ROSAMUNDE PILCHER
TÉLI NAPFORDULÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Rosamunde Pilcher: Winter Solstice
Hodder & Stoughton, 2000 Copyright © Rosamunde Pilcher, 2000
Hungarian translation © Szűr-Szabó Katalin, 2000
Köszönetnyilvánítás
Könyvem írása közben néhányszor előfordult, hogy bizonyos ismeretek hiánya komoly alkotói válságba taszított. Ezért kell köszönetet mondanom azoknak, akik idejüket és szaktudásukat bőkezűen rendelkezésemre bocsátották, és segítettek, amikor arra a legnagyobb szükségem volt.
Willie Thomsonnak, aki megismertetett az elgini Johnstons-tól James Sugdennel, és ezzel útjára indította művem.
James Sugdennek, aki a gyapjúiparról szerzett hatalmas tudását és tapasztalatát megosztotta velem.
Szomszédomnak, David Tweedie-nek jogi szaktanácsaiért.
David Anstice-nek, a perthshire-i órásembernek.
James Simpson tiszteletesnek sosem lanyhuló érdeklődéséért és bölcs útmutatásaiért.
És végül Robinnak, aki letudott egy adósságot, amikor anyját kiemelte írói kátyújából.

ELFRIDA
Október közepe

Mielőtt Elfrida Phipps végleg elhagyta volna Londont, hogy vidékre költözzék, elment a battersea-i kutyamenhelyre, és egy társsal tért haza. Jó – és szívfacsaró – félórájába került, míg rátalált, de amint megpillantotta, ahogy kutyaólja rácsához nyomulva barna szemének megindító pillantását ráfüggeszti, tudta, hogy ő az. Nem akart termetes kutyát, és egy csaholó öleb gondolatáért sem lelkesedett. Ez a kutya pont megfelelő méretű volt. Kutyaméretű.
Dús, hosszú, puha szőre volt, ami kicsit behullott a szemébe, füle hol lekonyult, hol élénken hegyezte, legyezőszerű lompos farkát büszkén feltartotta. Szőre összevissza fehér és barna foltos volt. A barna tejes kakaó színére emlékeztetett. Amikor a menhelyen dolgozó hölgyet a kutya felmenőiről kérdezte, azt a választ kapta, hogy szerinte van benne némi skót juhász meg egy kevés terelőjuhász meg néhány más azonosíthatatlan fajta is. Elfridát mindez hidegen hagyta. Neki a kutya képére kiülő szelíd kifejezés tetszett meg.
Pénzt adományozott a menhelynek, és új társával együtt hajtott el. A kutya rozoga autója anyósülésére telepedett, és olyan elégedetten bámult ki az ablakon, mintha ehhez az élethez minden további nélkül hozzá tudna szokni.
Elfrida másnap elvitte a közeli kutyakozmetikába nyírásra, mosásra és szárításra. A kutyát pihésen, frissen és finom citromillatúan kapta vissza. Az állat mindezt az élvhajhász törődést a hűség, hála és odaadó szeretet kinyilvánításával viszonozta. Félénk, sőt kimondottan megfélemlített kutya volt, ugyanakkor bátor is: ha csengettek, vagy ha úgy vélte, betolakodó ólálkodik a ház körül, egy percig harsányan ugatott, majd visszatért kosarába vagy Elfrida ölébe.
Időbe telt, míg nevet talált neki, de végül a Horace mellett döntött.
Elfrida gondosan bezárta maga mögött a ház ajtaját, majd egyik kezében bevásárlókosárral, másikban a pórázon vezetett Horace-szal végigment a keskeny ösvényen, és a járdán elindult a posta és a vegyesbolt felé.
Október közepi komor, szürke délután volt, amiben nem sok öröm akadt. Az utolsó őszi levelek szállingóztak a fákról, az évszakhoz képest csípős szél még a legveszekedettebb kertrajongókat is visszariasztotta a szabad levegőn tartózkodástól, az utcán egy lélek sem mutatkozott, és a gyerekek sem jöttek még ki az iskolából. Az égen alacsonyan függött a súlyos felhőtakaró, amely bár állandó mozgásban volt, mégsem tisztult ki sosem az idő. Elfrida szapora léptekkel ment, Horace pedig megadóan kocogott a nyomában, tudva, hogy ez a napi sétája, és ha már meg kell lennie, legalább élvezze valamicskét.
A hampshire-i Dibton nevű falucskában voltak, ahova Elfrida – Londont örökre maga mögött hagyva – tizennyolc hónapja leköltözött, hogy új életet kezdjen. Eleinte kicsit magányos volt, de most már el sem tudta volna másutt képzelni az életét. Színházi múltjából régi ismerősök időről időre elszántan nekivágtak a városból idevezető útnak, és ott is maradtak nála egy hétvégére, a gidres-gödrös díványon aludtak a csöpp hátsó hálószobában, amit Elfrida csak a „műhelyeként" emlegetett, és ahol a varrógépét is tartotta, hogy egy kis zsebpénzt keressen a Sloane Street-i lakberendezési cégnek varrt rafinált és gyönyörű díszpárnáival.
Barátai távozáskor még megerősítést vártak: – Ugye, jól megvagy itt, Elfrida? – kérdezték. – Nem bántad meg? Nem akarsz Londonba visszatérni? Boldog vagy itt? – És ő mindannyiszor el tudta oszlatni aggodalmukat: – Hogyne lennék!
Ez az én öregkori rejtekhelyem. Itt töltöm majd életem alkonyát.
Mostanra már megnyugtatón ismerős volt minden. Tudta, ki lakik ebben vagy abban a házikóban. Mindenki nevén szólította: – 'reggelt, Elfrida, vagy: – Szép napunk van, Mrs. Phipps. – Az itt lakók egy része ingázó volt; a családfenntartó kora reggel indult, hogy a gyorssal bemenjen Londonba, és csak késő este tért meg, hogy az állomás előtti parkolóban beüljön a kocsijába, és hamar hazahajtson. Mások egész életükben itt éltek, kis kőházaikban előttük apjuk és nagyapjuk lakott. Megint mások új beköltözők voltak, a falut körbevevő önkormányzati házakban laktak, és a szomszéd városba települt elektronikai gyárban dolgoztak. Minden olyan hétköznapi volt, s ennél fogva cseppet sem megerőltető. Vagyis pontosan az, amire Elfridának szüksége volt.
Elsétált a kocsma mellett, amit frissen újítottak fel, és most Dibton Kocsiszínnek hívtak. Kovácsoltvas cégérek és jókora parkoló várta az erre tévedőt. A kocsma után a tiszafákkal körülvett, fedett kapubejáratos templom következett; a hirdetőtáblán a plébánia hírei repdestek a szélben. Gitárkoncertről, a Kismamák és picinyeik klub kirándulásáról szóló közérdekű közlemények. A templomkertben egy férfi tüzet rakott, és a levegőben pörkölődő falevelek fanyar illata szállt. Varjúk károgtak. A templom egyik kapuoszlopán macska ült összegömbölyödve, de Horace szerencsére nem vette észre.
Az utca kanyarodott, végén, az új papiaknak otthont adó, vidékiesen unalmas földszintes ház mellett feltűnt a falu vegyesboltja, apró, tarka fagylalthirdető lobogóival, falnak támasztott újságplakátjaival. Két-három biciklis kölyök téblábolt az ajtaja előtt, a járda mellett ott állt a postás piros furgonja, a postás épp a levélládát ürítette.
A kirakatot rács védte, nehogy holmi vandálok betörjék az üveget, és ellopják Mrs. Jennings ízléses dekorációnak szánt kekszesdobozokból és szárazbab-főzelékes konzervekből rakott kompozícióját. Elfrida letette a kosarát, és Horace-t az egyik rácshoz kötötte. A kutya lemondó képpel ült a járdán. Utálta, ha kint hagyják, a srácok gúnyolódásának céltáblájául, de Mrs. Jennings nem tűrt meg kutyákat az üzletében. Szerinte mindenhová odapisilnek, és különben is mocskosak.
Az alacsony mennyezetű boltban ragyogó világosság és nagy meleg fogadta. Hűtőszekrények és fagyasztók zümmögtek, felülről fénycsövek ontották a fényt, a vevőknek modern polcrendszerek között kellett lavírozniuk, amelyeket Mrs. Jennings pár hónapja állíttatott fel fantasztikus, a boltot már-már mini-bevásárlóközponttá átalakító fejlesztésnek nevezve. A különféle akadályok miatt elsőre nem is lehetett látni, ki tartózkodik éppen az üzletben, és a pénztár előtt egy ismerős hát csak akkor ötlött Elfrida szemébe, amikor az egyik, „Nescafé és tea" feliratú polcrendszernél befordult.
Oscar Blundell. Elfrida már kinőtt abból a korból, amikor az ember szíve hevesebben kezd dobogni valaki láttán, de Oscarnak mindig örült. Jóformán az első volt, akivel Dibton-ba költözése után megismerkedett. Egy vasárnap délután templomba ment, és a szertartás után a plébános megállította az ajtóban. Az erős tavaszi szél felborzolta a plébános haját, fehér reverendája úgy csapkodott körülötte, mint a kötélen száradó fehérnemű. Pár üdvözlő szót szólt, aztán alkalmasint említett valamit a virágrendezésről és a nőegyletről, ám ekkor figyelme szerencsére másfelé terelődött. – Á, itt az orgonistánk. Oscar Blundell. Tudja, nem ő az állandó orgonistánk, de nagyszerű, hogy probléma esetén mindig számíthatunk rá.
Elfrida megfordult, és a templom sötét bejárata alól egy férfit látott kilépni a napfényre. Szelíd, derűs arc, rejtőzködő pillantás, valaha biztos szőke, mára teljesen megőszült sűrű haj. Elfridával egyforma magas volt, ami szokatlan jelenséggé tette, hiszen Elfrida a maga száznyolcvan centijével és deszkavékony alakjával rendszerint a férfiak fölé tornyosult, de pillantásuk egy magasságban találkozott, és Elfridának tetszett, amit Oscar szeméből kiolvasott. Vasárnap lévén, a férfi tweedöltönyt és Elfrida kedvére való nyakkendőt viselt, és amikor kezet ráztak, kézfogása is megnyerő volt.
– Milyen nagyszerű – mondta Elfrida. – Úgy értem, az, hogy orgonál. Ez a hobbija?
A férfi komolyan válaszolt. – Nem, a foglalkozásom. Az életem. – Aztán elmosolyodott, hogy szavai nagyképűségét tompítsa. – A hivatásom – helyesbített.
Pár nappal később csengett a telefon.
– Halló, itt Gloria Blundell beszél. Múlt vasárnap a mise után ismerkedett meg a férjemmel. Az orgonistával. Szeretnénk csütörtökön vacsorára meghívni. Tudja, hol lakunk. A Majorban. Tornyos vörös téglás ház a falu végén.
– Milyen kedves. Örömmel elfogadom.
– Hogy megy a beilleszkedés?
– Lassan.
– Remek. Akkor a csütörtöki viszontlátásra. Fél nyolc tájban várjuk.
– Köszönöm. Nagyon köszönöm. – De a vonal másik végén már lerakták a kagylót. Mrs. Blundell – úgy tűnt – csak a lényegre szorítkozik.
