna a végtagjait.

Thorne közel hajolt a rácshoz.

– Hallasz, fiam? – kérdezte halkan. Arby mormogva bólintott.

– Hogy érzed magad?

– Hát, voltam már jobban is – mondta Arby.

A terepjáró rákanyarodott a földútra, és fölfelé kapaszkodott a szélesen ívelő kanyarokban. Minél magasabbra jutottak, Levine annál inkább megkönnyebbült. Bízott benne, hogy most már nem érheti őket kellemetlen meglepetés.

Felnézett a gerincre. És a holdfényben megpillantotta a szökkenő sötét árnyékokat.

Raptorok.

Beletaposott a fékbe. – Most mihez kezdünk?

– Menj arrébb – mondta komoran Thorne. – Innen én vezetek.

A KÁOSZ KÜSZÖBÉN

Thorne felhajtott a gerinchez, és egyre gyorsítva balra fordult. Az út keskeny csíkként feszült előttük a holdfényben a sziklafal és a jobboldalt tátongó szakadék között. A szeme sarkából látta hat méterrel fölöttük, a terepjáróval párhuzamosan szökellő raptorokat a gerincen. Levine is észrevette őket.

– Mit tervezel? – kérdezte halálra váltán.

Thorne intett a fejével. – Kutasd át a szerszámosládát. Nézz bele a kesztyűtartóba. Bármi kapóra jöhet, ami a kezed ügyébe akad.

Levine előrehajolt, és tapogatózott a sötétben. Thorne tudta, hogy ezúttal valóban bajban vannak. A puskájuk elveszett. Egy vászontetejű terepjáróban ülnek, és az összes raptor rájuk pályázik. Úgy vélte, egy kilométernél valamivel kevesebbre lehetnek a lakókocsitól.

Vagy egy egész kilométerre. Amit mindenképpen meg kellene tenniük valahogy.

A következő kanyarban Thorne lassított, igyekezett a lehetőségekhez mérten minél távolabb tartani a kocsit a szakadéktól. Mikor kibukkant a kanyarból, egy raptort pillantott meg az út közepén kuporogni; fejét fenyegetően lehajtva nézett szembe velük. Thorne gázt adott. A raptor lábát előrenyújtva felszökkent a levegőbe. A motorház tetejére érkezett, karmai megcsikordultak, amikor bele akarta mélyeszteni a fémbe. Nekicsapódott a szélvédőnek, az üveg elfátyolosodott a pókhálószerű repedésektől. A szélvédőnek lapuló állat teljesen eltakarta Thorne elől a kilátást. Rátaposott a fékre.

– Hé! – kiáltott fel Levine, és előrebukott.

A raptor lecsúszott a motorházról. Thorne a gázpedálra lépett. A kocsi megugrott, és Levine visszazuhant az ülésbe.

Ebben a pillanatban három raptor rohant oldalról a kocsira.

Az egyik a felhágóra ugrott, és ráharapott az oldalsó tükörre. Az állat szeme vadul forgott közvetlenül Thorne arca mellett. Thorne balra lendítette a kocsit, neki-nekisúrlódva a sziklafalnak. Tízméternyire tőlük egy kőtömb meredt elő a sziklából. Thorne a raptorra pillantott, amelyik szívósan tartotta magát a felhágón, egészen addig, amíg a kőtömb le nem borotválta a kocsiról az oldalsó tükröt. A raptor nyomtalanul eltűnt.

Az út némileg kiszélesedett, így Thorne-nak több lehetősége nyílt manőverezni. Hirtelen súlyos puffanást hallott. Felnézett, a ponyva aggasztóan megsüllyedt a feje fölött. Aztán a vászon behasadt, görbe, tőrszerú karmok csaptak le a füle mellett.

Jobbra lendítette a kocsit, aztán balra. A karmok visszahúzódtak az utastérből, az állat azonban változatlanul odafönt kapaszkodott. Levine időközben egy hosszú vadászkést kerített, és beledöfött a vászonba. Azonnal lecsapott egy karom, és felhasította Levine kezét. Levine felordított fájdalmában, és elejtette a kést. Thorne gyorsan előrehajolt, és felkapta a padlóról.

A visszapillantó tükörben Thorne két újabb raptort pillantott meg. Az úton robogtak a nyomukban, és egyre csökkent a hátrányuk.

Ezen a szakaszon az út ismét kiszélesedett, és Thorne gyorsított. A raptor a tetőn előrehajolt, és fejjel lefelé a kocsi belsejébe bámult a törött szélvédőn át. Thorne a markában tartott kést teljes erővel újra és újra felfelé döfte, és mindannyiszor érezte, hogy testet ér. De úgy látszott, semmiféle hatást nem ér el. Az út kanyarodott, és Thorne meghintáztatta az autót. Az egész terepjáró rázkódott, végül a raptor elveszítette az egyensúlyát, és hátrafelé lebucskázott a tetőről, magával ragadva a ponyva legnagyobb részét is. Az állat az útra zuhant, a becsapódás erejétől felpattant a levegőbe, és leverte a lábáról a két üldöző raptort. Az ütközés mindhármukat a szakadékba sodorta.

– Ez az! – kurjantott fel Levine.

De nyomban egy újabb raptor ugrott le a szikláról és vágtatott előre, alig egy méterre a terepjárótól.

És szinte játékos könnyedséggel felszökkent a terepjáró végére.

Levine megdermedt. A raptor lehajtotta a fejét, karját előrenyújtotta, fogai megvillantak kitátott szájában – a támadás félreérthetetlen testtartása. A raptor rásziszegett.

Mindennek vége, futott át Levine agyán.

Verítékben úszott a teste, gyomorkavaró szédülés fogta el, csak az zakatolt az agyában kristálytiszta bizonyossággal, hogy számára pillanatokon belül minden véget ér. A fenevad ismét sziszegett, összecsattintotta az állkapcsait, és lekuporodott, hogy lendületet vegyen a végzetes ugráshoz – aztán hirtelen tajtékos hab buggyant ki a szája sarkán, fennakadt a szeme, görcsbe rándult a teste, és az oldalára dőlt. Nem mozdult többet.

Levine Sarah-t pillantotta meg mögöttük a motorbiciklin, és Kellyt, kezében a puskával. Thorne lassított; Sarah felzárkózott melléjük. Átnyújtotta a kulcsot Levine-nek.

– A ketrecé! – kiáltotta.

Levine kábán elvette, majdnem elejtette. Reszketett. Mozdulatai lelassultak. Majdnem meghaltam, gondolta.

– Vedd el, a puskát! – szólt oda Thorne.

Levine balra fordította a fejét, ahol több raptor is robogott párhuzamosan a Wranglerrel. Hatot számolt meg, de valószínűleg többen voltak. Elölről kezdte a számolást, az agya lassan forgott…

– Vedd már el azt az átkozott puskát!

Levine elvette a puskát Kellytől, kezében érezte a cső hideg fémjét.

Aztán a kocsi akadozni kezdett, a motor köhögött, és ki-kihagyott.

– Mi van? – kérdezte értetlenül Levine, és Thorne felé fordult.

– Baj – vetette oda kurtán Thorne. – Elfogyott a benzin.

Thorne üresbe tette a sebességváltót, és a kocsi egyre veszítve a sebességéből gurult előre. Előttük enyhe emelkedő kezdődött, ám utána ismét lejtett az út. Mögöttük Sarah a fejét rázta a motoron.

Thorne tudta, hogy egyetlen reményük, ha sikerül túljutniuk az emelkedőn.

– Szabadulj meg a ketrectől! – utasította Levine-t, majd, miután egy gyors pillantással felmérte az állapotát, hozzátette: – De előbb vedd ki Arbyt.

Levine sebesen hátrakúszott, és a zárba illesztette a kulcsot. A ketrec nyikorogva kinyílt. Kisegítette Arbyt.

Thorne feszülten figyelte a sebességmérő mutatóját. Harminc kilométeres óránkénti sebességgel haladtak. Huszonnyolccal. Huszonöttel. Aztán hússzal. A mellettük futó raptorok lassan kezdtek közelebb húzódni, mintha megérezték volna, hogy baj van a kocsival. Tizennyolc kilométer a sebesség. És csökken.

– Kint van – mondta Levine hátulról. Becsapta a ketrec ajtaját.

– Lökd ki a ketrecet – utasította Thorne. A ketrec leesett, és pattogva gurult le a hegyoldalról.

Tizenöt kilométer óránként. És csökken.

Aztán egyszer csak túljutottak az emelkedőn, és egyre gyorsulva gurultak lefelé. Húsz kilométer óránként. Huszonöt.

Harmincöt. Thorne bevette a kanyart, igyekezett nem hozzáérni a fékhez.

Levine hirtelen felordított:

– Soha nem érjük el a lakókocsit! – Teli tüdőből sikoltotta, szeme hatalmasra tágult a rettegéstől.

– Tudom. – Thorne is jól látta, hogy a balra álló lakókocsit egy újabb emelkedő választja el tőlük. Esélyük sincs odaérni. Az út azonban elágazott, és jobbra a laboratórium felé lejtett. Lejtett. És ha nem csal az emlékezete, gondolta Thorne, akkor mindvégig lejtős is marad.

Thorne jobbra fordult. Távolodott a lakókocsitól.

Megpillantotta a laboratórium irdatlan tetejét. Elgurult a laboratórium oldala mellett, és elkanyarodott a lakónegyed felé. Jobbra az igazgatói rezidencia emelkedett, elöl pedig a kis áruház a benzinkúttal. Esetleg, villant át rajta a gondolat, szert tehetnek benzinre is?

– Oda nézz! – ordított fel mellette Levine, és két kézzel hadonászva mutogatott hátrafelé. – Nézd! Nézd!

Thorne hátrapillantott a válla fölött. A raptorok elmaradtak mögöttük, láthatóan feladták az üldözést. Mintha elbizonytalanodtak volna a laboratórium közelségében.

– Nem követnek minket! – kiáltotta diadalmasan Levine.

– Az igaz – mondta Thorne. – De hova lett Sarah? A motorbiciklinek nyoma veszett.

A LAKÓKOCSI

Sarah Harding átugratott az alacsony emelkedőn. Mögötte négy raptor vágtatott. Sarah gyorsított, és sikerült néhány életbe vágó métert nyernie. Hátradőlt, és odakiáltotta Kellynek:

– Nagyon gyorsan kell végrehajtani!

– Mit?! – kiáltott vissza Kelly.

– Amikor elérjük a lakókocsit, azonnal rohanj be. Ne várj rám. Érted?

Kelly feszülten bólintott.

– Akármi történik, ne várj rám!

– Oké.

Harding elszáguldott a lakókocsiig, és hirtelen lefékezett. A motor megcsúszott a nedves füvön, oldalával csapódva a fémnek. De Kelly addigra már leszökkent, felugrott a lépcsőre, és bevetette magát az ajtón. Sarah be akarta vinni a motort is, de látta, hogy a raptorok nagyon közel járnak, túl közel. Feléjük lökte a járművet, és egyetlen mozdulattal átvetette magát a lakókocsi ajtaján, majd a hátára érkezve azonnal átpördült, és berúgta az ajtót, abban a pillanatban, amikor az első raptor nekicsapódott.

Nekifeszült az ajtónak, miközben az állatok kívülről újra és újra megdöngették. Zár után tapogatózott a sötétben, de nem talált.

– Ian, van zár ezen az ajtón?

Malcolm hangja álmatagon csengett.

– Az élet egy kristály – közölte.

– Ian, próbálj meg figyelni!

Kelly azonnal mellette termett, kezével gyorsan végigsiklott az ajtó szélén. A raptorok egyre erősebben döngették a fémet.

– Itt van! – mondta hirtelen Kelly. – A padló közelében. Harding meghallotta a fémes csattanást, és ellépett az ajtótól.

Kelly megfogta a kezét. A raptorok vadul morogtak, és nekinekivetették magukat a lakókocsi oldalának.

– Nem lesz semmi baj – mondta biztatóan Harding. Malcolmhoz lépett, aki még mindig az asztalon feküdt. A raptorok most az ablakot ostromolták Malcolm feje fölött, állkapcsaik megcsikordultak az üvegen. Malcolm közönyösen figyelte őket.

– Lármás fattyúk, nem igaz? – Mellette nyitva állt az elsősegélycsomag, és egy ampulla hevert a párnáján. Valószínűleg beinjekciózta magát.

Az állatok közben váratlanul abbahagyták a kísérletezést az ablakkal. Az ajtó túloldaláról fémes csikorgás hallatszott, és Sarah az ablakból észrevette, hogy a raptorok elvonszolják a motorbiciklit a lakókocsitól, és ugrálnak rajta féktelen dühükben. Nem sok hiányzott ahhoz, hogy kilyukasszák a gumiabroncsot.

– Ian – mondta Sarah. – Gyorsan cselekednünk kell.

– Engem semmi sem sürget – mondta derűsen Malcolm.

– Tartotok itt valamilyen fegyvert? – kérdezte Sarah.

– Fegyverek… ó… nem is tudom… – Felsóhajtott. – Egyáltalán, minek neked fegyver?

– Ian, kérlek!

– Túl gyorsan beszélsz – mondta szemrehányóan Malcolm. – Tudod, Sarah, igazán jót tenne neked, ha megpróbálnál lazítani egy kicsit. Rólam nem is beszélve.

A halálra vált Kelly felfigyelt arra a célratörő hangsúlyra, amivel Sarah a fegyvereket emlegette. És Kelly rádöbbent, Sarah soha nem ismer akadályt. Újult erővel töltötte el az asszony lenyűgöző akaratereje, az önbizalom, mely szemernyi kétséget sem hagyott afelől, hogy Sarah nem hagyja magát eltéríteni a szándékaitól, és Kelly buzgón kívánta, hogy legalább egy kicsit sikerüljön hasonlítania rá.

Kelly hamar rájött, hogy Malcolm doktortól hiába várnak segítséget. Valamilyen gyógyszer hatása alatt állhat, és nem törődik semmivel. Sarah pedig nem ismeri ki magát a lakókocsiban. Kelly viszont igen, hiszen korábban már töviről hegyire átkutatta, amikor ennivalót keresett. És felrémlett benne…

Gyorsan elkezdte kinyitogatni a fiókokat. Hunyorgott, megpróbált látni valamit a sötétben. Határozottan emlékezett egy fiókra, ami egy koponyával és keresztbe tett csontokkal megjelölt csomagot tartalmazott. Ez a csomag akár valamilyen fegyver is lehet, gondolta.

Hallotta Sarah hangját: – Ian, próbálj meg gondolkozni!

– Mást se próbálok, Sarah – mondta Malcolm doktor azon a távoli hangon. – A legcsodálatosabb gondolataim voltak. Tudod, azok a tetemek a raptorok fészkelőhelyén nagyszerűen példázzák…

– Később, Ian.

Kelly sorra átkutatta a fiókokat, és nyitva hagyta őket, hogy tudja, melyiket ellenőrizte már. És a keze egyszer csak hozzáért a durva vászonhoz. Előrehajolt. Igen, ez volt az.

Kelly előhúzta a meglepően súlyos, szögletes csomagot.

– Nézd, Sarah!