A Major volt a legnagyobb ház Dibtonban, a felhajtó a meglehetősen hivalkodó kaputól kanyargott a bejáratig. Az egész valahogy nem illett Oscar Blundellről alkotott képébe, de úgy vélte, érdekes lesz megismerkedni a feleségével, látni a környezetet, ahol él. Addig nem ismerünk igazán valakit, gondolta, amíg nem találkozunk vele otthoni környezetben, nem láttuk bútorait, könyveit, életmódját.
Csütörtök reggel hajat mosott, és a havi utánfestésről sem feledkezett meg. Az árnyalat neve hivatalosan „eperszőke" volt, de olykor inkább narancssárgára, mint eperszínre sikeredett. Ezúttal sem volt másképp, de Elfridának most komolyabb gondjai is voltak. Kivált ruha terén. Végül virágos, bokáig érő szoknyát vett fel, hozzá szintén hosszú, citromsárga kötött kardigán jellegű felsőrészt. Haj, virágok és kardigán kissé szemkápráztató összhatást keltettek, de Elfrida szerette bizarr külsővel feldobni önbizalmát.
Gyalog vágott neki a falun átvezető alig tízperces útnak, áthaladt a hatásvadász kapuszárnyak között, és végigsétált a felhajtón. Most az egyszer hajszálpontosan érkezett. Miután még sosem járt itt, nem nyitott be harsány halihóval, hanem megkereste a csengőt, és illedelmesen megnyomta. A ház végéből hallotta a csilingelést. Míg várakozott, az ápolt gyepet csodálta, ami úgy festett, mintha idén először nyírták volna. Frissen nyírt fű illatát érezte, ami összevegyült a hűvös tavaszi este nyirkos illatával.
Léptek. Nyílt az ajtó. Egy kék ruhás, virágos kötényes helybeli hölgy állt vele szemben, láthatóan nem a ház úrnője.
– Jó estét. Ugye, Mrs. Phipps? Fáradjon csak be, Mrs. Blundell rögtön jön, csak felment a haját megigazítani.
– Első vagyok?
– Igen, de egyáltalán nem jött korán. A többiek is mindjárt itt lesznek. Elvehetem a kabátját?
– Köszönöm, nem, inkább magamon tartom. – Minek részletekbe bocsátkozni, elmagyarázni, hogy a kardigán alatt a kis selyemblúz ujján alul lyuk éktelenkedik.
– A társalgó...
De beszélgetésüket félbeszakították. – Á, ön bizonyára Elfrida Phipps... elnézést, hogy nem én fogadtam... -Elfrida felnézett, és a mellvédes korlátú széles lépcsőn megpillantotta közeledő vendéglátóját. Magas, jó felépítésű nő volt, fekete selyemnadrágot és hímzett kínai kabátot viselt. Kezében egy szemre szódás whiskyvel félig teli öblös poharat tartott.
– ...későn fogtam a készülődéshez, aztán még egy hívásom is volt. – Kezet nyújtott. – Gloria Blundell. Kedves öntől, hogy idefáradt.
Nyílt, pirospozsgás arca volt, szeme áthatóan kék, haja Elfridáéhoz hasonlóan biztos festett volt, de diszkrétebb halványszőke árnyalatra.
– Öntől kedves, hogy meghívott.
– Jöjjön csak be a tűz mellé. Köszönöm, Mrs. Muswell, gondolom, a többiek maguktól is betalálnak... erre tessék...
Elfrida követte a harmincas évek modorában fával burkolt falú nagy szobába, ahol téglából épített hatalmas kandallóban hasábokból rakott tűz lobogott. A nyitott kandalló előtt bőrrel bevont, kipárnázott kályhaellenző állt, a szobát erősen kitömött és nagy mintás kanapékkal és fotelokkal rendezték be.
A függöny aranypaszományos szilvakék bársony volt, a padlón minden talpalatnyi helyet vastag, színpompás perzsaszőnyegek borítottak. Semmi sem tűnt kopottnak, réginek vagy színehagyottnak, s mindenből barátságos, derűsen férfias kényelem levegője áradt.
– Régóta laknak itt? – kérdezte Elfrida, bár igyekezett nem túl tolakodó lenni.
– Öt éve. Egy öreg bácsikám hagyta rám ezt a házat. Mindig is imádtam, gyerekkoromban gyakran megfordultam itt. – Egy kézre eső asztalra tette a poharát, és a kandallóhoz ment, hogy rádobjon egy jókora rönköt. – Le sem tudom írni, milyen állapotban volt. Minden agyonnyúzott és molyrágta, így alaposan fel kellett újíttatnom. A konyhát is kicseréltettem, és kialakíttattam még néhány fürdőszobát.
– És azelőtt hol laktak?
– Ó, Londonban. Volt egy házam az Elm Park Gardens-ben. – Felkapta a poharát, nagyot kortyolt, aztán megnyugodva letette. – Bemelegítő italom. Partik előtt szükségem van egy kis lökésre. Mit szeretne inni? Sherryt? Vagy gint tonikkal? Igen, nagyszerű volt ott lakni, csodásan tágas ház volt. És Oscar temploma, a Szent Biddulph, ahol orgonált, csak tízpercnyire volt. Szerintem a világ végéig el nem mozdultunk volna onnét, ha agglegény nagybátyámat, mint mondják, magához nem szólítja az Úr, és a Major rám nem száll. Aztán itt ez a gyermek is, Francesca. Most tizenegy. Mindig is azon a véleményen voltam, hogy vidéken egészségesebb egy gyereket felnevelni. Fogalmam sincs, Oscar hol marad. Úgy volt, hogy ő tölt. Talán mindenről megfeledkezve olvas valahol. Másokat is hívtunk, akikkel szeretnénk, ha összeismerkedne. McGearyéket. A férfi a Cityben dolgozik.
Aztán Joan és Tommy Millst. Tommy főorvos pedburyi kórházunkban. Bocsásson meg, de gint mondott tonikkal?
Elfrida ezt kért, és elnézte, hogy Gloria Blundell kitölti az italát a szoba távolabbi végében álló, üvegekkel bőven megrakott asztalnál. Aztán az asszony skót whiskyből derekasan utántöltötte saját poharát is.
– Tessék – mondta visszatérve. – Remélem, elég erős. Kér hozzá jeget? Nos, foglaljon helyet, helyezze kényelembe magát, és meséljen a házikójáról.
– Nos hát... kicsi.
Gloria felkacagott. – Poulton's Row, igaz? Eredetileg a vasút építtette. Nem rettenetesen szűk?
– Ó, dehogy. Nincs sok bútorom, és Horace meg én nem sok helyet foglalunk el. Horace a kutyám. Korcs. Nem egy szépség.
– Nekem két kínai pincsim van, azok szépek, de megharapják a vendégeket, így Mrs. Muswell vigyáz rájuk a konyhában. Mi késztette, hogy Dibtonba költözzék?
– Láttam egy hirdetést a Times vasárnapi mellékletében. Fénykép is volt a házról. Kellemes kuckónak tűnt. És nem túl drágának.
– Okvetlen el kell mennem, hogy megnézzem. Gyerekkorom óta nem jártam ott. Akkoriban valami öreg állomásmester özvegyét látogattam. És mivel foglalkozik?
– Tessék?
– Kertészkedik? Golfozik? Jótékonykodik?
Elfrida a kibúvó mellett döntött. Ismerte az ilyen energikus nőket. – Megpróbálom rendbe tenni a kertet, de eddig csak a szemét tologatásáig jutottam.
– Lovagol?
– Életemben nem ültem lovon.
– Nos, ez aztán egyenes válasz. Én lovagoltam valamikor, amikor a fiaim még gyerekek voltak, és az bizony régen volt. Francescának van egy kis pónija, de sajna, a gyerek sem rajong a lovaglásért.
– Fiai is vannak?
– Ó, igen. Már felnőttek, meg is nősültek. 
– De...
– Tudja, nem ez az első házasságom. Oscar a második férjem.
– Ó, elnézést. Nem tudtam.
– Sose kérjen elnézést. Giles fiam Bristolban dolgozik, Crawford a Cityben. Komputerekkel vagy ilyesmivel foglalkozik, én semmit sem értek belőle. És persze évek óta ismertük Oscart. A Szent Biddulphba jártunk a Raleigh Square-en. Mennyeien játszott a férjem temetésén. Mindenkinek leesett az álla, amikor összeházasodtunk. Az. az agglegény, sápítoztak. Tudod te, mit veszel a nyakadba?
Elfrida hallatlanul izgalmasnak találta. – Oscar mindig is muzsikus volt? – kérdezte.
– Világéletében. A Westminster-apátság kórusiskolájában tanult, aztán zenét tanított a Glastonbury College-ban. Jó néhány éven át karnagy volt és orgonista. Aztán abbahagyta a tanítást, Londonba költözött, és megkapta a Szent Biddulph-beli állást. Szerintem onnan is vitték volna a temetőbe, de nagybátyám meghalt, és a sors másként rendelte.
Elfridában kis sajnálat ébredt Oscar iránt. – Nem bánta, hogy búcsút kell mondania Londonnak?
– Kicsit olyan volt, mint amikor egy öreg fát gyökerestül kiemelnek. De Francesca kedvéért jó képet vágott a dologhoz. Ráadásul itt van zeneterme, itt vannak a könyvei és a kottái, és egy kis magántanítást is vállal, csak hogy ki ne jöjjön a gyakorlatból. A zene az élete. Imádja, ha be kell ugrania más helyett, és a dibtoni templomban a reggeli misén játszhat. És persze titkon mindig átsettenkedik, hogy egy kicsit nyugodtan gyakoroljon. – Gloria mögött halkan nyílt az előcsarnokba vezető ajtó. Az asszony monológja közben észre sem vette, de amikor látta, hogy Elfrida tekintete elkalandozik, megfordult a székben, és hátranézett a válla felett.
– Ó, hát itt vagy, öregfiú. Éppen rólad beszélgettünk.

Egyszerre s szinte egy időben érkezett a többi vendég; benyitottak, hangjuk felverte a ház csendjét. Blundellék kimentek, hogy üdvözöljék őket, és Elfrida egy pillanatra egyedül maradt. Megfordult a fejében, hogy most jó lenne hazamenni, magányosan elmerengeni mindazon, amit megtudott, de erről persze szó sem lehetett. Mielőtt kiverhette volna fejéből a megbotránkoztató gondolatot, vendéglátói már vissza is jöttek, a többiek besereglettek, és a vacsoraparti kezdetét vette.
Szertartásos alkalom volt, fényűző és hagyománytisztelő – kitűnő ételek, nagyszerű borok bő választéka. Füstölt lazacot és látványosan tálalt beirdalt báránybordát ettek, utána háromféle pudingot, tálakban sűrű tejszínt, és egy kenhetően puha, kéken erezett Stilton sajtot. Amikor körbekínálták a portóit, Elfrida magában mulatva figyelt fel rá, hogy a hölgyek nem hagyták el a szobát, hanem együtt maradtak a férfiakkal, és bár ő már ég tudja, hányadik pohár ásványvíznél tartott, amit metszett üvegkancsóból bőven töltött magának, az sem kerülte el a figyelmét, hogy a többi nő, s talán mind közül elsősorban Gloria, nagy élvezettel fogyasztja a bort.
Eltűnődött, hogy Gloria, aki teljes díszben ült az asztalfőn, nem viszi-e túlzásba az ivást, és ha majd eljön az ideje, hogy felálljanak az asztaltól, képes lesz-e talpra kecmeregni, és nem zuhan-e végig teljes hosszában a szőnyegen. De Glóriát keményebb fából faragták, és amikor Mrs. Muswell bekukkantott az ajtón, és jelentette, hogy elkészült és a társalgóban várja őket a feketekávé, Gloria biztos léptekkel vonult át vendégei élén az ebédlőből az előcsarnokon át a társalgóba.
A tűz köré gyűltek, de Elfrida felvette a tálcáról a csészéjét, és kinézett az elfüggönyözetlen ablakon a zafírkék égre. Bár szeszélyes, záporokkal, ki-kisütő nappal teli igazi tavaszi nap volt, míg a vacsoránál ültek, eloszlottak a felhők, és egy távoli, leveleit bontogató bükkfa felett szikrázva függött az első csillag. Elfrida észrevett egy ablakülést, és oda telepedett. Tenyerében tartotta a csészét, és elmerengett a csillagos égen.
Abban a pillanatban Oscar lépett oda hozzá. – Jól érzi magát? – kérdezte.
Elfrida megfordult, és felnézett rá. A férfi sokat tüsténkedett vacsora közben: bort töltött, leszedte a tányérokat, körbekínálta a mesés pudingokat, és Elfridának alig nyílt alkalma akár egy szót is váltani vele.
– Hogyne. Milyen szép este! Hamarosan bimbóznak a nárciszaik.
– Szereti a kerteket?
– Nem volt sok módom rá, hogy megszeressem őket. De az önöké igazán hívogatónak tűnik.
– Lenne kedve kicsit körbesétálni, hogy megmutogassam? Még nem sötétedett be.
– De mennyire, hogy lenne, de nem udvariatlanság a többiekkel szemben?
– Ó, dehogy. – Elvette Elfridától a csészét, és visszatette a tálcára. – Elfridával járunk egyet a kertben.
– Ilyenkor? – képedt el Gloria. – Sötét van, és hideg.
– Még nincs olyan sötét. Csak tíz perc az egész.
– Helyes, de adj szegény lányra kabátot. Hűvös, nyirkos az idő... és ne hagyja, kedvesem, hogy sokáig kint marasztalja. ..
– Nem...
A többiek folytatták megkezdett társalgásukat a magániskolák méltánytalanul magas tandíjairól. Elfrida és Oscar távoztak. Oscar halkan becsukta az ajtót, aztán egy székről felvett egy báránybőrrel bélelt vastag bőrkabátot. – Gloriáé... vegye csak fel nyugodtan – azzal gyöngéden Elfrida vállára terítette a kabátot. Kinyitotta a félig üvegezett bejárati ajtót, és kiléptek a tavaszi este tiszta, borzongató hűvösébe. Az alkonyatban cserjék és alacsony sövények körvonalai látszottak, lábuk alatt harmatos volt a fű.
Sétálgattak. A pázsit túlsó szélén téglafal magasodott, előtte sövény, vonalát csak egy imponáló kovácsoltvas kapus boltív törte meg. Oscar kitárta, és bementek a tágas, fallal körülvett kertbe, amit bukszussövénnyel csinos négyszögekre osztottak. Az egyikbe rózsákat ültettek, a bokrokat szépen visszavágták, és bőven trágyázták. Nyáron itt nem mindennapi látvány tárul majd a szemlélő elé.
Elfrida önbizalma a kertészkedésben megingott ekkora profizmus láttán: – Ezt mind maga csinálta?
– Nem. Én tervezem, de kertészt fogadok.
– Nem vagyok otthonos a virágnevekben. Soha nem volt tisztességes kertem.
– Anyámat nem lehetett zavarba hozni. Ha valaki egy virág nevét kérdezte tőle, és ő nem tudta a választ, ellentmondást nem tűrően egyszerűen annyit mondott, hogy Inapoticum vagy Forgetanamia. Szinte mindig bevált.
– Jó ötlet, nem felejtem el.
Egymás mellett sétáltak végig a széles, murvával felszórt ösvényen. – Remélem, nem érezte túl idegennek magát vacsora közben – szólalt meg végül a férfi. – Attól tartok, provinciális népek vagyunk.
– Nem, dehogy. Minden percet élveztem. Szeretek másokat hallgatni.
– Vidéki élet. Bővelkedik az intrikában.
– Hiányzik London?
– Időnként rettenetesen. A koncertek, az opera. A templomom. A Szent Biddulph.
– Vallásos? – szaladt ki impulzívan Elfrida száján a kérdés, de azonnal meg is bánta. Korai még személyes kérdést feltenni.
De a férfi nem sértődött meg. – Nem is tudom. De egész életem a szakrális zenének szenteltem, az anglikán egyház liturgiáinak és magnificatjainak. Kényelmetlenül érezném magam egy olyan világban, amelyben nem mondhatok senkinek sem köszönetet.
– Úgy érti, az áldásokért?
– Pontosan.
– Megértem, bár én cseppet sem vagyok vallásos. Azon a vasárnapon is csak azért mentem el a templomba, mert egy kicsit elszigeteltnek éreztem magam, és társaságra vágytam.
Nem számítottam a csodálatos zenére. És a Te Deum ilyen átiratát még sosem hallottam.
– Új az orgona. Számtalan jótékonysági vásár bevételéből van.
Egy pillanatig csendben sétáltak. – Ezt áldásnak tekinti? Az új orgonára értem.
A férfi felnevetett. – Olyan, mint egy kiskutya, aki ugyanazt a csontot rágcsálja. Igen, persze hogy annak tekintem.
– És még mi mást?
A férfi nem válaszolt azonnal. Elfrida az otthonára gondolt, a feleségére, hatalmas, kényelmes, fényűző házára. A zeneteremre, baráti körére, nyilvánvaló anyagi biztonságára. Arra gondolt, érdekes lenne tudni, miért vette el Oscar Glóriát. Hosszú évek agglegényélete, kisfiúk, szegényes fizetések és porlepte egyetemi termek után felrémlett előtte a jövő, egy idős, magányos férfi öregkorának üressége, és a könnyebb utat választotta? A gazdag, energikus özvegyet, az ügyes háziasszonyt, megértő barátnőt, jó anyát. Vagy talán az asszony cserkészte be, és ő volt az, aki döntött. Meglehet, hogy halálosan egymásba szerettek. Bármi is volt az ok, úgy tűnt, remekül bevált.
Súlyossá vált a csend. – Ne mondja el, ha nem akarja – ajánlotta végül Elfrida.
– Csak azon töröm a fejem, hogyan magyarázzam el. Későn nősültem, és az előző házasságából Gloriának már volt két fia. Valahogy meg sem fordult a fejemben, hogy saját gyerekem is lehet. Amikor Francesca megszületett, egészen elképedtem, nemcsak azért, hogy ott az a csöpp kis ember, hanem mert olyan gyönyörű volt. És ismerős. Mintha világéletemben ismertem volna. Igazi csoda. Már tizenegy éves, és én még mindig nem tértem magamhoz, hogy micsoda szerencsém van.
– Itthon lakik ő is?
– Nem. Hét közbeni bentlakásos iskolába jár. Holnap este hozom haza hétvégére.
– Szeretném megismerni.
– Úgy lesz. Valami azt súgja, hogy el lesz bűvölve tőle. Amikor Gloria megörökölte ezt a hatalmas házat, kézzel-lábbal tiltakoztam a vidékre költözés ellen. De aztán Francesca kedvéért sodródtam az árral, és beleegyeztem. Itt tágas tere és szabadsága van. Fák, a fű illata. Hely, hogy szabadon nőjön. Hely a nyulaknak, tengerimalacoknak és a póninak.
– Én a reggeli madárcsicsergést szeretem a legjobban, és a végtelen eget – vallotta be Elfrida.
– Ha nem tévedek, maga is elmenekült Londonból, igaz?
– Igen. Eljött az ideje.
– Szakítás?
– Úgy is nevezhetnénk. Egész életemben ott éltem. Attól a pillanattól, hogy elvégeztem az iskolát és eljöttem otthonról. A Királyi Színművészeti Akadémián tanultam. Tudja, színpadon játszottam. Szüleim mélységes helytelenítése ellenére. De nem bántam a rosszallást. Tulajdonképpen sosem bántam.
– Színésznő. Rájöhettem volna.
– Meg énekesnő. És táncosnő. Revük és nagy amerikai musicalek. Hátul álltam a kórusban, mert olyan rémesen magas vagyok. Aztán éveken át kéthetenként repertoárdarabok, kisebb tévészerepek. Semmi nevezetes.
– Játszik még?
– Az istenért, dehogy! Évekkel ezelőtt abbahagytam. Egy színészhez mentem hozzá, és ez minden lehetséges okból a legnagyobb hiba volt. Aztán elutazott Amerikába, és többé hírét sem hallottam. Abból tartottam fenn magam, hogy elvállaltam mindent, ami adódott, aztán megint férjhez mentem. De ennek sem volt sok értelme. Attól tartok, sosem választottam jól.
– Kettes Számú is színész volt? – A férfi hangja derűsen csengett, és Elfridának ez épp megfelelt. Ritkán említette a férjeit, és csakis úgy tudta elviselni ennek a két csapásnak a gondolatát, ha mulatott rajtuk.
– Ó, nem. Üzletember volt. Mérhetetlenül drága PVC-padlóval foglalkozott. Ebből persze az következhetne, hogy csodálatos biztonságban és nyugalomban éltem, de az a kellemetlen viktoriánus meggyőződés élt benne, hogy ha egy férfi fedelet és ételt biztosít egy asszonynak, és valamiféle háztartáspénzzel is ellátja, akkor ezzel teljesítette is a háztartási alku ráeső részét.
– Nos, miért is ne? – kérdezte Oscar. – Jól ismert hagyomány, évszázados múltra tekint vissza. Csak akkor rabszolgaságnak hívták.
– Milyen kedves, hogy megérti. Életem legszebb napja volt, amikor betöltöttem a hatvanat, mert megkaptam a nyugdíjas-igazolványom, elsétálhattam a legközelebbi postahivatalba, és leszámolták a készpénzt a kezembe, anélkül hogy bármit is csinálnom kellett volna érte. Soha addig nem kaptam úgy valamit, hogy ne vártak volna érte ellenszolgáltatást. Csodálatos új világot fedeztem fel.
– Voltak gyermekei?
– Nem. Soha.
– De még mindig nem magyarázta meg, miért épp ebbe a faluba költözött.
– Muszáj volt elköltöznöm.
– Nehéz elhatározás.
Mostanra már majdnem teljesen besötétedett. Elfrida a kanyarból visszanézett a házra, és a kovácsoltvas kapu szép mintáján át látta a társalgó ablakain kiáradó fényt. A függönyt már behúzták. – Nem beszéltem még róla. Még senkinek sem említettem.
– Nekem sem kell elárulnia.
– Talán túl sokat beszéltem eddig is. Lehet, hogy túl sok bort ittam a vacsorához.
– Nem hiszem.