Sarah Harding az ablakhoz vitte a csomagot, ahol a holdfény bevilágított. Lehúzta a cipzárt a ponyván, és a tartalmára meredt. A csomagot nagy gonddal kipárnázott rekeszekre osztották. Három, gumiszerű anyagból készített tömböt látott benne, és egy kis oxigénpalackra emlékeztető ezüstös hengert.

– Miféle holmi ez?

– Azt hittük, jó ötlet – mondta Malcolm. – De most már nem vagyok olyan biztos benne. Ugyanis…

– Mi ez? – szakította félbe felcsattanva Sarah. Nem volt könnyű ébren tartania Malcolm figyelmét, aki könnyen el-elúszott az önkívület hullámain.

– Nem halálos – magyarázta Malcolm. – Alexander’s Ragtime Band. Úgy terveztük, hogy legyen nálunk…

– Mi ez? – ismételte meg Sarah, és Malcolm area elé emelte az egyik tömböt.

– Füstbomba, amivel…

– Füst… – mondta csalódottan Sarah. – Csak füstöt csinál?

– Igen, de…

– És ez micsoda? – Sarah felemelte az ezüstös hengert, írás látszott rajta.

– Kolineszteráz-bomba. Olyan gázt szabadít fel, ami átmeneti bénulást okoz. Legalábbis így mondták.

– Mennyire átmeneti?

– Néhány perc, úgy tudom, de…

– Hogyan működik? – kérdezte Sarah, és töprengve forgatta a kezében. Az egyik végén egy kis kupakot talált, egy csapszeggel. Nekiállt kihúzni a csapszeget, hogy bepillanthasson a szerkezetbe.

– Hagyd abba! – mondta váratlanul élénken Malcolm. – Pontosan így működik. Kihúzod a csapszeget, aztán eldobod az ampullát. Három másodpercen belül működésbe lép.

– Jó – mondta Sarah. Gyors mozdulatokkal elcsomagolta az elsősegély-felszerelést, és rácsapta a tetejét. Malcolm összerezzent.

– Mit csinálsz?

– Ki kell jutnunk innen. Ez a legfontosabb – mondta Sarah, és az ajtó felé indult.

Malcolm felsóhajtott.

– Olyan megnyugtató, hogy van egy férfi a háznál – mondta.

A henger csillogva bukfencezett át a holdfényben a levegőn. Négy-öt raptor gyűlt össze a motor körül. Az egyik állat felnézett, észrevette a néhány méterrel arrébb földet érő hengert.

Sarah az ajtó mellett várakozott.

Semmi sem történt.

Semmiféle robbanás.

Egyáltalán semmi.

– Ian! Nem működik.

A raptor kíváncsian odaugrott, ahol a henger eltűnt a fűben. Lehajolt, és amikor ismét felemelte a fejét, a henger az állkapcsai között csillogott.

Sarah felsóhajtott. – Nem működött.

– Ne is törődj vele – tanácsolta Malcolm.

A raptor megrázta a fejét, és ráharapott a hengerre.

– De ha…

Robbanás hallatszott, és sűrű fehér füstfelhő terjedt szét a tisztáson. A raptorok eltűntek a felhőben. Harding becsapta az ajtót.

– És most? – kérdezte Kelly.

Malcolm Sarah vállára támaszkodott, úgy vágtak át a tisztáson. A gázfelhő már eloszlott. Az első raptor, amelyikbe belebotlottak, teljesen mozdulatlanul, nyitott szemmel feküdt az oldalán. De élt. Harding látta a nyakán a verőeret. Az állat csak megbénult.

– Mennyi ideig tart a hatása? – kérdezte Malcolmtól.

– Fogalmam sincs – mondta Malcolm. – A széltől is függ.

– Nincs szél, Ian.

– Akkor egy darabig még ki kell tartania.

Továbbmentek. A raptorok körülöttük hevertek. Érezték a húsevőkre jellemző átható szagot. Az egyik állat keresztben feküdt a motorbiciklin. Sarah leeresztette Malcolmot a földre. A férfi felsóhajtott, aztán önfeledten dalra fakadt: – Várnak rám a dús gyapotmezők és a rég letűnt szép idők, nézd meg jól…

Harding kétségbeesetten rángatta a motorbicikli kormányát, de az állat túl nehéznek bizonyult ahhoz, hogy kiszabadítsa alóla a járművet.

– Segítek – mondta Kelly, és a kormány után nyúlt. Harding lehajolt, a raptor nyaka köré fonta a karját, és fölfelé húzta. Forró, pikkelyes bőr dörzsölte a karját és az állat. Sarah felnyögött, és hátrább hajolt.

– Dixilandben… da-du-da-du-da… élni-halni Dixie-ben…

– Sikerült? – nyögte Sarah.

– Még nem – mondta Kelly, és minden erejét összeszedve húzta a kormányt.

Harding arca centiméterekre volt a veloriraptor állkapcsaitól. A fej ide-oda billent, ahogy Sarah fogást váltott. A hideg tekintetű, nyitott szem egyenesen rá meredt. Harding magasabbra rántotta az állatot.

– Majdnem… – mondta Kelly. Harding felnyögött, és még egyet emelt. A szem pislogott.

Harding rémülten elejtette az állatot, és Kelly ebben a pillanatban rántotta ki a motort. – Megvan!

– Messze, messze… Messze délen… Dixie-ben… oly szépen éltem…

Harding megkerülte a raptort. Megrándult a gyilkos karmokkal felfegyverzett láb. A mellkas emelkedett és süllyedt.

– Menjünk – mondta. – Ian mögém. Kelly, te a kormányra.

– Messze… messze… me-hessze dé-hélen…

– Induljunk – mondta Harding, és felpattant a motorra. A raptoron tartotta a tekintetét. Megrándult a fej. Ismét pislogott a szem.

Az állat kezdett magához térni.

– Menjünk, menjünk. Menjünk!

A TELEP

Leereszkedtek a lakónegyed felé. Kelly mellett elnézve, Sarah felfedezte az áruház közelében parkoló Wranglert. Lefékezett. Kelly kinyitotta az áruház ajtaját, és beljebb segítette Malcolmot. Sarah betolta a motorkerékpárt, aztán becsukta az ajtót.

– Doki?

– Itt vagyunk – mondta Thorne. – Arbyval.

Az ablakon beszűrődő holdfényben az áruház megtévesztően emlékeztetett egy elhagyott üdülőhelyi vegyesboltra. Az egyik oldalon üvegfalú üdítőitalos hűtőpult állt, az egymásra fektetett dobozok átderengtek az üveget borító porrétegen. Mellette egy drótpolcon grillázzsal töltött csokoládérudak és Twinky csokik sorakoztak, csomagolásukon átütött a penész. A szomszédos újságos rekeszben a felpöndörödött szélű folyóiratok és képes magazinok címoldala öt évvel ezelőtti dátumot mutatott.

A helyiség túloldalán helyezték el az alapvető árucikkeket: fogkrém, aszpirin, napolaj, sampon, fésűk és kefék, aztán trikók, sortok, zoknik, teniszütők, fürdőruhák következtek. Továbbá a szokásos ajándéktárgyak: kulcstartók, hamutartók, üvegpoharak.

Középen kis szigetet alakítottak ki, ahol egy számítógépes pénztárgép, egy mikrohullámú sütő és egy presszógép állt. A mikrohullámú ajtaja szélesre tárult; kisebbfajta állatok fészket rendeztek be a belsejében, de már régen elhagyták. A törött kávéfőzőt pókháló borította.

– Micsoda mocsok – jegyezte meg Malcolm.

– Nekem megfelel – mondta Sarah Harding. Az ablakokat rács védte. A falak elég szilárdnak látszottak. A dobozolt áruk még fogyaszthatóak voltak. Hátul a „Pihenő” felirat azzal kecsegtetett, hogy talán még vízre is szert tehetnek. De egy darabig mindenképpen biztonságban lehetnek.

A padlóra fektette Malcolmot, aztán átsietett Thorne-hoz és Levine-hez, akik Arbyt vizsgálták.

– Elhoztam az elsősegély-felszerelést – mondta Sarah. – Hogy van Arby?

Thorne vállat vont. – Zúzódások és vágások. De nem tört el semmije. Összességében nem olyan rossz a helyzet, mint amilyennek látszik.

– Mindenem megsérült – panaszolta Arby. – Még a szám is.

– Valaki keresse meg a világítást – mondta Sarah. – Hadd nézzelek, Arby. Úgy látom, elvesztetted néhány fogadat, ennyi az egész. Az a vágás a fejeden nem olyan súlyos. Gézzel letörölte a vért, közben futólag Thorne-hoz fordult. – Mennyi időnk van még a helikopter megérkezéséig?

Thorne az órájára pillantott. – Két óra.

– És hol száll le?

– Több kilométerre ide.

– Jó – bólintott Sarah. – Ezek szerint van két teljes óránk, hogy eljussunk a leszállóhelyig.

Kelly közbeszólt: – De hogyan? Az autóból kifogyott az üzemanyag.

– Ne aggódj! – mondta Sarah. – Kitalálunk valamit. Minden rendben lesz.

– Mindig ezt mondod! – fakadt ki Kelly.

– Mert mindig ez az igazság – felelte könnyedén Sarah. – Nos, Arby, jó lenne, ha segítenél egy kicsit. Fel kellene ülnöd, hogy levehessem az ingedet…

Thorne félrevonult Levine-nel. Levine szeme természetellenesen tágra nyílt, teste meg-megrándult. A terepjáróban átélt események láthatóan teljesen kifordították önmagából.

– Miről fecseg ez a nő? – kérdezte ingerülten. – Egyszerűen csapdába estünk! Csapdába! – Hisztérikusan csengett a hangja. – Nem tehetünk semmit. Én mondom, mindannyian itt fogunk…

– Tartsd a szád! – reccsent rá Thorne, és megragadta a karját. – Ne zaklasd föl a gyerekeket.

– Nem zaklatom, jó, és akkor mi a különbség? Vagy tényleg kitalál valamit, amire őszintén szólva semmi esély, vagy… Hé! Nyugalom!

Thorne erősen megszorította a karját. Közel hajolt Levinehez.

– Túl öreg vagy ahhoz, hogy ilyen cirkuszt rendezz – szólt rá csendesen. – Szedd össze magad, Richard. Figyelsz rám?

Levine bólintott.

– Helyes. Nos, Richard, most kimegyek, és megnézem, működik-e a benzinkút.

– Képtelenség, hogy működjön – horkant fel Levine. – Öt év elteltével?! Hidd el, csak az idődet vesz…

– Richard – mondta nyomatékosan Thorne. – Muszáj utánanézni a kútnak!

Rövid csend támadt. A két férfi farkasszemet nézett.

– Úgy érted, hogy kimész? – mondta végül csendesen Levine.

– Igen.

Levine a homlokát ráncolta.

Sarah Arby mellett kuporgott, és kissé türelmetlenül odaszólt: – Mi lesz a világítással, fiúk?

– Egy pillanat – mondta fennhangon Thorne. Levine-hez hajolt. – Rendben?

– Rendben – mondta Levine, és mély lélegzetet vett.

Thorne az ajtóhoz ment, kinyitotta, és kilépett a sötétségbe. Levine gyorsan becsukta mögötte az ajtót. Thorne meghallotta a halk kattanást is.

Azonnal megfordult, és halkan megkapirgálta a fát. Levine résnyire nyitotta az ajtót, és aggódva kikémlelt.

– Az ég szerelmére – suttogta Thorne. – Ne zárd be!

– Csak arra gondoltam…

– Ne zárd be ezt az istenverte ajtót!

– Jó, jó. Elnézést.

– Az ég szerelmére. – Thorne megcsóválta a fejét.

Behúzta az ajtót, és visszafordult. Szembenézett az éjszakával.

Csend honolt a telepen. Csak a kabócák szakadatlan dongása hallatszott. Szinte túlságosan is nagy a csend, gondolta. De lehet, hogy csak azért támadt ez a benyomása, mert végre nem hallotta az állandóan acsargó raptorokat. Thorne háttal az ajtónak állt, hosszú ideig csak meresztette a szemét a tisztásra.

Nem látott mozgást.

Végül elszánta magát; a terepjáróhoz sietett. Kinyitotta az ajtaját, és a rádió után tapogatózott. Az utasülés alatt találta meg. Felvette, és visszavitte az áruházhoz. Bekopogott.

Levine azonnal kinyitotta.

– Nincs zárva – mondta mentegetőzve.

– Nesze. – Thorne a kezébe nyomta a rádiót, és újra becsukta az ajtót.

Feszülten figyelt. A telep csendes volt körülötte. Telihold ragyogott az égen. Szellő sem rezdült.

Óvatosan a benzinkúthoz lopakodott. A fecskendőfejet rozsda és pókháló fedte. Kihúzta a helyéről, és megnyomta a kallantyút. Egyetlen csepp folyadékot sem sikerült előpumpálnia.

Letörölte a kis üvegablakot, ami mögött az üzemanyag mennyiségét lehetett szemmel tartani, és a kezébe pottyant az üveg. Egy pók rohant át a fémből készült számjegyeken.

Nincs üzemanyag.

Márpedig üzemanyag nélkül soha nem érik el a helikoptert. Thorne elgondolkozva szemlélte a szivattyút. Egyszerű, megbízható szerkezet volt, amilyent éppen a megbízhatósága miatt a félreeső helyeken szoktak alkalmazni. Ami teljesen logikus, hiszen végül is egy szigetre telepítették.

Egy szigetre, tűnődött el. Sziget…

Amiből az következik, hogy az utánpótlás csak repülőn vagy hajón érkezhetett. Tekintettel a költségekre, valószínűleg hajón. Kis hajókon, és kézi erővel rakodták ki a szállítmányt, vagyis…

Előrehajolt, a holdfényben szemügyre vette a szivattyú alapját. Ahogy sejtette, nem látott föld alá süllyesztett tartályt. Vastag fekete PVC-cső bukkant elő az egyik saroknál, és félig a földbe ásva futott tovább az áruház mentén.

Thorne követte a csövet. Egy-egy pillanatra megtorpant hallgatózni, aztán osont tovább.

Végül három ötvengallonos fémhordóra bukkant az egyik oldalfal mellett, fekete csövek kapcsolták össze őket. Minden ilyen hordókban érkezhetett a szigetre.

Megkocogtatta a hordókat. Üresen kongtak. Megemelte az egyiket, hátha meghallja a folyadék loccsanását az alján. Legfeljebb négy, mondjuk hat literre lenne szükségük…

De semmi.

A hordók üresek voltak.

Három hordónál egészen biztosan többnek kell lennie, gondolta. Gyors fejszámolást végzett. Egy ekkora laboratóriumhoz legalább hat ellátó jármű tartozott, talán több. Még ha üzemanyag-takarékosak is, harminc vagy negyven gallon üzemanyagot fogyasztanak egy hét alatt. A biztonság kedvéért a cég legkevesebb két hónapi készletet tárolhatott, talán hat hónapra elegendőt is.

Vagyis valahol még rejtőzik tíz-harminc hordó. Márpedig a tele acélhordók nehezek, úgyhogy nyilván a közelben tárolták. Valószínűleg csak néhány méternyire…

Lassan, alaposan körülnézett. Az apróbb részleteket is egészen jól meg tudta különböztetni a ragyogó holdfényben.