– Volt egy férfi. Végtelenül különleges, csodálatos, csupa szív, mulatságos és tökéletes. Színész volt ő is, de ezúttal sikeres és híres, a nevét inkább nem mondom. Zseniális ember. Három évig éltünk a Barnesban lévő kis házában, aztán Parkinson-kórt kapott, és kétévi kín után halt meg. Az övé volt a ház. El kellett költöznöm. A temetése után egy héttel felfigyeltem a Poulton's Row-i kis ház hirdetésére. A vasárnapi Timesban. Egy héttel később megvettem a házat. Nagyon kevés pénzem volt, de nem kértek érte sokat. Drága kutyámat, Horace-t is elhoztam magammal, hogy ne legyek magányos, van nyugdíjam, és van egy kis munkám is – párnákat készítek egy meglehetősen sznob londoni lakberendezőnek. Nem jár nagy fáradsággal, lefoglal, és ha nehezen is, de fenntartom magam belőle. Mindig is szerettem varrni, és ez kellemes munka, szép, drága anyagokkal dolgozom, és minden párna változatos, új kihívás. – Triviálisnak hangzott. – Nem is tudom, miért mesélem ezt el magának. Olyan érdektelen.
– Én lenyűgözőnek tartom.
– Fogalmam sincs, miért. De nagyon kedves magától. – Közben sötét lett. Már képtelen volt kivenni a férfi arcvonásait vagy félig leengedett szemhéja mögött szeme pillantását. – Azt hiszem, ideje visszamennünk a többiekhez.
– Természetesen.
– Nagyon tetszik a kertje. Köszönöm. Okvetlen látnom kell egyszer nappal is.
Ez volt csütörtökön. Rákövetkező vasárnap reggel esett. Nem tavaszi zápor volt, hanem kitartó eső: egyhangúan verte Elfrida házának ablakait, az apró szobákra félhomály ereszkedett. Kénytelen volt mindenhol lámpát gyújtani. Miután kiengedte Horace-t a kertbe, hogy elvégezze a reggeli kisdolgát, főzött egy csésze teát, és visszabújt az ágyba. Melegben, kényelemben és boldog tétlenségben akarta tölteni a délelőttöt. El akarta olvasni az előző napi újságot, meg akarta végre fejteni a keresztrejtvényt.
De nem sokkal tizenegy után megszólalt a bejárati csengő, egy fülsértően csörömpölő, lánccal működésbe hozható szerkentyű. A hangja inkább a tűzriasztóéra emlékeztetett, és Elfrida majdnem frászt kapott. Az ágy végében keresztben heverő Horace felült, és néhányat vakkantott, mintegy megtéve minden tőle telhetőt gazdasszonya védelmében. Nem volt szokása az alkalmatlankodókra vicsorogni vagy bárkit is megharapni.
Elfrida meglepetten, de egyáltalán nem ijedten kelt fel, belebújt pongyolájába, megkötötte az övét, lement a keskeny és meredek lépcsőn, ami egyenesen nappalijába vezetett, a bejárati ajtó pedig a miniatűr előkertre nyílt. A küszöbön egy farmernadrágos, edzőcipős, csöpögő anorákban álldogáló kislányt talált. Az anoráknak nem volt kapucnija, így a kislány feje olyan vizes volt, mint egy kutyáé, aki most mászott ki a folyóból. A gyerek gesztenyebarna haját két copfba fonták, arca szeplős volt, és rózsásra pirult a hűvös, nedves időben.
– Mrs. Phipps?
Fogszabályzót viselt, vasabroncs villant szájában, amikor megszólalt.
– Az vagyok.
– Én pedig Francesca Blundell. Anyám azt mondja, hogy borzalmas idő van, és van-e kedve nálunk ebédelni? Van egy iszonyú nagy marhasültünk, és temérdek...
– De hát csak pár napja voltam vacsorázni...
– Mondta édesanyám, hogy ezt fogja mondani.
– Igazán nagyon kedves. Mint láthatod, még nem öltöztem fel. Még nem is gondoltam ebédre.
– Telefonálni akart, de felajánlottam, hogy idebiciklizem. 
– Biciklivel jöttél?
– Igen. A járdán hagytam. Ott nem lesz baja. – A csordultig telt ereszből kizúduló vízözön csak centiméterekkel hibázta el.
– Talán jobb lenne, ha bejönnél, mielőtt vízbe fulladsz – javasolta Elfrida.
– Ó, nagyon köszönöm. – Francesca határozottan élt a meghívással, és belépett a házba. A beszélgetés előcsalogatta Horace-t, aki úgy döntött, nem jár kockázattal, ha előmerészkedik: méltósággal levonult a lépcsőn. Elfrida becsukta az ajtót. – Horace, a kutyám.
– Aranyos. Szia. Mami pincsijei mindig órákig ugatnak, ha látogató érkezik. Nem haragszik, ha levetem az anorákom?
– Dehogy. Remek ötletnek tartom.
Francesca le is vette a kabátját, és a lépcsőkorlát utolsó pillérjére akasztotta, ahol az anorákból a földre csepegett a víz.
Francesca körülnézett. – Mindig is a legédesebb kis házaknak tartottam ezeket, de még sosem jártam egyikben sem – mondta. – Nagy szürke szemét sűrű szőke szempillák keretezték. – Amikor mami azt mondta, hogy itt lakik, alig vártam, hogy eljöhessek és megnézhessem. Ezért jöttem bicajjal. Nem haragszik?
– Ugyan már. Attól tartok, kicsit zsúfolt itt minden.
– Nem. Tökéletes.
Ez persze nem volt igaz. Zsúfolt volt és kopott, teli személyes apróságokkal, amiket Elfrida londoni életéből hozott magával. A megereszkedett kanapé, a kis viktoriánus karosszék, a réz kandallórács, az ütött-kopott íróasztal. Lámpák, értéktelen képek és a kelleténél több könyv.
– Szürke, barátságtalan idő van, ezért gondoltam, begyújtok, de még nem jutottam hozzá. Kérsz egy csésze teát vagy kávét vagy bármi mást?
– Köszönöm, nem. Épp most ittam kólát. Hova nyílik az az ajtó?
– A konyhába. Várj, megmutatom.
Előrement, kinyitotta a reteszes faajtót, és kitárta a kislány előtt. Konyhája nem volt nagyobb egy hajókonyhánál. Kis Rayburn zümmögött és tartotta melegen az egész házat, mellette porcelánokkal megrakott fatálaló, aztán az ablak alatt fajanszmosogató, a fennmaradó helyet faasztal és két szék foglalta el. Az ablaktól nem messze vízszintesen kétfelé osztott istállóajtón lehetett kijutni a hátsó kertbe. Felső részét kis üvegtáblákkal üvegezték ki, s ezen át ki lehetett látni a kőlapokkal kirakott udvarra és a keskeny virágszegélyre, Elfrida virágágykezdeményére. A kőlapok közeiből páfrányok bújtak ki, és a szomszéd falára illatos lonc kúszott fel.
– Nem valami hívogató az ilyen napokon, mint a mai, de annyi hely akad, hogy nyári estéken kiülhessek egy nyugágyba.
– De nekem tetszik! – Francesca a háziasszony szemével nézett körül. – Nincs hűtőszekrénye. És mosógépe sincs. Meg mélyhűtője.
–Mélyhűtőm valóban nincs. De hűtőm és mosógépem van, csak épp az udvar végében álló fészerben tartom őket. A mosogatóban szoktam mosogatni, mert mosogatógépnek már nem maradt hely.
– Azt hiszem, mami bele is halna, ha kézzel kellene mosogatnia.
– Távolról sem megerőltető, ha az ember egymaga él.
– Nagyon tetszenek a porcelánjai. Kék-fehérek. A kedvenceim.
– Én is szeretem őket. Nincs köztük két összeillő darab, de ha egy zsibáruboltban ráakadok egyre, mindig megveszem. Annyi összegyűlt, hogy alig férnek el.
– És odafent mi van?
– Ugyanez az elrendezés. Két szoba és egy apró fürdőszoba. A kád olyan rövid, hogy a lábam oldalt ki kell lógatnom. A két szoba egyike a hálószobám, a másikban szoktam varrni. Ha szállóvendégem van, ott kell aludnia, a varrógépem, anyagmaradékok és rendelés-nyilvántartás társaságában.
– Papitól tudom, hogy párnákat varr. Szerintem ez pont megfelel. Egy személynek. És persze egy kutyának. Olyan, mint egy babaház.
– Van babaházad?
– Igen, de már nem szoktam játszani vele. Állataim vannak. Egy Boldog nevű tengerimalac, de most épp nincs jól. Lehet, hogy el kell vinnünk az állatorvoshoz. A bundája foltokban kopaszodik. Igazán rémesen néz ki. És nyulaim is vannak. Meg egy pónim. – Francesca az orrát ráncolta. – Herceg a neve, de kicsit aluszékony. Azt hiszem, ideje indulnom. Mami meghagyta, hogy ebéd előtt még takarítsak ki Herceg alatt, és az iszonyú sok idő, főként esős időben. Köszönöm, hogy körülnézhettem a házában.
– Szívesen. Én meg köszönöm a személyesen átadott kedves meghívást.
– Ugye, eljön?
– Hát persze. 
– Gyalog jön?
– Nem, kocsival. Mivel esik. És ha kíváncsi vagy, hol tartom a kocsim, megmondom azt is. Az utcán.
– Az az ócska kék Ford Fiesta?
– Az bizony. És az ócska kifejezés pontosan fedi a valóságot. De amíg forognak a kerekei és beindul a motor, engem nem zavar.
Francesca ezen szélesen elmosolyodott, és szégyenkezés nélkül kivillantotta összedrótozott fogait. – Akkor viszontlátásra – búcsúzkodott. Leemelte az anorákját, ami még most is csöpögött, belebújt az átázott ruhadarabba, és kiszabadította két copfját. Elfrida ajtót nyitott.
– Mami azt mondta, hogy háromnegyed egyre várjuk.
– Ott leszek, és köszönöm, hogy eljöttél.
– Eljövök máskor is – ígérte Francesca, és Elfrida nézte, ahogy tocsogva végigmegy az ösvényen, és kimegy a kapun. Egy pillanattal később búcsút intett, és vadul taposva a kerékpárt a pocsolyákon át, eltűnt szem elől.
Elfrida elsőnek Oscarral, Glóriával és Francescával barátkozott össze, aztán rajtuk keresztül ismerkedett össze a többiekkel. Nemcsak McGeareyékkel és Millsékkel, de Foubisterékkel is, akik emberemlékezet óta éltek ott, és zegzugos György korabeli házuk parkjában rendezték meg az éves egyházközségi nyári ünnepséget. Aztán Burton-Jones korvettkapitánnyal, aki a Királyi Haditengerészettől ment nyugdíjba, özvegyember volt, és elképesztően buzgó: lelkesen kertészkedett mintaszerűen rendben tartott kertjében, a Nyilvános Sétaút Egyesület elnöke és a templomi kórus vezető karénekese volt. Burton-Jones kapitány – „hívjon csak Bobbynak" – eredeti kis ivászatokat rendezett, a hálószobáját csak kabinként emlegette. Aztán ott voltak Dunnék; a férfi rendkívül gazdag volt: megvette a régi paplakot, és egy lenyűgözően tágas, minden luxussal felszerelt házzá alakíttatta át, még biliárdszoba és fedett, fűtött úszómedence is volt benne.
Napi ügyei intézése közben Elfrida egyenként megismerkedett más, egyszerűbb emberekkel is. A falu vegyesboltját és postahivatalát vezető Mrs. Jenningsszel. A hentesáruval megrakott furgonjával hetente egyszer a falut körbejáró Mr. Hodgkinsszal, aki nemcsak húst, de megbízható híreket és pletykát is szállított, és határozott politikai nézeteket vallott. Albert Meddowszal, aki Elfrida hirdetésére, egy Mrs. Jennings kirakatába kitett lapra válaszolt, amin Elfrida kertészt keresett. Albert Meddows egy szál egyedül birkózott meg Elfrida hátsó kertjének elkeserítő kuszaságával és girbegurba kövezetével. A lelkész és felesége Elfridát villásreggelire hívták meg, s közben mellékesen felkérték, hogy lépjen be a nőegyletbe. Elfrida udvariasan elhárította a meghívást – nem rajongott a buszos utazásokért, és még életében nem főzött be egyetlen üveg dzsemet sem -, így végül beleegyezett, hogy inkább az általános iskolát segíti, és évente egyszer, karácsonykor pantomimot állít színpadra.
Mind szeretetre méltóak voltak, és szívesen látták, de senki sem nyújtott olyan érdekes, pezsdítő társaságot, mint Blundellék. Gloria vendégszeretete korlátlan volt, és szinte nem múlt el hét anélkül, hogy Elfridát ne hívták volna meg a Majorba, pazar étkezésekre vagy valami szabadban űzött tevékenységre, például teniszpartira – Elfrida jómaga nem játszott, de szívesen elnézett másokat – vagy egy piknikre. Más, nagyvonalúbb eseményekre is sor került: tavaszi tereplovaglásra egy közeli farmon, egy műemlék park felkeresésére, chichesteri színházi estére. Velük töltötte a karácsonyt és a szilvesztert, és amikor összes új barátját meghívta első partijára – Albert Meddows előtte feltámasztotta holtából a kertjét, elegyengette a kőlapokat, megmetszette a loncot és lefestette a fészert – Oscar volt az, aki felajánlotta, hogy ellátja a vendégeket itallal, és Gloria szállította tágas konyhájából a bőséges ennivalót.
Mindez persze csak bizonyos határok és fenntartások mellett ment, máskülönben Blundellék teljesen magukhoz láncolták és végképp lekötelezték volna Elfridát. Első pillanattól felismerte Gloria erőszakos, sőt szívtelen természetét – tűzön-vízen át keresztülvitte az akaratát -, és nagyon is tisztában volt, ez mivel járna. Azért hagyta ott Londont, hogy saját életét élje, és tudta, milyen könnyen magával sodorna és minden bizonnyal megfullasztana egy egyedülálló és meglehetősen elszegényedett nőt Gloria társasági nyughatatlanságának pezsgő sodorvize.
Megtanulta hát, hogy időnként visszavonuljon, egyedül maradjon, kifogásokkal éljen. Határidős munkákra vagy talán egy korábbi meghívásra hivatkozott, amit lehetetlen volt lemondania, valami kitalált ismerőssel, akit Gloria nem ismert. Olykor megszökött Dibton bezártságából: Horace-t beültette maga mellé öreg autójába, és elhajtott valahova messzire, akár egy másik grófságba, ahol nem ismerték, Horace-szal felsétált egy dombra, ahol birkák legelésztek, vagy végiggyalogolt egy sötét vizű rohanó patakot követő ösvényen, hogy az út végén betérjen egy idegenekkel teli kocsmába, ahol bekaphat egy szendvicset és megihat egy kávét, s élvezheti becses magányát.
Ilyen alkalmakkor, Dibtontól távol, a rálátás áldásától kiélesedett tekintettel elemezni tudta Blundellékhez fűződő kapcsolatát, és felfedezéseit személytelenül és tárgyilagosan katalogizálhatta, akár egy bevásárlólistát.
Első helyen arra ébredt rá, hogy végtelenül kedveli Oscart, talán túlságosan is. A romantikus szerelem időszakán régen túljutott, a társkapcsolat azonban más lapra tartozott. Attól a perctől, hogy a dibtoni templom előtt megpillantotta és a férfi mindenestül jó benyomást tett rá, Elfrida egyre jobban élvezte a társaságát. Az idő múlása csak bebizonyította, mennyire megalapozottan találta rokonszenvesnek.
De ezzel kényes helyzetbe hozta magát. Elfrida nem volt álszent, és emelkedett erkölcsi elveket sem vallott. Szívének drága halott kedvese, míg vele élt, más asszony férje volt. Elfrida azonban sosem találkozott a feleséggel, és a házasság addigra már zátonyra futott, mire a férfi és Elfrida egymásra találtak, éppen ezért Elfridát sosem gyötörte bűntudat. Felmerült ugyanakkor egy másik, nem kevésbé veszélyes forgatókönyv, aminek gyakran lehetett tanúja. Adva van egy egyedülálló nő – megözvegyült, elvált vagy más módon magára maradt -, akit hű barátnője a szárnya alá vesz, ám ő meglép a barátnő férjével. Elítélendő helyzet, amit Elfrida erősen helytelenített.
De az ő esetében ez nem fordulhat elő. És tudta, hogy legnagyobb erőssége épp józan esze és az, hogy tisztában van a rá leselkedő veszéllyel.
Másodszor ott volt a tizenegy éves Francesca, aki pontosan az a kislány volt, akit Elfrida – ha valaha született volna gyermeke – magának kívánt volna. Független, nyílt és kivételesen egyenes természetű, mégis megvolt benne az a fajta kajánság, ami Elfridát könnyekig megnevettette, és az a képzelőerő, amit telhetetlen olvasásvágya táplált. Francesca úgy elmélyedt az olvasmányaiban, hogy tévézni vagy hangosan beszélgetni lehetett a társaságában, és ő még csak fel sem nézett a könyvéből. Iskolai szünetekben gyakran megfordult Poulton's Row-ban, hogy Horace-szal játsszon, vagy elnézze a varrógépénél szorgoskodó Elfridát, és vég nélkül kérdésekkel ostromolja színházi múltjáról, amit láthatóan nagyon érdekfeszítőnek talált.
Francescát szokatlanul szoros, kedves szálak fűzték az apjához. Koránál fogva Oscar akár a nagyapja lehetett volna, de a szokott apa-gyermek viszonynál nagyobb örömet leltek egymás társaságában. A zeneterem csukott ajtaja mögül kihallatszott, ahogy négykezest játszanak a zongorán, és a melléütések nem szidást, hanem nevetést váltottak ki. Téli estéken Oscar felolvasott Francescának; ketten bekucorodtak Oscar öblös karosszékébe, és a kislány gyakori ölelésekkel, szeretetteljes fizikai kontaktussal adta Oscar tudtára, menynyire szereti: vékonyka karját apja nyaka köré fonta, és csókokat nyomott Oscar sűrű ősz hajára.
Ami Glóriát illette, ő inkább férfipárti volt, és közelebb állt érzelmileg két felnőtt fiához, mint későn fogant lányához. Elfrida megismerte a két fiút, Giles és Crawford Bellamyt, valamint csinos, elegáns feleségeiket, amikor a Majorban töltötték a hétvégét, vagy Londonból leruccantak egy vasárnapi ebédre. Bár nem voltak ikrek, mégis furcsamód hasonlítottak egymáshoz, konvencionálisak és véleményükhöz konokul ragaszkodók voltak. Elfridának az a sejtése támadt, hogy egyikük sem kedveli, de mivel ő sem rajongott értük, a dolog nem zavarta. Anyjuk annál jobban imádta őket, ami lényegesen fontosabb volt, és amikor elérkezett az idő, hogy visszainduljanak Bristolba vagy Londonba, vagy ahol laktak, kocsijuk csomagtartóját megtömte a konyhakertből származó friss zöldséggel és gyümölccsel, azután még hosszan integetett utánuk, mint a szentimentális anya megtestesülése. Nyilvánvaló volt, hogy fiai hibátlanok a szemében, és Elfrida még abban is biztos volt, hogy ha Gloria nem hagyta volna jóvá szívük választását, Daphnénak és Arabellának fel is út, le is út lett volna.
De Francescát nem ilyen fából faragták. Oscar hatására saját érdeklődési kört alakított ki, és jobban érdekelték a könyvek és a zene, mint a helybeli póniklub lovasjátékai. Am ennek ellenére soha nem lázadozott, nem duzzogott, és jó szívvel gondoskodott rossz természetű kis pónijáról, rendszeresen futtatta a bekerített kifutóban, amit Gloria lovaglás céljából alakított ki, és hosszan kilovagolt vele a kis folyó melletti nyugalmas utakon. Ilyenkor Oscar is elkísérte, tanári korszaka relikviáján, egy ősöreg „majom a köszörűkövön" biciklin.
Gloria nem szólt bele Oscar és Francesca dolgaiba, talán mert Elfrida véleménye szerint Francesca nem állt hozzá olyan közel, nem foglalta le úgy, nem nyújtott akkora kielégülést, mint lázas társasági élete, partijai, baráti köre. Gloria fontosnak tartotta társasági irányító szerepét, és Elfridát olykor vadászra emlékeztette, aki kürtjét megfújva magára vonja a többiek figyelmét, és a vad nyomára tereli kutyafalkáját.
Elfrida csak egyszer esett ki a kegyeiből. Vidám estét töltöttek Foubisteréknél, a vacsora elegáns és igen szertartásos volt – gyertyafény, csillogó ezüst, az asztalnál várakozó idős inas tette teljessé a képet. Vacsora után a hosszú társalgóban, ami hűvös este lévén elég dermesztő volt, Oscar a hangversenyzongorához ült, hogy játsszék a társaságnak, és egy Chopin-etűd után azt javasolta, hogy Elfrida énekeljen.
Elfrida megrökönyödött és zavarba jött. Évek óta nem énekelt, tiltakozott, a hangja igazán nem alkalmas...
De az idős Sir Edwin Foubister is kérlelni kezdte. Legyen kedves, mondta, mindig is szerettem a fülbemászó dalokat.
Lefegyverző modora habozásra késztette Elfridát. Végtére is mit számít, ha a hangja elvesztette már ifjonti csengését, megbicsaklik a magas hangoknál, és egyébként is bolondot csinál magából? Pillantása ekkor Gloria kivörösödött képére esett, meglátta buldogszerűen csökönyös, helytelenítő és döbbent arckifejezését. És rögtön tudta, hogy Gloria nem akarja, hogy énekeljen. Nem akarja, hogy kiálljon Oscar mellé, és a kis társaságot szórakoztassa. Nem akarta, hogy más is kitűnjön, elvonja róla a figyelmet, hogy a beszélgetést ne ő irányítsa. Elfrida tévedhetetlenül felismerte a helyzetet, ami nem csekély megrázkódtatást okozott, mintha Glóriát ruhátlanul kapta volna rajta.
Más körülmények között óvatosabb lett volna, udvariasan visszautasítja a felkérést, kifogásokat keres. De a bőséges, finom étel, a remek bor felbátorította, és a magabiztosság aprócska szikrája lángra lobbant. Soha nem hagyta, hogy zsarnokoskodjanak felette, és most sem engedi! Rámosolygott a fenyegetően rámeredő Glóriára, aztán elfordult, és ugyanazzal a mosollyal nézett vendéglátójára. – Ha óhajtja – mondta -, nagyon szívesen énekelek.