Az áruházon túl kis tér nyílt, majd rododendronbokrok következtek, melyek benőtték a teniszpályához vezető ösvényt. A bokrok fölött idelátszott a kúszónövényekkel borított drótkerítés. Balra állt a telep első házikója, melyből Thorne csak a tető sötét foltját látta. A teniszpályától jobbra, közelebb az áruházhoz, sűrű lombozat állta el a kilátást, bár ebben a pillanatban Thorne megpillantott egy rést a lombok között…

Egy ösvényt.

Kilépett az áruház fedezékéből, és megközelítette a sötét hasadékot. Függőleges vonalat vett észre a bozótban; egy nyitott faajtó élét, amint rövidesen rádöbbent. Egy kamra lapult a lombozat mögött. Ahogy közelebb ért, rozsdás fémbetűk sora tárult a szeme elé:

VIGYÁZAT

NYÍLT LÁNG HASZNÁLATA TILOS

GYÚLÉKONY ANYAGOK

Megállt, hallgatózott. A távolban morogtak a raptorok, de egyre messzebbről hallatszott a hangjuk. Valami szerencsésen visszatartotta őket attól, hogy a telep körzetébe lépjenek.

Thorne dobogó szívvel várakozott, tekintetét a kamra sötét bejáratára szegezve. Végül belátta, hogy nincs választási lehetősége. Elszántan előrelépett.

A kamrához vezető ösvény nedvesen csillogott az esti esőtől, de a kamra belseje száraz maradt. Kis helyiség volt, talán négyszer négy méter alapterületű. Egy tucat rozsdás hordó állt a fal mellett. Három vagy négy további tartály az oldalán feküdt. Thorne sorra mindegyiket megvizsgálta. Könnyűek voltak; üresek.

Mindegyik üres!

Thorne a vereség keserű tudatával indult a bejárat felé.

Egy pillanatra megtorpant, a tájat figyelte. Neszt hallott.

Egyenletes lélegzés neszét.

Levine ablaktól ablakig ugrott, ahogy Thorne útját követte. Teste megfeszült. Mit művel már megint Thorne? Olyan messzire elment az áruháztól! Micsoda ostobaság, odakint tekeregni az éjszakában. Nyugtalan pillantást vetett az ajtóra. Bárcsak bezárta volna, gondolta.

Thorne időközben eltűnt a bozótban. És már olyan hosszú ideje nyoma veszett! Legalább egy vagy két perce.

Levine kibámult az ablakon, és az ajkába harapott. Hallotta a raptorok távoli morgását, és a tudatára ébredt, hogy azóta sem jöttek közelebb. Ott maradtak, valahol a laboratórium bejáratán túl. Eltöprengett. Miért? A kérdés visszacsengett az elméjében. Hűvösen, minden érzelmi töltet nélkül, tudományos problémaként. Egyszerűen csak egy érdekes kérdés, amire választ kell találni. Miért tartották magukat távol a raptorok a laboratóriumtól?

A legképtelenebb ötletek merültek fel benne. A raptorok eredendően rettegnek a laboratóriumtól, ahol születtek. Emlékeznek a ketrecekre, és nem akarnak ismét fogságba esni. De gyanította, hogy a legegyszerűbb kínálkozó magyarázat egyúttal a legvalószínűbb is – hogy a laboratóriumot övező vidék egy másik állat által szagnyomokkal megjelölt, védett terület. Hirtelen eszébe jutott, hogy még a tirannoszaurusz is megállás nélkül vágott át rajta, mintha igyekezett volna mielőbb átjutni.

De miféle lény területe lehet?

Levine tanácstalanul lesett kifelé az ablakon.

– Mi lesz a világítással? – hallotta Sarah türelmetlen kérdését. – Szükségem lenne rá!

– Azonnal – mondta Levine.

Thorne csendben hallgatózott.

Halk, enyhén horkoló kilélegzést hallott. Egy nagy testű állat várakozik a közelben. A hang a jobb oldala felől érkezett. Thorne lassan arra fordította a fejét.

De semmiféle újdonságot nem fedezett fel. A holdfény ragyogóan világított a kis lakónegyed fölött. Látta az áruházat, a benzinkutat, a terepjáró sötét árnyékát és a rododendronbokrokat. A teniszpályát a bokrok mögött.

Semmi mást.

Érzékeit megfeszítve figyelt.

A halk horkolás folytatódott, gyenge szellőnél alig hangosabban. De nem fújt a szél; a levelek meg sem moccantak.

Vagy mégis?

Thorne-t elfogta a nyugtalanító érzés, hogy valami folyamatosan elkerüli a figyelmét. Észre kellene vennie valamit, közvetlenül a szeme előtt, de képtelen meglátni. Az erőfeszítéstől mintha káprázni kezdett volna a szeme. Könnyű, leheletnyi mozgást vélt felfedezni jobbra, a bokrok között. A levelek mintázata meg-megrezzent a holdfényben, aztán mozduladanná merevedett.

Kétségek gyötörték.

Hirtelen úgy találta, hogy nem is a bozótot figyeli, hanem a drótkerítést, melynek sűrű rombuszmintája néhány helyen előbukkant a levelek alól.

A kerítés mozgott. Alig észrevehetően, talán csak az éjszakai fények játéka következtében látszott úgy, de fodrozódott.

Thorne a kerítésre összpontosított. Talán valóban mozog, gondolta. Talán egy állat nyomja kifelé belülről a kerítést.

Ez az elképzelés azonban nem tűnt meggyőzőnek.

Valami más…

Hirtelen lámpák gyulladtak az áruházban. Átvilágítottak a rácsos ablakokon, geometrikus mintájú árnyékokat vetve a tisztáson át a teniszpálya melletti bozótra. És egy pillanatra, éppen csak egy villanásra Thorne észrevette, hogy a különös formájú bokrok valójában nem növények; két, egymás mellett álló, két méternél is magasabb dinoszaurusz. És egyenesen rá merednek.

A testüket világos és sötét foltok borították, melyek jóvoltából tökéletesen egybeolvadtak a levelekkel, sőt még a teniszpálya kerítésével is. Thorne zavartan nézte őket. Elképesztően tökéletesnek bizonyult az álcázásuk, amíg az áruház ablakaiból előtörő fénysugarak meg nem világították az alakjukat.

Thorne a lélegzetét is visszafojtotta. Felfedezte, hogy a lombozatot imitáló foltos minta csak az állatok mellkasáig tartott, fölötte sűrű háló apró rombuszai sorakoztak. Hajszálra megegyezően a drótkerítéssel.

Aztán a minták Thorne szeme láttára elhalványultak, az állatok bőre krétafehérre sápadt, és függőleges csíkok kezdtek előtűnni rajta – az ablak rácsainak árnyékát utánozva.

És a két dinoszaurusznak ismét nyoma veszett. Thorne hunyorogva igyekezett legalább a körvonalaikat felfedezni, de nem járt sikerrel. Kénytelen volt beérni azzal az aggasztó tudattal, hogy ott vannak.

Változtatták a színüket, mint a kaméleonok. De ilyen hihetetlenül hatékony mimikrivel egyetlen kaméleon sem rendelkezik.

Thorne lassan visszahátrált a kamra sötétjébe.

– Istenem! – szólalt meg Levine, változatlanul kifelé bámulva az ablakon.

– Elnézést – mondta szárazon Harding. – De be kellett kapcsolnom a világítást. Sötétben nem tudom ellátni a fiú sebeit.

Levine nem válaszolt. Megpróbálta értelmezni a szeme elé táruló látványt. Hirtelen felötlött benne Diego halála. Abban a végtelenül rövid pillanatban érezte, hogy valami elkerülte a figyelmét. Most rájött, hogy mi. De az messze meghaladt mindent, amit eddig ismert…

– Mi látsz? – kérdezte Sarah, és mellé állt az ablakba. – Thorne?

– Nézd! – mutatta Levine.

Sarah értetlenül méregette a szemét. – A bokrokat? Mit? Én csak azt…

– Nézd! – ismételte Levine.

Sarah ezúttal hosszabban figyelt, aztán megrázta a fejét.

– Sajnálom.

– Kezdd a bokrok aljától – magyarázta Levine. – Aztán lassan emeld feljebb a tekinteted… csak nézd… nézd. És meglátod a körvonalakat.

Sarah hamarosan felsóhajtott. – Nem látom.

– Akkor oltsd el a lámpát – ajánlotta Levine. – És észre fogod venni.

Sarah kikapcsolta a világítást, és a két állat függőlegesen csíkozott fehérlő teste egy pillanatra élesen kibontakozott a sötét háttérből. Ám a mintázatuk szinte azonnal kezdett átalakulni.

Harding visszatért, és ezúttal azonnal felfedezte az állatokat. Halkan füttyentett.

– Ez igen – mondta. – Ketten vannak?

– Közvetlenül egymás mellett.

– És… eltűnik a mintájuk?

– Igen. Eltűnik. – Ahogy figyelték, bőrük csíkos mintáját a rododendronok leveles mintája váltotta fel. A két dinoszaurusz láthatatlanná vált. A mintázat összetettsége olyan felhámszerkezetre utalt, amely némelyik tengeri puhatestűre jellemző. Az árnyékolás aprólékossága, a változás elképesztő sebessége azt sugallta…

Harding összevonta a szemöldökét. – Mik ezek?

– Hasonlíthatatlan képességű színváltók, afféle kaméleonok – lelkendezett Levine. – Bár nem vagyok teljesen meggyőződve róla, láttam egy olyan hivatkozást, mely szerint…

– Mik ezek? – ismételte türelmetlenül Sarah.

– Nos, minden bizonnyal Camotaurus sastrei. Patagóniából került elő a maradványa. Jó három méter magas, jellegzetes fejjel; figyeld meg a tömpe buldogpofát és a széles szarvpárt a szemek fölött! Csaknem, mintha szárnyak…

– Ragadozók?

– Igen, persze, nekik…

– Hol van Thorne?

– Eltűnt jobbra a bokrok között. Azóta nem került elő, de…

– Mit tehetnénk?

– Tenni? – mondta savanyúan Levine. – Nem értelek.

– Muszáj tennünk valamit – szólt rá Sarah lassan, tagoltan, mintha kisgyermekhez beszélne. – Segítenünk kell Thorne-nak, hogy visszajuthasson.

– Elképzelni sem tudom, mit tehetnénk – tárta szét a karját Levine. – Azok az állatok egyenként legalább két mázsát nyomnak. Ráadásul ketten vannak. Mondtam neki, hogy ne menjen ki. De most…

Harding a homlokát ráncolta.

– Menj, kapcsold be a világítást – mondta hirtelen.

– Jobb lenne, ha…

– Kapcsold be a világítást!

Levine bosszúsan elfordult. Megosztotta Sarah-val ezt az igazán figyelemre méltó felfedezést, ami annak ellenére is jelentős, hogy természetesen nem példa nélküli a hasonló gerincesek körében – és akkor ez a goromba asszony parancsokat osztogat. Levine mélyen megsértődött. Elvégre Harding igazán nem valami nagy tudós. Közönséges mezei természetbúvár, aki tökéletesen nélkülözi az alapvető elméleti felkészültséget. Azok közé a megszállottak közé tartozik, akik képesek egész nap turkálni az állatszarban, és azt képzelik, hogy eredeti kutatásokat végeznek. Romantikus ugrálás a szabadban, lehetőleg fürdőszoba nélkül. Ami persze minden izzadságszagú erőlködés ellenére sem tudomány…

– Be! – kiáltott fel Harding, miközben kinézett az ablakon. Levine meggyújtotta a lámpát, és az ablak felé indult.

– Ki!

Gyorsan visszafordult, és leoltotta a lámpát.

– Be!

Ismét bekapcsolta a világítást. Harding elfordult az ablaktól.

– Idegesíti őket – mondta.

– Nos, valószínűleg arról van szó, hogy az ingerületátvitel sebessége…

– Magam is úgy gondolom – vágott közbe Sarah. Hát persze, gondolta megvetően Levine.

– Nyisd ki ezeket – mondta Harding, levett néhány zseblámpát az egyik polcról, és Levine kezébe nyomta őket. Elemeket markolt ki a szomszédos rekeszből. – Remélem, még működnek.

– Mit akarsz csinálni? – kérdezte idegesen Levine.

– Együtt fogjuk csinálni – mondta komoran Sarah.

Thorne a kamra sötétjéből meredt az ajtó világosabb négyszögére. Valaki kapcsolgatta a lámpát az áruházban. Aztán egy ideig világosak maradtak az ablakok. Majd hirtelen megint elsötétedtek. A kamra előtti területet csak a holdfény világította meg.

Mozgást hallott, halk, csoszogó lépteket. Ismét hallotta a légzést. És meglátta a két dinoszauruszt. Felegyenesedve, mereven kinyújtott farokkal jártak. Járás közben folyamatosan változott a bőrük mintázata, és nehezen lehetett szemmel tartani őket, de Thorne meggyőződhetett róla, hogy a kamra felé tartanak.

A bejárat előtt körvonalaik kirajzolódtak a holdfényben. Kis tirannoszauruszoknak látszottak, eltekintve a szemük fölötti kinövésektől, és hogy a tirannoszauruszénál is csenevészebb mellső végtagjaik voltak. A ragadozók előrehajtották szögletes fejüket, és kíváncsian belestek a kamrába. Horkantgattak, szimatoltak. Farkuk lassan lengett mögöttük.

Thorne egy pillanatra abban bízott, hogy az állatok nem férnek be a kamrába. De aztán az első lejjebb hajtotta a fejét, felmordult és belépett.

Thorne a lélegzetét is visszafojtotta. Vadul kutatott az agyában egy mentő ötlet után, de mintha valamennyi gondolata elillant volna. Az állatok céltudatosan mozogtak; az első félrehúzódott, így a második is be tudott lépni.

Ekkor az áruház mellett fények ragyogtak fel. A fénykévék végigsöpörtek a környéken, és megállapodtak a dinoszauruszokon. A fénysugarak lassan mozogtak ide-oda, mint a keresőfények, szeszélyes mintákat rajzolva az állatok bőrére.

A dinoszauruszok nyilvánvalóan kényelmetlenül érezték magukat a világításban. Morogtak, igyekeztek kitérni a fények elől, ám a fénysugarak folyamatosan pásztáztak rajtuk, keresztezték egymást a testükön. A fénykévék nyomában a bőr elfehéredett, újrarajzolva a fénycsóvák útját, miután azok már továbbhaladtak. Az állatokon világos és sötét csíkok vándoroltak zavarba ejtő szeszéllyel.

A fények egyetlen pillanatra sem állapodtak meg, csak olyankor, amikor a dinoszauruszok szemébe sütöttek. A nagy szemek riadtan hunyorogtak az előreugró nyúlványok alatt; az állatok tekergették a fejüket, és félrekapdosták, mintha legyek bosszantanák őket.

A dinoszauruszok egyre izgatottabbak lettek. Kihátráltak a kamrából, és fenyegetően bömböltek a mozgó fényekre.

A fények azonban könyörtelenül hasogatták a sötétséget. A dinoszauruszok ismét felbömböltek, és néhány tétova lépést tettek a fények forrása felé, hogy elijesszék. De nem volt meggyőző a fellépésük. Láthatóan feszengtek a kóválygó fények között. Hamarosan sarkon fordultak, és a fénycsóvák elkísérték őket, végig a teniszpálya mentén.

Thorne előrelendült.

Harding hangját hallotta: – Doki? Jobb lenne, ha előjönnél, mielőtt úgy döntenek, hogy mégis megnéznek közelebbről.

Thorne a fények felé futott. Néhány pillanat múlva Levine és Harding mellett állt. Égő zseblámpákat tartottak a kezükben, és szorgalmasan lengették.

Valamennyien visszatértek az áruházba.

Levine becsapta az ajtót maga mögött, és kimerülten nekidőlt. – Soha életemben nem voltam így megrémülve!

– Richard – szólt rá hidegen Harding. – Uralkodj magadon, ha lehet. – Átvágott a helyiségen, és a pultra tette a zseblámpákat.

– Tiszta őrület – állapította meg Levine a homlokát törölgetve. Úszott a verítékben, sötét foltok ütöttek át az ingén.

– Igazán könnyen ment – helyesbített Harding. Thorne-hoz fordult. – Ahhoz, hogy a bőrük válaszoljon az ingerre, időre van szükségük. Mondjuk egy polippal összehasonlítva igen kevés időre, de valamennyire mégiscsak. Az ingerületátvitel sebessége korlátozott. Ezek a dinoszauruszok, akár a többi színét változtató állat, teljesen ráhagyatkoznak az álcázásukra. Alapvetően rejtőzködők. Nem különösebben fürgék vagy leleményesek. Órákon át állnak mozdulatlanul egy viszonylag állandó környezetben, beleolvadva a háttérbe, és várnak, amíg a gyanútlan zsákmány melléjük ér. De ha állandóan változó megvilágításba kerülnek, akkor tudják, hogy láthatóak, és nyugtalankodni kezdenek. Ha pedig már eléggé nyugtalanok, akkor végül inkább elmenekülnek. Ahogy tapasztalhattuk is.

Levine megfordult, és villámló tekintetet vetett Thorne-ra.

– A te hibád volt. Ha nyugton maradsz, és nem lófrálsz el…

– Richard – vágott a szavába Harding. – Üzemanyagra van szükségünk, különben soha nem szabadulunk ki innen. Vagy te mindenáron maradni akarsz?

Levine sértődötten hallgatott. Thorne megköszörülte a torkát.

– Nos – mondta –, az a helyzet, hogy a kamrában egyetlen csepp benzint sem találtam.

– Hé, fiúk! – kiáltott fel Sarah. – Oda nézzetek, ki van itt!

Arby Kellyre támaszkodva csatlakozott a társasághoz. Ruhát váltott az áruház készletéből: most úszónadrágot és trikót viselt. A trikón a következő felirat állt: „InGen Biotechnikai Labor”, és alatta: „Kezünkben a jövő!”

Arby szeme körül monokli látszott, pofacsontja megdagadt, és egy vágás is volt a homlokán; ez utóbbit Harding korábban bekötözte. Kezét, lábát zúzódások borították. De járt, és még egy kissé ferdére sikerült mosolyt is sikerült kipréselnie.

– Hogy érzed magad, fiam? – érdeklődött Thorne.

– Tudják, mire vágyom most mindennél jobban a világon? – kérdezett vissza válaszként Arby.

– Ki vele! – biztatta Thorne.

– Diet Coke-ra – mondta Arby. – És rengeteg aszpirinra.

Sarah Malcolm fölé hajolt, aki halkan mormogott magában, és üres tekintettel meredt felfelé.

– Arby hogy van?

– Egész jól.

– Nincs szüksége morfiumra?

– Nem. Nem hiszem.

– Egy egészen kevésre sem?

– Egy egészen kevésre sem.

– Jó neki – sóhajtotta Malcolm. A feje alá tette a karját, és lehunyta a szemét.

Thorne eltakarította a fészket a mikrohullámú sütőből, és megmelegített egy doboz marharagut. Talált egy csomag mindenszentek napi motívumokkal díszített papírtányért, és a vidám tökökre és denevérekre kanalazta az ételt. A két gyerek mohón habzsolt.

Thorne Sarah-nak is tálalt, aztán Levine-hez fordult. – Mi van veled?

Levine kibámult az ablakon. – Semmi.

Thorne vállat vont.

Arby odatartotta a tányérját. – Kaphatok még?

– Hát persze – mondta Thorne. Odaadta a saját adagját.

Levine letelepedett Malcolm mellé.

– Nos – mondta Levine –, egy dologban mégis igazunk volt. Ez a sziget igazi Elveszett Világ – eredeti, autonóm, érintetlen ökoszisztéma. Az első pillanattól kezdve igazunk volt!

Malcolm kinyitotta a szemét.

– Viccelsz? – kérdezte gúnyosan. – És hogy illeszted a képbe az elpusztult apatoszauruszokat?

– Már gondolkoztam rajta – jelentette ki Levine. – A raptorok valószínűleg megölték őket. Aztán…

– Mit csináltak? – szólt közbe Malcolm. – Megölték és elszaladtak velük a fészkükhöz? Azok az állatok ötven tonnát nyomnak, Richard! Száz raptor sem tudná elcipelni őket. Nem, nem. – Sóhajtott. – A tetemeket a folyó sodorta a kanyarulatig, és ott partra vetette őket. Azért telepedtek oda a raptorok, mert bőséges és kényelmes táplálékforrást találtak, ami időről időre meglepte őket egy-egy elpusztult apatoszaurusszal.

– Hát, ami azt illeti, tulajdonképpen lehetséges…

– De miért van annyi döglött apatoszaurusz, Richard? Miért nem éri el egyetlen állat sem a teljes felnőttséget? És miért él olyan sok ragadozó ezen a szigeten?

– Nos… Természetesen több adatra volna szükségünk… – kezdte habozva Levine.

– Szó sincs róla – legyintett Malcolm. – Jártál a laborban, nem? Hidd el, már tudjuk a választ.

– Nos, hogy szól? – kérdezte bosszúsan Levine.

– Prionok – mondta Malcolm, és behunyta a szemét. Levine összevonta a szemöldökét. – Miféle prionok? – Malcolm felsóhajtott.

– Ian – sürgette Levine –, mik azok a prionok?

– Hagyj magamra – mondta Malcolm, és erőtlenül intett.

Arby az egyik sarokba gömbölyödött. Thorne összegöngyölt egy trikót, és a fiú feje alá tette. Arby motyogott félálomban, és elmosolyodott.

Néhány pillanat múlva már horkolt is.

Thorne felállt, és az egyik ablaknál tépelődő Sarah-hoz lépett. A fák koronája fölött halványkék árnyalat jelent meg az égen. Világosodott.

– Mennyi időnk maradt? – kérdezte Sarah. Thorne az órájára pillantott. – Talán egy óra. Sarah fel-alá kezdett járkálni.

– Üzemanyagot kell szereznünk – szögezte le. – Akkor a terepjáróval el tudunk menni a leszállóhelyig.

– De nincs benzin – állapította meg csüggedten Thorne.

– Kell lennie valahol, csak még nem találtuk meg! – Sarah tovább rótta céltalan köreit. – Megnézted a benzinkutat…

– Igen. Csontszáraz.

– És a laboratóriumban?

– Nem is gondoltam rá. De nem tartom valószínűnek.

– Akkor hol másutt? És a lakókocsi?

Thorne megrázta a fejét. – Valójában csak egy utánfutó. A másik egységnek ugyan volt kisegítő generátora olajtankkal, de éppen az a kocsi zuhant le a sziklafalról.

– A tank talán épségben maradt. És itt a motorbicikli! Oda tudnék menni, és…

– Sarah… – Thorne megcsóválta a fejét.

– Érdemes megpróbálni. Meg kell próbálni!

– Sarah…

Az ablaknál álló Levine hirtelen megszólalt. – Figyelem! Látogatók érkeztek.

JÓ ANYÁK

A hajnalt ígérő derengő fényben a dinoszauruszok sorra kibukkantak a bozótból, és egyenesen a terepjáróhoz tartottak. Hatan voltak, négy és fél méter magas, barna kacsacsőrűek.

– Maiaszauruszok – mondta meglepetten Levine. – Nem is tudtam, hogy élnek a szigeten.

– Mit akarnak?

A hatalmas állatok összegyűltek a Wrangler körül, és a szó szoros értelmében nekiálltak széttépni. Az egyikük letépte a vászontetőt. A másik a ponyvatartó vasakat megragadva rázta ide-oda a járművet.

– Nem értem – mondta Levine. – Hiszen hadroszauruszok, növényevők. A legkevésbé sem jellemző rájuk ez az agresszív viselkedés.

– Vagy úgy – biccentett Thorne. Időközben a maiaszauruszok az oldalára borították a terepjárót. Az egyik állat felhátrált az oldallemezre, és megpihent rajta. Hatalmas lába szinte összesajtolta a kocsit.

De amikor a Wrangler felfordult, két jókora fehér poliuretánhab doboz puffant belőle a földre. A maiaszauruszok láthatóan ezekre a dobozokra összpontosították a figyelmüket. Csőrükkel szaporán csipkedték a műanyagot, és hamarosan fehér foszlányok borították a földet. Kapkodva sürgölődtek, egyfajta különös mohósággal.

– Talán megeszik? – tűnődött Levine. – Valamiféle dinócsemege, ami ellenállhatatlan hatással van rájuk?

Aztán az egyik doboz teteje leszakadt, és egy törött tojást pillantottak meg benne. A tojáshéj repedései közül ráncos hús türemkedett elő. A maiaszauruszok mozgása lelassult, óvatossá vált. Szelíden gágogtak és röffengettek.

Hatalmas testük eltakarta a tojást.

Vékony, visító hang hallatszott.

– Szóval költenek – állapította meg Levine. Elbizonytalanodott a kifejezést illetően. – Vagy hogy mondjam…

A földön apró állat mocorgott. Egészen halványbarna volt, szinte fehér. Küszködve igyekezett lábra állni, de újra és újra visszatottyant. Hosszúsága a fél métert sem érte el, nyaka körül kövér hurkába gyúródott a bőr. Rövidesen egy másik újszülött bukott mellé.

Harding felsóhajtott.

Az egyik maiaszaurusz lassan lehajtotta óriási fejét, finoman bökdösve széles csőrébe segítette a kölyköt, majd felemelte a fejét. Az újszülött nyugodtan ült a felnőtt nyelvén, kicsi fejét kíváncsian tekergette, miközben a magasba emelkedett.

A másik kölyköt is felemelték. A maiaszauruszok egy pillanatig tétován toporogtak, mintha azon tűnődnének, akad-e még elintéznivalójuk, aztán hangosan, szinte diadalmasan gágogva elvonultak.

És egy darabokra tört, szétlapított terepjárót hagytak maguk után.

– Egy gonddal kevesebb – jegyezte meg fanyarul Thorne.

– Most már nem kell aggodalmaskodnunk a benzin miatt.

– Az egyszer biztos – bólintott elkeseredetten Sarah.

Thorne szemügyre vette a Wrangler roncsait. Megcsóválta a fejét.

– Csúnyább a legrosszabb frontális ütközésnél is – mondta.

– Mintha egy présgépből került volna elő.

Levine felhorkant. – A detroiti mérnökök igazán nem számítottak rá, hogy egyszer csak rááll egy öttonnás állat.

– Tudod – merengett el Thorne –, kíváncsi lennék, hogyan állt volna helyt a mi kocsink.

– A látottak után is tesztelnéd a speciális merevítést?

– Most csak igazán – bólintott Thorne. – Hidd el, valóban fantasztikus terhelésekre építettük. Óriási terhelésekre! Ezt a célt szolgálták a számítógépes szimulációk, a méhsejtpanelek, az egész…

Harding elfordult az ablaktól.

– Várjatok csak egy pillanatot. Miről beszéltek?

– A másik kocsiról – mondta Thorne.

– Miféle másik kocsi?

– Az autó, amit magunkkal hoztunk – magyarázta. – Az Explorer.

– Hát persze! – Harding hirtelen felélénkült. – Hiszen van egy másik kocsi is! Teljesen megfeledkeztem róla! Az Explorer!

– Az már csak történelem – legyintett Thorne. – Lerobbant az este, amikor a lakókocsihoz jöttem. Áthajtottam egy pocsolyán, és zárlatos lett.

– Talán mégis…

– Ugyan – rázta a fejét Thorne. – Elektromos meghajtású kocsi. A zárlat a halálát jelenti.

– Nem értem – rázta a fejét Sarah. – Nem mentették meg a biztosítékok?

– Nem használtunk biztosítékokat, mert a terhelés függvényében teljesen fölöslegesen is megszakíthatják az áramkört. Bár ebben az utolsó változatban… – Thorne-nak elakadt a szava. A fejét csóválta. – Te jó ég! El sem tudom hinni!

– Mégis van benne biztosíték?

– Igen. Eddie az utolsó pillanatban beépítette. A maga szakállára.

– Ezek szerint akár még működhet is?

– Elképzelhető, ha a biztosítékokat újra…

– Merre van? – kérdezte Sarah. Már indult is a motorkerékpárért.

– A szélső úton hagytam, ami a hegyi úttól a magasleshez vezet. De Sarah…

– Ez az egyetlen esélyünk! – mondta a nő. Felvette a rádió-fejhallgatót, eligazgatta a mikrofont az állánál, és az ajtóhoz gurította a motort. – Hívjatok majd. Minél előbb szert akarok tenni egy működőképes autóra.

Kinéztek az ablakon. Sarah felpattant a motorra, és elrobogott a hajnali szürkületben. Levine gondterhelten nézett utána.

– Mit gondolsz, mekkorák az esélyei?

Thorne csak széttárta a karját.

Reccsent a rádió. – Doki!

Thorne azonnal válaszolt. – Igen, Sarah.

– Most megyek fel a hegyre. Látom… Hatan vannak.

– Raptorok?

– Igen… Figyelj, inkább egy másik ösvénnyel próbálkozom. Reccsent a rádió.

– Sarah? – Thorne a jelek alapján kontakthibára gyanakodott.

– …valami csapás… itt… talán jobb…

– Sarah – mondta Thorne. – Érintkezési hibád van!

– …most. Éppen csak… nyi szerencsém.

Hallották a motor zümmögését. Aztán egy másik hangot, ami lehetett egy állat morgása, de statikus zörej is. Thorne előrehajolt, egészen közel a rádióhoz, ami ismét kattant.

– Sarah?

Nem érkezett válasz.

– Lehet, hogy kikapcsolta? – vetette fel Levine. Thorne megrázta a fejét. – Sarah?

Semmi.

– Sarah? Ott vagy? Vártak.

Csend.

Thorne elkomorult. – Az ördögbe.

Lassan telt az idő. Levine az ablakkeretnek támaszkodott, és kifelé bámult. Kelly az egyik sarokban horkolt. Arby Malcolm mellett szuszogott. Malcolm pedig egészen halkan, dallamtalanul zümmögött magában.

Thorne a helyiség közepén ült a földön, a pénztárgépnek dőlve. Percenként felkapta a rádiót, megpróbálta hívni Sarah-t, de soha nem érkezett válasz. Végigzongorázta mind a hat csatornát. Sikertelenül.

Felhagyott a próbálkozással.

Váratlanul megszólalt a rádió.