– Pompás! – tapsolt gyermeki örömmel az öregúr. – Micsoda élvezet!
Elfrida felállt, és odament, ahol Oscar várt rá.
– Mit énekel?
Elfrida megmondta: egy régi Rodgers és Hart-számot. – Ismeri?
– Hát persze.
Egy-két bevezető taktus. De régen is volt! Elfrida kihúzta magát, teleszívta a tüdejét, és...
Hangját a kor elvékonyította, de hibátlanul énekelte a dallamot.
Egyszerre megmagyarázhatatlan boldogság kerítette hatalmába, ismét fiatalnak érezte magát, ahogy Oscar mellett állt, és vele együtt fiatalságuk muzsikájával töltötték meg a termet.
Az est hátralevő részében Gloria alig szólt, de senki sem próbálta meg rávenni, hogy felejtse el rosszkedvét. Mialatt mindenki Elfrida előadását csodálta és gratulációkkal halmozták el, Gloria konyakkal vigasztalódott. Amikor indulni készültek, Sir Edwin kikísérte őket Gloria nagy teljesítményű kombijához, amely a tökéletesen elgereblyézett murván parkolt. Elfrida elköszönt az öregúrtól, és beszállt a hátsó ülésre, de a kormány mögé Oscar csusszant be, míg Gloria kénytelen volt saját kocsija anyósülésére ülni.
Útban hazafelé Oscar megkérdezte a feleségét: – Hogy érezted magad? -, de Gloria csak kurtán odavágta: – Fáj a fejem -, aztán nem szólt egy szót sem.
Nem csoda, gondolta Elfrida, de volt annyi esze, hogy hangosan ne mondja ki. S talán épp ez volt a legnyugtalanítóbb és legszomorúbb igazság. Az önfejű és vasgyomrú Gloria Blundell túl sokat ivott. Soha nem részegedett le, nem volt másnapos. De az ivásban nem ismert mértéket. És ezt Oscar is tudta.
***
Oscar. Itt állt előtte, egy szürke októberi délután, Mrs. Jennings üzletében; épp átvette az újságjait és kifizetett egy zacskó kutyaeledelt. Kordbársony nadrág, vastag, tweed-szerű szvetter és erős cipő volt rajta; egyértelmű jele, hogy kertészkedett, amikor eszébe jutott, hogy mit kell még elintéznie, és azonmód idejött.
Mrs. Jennings felpillantott. – Jó napot, Mrs. Phipps.
Oscar a markában szorongatott apróval megfordult, és meglátta.
– Elfrida. Jó napot.
– Biztos gyalog jött – mondta Elfrida. – Nem láttam a kocsiját.
– A sarkon túl állok. Meg is vagyunk, Mrs. Jennings, köszönöm.
Arrébb húzódott, és helyet adott Elfridának, majd csak álldogált, mint aki nyilvánvalóan nem siet sehova. – Napok óta nem láttuk. Hogy van?
– Ó, valahogy csak eltengődöm. Kissé az idegeimre megy ez az időjárás.
– Ugye, milyen rémes? – harapott rá Mrs. Jennings. – Egyszerre hideg és nyomott, az embernek az élettől is elmegy a kedve. Láthatnám, mit választott, Mrs. Phipps?
Elfrida kivett mindent a kosarából, hogy Mrs. Jennings beárazhassa és beüthesse a tételeket a pénztárgépbe. Egy cipó, hat tojás, némi szalonna és vaj, két doboz kutyaeledeles konzerv, és egy Gyönyörű otthonok című képeslap. – írjam a számlájára?
– Ha lenne olyan kedves, sajnos otthon felejtettem a pénztárcámat.
– Házfelújításra adja a fejét? – kérdezte Oscar a képeslapra célozva.
– Nem túl valószínű. De felüdít, ha másokéról olvashatok. Gondolom, azért, mert tudom, hogy nem kell nekiveselkednem a festésnek. Kicsit olyan, mint a szomszédok fűnyírását hallgatni.
Ezt Mrs. Jennings mulatságosnak találta. – Jennings még szeptemberben eltette a fűnyírót. Nála jobban senki sem utál füvet nyírni.
Oscar figyelte, ahogy Elfrida visszatesz mindent a kosárba. – Szívesen hazaviszem kocsival, ha gondolja.
– Ó, nem gond a gyaloglás. Horace-szal vagyok.
– O is velünk jöhet. Köszönöm, Mrs. Jennings. Viszontlátásra.
– A közeli viszontlátásra, Mr. Blundell! Üdvözletem a feleségének.
Együtt léptek ki az üzletből. A járdán még akkor is ott lófráltak a fiatalok. A társaság egy gyanús kinézetű, cigarettázó, hollófekete hajú lánnyal egészült ki; bőrszoknyája alig takarta a bugyiját. Jelenléte felvillanyozta a kamaszokat: ugratás, sértegetés és értelmetlen röhögés idétlen pantomimját adták elő. Az efféle illetlen viselkedés láttán Horace magába roskadva ült. Elfrida eloldotta a pórázát, és a kutya megkönnyebbülten csóválta a farkát, majd hármasban befordultak a sarkon, és végigsétáltak a keskeny átjárón, ahol Oscar a kocsiját hagyta. Elfrida előre ült, Horace beugrott utána, letelepedett Elfrida térdei közé a padlóra, és Elfrida ölébe tette a fejét. Oscar is beszállt, becsapta az ajtót, beindította a motort. – Délutánonként nem számítok ismerősre a boltban – jegyezte meg Elfrida. – Délelőttre szokták a társasági életet időzíteni. Olyankor beszélik ki a falut.
– Tudom. De Gloria Londonban van, és megfeledkeztem az újságokról. – Megfordult a kocsival, és orral kiaraszolt a főútra. A tanítás épp akkor ért véget, a járdákon hazafelé tartó fáradt és szurtos gyerekek vonszolták maguk után iskolatáskájukat. A templomkertben a férfinak végre sikerült lángra lobbantania a máglyát, és szürke füst kanyargott a mozdulatlan, nyirkos levegőben.
– Gloria mikor utazott Londonba?
– Tegnap. Valami gyűlésre vagy mire. Azt hiszem, Mentsük meg a gyermekeket. Kimegyek érte a hat harmincashoz.
– Nincs kedve bejönni egy teára? Vagy inkább folytatja a kertészkedést?
– Honnan tudja, hogy a kertben dolgoztam?
– Bizonyos jelekből. Női megérzés. A cipőjére ragadt sárból.
A férfi felnevetett. – Tökéletes megfigyelés, Mr. Holmes. De a teát nem utasítom vissza. Kertésznek járó prémium.
Elhajtottak a kocsma előtt. Még egy perc, és az átjárónál voltak, ami a vasúti sínek felé lejtett, s amely mellett Poulton's Row apró sorházai tapadtak egymáshoz. Oscar megállt Elfrida kapujánál. Kikászálódtak a kocsiból, a póráztól megszabadult Horace végigloholt a bejárathoz vezető ösvényen, Elfrida pedig a kosarat cipelve követte, és lenyomta a kilincset.
– Soha nem zárja be? – kérdezte mögüle Oscar.
– Falubeli bevásárló körutamhoz sosem. Amúgy sincs sok ellopnivaló. Jöjjön csak be, és csukja be az ajtót. – Bement a konyhába, és letette a kosarat az asztalra. – Ha jótékony kedvében van, begyújthat a kandallóba. Ilyen napokon kell valami, ami kicsit feldobja az embert. – A csapnál vizet engedett a teáskannába, és feltette a gázra. Aztán kibújt a kabátjából, egy szék támlájára tette, és az egymáshoz nem illő porcelánból kezdett két személyre összeválogatni.
– Bögre vagy csésze?
– Kerti munkásoknak bögre jár.
– A tűz mellett teázzunk, vagy üljünk le inkább itt?
– Jobb szeretem asztal alá dugni a térdem.
Elfrida nem sok reménnyel kezdte kinyitogatni az aprósüteményes dobozokat. Kettő üresnek bizonyult, a harmadikban gyömbéres sütemény sarka árválkodott. Elfrida az asztalra tette, mellé rakott egy kést. A hűtőben talált tejet, és a dobozból áttöltötte egy sárga kerámiakancsóba. Előkereste a cukortartót. A szomszéd szobából már ropogás hallatszott, lángoló gyújtós pattogása. Elfrida az ajtóhoz ment, és a félfának dőlve nézte Oscart. A férfi óvatosan pár darab szenet tett kis máglyája tetejére. Megérezte, hogy Elfrida nézi. Felegyenesedett és rámosolygott.
– Szépen ég. Megraktam, ahogy kell, elég gyújtóssal. Rönkfára nincs szüksége télre? Áthozathatok egy kocsirakománnyit, ha gondolja.
– És hol tárolnám?
– Az előkertben, a fal mellett felrakhatnánk.
– Csodálatos lenne, ha valóban nélkülözni tud párat.
– Annyi van, hogy nem is tudjuk hova tenni. – Tenyerét nadrágjába törölte, és körülnézett. – Nagyon bájosan berendezte ezt a házat.
– Á, iszonyú a felfordulás. Tudja, nincs elég helyem. Ingóságaink komoly gondot okoznak, nem? Részünkké válnak, és bevallom, nehezen dobok ki bármit is. Van egy-két apróság, amit évek óta hurcolok magammal, még a színházban töltött bohém idők óta. Olyan voltam, mint egy csiga, aki hátán cipeli a házát. Egy selyemsál vagy össze nem illő csetresz, amivel színészszállásaimat kissé elviselhetőbbé varázsolhattam.
– Kivált a staffordshire-i kiskutyapár tetszik.
– Poggyászomhoz tartoznak, de nem pár.
– És az a kis úti óra.
– Sokat utazott, az biztos.
– Viseltesnek látszik.
– A kopott jelző közelebb állna az igazsághoz. Évek óta megvan, idős keresztapám hagyta rám. Nekem... van valami, amiről úgy sejtem, hogy értékes. Az a kis festmény.
A kandalló mellett lógott a falon, és Oscar elővette a szemüvegét, hogy alaposabban szemügyre vegye.
– Hogy jutott hozzá?
– Egy színésztől kaptam ajándékba. Mindketten Chiches-terben játszottunk a Szénaláz felújításában, a végén aztán kijelentette, hogy szeretné, ha megtartanám. Búcsúajándékként. Egy ócskásboltban akadt rá, és azt hiszem, nem fizethetett sokat érte, de nagyon felajzotta, ugyanis biztosra vette, hogy egy David Wilkie.
– Sir David Wilkie? – ráncolta a szemöldökét Oscar. – Értékes tárgy. Akkor hát miért adta magának?
De Elfrida nem sétált bele a csapdába. – így mondott köszönetet, hogy megstoppoltam a zoknijait.
Oscar megint a képet nézte. Tizenegyszer nyolc hüvelykes méretével kevés helyet foglalt el, és egy XVIII. századi öltözékben pompázó párt ábrázolt. Asztal mellett ültek, az asztalon hatalmas bőrkötéses biblia. Komor volt a háttér, a férfi sötét ruhát viselt, de az asszonyon kanárisárga vállkendő volt, piros ruha, fehér főkötőjét fodrok és szalagok díszítették.
– Valami ünnepségre öltöztek ki, nem gondolja?