– …eket a francos cuccokat. Soha nem fog működni! – Egy dühös horkantás. – Sose fogok rájönni, mi… kacatok… a fenébe…

Levine megfordult.

Thorne megragadta a rádiót. – Sarah? Sarah?

– Na végre – mondta indulatosan Sarah, hangját recsegősre torzították az interferenciák. – Hol a pokolban voltál, Doki?

– Jól vagy?

– Persze.

– Valami baj van a rádióddal. Valószínűleg érintkezési hiba.

– Igen? És most mit kell csinálnom?

– Próbáld erősebben a helyére csavarni az akkumulátortáska tetejét. Valószínűleg laza.

– Úgy értem, mit csináljak a kocsival?

– Mivel?

– Itt vagyok a kocsinál, Doki. Mondjad gyorsan, mit kell tennem?

Levine az órájára pillantott.

– Húsz percünk van a helikopter érkezéséig – mondta halkan, mint aki nem meri elkiabálni az utolsó esélyt. – Akár sikerülhet is…

DODGSON

Dodgson elmerevedett tagokkal ébredt a szerszámoskamra betonpadlóján. Feltápászkodott, és kinézett az ablakon. Már vörös sávok kúsztak az ég aljára. Kinyitotta a kamra ajtaját, és kiment.

Szomjúság gyötörte. Minden porcikája sajgott. Elindult a fák összefonódó koronája alatt. Körülötte hallgatott a dzsungel.

Vízre áhítozott. Úgy érezte, soha életében nem áhítozott ilyen forrón semmire, mint néhány korty vízre most.

Balról vízfolyás csobogása ütötte meg a fülét. Arra fordult, és megszaporázta a lépteit.

A lombozat résein át világosodni látta az eget. Tudta, hogy Malcolm és társasága még a szigeten tartózkodik. Bizonyosan megszervezték a sziget elhagyását. Márpedig, gondolta, akkor ő sem marad itt!

Felkapaszkodott egy alacsony emelkedőre, ahonnan rálátott a csörgedező vízfolyásra. Tisztának látszott. Bukdácsolva sietett lefelé, miközben azon töprengett, nem fertőzött-e a víz. Aztán kínzó szomjúsága felülkerekedett az efféle szempontokon, és úgy döntött, nem törődik vele. De mielőtt a vízhez ért volna, megbotlott, és szitkozódva átzuhant egy kúszónövényen.

Feltápászkodott. Hátranézett, gépiesen megszemlélte, miben esett el.

Nem kúszónövény volt.

Hanem egy zöld hátizsák szíja.

Dodgson megrántotta a szíjat, és a hátizsák elősiklott a bozótból. Szakadozott volt, jókora darabjai hiányoztak, és rászáradt vérfoltok barnállottak rajta. Tartalma a páfrányok közé szóródott. Mindenütt legyek zümmögtek. Dodgson felfedezett egy fényképezőgépet, egy fém ételtartót és egy bontatlan műanyag vizespalackot. Gyorsan átkutatta a környező bokrokat. De csak néhány elázott, ragacsos édességet talált.

Dodgson felhajtotta a vizet, és rátört az éhség. Kinyitotta az ételtartót, remélve, hogy fogyasztható élelmet talál benne. A doboz azonban nem tartalmazott élelmiszert. Papírhab csomagolóanyaggal volt kitömve.

És a csomagolás közepén egy rádió lapult.

Bekapcsolta. A telep működését jelző lámpácska fényesen világított. Egyik csatornáról a másikra kapcsolt; statikus zörejeket hallott.

Aztán egy férfi hangját: – Sarah? Itt Thorne. Sarah?

A következő pillanatban egy nő szólalt meg: – Doki! Hallasz? Azt mondtam, hogy a kocsinál vagyok.

Dodgson elégedetten elmosolyodott.

Tehát van kocsi!

Thorne egészen közel tartotta a rádiót az arcához.

– Jó – mondta. – Sarah? Figyelj rám. Szállj be a kocsiba, és kövesd pontosan, amit mondok.

– Rendben – válaszolta Sarah. – De előbb mondd meg, hogy a közelben van-e Levine.

– Igen.

– Akkor kérdezd meg tőle, mennyire veszélyes egy körülbelül egy méter húsz centi magas, zöld dinoszaurusz, feltűnően kidudorodó homlokkal.

Levine bólintott.

– Mondd meg, hogy legyen óvatos. Pachycephalosaurus-nak hívják.

– Azt mondja, hogy valami pacsi-izének hívják – tolmácsolta Thorne –, és vigyáznod kell vele. Miért kérdezed?

– Mert vagy ötven ilyen tolong a kocsi körül.

AZ EXPLORER

Az Explorer az út közepén állt, a fölé nyúló fák árnyékában, egy bemélyedés fölött, amit este még az út teljes szélességét elfoglaló pocsolya tölthetett ki. A pocsolya azóta afféle sáros dagonyázóhellyé vált, mindenekelőtt annak a tucatnyi állatnak köszönhetően, melyek e pillanatban is benne hemperegtek, cuppogtak, fröcsköltek. Harding gondterhelten figyelte a zöld, boltozatos homlokú dinoszauruszokat, azon tűnődve, hogyan férhetne a kocsihoz. Mert nemcsak a dagonya, hanem a kocsi körül is tolongtak.

Rengeteg időt töltött vadon élő állatok között, ám azokat az állatokat rendszerint jól ismerte. Hosszú tapasztalatából tudta, milyen körülmények között milyen közel merészkedhet. Ha egy csapat gnú volna, tétovázás nélkül közéjük sétálna. Egy csorda amerikai bölénnyel óvatosabban járna el, de végső soron közéjük merészkedhetne. Az afrikai bivalyokat pedig messze elkerülné.

Az álla elé tolta a mikrofont. – Mennyi időnk maradt?

– Húsz perc.

– Akkor muszáj odamennem – sóhajtotta Sarah. – Van valamilyen ötletetek?

Csend volt. Aztán megreccsent a rádió.

– Levine szerint semmit sem tudni azokról az állatokról, Sarah.

– Nagyszerű.

– Azt mondja, hogy soha nem találtak teljes csontvázat, aminek alapján kielégítően rekonstruálhatták volna, így a viselkedésükre sem lehet következtetni, eltekintve attól, hogy valószínűleg agresszívek.

– Egyre jobb.

Felmérte az Explorer környékét és a fölé nyúló fákat. Árnyas terület volt, békésen, csendesen fürdött a kora reggeli fényben. Csak azok a pacsik…

Megreccsent a rádió. – Levine azt tanácsolja, hogy próbálj lassan közelíteni hozzájuk, hátha átereszt a csorda. De kerüld a hirtelen mozdulatokat.

Sarah az állatokra meredt. Egyetlen ok indokolhatja azoknak a boltozatos homlokoknak a létét, gondolta. És nem érzett kedvet a gyakorlatban is megtapasztalni.

– Köszönöm, inkább nem – mondta. – Kipróbálok valami mást.

– Mit?

– Mit válaszolt? – kérdezte Levine.

– Hogy valami mással próbálkozik.

– Na, arra kíváncsi lennék – morogta Levine. Az ablakhoz ment és kinézett. Az ég rohamosan világosodott. A homlokát ráncolta. Ennek a mozzanatnak lényeges következménye van, gondolta. Döntő jelentőségű következménye, amit mindeddig nem gondolt végig, de…

Valami a nappali fénnyel.

És a területtel.

Terület.

Levine ismét az égre pillantott, igyekezett következetesen végighaladni a gondolatmeneten. Milyen különbséget jelent a puszta megvilágításon kívül a nappali fény? Megrázta a fejét.

– Milyen hosszú ideig tart, míg helyreállítja a biztosítékot? – kérdezte.

– Egy perc, legfeljebb kettő – felelte Thorne.

– Akkor elvileg időben vagyunk.

Sercegett a rádió, aztán Harding hangját hallották:

– Eddig jól megy. A kocsi fölött vagyok.

– Hol vagy?

– A kocsi fölött – mondta Sarah. – A fán.

Harding arrébb kúszott az ágon, távolodott a törzstől. Az ág elég rugalmasnak bizonyult. Három méterre lehetett a kocsi fölött, és egyre alacsonyabbra lendült. Némelyik állat felnézett rá, és az egész csapat nyugtalankodni kezdett. A sárban tanyázó pacsik is felálltak, és ingerülten forgolódtak. Farkukkal idegesen csapkodtak.

Tovább kapaszkodott; az ág lejjebb hajolt. A levelek síkosak voltak az éjszakai zivatartól. Megpróbált pontosan a kocsi fölé helyezkedni.

Az egyik állat váratlanul nekirontott a fa törzsének. A meglepően erőteljes ütközés megrázta a fát, ágai vadul lengedeztek. Sarah kétségbeesetten kapaszkodott.

A rohadt életbe, gondolta.

Az ág a magasba emelkedett, aztán visszacsapódott. Sarah keze lecsúszott a nedves levelekről. Az utolsó pillanatban már látta, hogy elvéti a kocsi tetejét. Aztán a sárba zuhant.

Éppen a dinoszauruszok mellé.

Megreccsent a rádió. – Sarah? – szólt a mikrofonba Thorne. Nem érkezett válasz.

– Most meg mi a fenét művel? – Levine idegesen járkált fel és alá. – Bárcsak láthatnánk!

Kelly felült, álmosan dörzsölte a szemét. – Miért nem használják a videót?

– Miféle videót? – kérdezte Thorne.

Kelly a pénztárgépre mutatott. – A számítógépes hálózaton.

– Az egy számítógép?

– Hát persze.

Kelly ásított, és szembenézett a pénztárgép monitorjával. Igaz, csak egy buta terminál volt, egyszerű munkaállomás, ami azzal járhatott, hogy valószínűleg nem tud a rendszerek mélyére hatolni, de mindenképpen érdemesnek látszott megpróbálni. Bekapcsolta a gépet. A monitor sötét maradt. Fel-le kattintgatta a főkapcsolót, minden eredmény nélkül.

Tanácstalanul kalimpált a lábával, és véletlenül megrúgott egy drótot az asztal alatt. Lehajolt.

A terminál nem volt becsatlakoztatva. A helyére dugta.

A képernyő felfénylett, és egyetlen szó jelent meg:

LOGIN:

Vagyis jelszóra volna szükség a továbblépéshez. Kelly emlékezett, hogy Arbynak volt egy saját jelszava, amit leírt egy darab papírra, majd zsebre vágta. De Arby mélyen aludt, és nem akarta felébreszteni. Átvágott a helyiségen, Arby nedves, sáros, véres ruháihoz. Átkutatta a zsebeket. Előkerült Arby pénztárcája. Az otthoni kulcsai. Egy csokoládépapír. Végül a hátsó zsebében rábukkant a nedves, sárfoltos papírdarabra. A tinta ugyan elmaszatolódott, de még el lehetett olvasni az írást:

VIG/&°849/

Kelly magához vette a papírt, és visszaült a számítógép elé. Gondosan begépelte az összes karaktert, és megnyomta a RETURN gombot. A képernyő kiürült, aztán egy új kép jelent meg. Elcsodálkozott. Különbözött a lakókocsiban látott bejelentkezéstől.

Bejutott a rendszerbe. De mintha ez egy másik rendszer lett volna. Nyilván közvetlenül a laboratóriumi hálózatba sikerült belépnie. A fixen bekötött terminál több képet kezelt. Talán még optikai szál is vezetett hozzá.

– Hogy állsz? – kérdezte Levine a túloldalról.

– Még dolgozom rajta – mondta Kelly.

Kíváncsian gépelni kezdett. Ikonsorok terültek a képernyőre.

Tudta, hogy valamiféle grafikai kezelési felület került a szeme elé, a szimbólumok jelentését azonban nem értette, és magyarázatot sem látott. Azok, akik valaha ezt a rendszert használták, előzőleg bizonyára megismerkedtek a képjelekkel. Kelly csak a videohálózathoz akart hozzáférni, azt viszont egyetlen képpel sem tudta összefüggésbe hozni. Végigvándorolt a kurzorral a menün.

Kénytelen volt találomra próbálkozni. Kiszemelte a rombusz alakú ikont a bal alsó sarokban, és rákattintott.

– Hű… – mondta meglepetten. Levine odanézett. – Valami baj van?

– Dehogy – mondta Kelly. – Nagyon jól megy. – Gyorsan rákattintott a fejlécre, és visszajutott az előző képhez. Ezúttal az egyik háromszögletű ikont választotta.

A képmező ismét megváltozott.

Ez az, gondolta. A kép szertefoszlott, és sorra felvillantak a videoképek. Nagyon aprónak látszottak a kis pénztári monitoron, de most már ismerős területre érkezett. A kurzorral végiglapozta a képeket.

– Mit keresnek? – kérdezte.

– Az Explorert – mondta Thorne.

Rákattintott a képmezőre. A kép beterítette a monitort.

– Tessék.

– Sikerült? – hitetlenkedett Levine. Kelly ránézett.

– Persze – mondta könnyedén.

A két férfi odaugrott, és a válla fölött a képernyőre meredt. Az Explorert látták rajta, a körülötte tolongó pachycephalosaurusokkal. Az állatok az első lökhárítónál lökdösődtek.

Sarah viszont nem látszott a képen.

– Hova lett? – kérdezte mindannyiuk nevében Thorne.

Sarah Harding a kocsi alatt lapult, arccal a sárban. Amint leesett, behengeredett alá, és most az állatok lábát bámulta.

– Doki, ott vagy? Doki? – szólt a mikrofonba. De az az átkozott rádió megint nem működött. A pacsik dobogtak és horkantgattak, láthatóan ki akarták szedni a kocsi alól.

Eszébe jutott, hogy Thorne az akkumulátortáska fedelét emlegette. A háta mögé nyúlt, kitapogatta a táskát, és szorosra csavarta a fedelet.

A fülhallgató azonnal megtelt statikus sercegéssel.

– Doki – mondta.

– Hol vagy? – kérdezte Thorne.

– A kocsi alatt.

– Miért? Már megpróbáltad?

– Mit kellett volna megpróbálnom? – kérdezett vissza kissé ingerülten Sarah.

– Elindítani. A kocsit.

– Nem – közölte Sarah. – Nem próbáltam meg elindítani. Leestem.

– Nos, ha már úgyis alatta vagy, utánanézhetnél a biztosítékoknak – javasolta Thorne.

– A kocsi alján vannak?

– Némelyik. Nézz fel az első kerék mellett. Sarah a hátára fordult. – Megvan.

– Az első lökhárító mögött találsz egy dobozt. Balra.

– Látom.

– Ki tudod nyitni?

– Azt hiszem. – Előbbre kúszott és felhúzódzkodott. A fedél könnyen lejött. – Három kapcsolót látok. Felfelé állnak.

– Felfelé?

– Hozzám képest. A kocsi eleje felé.

– Hm. – Thorne egy pillanatra eltűnődött. – Érdekes. El tudod olvasni a feliratot?

– Igen. „15 V” és „02 R”.

– Vagy úgy – mondta elégedetten Thorne. – Az mindent megmagyaráz.

– Igazán örvendetes – nyugtázta fanyarul Sarah.

– Kapcsold az összes kapcsolót az ellenkező irányba. Várj! Nem vagy vizes, ugye?

– Azt nem lehet állítani, Doki. Teljesen eláztam ebben az istenverte sárban.

– Akkor használd az inged ujját vagy bármit, csak száraz legyen.

Harding közelebb húzta magát a lökhárítóhoz. A legközelebbi pacsik felhorkantak, és megostromolták a kocsi elejét. Lehajoltak, tekergették a nyakukat, megpróbáltak hozzáférni Sarahhoz. – Nagyon büdös a szájuk – jegyezte meg.

– Hogy mondod?

– Nem fontos. – Átállította a kapcsolókat, egyiket a másik után. Zümmögés hallatszott a motorházból. – Kész. Hangot ad a kocsi.

– Az a jó – mondta Thorne.

– És most?

– Talán várj még.

Feküdt háttal a sárban, és körös-körül csak a pacsik lábát látta.

– Mennyi időnk van még? – kérdezte Sarah.

– Nagyjából tíz perc.

– Idecövekeltem, Doki.

– Tudom.

Sarah figyelte az állatokat. Teljesen körülvették a kocsit. Ha az egyáltalán lehetséges, még izgatottabbnak látszottak. Toporogtak, dobogtak és türelmetlenül horkantgattak. Miért olyan feldúltak, töprengett. És hirtelen, mintegy jeladásra mindannyian felkerekedtek, és elporzottak az úton. Sarah kicsavarodott testtel nézett utánuk.

Csend lett.

– Doki? – szólt a mikrofonba.

– Igen?

– Miért mentek el?

– Maradj a kocsi alatt – mondta Thorne.

– Doki?

– Ne beszélj. Maradj csendben! – És Thorne megszakította az összeköttetést.

Várt. Érezte a feszültséget Thorne hangjában, de nem tudta az okát. Aztán halk, csoszogó zajt hallott. Oldalt pillantott; két lábat látott a vezető felé eső oldalon.

Két lábat, sáros bakancsban.

Férfibakancsban.

Harding összeráncolta a homlokát. Felismerte a cipőket. A khakinadrágot is, bár vastag rétegben állt rajta a rászáradt sár.

Dodgson volt az.

A bakancsok szembefordultak az ajtóval. Hallotta kattanni az ajtókilincset.

Dodgson be akart ülni a kocsiba.

Harding sebesen és nesztelenül fordult. Az oldalára gördült, kinyújtotta a karját, megragadta mindkét bokát, és erősen megrántotta. Dodgson felüvöltött döbbenetében, és hanyatt zuhant. Mikor megpillantotta Sarah-t, arca elsötétült a dühtől.

– Mi a szar! – vicsorogta. – Azt hittem, már a hajón elintéztelek.

Hardingot elöntötte az indulat, és kezdett kimászni a kocsi alól. Félúton sem járt kifelé, Dodgson éppen térdre emelkedett – amikor Sarah hirtelen megérezte a föld remegését. Azonnal rájött, mi történik. Látta, hogy Dodgson hátranéz a válla fölött, majd gyorsan lelapul a földre, és sietősen kezd bemászni a kocsi alá.

Sarah megfordult a sárban, kilesett az útra. És megpillantotta a közeledő tirannoszauruszt; minden lépésére megremegett a föld. Dodgson a kocsi közepe alá kúszott, de Sarah nem törődött vele. Figyelte a kiálló karmokkal csipkézett méteres lábakat, amint a kocsi mellé érnek. Hallotta a tirannoszaurusz morgását.

Dodgsonra pillantott. A férfi szeme tágra nyílt a rémülettől. A tirannoszaurusz megtorpant a kocsi mellett. Hangosan szimatolt valahol a magasban.

Aztán az alváz és a föld közötti résben megjelent a rettenetes alsó állkapocs. Sarah még a szemet sem látta, csak ezt a mindent betöltő állkapcsot. Az állat ismét szimatolt. Hosszan, mélyen.

Megérezte a szagukat.

Dodgson fékezhetetlenül remegett. Harding azonban megőrizte a higgadtságát. Pontosan tudta, mit kell tennie. Gyorsan körbefordult, úgy helyezkedve, hogy fejével és vállával a kocsi hátsó kerekének támaszkodjon. Dodgson értetlenül fordult felé, amikor Sarah csizmái a lábszárához értek. De nyomban megértett mindent, amikor Sarah elkezdte kifelé nyomni a kocsi alól.

Dodgson rémülten kapálózva igyekezett megtartani magát, ám Sarah helyzete sokkal előnyösebb volt. Dodgson kapaszkodásra görbülő ujjai párhuzamos nyomokat hagytak a sárban, lába pedig centiméterről centiméterre kibukkant a hideg reggeli fénybe.

Aztán a lábszára következett. Sarah minden erejét megfeszítve lökte kifelé. Dodgson hisztérikusan visító hangon felkiáltott:

– Mi az ördögöt művelsz?!

Sarah hallotta, hogy a tirannoszaurusz felmordul. Látta megmozdulni a nagy lábakat.

Dodgson kétségbeesetten ordított: – Hagyd abba! Megőrültél? Azonnal hagyd abba!

De Hardingnak esze ágában sem volt abbahagyni. Dodgson vállára tette a csizmáját, és még kijjebb lökte. Dodgson egy darabig kilátástalanul küzdött, aztán hirtelen megszűnt minden ellenállása. Sarah észrevette, hogy a tirannoszaurusz az állkapcsai közé kapta Dodgson lábát, és kifelé húzta.

Dodgson Harding csizmájába kapaszkodott, akár azért, hogy még néhány pillanat haladékot nyerjen, akár, hogy őt is magával rántsa, de Sarah az arcába taposott a másik csizmájával, aztán keményen belerúgott. Érezte, hogy Dodgson elereszti, és sebesen elsiklik mellőle. Ki az autó alól.

Sarah látta az elborzadt, hamuszürke arcot. Bár Dodgson szája tátva maradt, egyetlen hang sem hagyta el a torkát. Látta a begörbült ujjakat, melyek mély árkokat szántottak a sárba. Aztán Dodgson már kint feküdt az úton. A hátára fordult és felnézett. Egy pillanatra különös, mély csend telepedett a környékre. A tirannoszaurusz árnyéka Dodgsonra vetült, és szélesre nyílt állkapcsokkal megjelent mellette a roppant fej. Dodgson éles, kísérteties sikoltozásban tört ki, amikor az állkapcsok a testére záródtak, és a magasba ragadták.

Dodgson érezte, hogy a levegőbe emelkedik, hat méterre a föld fölé. Tudta, hogy az állat bármely pillanatban összezárhatja az állkapcsait. Szúró fájdalmat érzett az oldalában, de az állkapcsok még mindig nem csattantak össze.

És a folyamatosan sikoltozó Dodgson rájött, hogy a dzsungel felé tartanak. Faágak csapódtak a testének.

Egyre forróbban óhajtotta, hogy bárcsak véget érne már ez a lidércnyomás, akár azon az áron is, hogy belepusztul.

A megváltás azonban késlekedett.

Dermedten meredtek az apró képernyőre, és döbbenten nézték, amint a tirannoszaurusz magával viszi Dodgsont. A rádió elröpítette hozzájuk távoli sikolyait.

– Láttátok? – mondta Malcolm. – Van Isten.

Levine összeráncolta a homlokát. – A rex nem ölte meg. – A képernyőre mutatott. – Nézzétek, még hadonászik! De miért nem öli meg?

Sarah Harding várt, amíg a sikoltozás a távolba vész. Aztán kimászott a kocsi alól, és felállt. Kinyitotta az ajtót. A volán mögé ült. Az indítókulcs a helyén volt; elfordította sáros ujjaival.

Kerregő hang hallatszott, aztán halk nyiszorgás. A műszerfalon valamennyi fény kigyulladt. Aztán csend támadt. Működik a kocsi? Elfordította a kormánykereket; könnyen mozdult. Vagyis a szervokormány be volt kapcsolva.

– Doki.

– Igen, Sarah.

– Működik a kocsi. Visszamegyek.

– Gyere – mondta Thorne. – És siess!

Sebességbe tette a kocsit. Érezte, ahogy az áttételek a helyükre akadnak. A kocsi szokatlanul csendesen közlekedett. Ezért sikerült meghallania a távoli helikopterberregést.

NAPPALI FÉNY

Hajtott a fák sűrű lombkoronája alatt, vissza a telep felé. Hallotta a helikopter rohamosan közeledő dübörgését. Aztán a gép láthatatlanul elhúzott fölötte a lombkorona takarásában. Az ablak le volt eresztve, és Sarah hallgatózott. Úgy hallotta, dél felé tart. Kattant a rádió. – Sarah!

– Itt vagyok, Doki.

– Nem tudunk kapcsolatba lépni a helikopterrel!

– Értem – mondta. Tudta, mit kell tennie. – Hol van a leszállóhely?

– Délen. Másfél kilométerre. Találsz ott egy tisztást. Menj a hegyi úton.

Sarah az elágazáshoz ért. A hegyi út jobb felé nyílt.

– Jó – mondta. – Megyek.

– Mondd meg nekik, hogy várjanak – folytatta Thorne. Aztán gyere vissza, és vigyél oda minket.

– Mindenki jól van? – kérdezte Sarah.

– Mindenki – mondta Thorne.

Sarah követte az utat, és egyszer csak tudatosult benne, hogy megváltozott a helikopter hangja. Időközben nyilván leszállt. A rotorok továbbra is mély zúgással forogtak, ami arra utalt, hogy a pilóta nem szándékozik leállítani a motort.

Az út balra kanyarodott. A helikopter hangja megváltozott, magasabb régiókba emelkedett. Sarah gyorsított, meg-megfarolva vette a kanyarokat. Az út még mindig nedves volt az előző éjszakai esőtől. A kocsi nem kavart porfelhőt maga mögött, így semmiféle jel nem utalt Sarah közeledtére.

– Doki, mennyi ideig várnak?

– Nem tudom – mondta Thorne. – Látod már?

– Még nem – mondta Sarah.

Levine kibámult az ablakon. A lombok között felbukkanó fénylő eget szemlélte. A vörös sávok tovatűntek, és egyre fényesebben kéklett az ég. Hamarosan teljes erővel felragyog a nappali fény. A nappali fény…

És akkor egyszerre minden összeállt. Megborzongott. Az átellenes ablakhoz ment, és kinézett a teniszpálya felé. Összehúzott szemmel vizsgálta a kerítésnek azt a pontját, ahol éjjel a karnotauruszok rejtőztek. Eltűntek.

Ahogy tartott tőle.

– Ez baj – mondta félhangosan.

– Most már igazán nem számít – jegyezte meg Thorne az órájára pillantva.

– Mennyi időre lehet szüksége Sarah-nak? – kérdezte Levine.

– Nem tudom pontosan. Talán három vagy négy perc.

– És amíg visszaér?

– Újabb öt perc.

– Remélem, annyi elég lesz. – Gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Miért? – kérdezte Thorne. – Minden sínen van.

– Néhány percen belül – mondta Levine – mindent eláraszt odakint a napfény.

– Na és? – vonta fel a szemöldökét Thorne. Kattant a rádió.

– Doki – mondta Sarah. – Látom. Látom a helikoptert!

Sarah maga mögött hagyta az utolsó kanyart. Rálátott a leszállóhelyre; a helikopter forgó rotorokkal várakozott. Megpillantott egy balra nyíló keskeny ösvényt, ami lefelé vezetett a hegyről, a dzsungelbe, aztán ki a tisztásra. Ráfordult. Szeszélyes kanyarokon zötykölődött végig, kényszerűen visszafogva a sebességet. Ismét a dzsungelben járt, az egybefüggő, sűrű lombkorona alatt. Aztán a talaj vízszintessé vált. Az Explorer átspriccelt egy keskeny patakon, és gyorsított.

Hamarosan napfény szűrődött át a lombokon, és megpillantotta a helikoptert a tisztáson. Egyre gyorsabban forogtak a rotorok – felszállni készült! Látta a sötét szemüveget viselő pilótát a fülke üvege mögött. A pilóta az órájára pillantott, megrázta a fejét a másodpilóta felé, és a helikopter a levegőbe emelkedett.

Sarah az egyik kezével rátenyerelt a kürtre, és teljes sebességgel hajtott előre. De tisztában volt vele, hogy úgysem hallhatják meg a dübörgő hajtómű közelségében. A kocsi ugrált, bukdácsolt, zötykölődött. Thorne szólalt meg a fejhallgatóban:

– Mi történt? Sarah! Mi van?

Kihajolt az ablakon, és ordított, ahogy a torkán kifért.

– Várjanak! Várjanak! – De a helikopter már túl magasra emelkedett. Az Explorer kirobbant a dzsungelból a tisztásra, és Sarah még látta, hogy a helikopter elsuhan a sziget sziklás pereme felé.

Aztán eltűnt mögötte.

– Őrizzük meg a nyugalmunkat – mondta Levine. – Mondd meg neki, hogy azonnal jöjjön vissza. És őrizzük meg a nyugalmunkat! – Úgy tűnt, saját magát biztatja. Egyik faltól a másikig járkált, miközben öklével szórakozottan döngette a falat. Boldogtalanul csóválta a fejét. – De kösd a lelkére, hogy siessen. Gondolod, hogy visszaér öt percen belül?

– Igen – mondta Thorne. – Miért? Mi a baj, Richard? Levine kimutatott az ablakon.

– A nappali fény – mondta. – Nappal csapdába esünk itt!

– Egész éjszaka ebben a csapdában voltunk – vont vállat Thorne. – És egész jól átvészeltük.

– De nappal más a helyzet.

– Miért?

– Mert éjszaka ez a környék a karnotauruszok területe magyarázta Levine. – A többi állat messze elkerüli. Jusson eszedbe, hogy egész éjjel egyetlen más állatot sem láttunk errefelé! Még a raptorok is óvakodtak átlépni a terület határát. De amikor magasra hág a nap, a karnotaurusz nem tud elrejtőzni. Legalábbis nem a nyílt területen, ahol közvetlenül megvilágítja a napfény. Úgyhogy nappalra behúzódnak a dzsungel mélyére. Arra az időre ez nem az ő területük.

– És mi ennek a jelentősége?

Levine a számítógépnél ülő Kellyre pillantott. Tétovázott, aztán csak annyit mondott: – Maradjunk annyiban, hogy azonnal el kell mennünk.

– És mégis, hová?

A számítógépnél Kelly magába süppedten hallgatta Thorne és Levine doktor beszélgetését. Gépiesen babrált a darab papírral, melyen Arby jelszava állt. Egyre elveszettebbnek érezte magát. Feldúlták Levine doktor szavai. Azt kívánta, bárcsak megérkezett volna már Sarah. Biztosan jobban erezné magát a közelében.

Kelly egyáltalán nem akart mélyebben belegondolni a helyzetükbe. Valahogy sikerült tartania magát a helikopter megérkezéséig. Aztán a helikopter megjött – és el is ment! És nem kerülte el a figyelmét, hogy egyik férfi sem hozza szóba, mikor tér vissza értük. Talán tudnak valamit. Például azt, hogy nem is fog visszatérni.

Levine doktor szerint el kellene hagyniuk az áruházat. Thorne megkérdezte, hová akar menni.

– Legszívesebben persze elmennék erről a szigetről, de nem tudom, hogyan – felelte Levine. – Úgyhogy csak azt tudom javasolni, hogy menjünk vissza a lakókocsiba. Most talán az a legbiztonságosabb hely.