– Kétség sem fér hozzá. Szerintem zárnia kellene az ajtaját, Elfrida.
– Lehet, hogy igaza van.
– Biztosítva van?
– Ez maga a biztosításom. Nehéz időkre. Amikor egyszer csak az utcán találom magam egy rakás nejlonzacskóval, és Horace-t spárgán fogom. Akkor és csakis akkor vagyok hajlandó megválni ettől a képtől.
– Katasztrófa elleni fedezetbiztosítás. – Oscar elmosolyodott, és levette a szemüvegét. – Vagy valami hasonló. Mindenesetre az, ahogy a szobáját berendezte, tetszetős összhatást kelt. Biztosra veszem, hogy semmije sincs, amit ne tekintene gyönyörűnek, vagy amiről ne tudná, hogy hasznos.
– William Morris.
– És talán a jó ízlés fokmérője.
– Maga páratlanul kedveseket tud mondani, Oscar.
Elfrida teáskannája ezt a pillanatot választotta a konyhában a fülsértő fütyüléshez, amivel jelezte, hogy felforrt a víz. Elfrida levette a tűzről, Oscar pedig utánament, és nézte, ahogy Elfrida leforrázza a teát egy kerek barna kannában, amit aztán a faasztalra tesz.
– Ha az erős teát szereti, várjon még pár percig. És tej helyett citrommal is ihatja. Van még egy kis száraz gyömbéres süteményem is.
– Valóságos lakoma. – Oscar kihúzta a széket, és olyan arccal telepedett le, mint aki boldog, hogy végre nem kell tovább állnia. Elfrida is leült vele szemben, és szeletelni kezdte a süteményt. – Elmegyek, Oscar-jelentette be.
Amikor a férfi nem válaszolt, Elfrida felpillantott, és látta Oscar arcán az elszörnyedt megdöbbenést.
– Örökre? – nyögte ki végül félve.
– Dehogyis – felelte Elfrida.
A férfin látszott, hogy nagy kő esett le a szívéről. – Istennek hála! Nagyon megijesztett.
– Soha nem hagynám el örökre Dibtont. Hiszen mondtam már. Itt akarom életem alkonyát leélni. De ideje, hogy szabadságra menjek.
– Nagyon kimerült?
– Nem, de az ősz mindig elcsüggeszt. Valamiféle átmeneti állapot a nyár és a karácsony között. Holt idő. És nemsokára itt a születésnapom. A hatvankettedik. Még lehangolóbb. Változatosságra van szükségem.
– Józan megfontolásra vall. Jót fog tenni. Hova készül?
– Cornwall legtávolabbi csücskébe. Oda, ahol ha az ember eltüsszenti magát, félő, hogy egy szikláról lepottyan az Atlanti-óceánba.
– Cornwallba? – A férfi arcára kiült a csodálkozás. – Miért éppen oda?
– Mert van egy unokatestvérem, aki ott él. Jeffrey Suttonnak hívják, és pontosan két évvel fiatalabb nálam. Mindig is remek barátok voltunk. Egyike azoknak a kedves embereknek, akiket minden további nélkül felhívhatunk és megkérdezhetünk, hogy megszállhatunk-e nála egy kis időre. És közben tudjuk, hogy igent fog mondani. Sőt! Még örül is. Szóval Horace-szal együtt hozzá utazunk.
Oscar megrökönyödve csóválta a fejét.
– Sosem tudtam, hogy van egy unokatestvére. Vagy, ami azt illeti, bárki rokona.
– Úgy érti, szeplőtelen fogantatás révén jöttem a világra?
– Távolról sem. Csak bevallom, meglepett.
– Szerintem egyáltalán nincs benne semmi meglepő. Csak azért, mert nem fecsegek folyton a családomról. – Aztán enyhültebben folytatta: – De nem jár messze az igazságtól. Valóban nem bővelkedem hozzátartozókban. Jeffrey azonban különleges ember, és mind a mai napig tartottuk a kapcsolatot.
– Nős?
– Mi több, kétszer is megnősült. Az első igazi kínszenvedés volt. Dodie-nak hívták. Jeffreyt a csinos külső és Dodie bájos gyámoltalansága vonzhatta. Szegény feje aztán a maga kárán jött rá, hogy olyan asszonyhoz kötötte az életét, akinek öncentrikussága minden képzeletet felülmúlt. Ráadásul lusta volt, és gyűlölte a házimunkát, így Jeffrey nehezen keresett fizetése szakácsok, takarítók és au pair lányok tartására ment el abban a halovány reményben, hogy két lányuk számára valamiféle otthont teremtsen.
– Mi történt a házassággal? – kérdezte nyilvánvaló érdeklődéssel Oscar.
– Jeffrey állhatatos és kitartó férj volt, de amikor mindkét lány felnőtt, elvégezte az iskoláit és keresni kezdett, bedobta a törülközőt. Volt egy lány, Serena – Jeffreynél sokkal fiatalabb, nagyon édes teremtés. Kertészkedett, ügyesen vezette a vállalkozását; partikra szállított virágot, és beültette mások ablakládáit. Jeffrey évek óta ismerte. Amikor otthagyta a feleségét, egyúttal az állásának is hátat fordított, fogta magát és továbbállt Londonból, és Serenával olyan messzire költözött, amilyen messzire csak tudott. Amint túlesett a meglehetősen elmérgesedő váláson, elvette Serenát, és családot alapított. Fia és lánya van. Szerény anyagi körülmények között élnek, tyúkokat tartanak, nyáron turistákat fogadnak.
– És boldogan élnek, míg meg nem halnak?
– Ahogy mondja.
– És a lányai? Mi lett velük?
– Megszakadt velük a kapcsolatom. Az idősebbiket Nicolának hívták. Férjhez ment, és azt hiszem, gyereke is született. Mindig is kellemetlen, elégedetlen nőszemély volt, aki az élet igazságtalansága miatt nyavalygott. És azt hiszem, féltékeny volt Carrie-re.
– A húgára, gondolom.
– Úgy van. Édes teremtés. Jeffrey kellemes természetének pontos mása. Úgy tíz éve, amikor kénytelen voltam átesni valami női műtéten, amit most inkább nem részleteznék, Carrie ápolt. Hat hétig maradt nálam. Akkoriban egyedül éltem egy barlangszerű kis lakásban, Putneyban, de Carrie különösebb megerőltetés nélkül beilleszkedett, és pompásan kijöttünk egymással. – Elfrida összeráncolt szemöldökkel számolt utána. – Megvan vagy harminc is már. Megöregedett. Hogy repül az idő.
– Férjhez ment?
– Nem hiszem. Mint említettem, nem tartom velük a kapcsolatot. Utolsó hírem róla, hogy Ausztriában dolgozott valami nagy utazási irodánál. Tudja, síelőket fogad, meg az ő dolga, hogy mindegyik turista a lefoglalt szállására kerüljön. Mindennél jobban rajongott a síelésért. Akárhogy is, biztos boldog. A teája már biztos elég sötét. – Kitöltötte a bögrébe a már valóban elég fekete teát, és vágott a morzsálódó süteményből. – Szóval láthatja, hogy van családom, ha nem is tartok fenn szoros kapcsolatot velük. – Rámosolygott a férfira. – És maga? Itt az ideje, hogy meggyónjon. Vannak rajongó rokonai, akivel elhenceghet?
Oscar felemelte a kezét, és megdörgölte a fejét. – Nem is tudom. Azt hiszem, igen. De magához hasonlóan nem nagyon tudom, hol vannak és mit művelnek.
– Meséljen.
– Nos – elgondolkodva beleharapott a süteménybe. – Egyik nagyanyám skót volt. Kezdetnek milyen?
– Nem viccel?
– Volt egy csodálatos nagy háza Sutherlandban, hozzá elég sok földje meg egy gazdasága.
– Vagyonos hölgy.
– Nála töltöttem a nyári szünidőket. De amikor tizenhat voltam, meghalt, és soha nem mentem vissza többet.
– Hogy hívták a házat?
– Corrydale.
– Nagyon előkelő volt?
– Nem. Csak hihetetlenül kényelmes. Hatalmas étkezések, szanaszét mindenfelé gumicsizmák és horgászbotok. Finom illatok – virágé, méhviaszé, sütőben piruló fajdé.
– Hm, de finom. Összefut a nyál a számban. Bizonyára mennyei asszony volt.
– Nem tudom. Mindenesetre szerény volt, és rendkívül tehetséges.
– Miben?
– Azt hiszem, elsősorban élni tudott. És tehetséges muzsikus volt. Kiváló zongorista. Higgye el, nem túlzok. Csekély tehetségem, azt hiszem, tőle örököltem, és ő indított el választott pályámon is. Corrydale-ben mindig szólt a zene. Életem része volt.
– És még mi más?
– Tessék?
– Mit csinált még?
– Már alig emlékszem. Esténként eljártam meg nyúlra vadásztam. Pisztrángot fogtam. Golfoztam. Nagyanyám imádott golfozni, és megpróbált engem is a golfpályára csábítani, de fel sem értem hozzá. Aztán voltak vendégeink, akikkel teniszeztünk, és ha elég meleg volt, ami ritkán fordult elő, akkor lebicikliztem a tengerpartra, és az Északi-tengerbe vetettem magam. Corrydale-ben mindegy volt, mit csinál az ember. Kötelmek nélküli élet volt. Csupa mulatság.
– És mi történt?
– Nagyanyám meghalt. Folyt a háború. Nagybátyám örökölte a birtokot, és odaköltözött.
– Nem hívta meg nyaranta?
– Annak a korszaknak vége szakadt. Betöltöttem a tizenhatot. Zenét tanultam. Vizsgákra készültem. Más érdeklődési kör, más emberek. Más élet.
– Ott él még? Úgy értem, a nagybátyja.
– Nem. Londonban lakik egy bérpalotában, az Albert Hall közelében.
– Hogy hívják?
– Hector McLennan.
– Ó, de remek. Skót szoknya és vörös szakáll?
– Már nem. Nagyon idős.
– És Corrydale-lel mi lett?
– Átadta a fiának, Hughie-nak. Az unokatestvéremnek. Felelőtlen fickó, aki nagy lábon akart élni és nagystílűségre törekedett. Corrydale-t degenerált barátaival töltötte meg, akik whiskyt vedeltek, és kirúgtak a hámból. Mindezt a tiszteletre méltó öreg „bútordarabok" legnagyobb megbotránkozására, akik emberemlékezet óta a házban és a birtokon dolgoztak. Nagy botrány volt. Aztán Hughie arra a megállapításra jutott, hogy a határtól északra zajló élet mégsem neki való, ezért elárvereztetett mindent, és olajra lépett. Barbadosra. Amennyire én tudom, még ma is ott lakik, negyedik feleségénél tart, és vígan éli világát.
Elfrida irigykedve nézett rá. – Érdekes embernek hangzik.
– Ó, nem. Távolról sem érdekes. Bosszantóan kiszámítható. Elviseltük egymást, de sosem voltunk barátok.
– Szóval mindent elárvereztek, és maga sosem tér oda vissza?
– Nem valószínű. – Oscar hátradőlt, és keresztbe fonta a karját. – Bár éppenséggel visszamehetnék. Nagyanyám Hughie-ra és rám hagyott egy házat. Kettőnkre közösen. De évek óta valami idős házaspár bérli. Negyedévenként gyéren csordogál valami lakbér, egy ügynökség adja postára. Gondolom, Hughie is ennyit kap, bár egy pár palántázót sem igen lehet venni rajta.