Vissza a lakókocsiba, gondolta kétségbeesetten Kelly. Ahonnan Sarah-val elhozták Malcolmot. Kelly a legkevésbé sem kívánkozott vissza a lakókocsiba.

Haza akart menni.

Kisimítgatta a nyirkos papírdarabot a billentyűzet mellett. Levin doktor odalépett.

– Elég az ostoba időtöltésekből – mondta szigorúan. – Inkább nézz utána, merre jár Sarah.

– Haza akarok menni – jelentette ki hirtelen Kelly. Levine felsóhajtott.

– Tudom, Kelly – mondta. – Valamennyien haza akarunk menni. – Lehajtotta a fejét, és gyorsan arrébb ment.

Kelly eltolta a papírt, és a billentyűzet alá csúsztatta, arra az esetre, ha újra szüksége lenne a jelszóra. Közben a szeme megakadt valami íráson a papír túloldalán.

Maga elé húzta a papírt.

Ez állt rajta:

Üres tekintettel meredt rá, aztán egyszerre rájött, hogy mi az; egy kinyomtatott képernyőtartalom Levine lakásából. Azon az éjszakán készült, amikor Arby adatállományokat nyert a számítógépből. Úgy érezte, mintha legalább egymillió évvel ezelőtt történt volna, egy másik életben, egy egészen másik világban. De valójában csak… Mikor is? Mindössze két nappal ezelőtt.

Emlékezett, milyen büszke volt Arby, amikor sikerült helyreállítani azokat az adatokat. Emlékezett, hogyan próbálták megfejteni mindannyian a lista értelmét. Azóta mindezek az elnevezések értelmet nyertek. Egytől egyig valóságos helynek bizonyultak: a laboratórium, a személyzeti lakónegyed, az áruház, a benzinkút…

A listára meredt.

De hülye vagy, korholta magát.

– Thorne doktor! – kiáltott föl. – Azt hiszem, jó lenne, ha vetne egy pillantást erre a listára.

Thorne megszemlélte a Kelly mutatóujjánál olvasható szöveget.

– Úgy gondolod? – kérdezte végül.

– Szerintem egyértelmű. Hiszen ide van írva: csónakház.

– Meg tudnád találni, Kelly?

– Mármint a videón? – Megrántotta a vállát. – Megpróbálom.

– Helyes – bólintott Thorne. Levine-re pillantott, aki fel-alá járkált, és ismét a falakat döngette. Thorne felemelte a rádiót.

– Sarah? Itt Doki.

A rádió megreccsent. – Doki? Meg kellett állnom egy percre.

– Miért? – kérdezte elszoruló torokkal Thorne.

Sarah Harding a hegyi úton állt. Ötven méterrel előtte ügetett a tirannoszaurusz, Dodgsonnal a szájában. És Dodgson valami csoda folytán még mindig életben volt. Mozgott. Az asszony a sikoltozását is hallani vélte.

Némileg elcsodálkozott, hogy semmiféle indulatot nem érez iránta. Közönyösen figyelte, ahogy a tirannoszaurusz letér az útról, lefelé tart egy lejtőn, és belevész a dzsungel félhomályába.

Sarah elővigyázatosan elindította az Explorert.

Kelly sorra átlapozta a videoképeket, egyiket a másik után, míg végül rátalált arra, amit keresett: egy fából készült móló, félig befedve egy épülettel, nyilván magával a csónakházzal, melynek nyitott volt a kamerától távolabbi vége. A csónakház belseje egészen jó állagúnak látszott, nem lepték el a kúszónövények és a páfrányok. A móló mellett kikötött motorcsónak ringatózott. Három olajoshordó állt az egyik oldalon. És a csónakház nyitott végén túl nyílt vízen csillogott a napfény.

– Mit szól hozzá? – fordult várakozóan Thorne felé.

– Hogy érdemes volna megpróbálni – mondta Thorne. – De merre lehet a szigetnek ez a pontja? Tudnál találni egy térképet is?

– Talán – mondta Kelly. Rákattintott a képkeretre, és visszatért a főmenü zavarba ejtő ikonjaihoz.

Arby felébredt, ásított, és Kelly mellé bandukolt. – Milyen szép képek! Beléptél a rendszerbe?

– Igen. De most elakadtam egy kicsit.

Levine idegesen járkált, és kilesett minden ablakon.

– Ez mind csodálatos – mondta. – De sokkal nagyszerűbb lenne, ha végre odakint volnánk. Nem értitek? Kiutat kell találnunk. Ez egy könnyűszerkezetes épület. Megfelel a trópusi éghajlati viszonyok szempontjából, de alapjában véve csak egy sufni.

– Megteszi – mondta csillapítóan Thorne.

– Három percen át. Talán. De nézd meg! – Levine az ajtóhoz sietett és megkocogtatta. – Ez az ajtó csak…

A fa hangos reccsenéssel szilánkokra hasadt a zár körül, az ajtó kicsapódott, és félresöpörte Levine-t. Egy raptor állt a küszöbön.

KIÚT

Kelly megdermedt a rémülettől. Thorne-t figyelte, aki előrerohant, és teljes lendülettel az ajtónak vetette magát. Az rácsapódott a raptorra, az állat visszatántorodott, karmos mellső végtagja egy pillanatra az ajtórésbe szorult, aztán kirántotta. Thorne nekidőlt az ajtónak. Az állat pedig morogva csapódott neki a túloldalon.

– Segítsetek! – kiáltotta Thorne. Levine felpattant, és az ajtónak vetette a hátát.

– Megmondtam! Ugye, hogy megmondtam! – kiáltotta Levine.

A raptorok elözönlötték az áruház környékét. Sziszegve, morogva, acsarogva dobálták magukat az ablakoknak; az acélrácsok meggörbültek az üvegtáblák felé. Nekivágódtak a fából készült falaknak, odabent lezuhantak a polcok, csörömpölve gurultak szét a konzervdobozok, törtek az üvegek. A fal több helyen behasadozott.

Levine Kellyre függesztette a tekintetét. – Keress kiutat!

Kelly mereven bámult maga elé.

– Gyerünk, Kel – mondta mellette Arby. – Összpontosíts! Kelly tanácstalanul a képernyő felé fordult. Rákattintott a felső sorban látható keresztre. Semmi nem történt. Rákattintott a bal felső körre, mire ikonok töltötték meg a képmezőt.

– Ne aggódj, biztosan előkerül a jelkulcsmagyarázat – mondta Arby. – Csak azt kell tudnunk, mit…

De Kelly nem figyelt rá. Újabb billentyűket nyomott le, és vaktában pásztázott a kurzorral, hátha sikerül kicsikarnia legalább néhány sor tájékoztató szöveget vagy bármilyen használható menüt. Bármit.

Hirtelen az egész képmező megcsavarodott, az ábrák eltorzultak.

– Mit csináltál? – kérdezte rémülten Arby.

Kellyt elöntötte a veríték.

– Nem tudom – mondta. Elrántotta a kezét a billentyűzettől.

– Egyre rosszabb – mondta vádlón Arby.

Az ábra tovább torzult, mintha becsukódni készülne.

– Gyerünk, gyerekek! – ordította Levine.

– Már próbáljuk – kiáltott vissza tétován Kelly.

Arby némi tűnődés után megszólalt. – Kocka lesz belőle.

Thorne az ajtó elé tolta a terjedelmes, üvegfalú hűtőpultot. A raptorok nekicsapódtak a fémnek, az üdítőitalos dobozok felborultak.

– Hol vannak a puskák? – kérdezte Levine.

– Sarah-nál három is van az Explorerben.

– Nagyon jó. – Némelyik rács annyira meggörbült, hogy betörte az üveget. Rések szakadtak a jobb oldali falon.

– Ki kell jutnunk innen! – kiáltotta Levine Kellynek. – Találjatok kiutat! Nem igaz, hogy nincs kiút! – Az áruház végéhez futott, a pihenőhelyiségekhez. De szinte azonnal vissza is tért. – Hátul is támadnak!

Követhetetlenül gyorsan történt minden.

A képernyőn egy sebesen forgó kocka jelent meg. Kelly riadtan jött rá, hogy sehogy nem tudja megállítani, a kocka csak forog cél és átlátható értelem nélkül.

– Gyerünk, Kelly! – sürgette Arby elcsukló hangon. – Meg tudod oldani. Koncentrálj! Rajta!

Mindenki magából kikelve ordított. Kelly csüggedten meredt a kockára. Már nem tudta, mit csinál. Nem tudta, miért van ott. Azt sem, mi történik vele. Miért nincs itt Sarah, gondolta kétségbeesetten.

– Csináld már! – hadarta Arby. – Használd az ikonokat, de egyszerre csak egyet, Kel. Sikerülni fog. Rajta! Gondolkozz!

De képtelen volt gondolkozni. Az ikonok egyikére sem tudott rákattintani, ahhoz túlságosan gyorsan forogtak a képernyőn. Bizonyára párhuzamos processzorok kezelték a képeket.

Csak bámulta. És azon kapta magát, hogy mindenféle jár az eszében – gondolatok, melyek maguktól tolakodtak az elméjébe.

A kábel az asztal alatt.

Fixen bekötött.

Rengeteg kép.

Sarah beszélget vele a lakókocsiban.

– Gyerünk, Kel, gyerünk! Ne add fel: Minden rajtad múlik! A lakókocsiban Sarah azt mondta: Mindannak, amit mondanak, legalább a kilencvenöt százaléka tévedés.

– Fontos, Kelly! – nyöszörögte Arby. Reszketett, a szeme könnyben úszott. Kelly tudta, Arby minden gondolatával a számítógépre összpontosít, semmilyen problémára nem tud elképzelni másféle megoldást. Az egyetlen mód…

A fal beszakadt, húsz centiméter széles deszka zuhant a padlóra, és egy raptor dugta be a fejét a résen. Vadul kaffogott, az állkapcsait csattogtatta.

Kelly gondolatai mindegyre visszatértek az asztal alatti kábelhez. A kábel az asztal alatt. Megrúgta a kábelt.

A kábel az asztal alatt.

Arby a reszketéstől alig érthetően könyörgött: – Kel, Kel! Fontos, Kel, nagyon fontos!

És akkor beléhasított a felismerés.

– Nem – mondta határozottan. – Egyáltalán nem fontos. Felállt, félrelökte a széket, és bemászott az asztal alá.

– Mit csinálsz?! – sikított Arby.

De Kelly már tudta a választ. A számítógépből kiinduló kábel egy kis lyukon át a padlóba vezetett. A lyuk körül illesztési széleket látott a fában. Körmével kaparta a fát, húzta maga felé. És hirtelen a kezében maradt a lemez. Lenézett a feltáruló sötétségbe.

Igen.

Egy szerelőakna. Nem. Tágasabb! Egy alagút.

Felkiáltott.

– Ide!

A hűtőpult előrezuhant. Raptorok robbantak át az ajtón. A beszakadó oldalak felől újabb raptorok zúdultak be, átgázolva a felborított vitrineken. Elözönlötték a helyiséget, szakadatlanul morogtak, fejüket előreszegezték. Megtalálták Arby régi ruháit, lecsaptak rájuk, és őrjöngve szerteszaggatták.

Fürgén mozogtak.

Vadásztak.

Az embereknek azonban nyomuk veszett.

MEGMENEKÜLÉS

Kelly vezette a sort, kezében zseblámpával. Szorosan egymás mögött haladtak. A közel másfél méteres, négyzetes akna bal oldalán kábelkötegek futottak, a mennyezet alatt víz- és gázvezetékek kísérték útjukat. Nehéz földszag terjengett. Kelly patkányok sivítását hallotta.

Elágazáshoz értek. Benéztek mindkét járatba. Jobbra hosszú, egyenes folyosó veszett a sötétségbe. Valószínűleg a laboratóriumba vezet, gondolta Kelly. A bal oldali, sokkal rövidebb szakasz lépcsősorban végződött.

Balra fordult.

Felmászott a keskeny betonaknán, és kinyitott egy csapóajtót. Kis épületben találta magát, kábelekkel és rozsdás csövekkel körülvéve. Napfény áradt be a törött ablakokon. A többiek szótlanul felsorakoztak mellé.

Kinézett az ablakon.

Megpillantotta az Explorert. Lefelé ereszkedett a hegyről.

Feléjük tartott.

Harding a folyó mentén hajtott. Kelly mellette ült. Elrobogtak egy útjelző tábla mellett, ami felirata alapján a csónakház felé mutatott.

– Tehát a képek adták a kulcsot a megoldáshoz, Kelly? – kérdezte elismerően Harding. Kelly bólintott.

– Egyszer csak rájöttem, hogy teljesen mellékes, mi látható a képernyőn. Sokkal fontosabb, hogy miként kezelhet az a buta terminál ilyen tömérdek adatot, hiszen pixelek millióit mozgatta; ez pedig azt jelentette, hogy kell léteznie egy odáig vezető kábelnek. És ha ott a kábel, akkor nyilván valamilyen aknában fut, ami elég széles ahhoz, hogy baj esetén meg lehessen javítani a hibát.

– Tehát benéztél az asztal alá.

– Igen – mondta Kelly.

– Nagyon jó – mosolyodott el Harding. – Ezek az emberek egytől egyig neked köszönhetik az életüket.

– Ugyan – Kelly megrántotta a vállát.

Sarah átható pillantást vetett rá. – Az egész életed azzal fog telni, hogy egy csomóan megpróbálják kisajátítani, amit elérsz. Soha ne hagyd magad!

A sáros, süppedős utat sűrű növényzet borította. Dinoszauruszok távoli kiáltásai kísérték őket. Harding megkerült egy kidőlt fát, és megpillantották a csónakházat.

– Ajjaj! – mondta savanyúan Levine. – Rossz előérzetem támadt.

Az épület lehangoló látványt nyújtott. A romos falakat ellepték a kúszónövények. A tető több helyen is beroskadt. Némán méregették, míg Harding beállt az Explorerrel a széles, dupla ajtó elé. Az ajtószárnyakat rozsdás lakat zárta le.

– Tényleg mindenki azt hiszi, hogy van odabent egy csónak? – kérdezte bizalmatlanul Arby.

Malcolm Hardingra támaszkodott, amíg Thorne az ajtónak feszült a vállával. Recsegtek a korhadt gerendák, és a lakat leesett.

– Tartsd egy kicsit – mondta Harding, és Thorne-ra bízta Malcolmot. Nem bajlódott sokat az ajtóval; széles lyukat rúgott bele, és eltűnt az odabent ásító sötétségben. Kelly utánasietett.

– Mit láttok? – kérdezte Levine, miközben félretolta a deszkákat. Szőrös pók iszkolt végig a fán, és eltűnt a levelek között.

– Egy motorcsónakot – hallatszott Harding hangja. – És jónak látszik.

Levine bedugta a fejét a nyíláson.

– Dinoszaurusz legyek – vigyorodott el –, ha nem menekülünk meg végül.

A VÉG

Lewis Dodgson zuhant, kalimpálva szelte a levegőt.

A tirannoszaurusz leejtette.

Keményen a földhöz csapódott. Elakadt a lélegzete, a feje hátracsuklott, és egy pillanatra elsötétült előtte a világ. Aztán kinyitotta a szemét, és kiszáradt sárból emelt lejtős falat látott maga előtt. Orrát betöltötte a bomlás savanyú szaga. Aztán egy hang ütötte meg a fülét; jeges borzongás futott végig a gerincén a fülhasogatóan magas hangszínű sivítás hallatán.

A könyökére támaszkodott, és körülnézett.

A tirannoszaurusz fészkében volt. A közelében három kölyök visítozott izgatottan. Futó csodálkozással észlelte, hogy az egyikük egy darab alumíniumfóliát visel a lábán.

A kölykök egyenesen felé totyogtak.

Dodgson talpra küszködte magát. A két felnőtt tirannoszaurusz képtelenül mély hangon mormogva tornyosult a fészek fölé.

Dodgson ismét a pihés nyakú kölykök felé fordította a figyelmét. Határozott érdeklődéssel közelítettek, tűhegyes kis fogakkal telerakott szájuk félig kinyílt. Dodgson sarkon fordult, hogy elfusson. A nagyobbik felnőtt abban a pillanatban lehajolt, és a feje könnyed mozdulatával feldöntötte. Aztán felemelte a fejét, és várt. Figyelt.

Mi a fene folyik itt, dühöngött Dodgson. Lassan ismét lábra állt. És a tirannoszaurusz újra fellökte. A kicsinyek visítoztak és közelebb óvakodtak. Látta a testükre száradt régi húscafatokat és ürülékfoltokat. Érezte a szagukat. Négykézlábra állt, és szaporán igyekezett távolabb mászni.

De valami megragadta a lábát. Hátranézett. A tirannoszaurusz tartotta az állkapcsai között a lábszárát. Az óriás meglepően finoman, szinte gyengéden fogta néhány pillanatig. Aztán hirtelen ráharapott. A csontok recsegve szilánkokra törtek.

Dodgson felüvöltött fájdalmában. Képtelen volt megmozdulni, csak üvöltött torkaszakadtából. A kölykök mohón totyogtak felé. Egy ideig tisztes távolságban maradtak, csak a fejükkel kaptak előre, egy-egy gyors harapás erejéig. Majd amikor rájöttek, hogy Dodgson nem jelent számukra különösebb veszélyt, az egyik ráugrott a lábára, és tépdesni kezdte a vérző húst. A második az ágyékára ugrott, és borotvaéles fogaival a derekába mart.

A harmadik esetlenül a szeme magasságába bukdácsolt, és egy gyors mozdulattal az arcába harapott. Dodgson ordított. Látta, hogyan falja a kölyök az arcából kicsípett jókora húsdarabot. A vér, Dodgson vére lecsöpögött az állkapcsain. A kölyök hátravetette a fejét, és lenyelte a húst. Visszafordult. Mulatságosan gondterheltnek látszó ráncos képét ide-oda forgatva méregette Dodgsont, aztán ismét kinyitotta a száját, és az állkapcsai összecsattantak Dodgson nyakán.

HETEDIK KONFIGURÁCIÓ

„A destruktív elemek eltávolításával esély nyílik a részleges újrastabilizálódásra. Az életben maradás bizonyos mértékben a véletlenszerű események függvénye lesz.”

IAN MALCOLM

ELINDULÁS

A csónak maga mögött hagyta a dzsungelt, és besodródott a sötétségbe. A barlang falai visszaverték a motor dübörgését, Thorne a dagállyal szemben kormányozta a motorcsónakot. A bal oldalon vízesés zúdult alá; megcsillantak rajta a kósza fénysugarak. És aztán kirobbantak a napfényre, túl a magas sziklafalat ostromló hullámokon, a nyílt óceánra. Kelly felujjongott, és Arby nyakába ugrott, aki idegesen összerezzent, aztán elmosolyodott.

Levine visszanézett a szigetre. – El kell ismernem, már nem is reménykedtem, hogy megússzuk. De arra mindenképpen számítok, hogy az itt maradt kamerák folytatják az adattovábbítást, legalább addig, amíg a megfigyeléseinket összegezve megkapjuk a végső választ a kihalás kérdésére.

Sarah Harding rápillantott. – Gondolod?

– Miért ne? Hiszen ez egy ideális Elveszett Világ.

Harding hitetlenkedve meredt rá.

– Szó sincs róla – mondta végül. – Túl sok a ragadozó, emlékszel?

– Nos, valóban úgy tűnhet, de nem tudjuk…

– Richard – szakította félbe Sarah. – Ian és én átnéztük a feljegyzéseket. Elkövettek egy alapvető hibát, amikor még működött a labor.

– Miféle hibát?

– Megszülettek a dinoszauruszaik, és nem tudták, mivel táplálják őket. Egy ideig kecsketejet adtak nekik, amivel nem is volt semmi baj, minthogy nem allergén. De a növekvő húsevőket már állatifehérje-kivonattal etették. És a kivonat darált birkahúsból készült.

Levine vállat vont. – Na és? Mi azzal a baj?

– Az állatkertekben például soha nem alkalmaznak birkahúskivonatot – mondta Sarah. – A fertőzésveszély miatt.

– Fertőzés – ismételte halkan Levine. – Milyen fertőzésre gondolsz?

– Prionok – szólt közbe Malcolm a motorcsónak másik oldaláról.

Levine üres tekintettel bámult rá.

– A prionok – magyarázta Harding – a legegyszerűbb ismert kórokozók, még a vírusoknál is egyszerűbbek. Afféle proteintöredékek. Olyan egyszerűek, hogy maguktól nem is tudnak behatolni a szervezetbe. De ha egyszer bejuttatták őket, mondjuk a táplálékkal, akkor különféle betegségeket okoznak, mint amilyen a marhák szivacsos agylágyulása vagy a kuru-kuru nevű emberi agybetegség. A dinoszauruszok pedig a DX-nek elnevezett prionbetegséget kaptak egy fertőzött birkafehérje adagtól. A labor sok éven át küzdött ellene, szerették volna semlegesíteni…

– Azt mondod, nem sikerült nekik?

– Egy darabig talán úgy látszott, hogy sikerül. A dinoszauruszok remekül érezték magukat. De aztán a betegség terjedni kezdett. A prionokat az ürülékkel választja ki a szervezet, így lehetséges, hogy…

– Az ürülékkel? – Levine elsápadt. – A kompik ürüléket is esznek…

– Úgy van, és a kompik egytől egyig fertőzöttek. Dögevők; tetemről tetemre terjesztik a prionokat, ezáltal más dögevők is fertőzöttekké válnak. Alkalmasint a raptorok is megfertőződtek. A raptorok megtámadják az egészséges állatokat, de nem mindig járnak sikerrel. Elég egy harapás, és az állat szervezetébe bekerül a prion. És harapásról harapásra a fertőzés elterjed az egész szigeten. Ezért pusztulnak el idő előtt ezek az állatok. Az általános korai elpusztulás pedig a nagyobb ragadozók populációját támogatja, amint tapasztalhattuk is…

Levine nyugtalankodni látszott.

– Az a helyzet – mondta idegesen –, hogy az egyik kompi megharapott.

– Én nem aggódnék túlságosan – mondta barátságosan Harding. – Legfeljebb egy enyhe lefolyású agyvelőgyulladást eredményez, de többnyire csak fejfájást, ami ugyan kellemetlen, ám igazán nem tragikus. San Joséban majd elviszünk egy orvoshoz.

Levine-t elöntötte a veríték. Megtörölte a homlokát.

– Tulajdonképpen egyáltalán nem érzem jól magam – nyögte.

– Alig egy hét a lefolyása, Richard – biztatta Sarah. – Biztos vagyok benne, hogy rendbe jössz.

Levine boldogtalanul süppedt vissza az ülésbe.

– De végső soron csak annyit akartam mondani – folytatta Harding –, hogy szerintem ez a sziget semmiféle adalékot nem szolgáltat a kihaláshoz.

Malcolm megpihentette tekintetét a lassanként távolba vesző sötét sziklákon, aztán visszafordult.

– Lehet, hogy éppen így kellett történnie – mondta lassan. A kihalás mindig is rejtély volt. Öt jelentős mértékű történt a Földön, és nem minden alkalommal egy kóbor aszteroida okozta. A krétavégi kihalás, amely megölte a dinoszauruszokat, persze mindenkinek izgatja a fantáziáját, de tömeges kihalásokra a jura- és a triászidőszakokban is sor került. És egyik sem vethető össze a permidőszaki kihalással, amely elpusztította az élet kilencven százalékát, a szárazföldön és a tengerekben egyaránt. Senki sem tudja, miért következett be ez a katasztrófa. De nem tartom valószínűtlennek, hogy a következőnek mi leszünk az okai.

– Hogyhogy? – kérdezte megütközve Kelly.

– Az emberi lények hihetetlenül kártékonyak – felelte Malcolm. – Néha úgy érzem, egyfajta pestis vagyunk, és ilyen értelemben a Föld megtisztítói. Olyan tökéletesen tudunk bármit megsemmisíteni, hogy arra kell gondolnom, éppen ez a feladatunk. Talán mindig így történik; bizonyos földtörténeti korokban valamelyik állat az élre tör, hogy kiirtsa a világból a többieket, letakarítsa a színpadot, és előkészítse az evolúció következő szakaszát.

Kelly megrázta a fejét. Felállt, és átment a motorcsónak másik végébe. Letelepedett Thorne mellé.

– Megfeküdte a gyomrodat, mi? – kérdezte Thorne. – Én nem venném túl komolyan a helyedben. Csak egy elmélet a sok közül. Az elméletekkel valójában semmit sem lehet kezdeni, puszta képzelgések. Ezért aztán állandóan változnak. Amikor Amerika még új országnak számított, az emberek hittek valamiben, amit flogisztonnak hívtak. Hallottál róla? Nem? Nem számít, mert annak sem volt semmi köze a valósághoz. Azt is hitték, hogy négy testnedv szabályozza a viselkedést. És hogy a Föld csak néhány ezer éves. Most történetesen éppen azt hisszük, hogy a Föld négymilliárd éves, valamint hiszünk a fotonokban és az elektronokban, szilárdan hisszük továbbá, hogy az emberi viselkedést olyasmik irányítják, mint az ego és az önbecsülés. És meg vagyunk győződve róla, hogy a mi hitünk tudományosabb és igazabb.

– És nem így van?

Thorne vállat vont. – Ez mind csak fantázia. Láttál már valaha is akár egyetlen, árva önbecsülést is? Ide tudnál hozni egyet tányéron? És a fotonok? Talán a kezembe tudnád nyomni valamelyiket?

Kelly megrázta a fejét. – Nem, de…

– És soha nem is fogod megtenni, mert ezek a dolgok egyáltalán nem léteznek. Csak nevek; a tudás hiányának különböző elnevezései. Lényegtelen, mekkora tiszteletnek örvendenek éppen. A száz év múlva élő emberek visszanéznek majd ránk, és nevetnek. Azt mondják: „Tudod, miben hittek valaha az emberek? Fotonokban és elektronokban! El tudsz képzelni ilyen hihetetlen ostobaságot?” Jót mulatnak, mert ők már a saját még újabb, még jobb, még tudományosabb képzelgéseiket dédelgetik. – Thorne megcsóválta a fejét. – No és azt érzed-e, hogyan bukdácsol a csónak a hullámokon? Ez a tenger valósága. Érzed a só illatát a levegőben? Érzed a napfényt a bőrödön? Az mind valóságos. Hát azt látod, hogy itt vagyunk, lélegzünk, élünk? Az is valóságos. Az élet csodálatos. Élni, érezni a nap melegét, belélegezni a levegőt – nincs ennél nagyobb ajándék. És semmi más nem valóságos. Most pedig vess egy pillantást az iránytűre, és mutasd meg, merre van dél. Puerto Cortésban kötünk ki. Ideje, hogy mindannyian hazatérjünk.

Köszönetnyilvánítás

Ez a regény teljes egészében kitalált történet, a megírásához azonban számos tudományág képviselőinek a kutatásaiból és elméleteiből merítettem. Különös köszönettel tartozom a következő kiváló tudósoknak: John Alexander, Mark Boguski, Edwin Colbert, John Conway, Philip Currie, Peter Dodson, Niles Eldredge, Stephen Jay Gould, Donald Griffin, John Holland, John Horner, Fred Hoyle, Stuart Kauffman, Christopher Langton, Ernst Mayr, Mary Midgley, John Ostrom, Norman Packard, David Raup, Jeffrey Schank, Manfred Schroeder, George Gaylord Simpson, Bruce Weber, John Wheeler és David Weishampel.

Még csak annyit tennék hozzá, hogy az e könyben kifejezésre juttatott álláspontok kizárólag a sajátjaim, és semmiféle kapcsolatban nem állnak a felsorolt jeles személyiségekkel. Végezetül hadd emlékeztessem az olvasót, hogy idestova százötven évvel Darwin után az evolúció tárgyköréhez fűződő bárminemű hozzászólás változatlanul alkalmas az indulatok felkorbácsolására.

Tartalomjegyzék

BEVEZETÉS

PROLÓG

ÉLET A KÁOSZ PEREMÉN

AZ ELVESZETT VILÁG HIPOTÉZIS

ELSŐ KONFIGURÁCIÓ

RENDELLENES FAJOK

SAN JOSE

INDULÁS

PALO ALTO

BERKELEY

AZ ELVESZETT VILÁG

AZ ISKOLA

A FÜGGŐCIMKE

THORNE

MÁSODIK KONFIGURÁCIÓ

NYOMON

RAPTOR

AZ ÖT HALÁL

JAMES

A JÁRMÜVEK

HARDING

AZ ÜZENET

HASZNOSÍTÁS

HARMADIK KONFIGURÁCIÓ

COSTA RICA

ISLA SORNA

A VÍZFOLYÁS

AZ ÚT

A B.TELEP

A LAKÓKOCSI

ODABENT

ARBY

A LABORATÓRIUM

ENERGIA

A FÉSZEK

NEGYEDIK KONFIGURÁCIÓ

LEVINE

DODGSON

A MAGASLES

A SZÍV KIRÁLYNŐ

PUERTO CORTÉS

KING

HARDING

A VÖLGY

A BARLANG

DODGSON

DINÓBŐGÉS

AZ EVOLÚCIÓ PROBLÉMÁI

A PARASZAURUSZOK

HŐSÉG

A ZAJ

A CSAPÁS

FÉSZEK

A MAGASLES

A LAKÓKOCSI

A FÉSZEK

DODGSON

A DÖNTÉS

A FÉSZEK

A JÁTÉKOS BUKÁSA

KING

ROSSZ HÍR

ÖTÖDIK KONFIGURÁCIÓ

A KÖLYÖK

A MAGASLES

A CSORDA

DODGSON

A LAKÓKOCSI

THORNE

A LAKÓKOCSI

A MAGASLES

MALCOLM

A MAGASLES

HATODIK KONFIGURÁCIÓ

ÜLDÖZÉS

A KÁOSZ KÜSZÖBÉN

A LAKÓKOCSI

A TELEP

JÓ ANYÁK

DODGSON

AZ EXPLORER

NAPPALI FÉNY

KIÚT

MEGMENEKÜLÉS

A VÉG

HETEDIK KONFIGURÁCIÓ

ELINDULÁS

Köszönetnyilvánítás