– Nagy ház?
– Nem különösebben. Egy kisváros közepén áll. Valaha intézői lak volt, de lakóházzá alakították át.
– Milyen izgalmas! Bárcsak lenne egy házam Skóciában.
– Egy fél háza.
– A fél ház is több a semminél. Elvihetné Francescát egy fél nyaralásra.
– Az igazat megvallva, sosem fordult meg a fejemben. Eszembe sem jut az a ház. Hughie egy nap majd minden bizonnyal felajánlja, hogy kiváltja a részem, vagy hogy váltsam ki én az övét. De ezen nem sokat morfondírozok. Nem gyorsítom fel az eseményeket. Minél ritkábban adódik dolgom Hughie McLellannal, annál jobb.
– Szerintem maga rémesen erélytelen.
– Csak igyekszem visszafogottan viselkedni. Nos, mikor is indul?
– Jövő szerdán.
– Mennyi időre megy?
– Egy hónapra.
– Küld nekünk lapot?
– Persze.
– És tudatja velünk, mikor jön vissza?
– Azonnal.
– Hiányolni fogjuk – mondta Oscar, és Elfridának megmelegedett a szíve környéke.
***
A házat Emblo-villának hívták. Gránithomlokzatával nekifeszült az északi szélnek és az Atlanti-óceánnak, és ezen az oldalon kevés ablak volt, azok is kicsik és mélyen ülők, a keskeny ablakpárkányon csak a cserepes muskátlinak és uszadék fának meg kagylóknak volt hely, amiket Serena gyűjtött. A ház valaha Emblóhoz, egy jövedelmező tejgazdasághoz tartozott, és a gazdaságban lakó tehenészé volt, aki később nyugdíjba ment, aztán jobblétre szenderült, a gépesítés felszabadította a helyeket, ahol a teheneket fejték, a mezőgazdasági bérek az egekig szöktek, a gazda leírta a veszteségeit, és eladta a házat. Azóta már három tulajdonos fordult meg benne, és utoljára épp akkor kínálták eladásra, amikor Jeffrey meghozta életre szóló döntését, hogy otthagyja Londont, Dodie-t és az állását. A The Timesban látta meg a hirdetést, azonnal beugrott a kocsijába, és egész éjjel vezetett, hogy megnézze az ingatlant, mielőtt – őt megelőzve – bárki is ajánlatot tehetne. Dohos kis házat talált, amit nyári vendégekre gondolva gyászosan bútoroztak be. Gazzal felvert kertben gubbasztott, satnya szikomorfák vették körül, amelyek az uralkodó szélirány felé görbültek. De látni lehetett a sziklákat és a tengert, a déli oldalon védett kis pázsitfolt virított, a falra lila akác futott fel, és még virágzott a kamélia.
Felhívta a bankigazgatóját, kölcsönt kapott, és megvette az ingatlant. Amikor Serenával beköltöztek, madárfészkek voltak a kéményben, a falról hámlott a régi tapéta, doh- és penészszag ült meg minden helyiséget. De nem számított.
Hálózsákban aludtak, és kinyitottak egy üveg pezsgőt. Együtt voltak, és otthon voltak.
Ez tíz éve volt. Ebből két évet a ház renoválása vett el, ami rengeteg fizikai munkával, kosszal, bontással, kényelmetlenséggel és vízvezeték-szerelők, építők, csempézők és kőművesek végtelen sorával járt, akik sáros csizmában mászkáltak a házban, teméntelen teát ittak, és hosszan értekeztek az élet értelméről.
Jeffrey és Serena időnként kiborultak a munkások lassúságától és megbízhatatlanságától, ugyanakkor akaratlanul is elbájolták őket ezek a műkedvelő filozófusok, akik nem ismerték a sietség fogalmát, és elégedetten éltek abban a tudatban, hogy holnap is van nap.
Aztán végül csak elkészültek. A munkások elvonultak, s munkájuk nyomán egy kicsi, takaros és szilárdan megépített kőház maradt; a földszinten kapott helyet a nappali és a konyha, az emeletre recsegő falépcső vezetett fel. A konyha végében volt egy kiszögellés, egy palapadlós, szellős helyiség, amit egykor mosókonyhának használtak, és ahol most viharkabátokat meg gumicsizmákat tartottak, Serena meg a mosógépét és a mélyhűtőjét. Volt még benne egy jókora fajanszmosogató, amit Jeffrey egy árokban talált. Helyreállították, és azóta folyton használatban volt: tojást mostak benne, saras kutyákat, ebben álltak a vödörben tartott vadvirágok, amiket Serena szívesen szedett, és ódivatú kerámiakancsókban tartott. Az emeleten három fehérre meszelt hálószoba volt, meg egy apró fürdőszoba, amelynek délre néző ablakából nyílt a legszebb kilátás a gazda földjeire és a láp felé kapaszkodó dombra.
Nem éltek elszigetelten. A tanyaház számos melléképülete csak százyardnyira volt, így a kapujuk előtt állandó volt a forgalom. Traktorok, tejeskocsik és autók jöttek-mentek, az út végén az iskolabuszról leszálló kisgyerekek mentek el előttük. A gazdának négy gyereke volt, akik Ben és Amy legjobb barátai voltak: együtt bicikliztek, földi szedret szedtek, keskeny kis vállukra vetett oldalzsákkal lesétáltak a sziklákhoz piknikezni és fürödni.
Elfrida még nem látta a házat, sosem járt náluk látogatóban. De most végre eljön, és Jeffreyt régi, szinte már elfeledett érzés kerítette hatalmába: maga előtt beismerte, hogy izgatott.
Elfrida. Ő most ötvennyolc, Elfrida két-három évvel idősebb lehet nála. Hatvankettő-hatvanhárom? Nem mindegy? Gyermekkorában nagyon nagyra tartotta Elfridát, aki nem ismert félelmet, és megnevettette. Kamaszkorában a bentlakásos iskola sötét, kemény fegyelmű világának foglyaként Elfrida a fényt jelentette számára. Sugárzóan vonzó volt, imádnivalóan lázadó: szembeszállt a szülői ellenkezéssel, s végül a színpadon kötött ki, színésznő lett. Jeffreyt ez az eltökéltség, bátorság és sikeresség csodálattal és odaadó ragaszkodással töltötte el. Elfrida egyszer-kétszer el is jött unalmas iskolájába, kimenőre vitte szombaton vagy vasárnap, Jeffrey pedig kicsit elhencegett vele a barátainak, sőt várakoztatta Elfridát a kísérteties neogótikus piros téglabejárat előtt, mert azt akarta, hogy a többiek is lássák, ahogy Elfrida sötét napszemüvegben ül kis piros sportkocsijában, ananászszínű haját sifonsállal köti hátra.
– Az unokatestvérem. Egy show-ban szerepel. Londonban – tette hozzá olyan fesztelenséggel, mintha ez bárkivel bármikor megesne. – New York után most Londonban játsszák.
Aztán csak kiment Elfridához, elnézést kért késéséért, beszállt mellé az apró raliülésbe, és impozáns motorbőgés, kavicsok fröccsenése közepette elszáguldottak. Az iskolába visszatérve szándékosan blazírt képet vágott: – Ó, az autósvendéglőben voltunk. Fürödtünk a medencében, és megebédeltünk.
Mérhetetlenül büszke volt Elfridára, és szerelmes volt belé, méghozzá nem is kicsit.
De telt az idő, felnőttek, és elsodródtak egymástól. Mindketten a maguk életét kezdték élni. Elfrida hozzáment valami színészhez, aztán tönkrement a házassága, következett egy bánatos fazon, végül kikötött híres, sikeres kedvese oldalán. Minden jel életre szóló boldogságot ígért, ám szövetségüket tragédia árnyékolta be, amikor a férfi megbetegedett Parkinson-kórban, és nem sokkal azután meg is halt.
Jeffrey utoljára éppen akkor találkozott Elfridával Londonban, amikor az megismerkedett azzal a kivételes férfival, akit csak Jimbónak nevezett.
– Nem ez az igazi neve, drágám, csak ahogy én hívom. Sosem hittem volna, hogy ilyen közel lehetünk egy másik emberhez, aki ugyanakkor annyira más! Gyökeres ellentéte mindannak, aki én vagyok, mégis jobban szeretem, mint bárkit vagy bármit az életben.
– És a karriered?
– Ó, a fenébe is a karrieremmel! – kiáltott fel Elfrida, és hangja kacagásba fulladt. Jeffrey sosem látta még ilyen boldognak, szépnek és tökéletesen elégedettnek.
Saját boldogtalan házassága már addigra széthullott, de Elfrida mindig elérhető volt: telefonon hívogatta, jó és rossz tanácsokkal látta el, de ami a legfontosabb, kimeríthetetlenül együtt érző volt. Egyszer elvitte hozzá Serenát, hogy bemutassa, mire másnap este csengett a telefon, és Elfrida így szólt: – Jeffrey drágám, ez a lány olyan édes... írd le a veszteségeid, és összpontosíts csak rá.
– És mi lesz a lányaimmal?
– Felnőttek, önellátók. Magadra kell gondolnod. Nyeld le a keserű pirulát. Ne tétovázz. Nincs idő. Csak ez az egy életünk van.
– Dodie...
– Elboldogul, ne félj. Asszonytartásért úgyis ki fog zsigerelni. Nem mond le a szükségleteiről. Hadd vigye, amitek van, te meg légy boldog.
Légy boldog. És ő meg is fogadta Elfrida tanácsát.
***
Délután öt óra egy korán sötétedő októberi napon. Felerősödött a szél. Jeffrey ellátta a tyúkokat, összeszedte a tojásokat, a halkan kotkodácsoló jószágokat bezárta kis házias faketreceikbe. Gyorsan leszállt az este. Emblo-villában Serena felkapcsolta a lámpákat, a kis ablakokból barátságos sárga fény ömlött ki a sűrűsödő homályba. Csütörtök volt, amikor a kerekes kukát ki kell tolni a bekötőút végéig, hogy másnap reggel a hetente egyszer arra járó kukásautó kiürítse. A feltámadó szél a tenger felől fújt, sós ízű és szagú volt. A szél végigborzongatta és könnyedén megrázta a sövénynek ültetett sünzanótbokrokat. Süvöltését elnyomta a hegyoldalról lefelé zúduló patak csobogása, ami az ösvény mellett rohant tovább. Hideg volt, bement hát egy vastag kabátért. Serena kevergetett valamit a tűzhelynél, a gyerekek leckét írtak a konyhaasztalnál.
– Kerekes kuka – szólalt meg.
– Ó, de okos vagy, hogy eszedbe jutott!
– Öt perc múlva visszajövök.
– Majd figyelem, nem jön-e Elfrida.
Jeffrey elgörgette-zötykölte a kukát az ösvény kerékvágásain át, és letette szokott helyére, az út szélére. Az út túloldalán fakapu zárta le egy másik gazda mezejére vivő utat, és mint megrögzött falusi, Jeffrey ennek dőlt neki. Elővette cigarettásdobozát, kivett egyet, és régi acél öngyújtójával rágyújtott. Végére járt a nap. Elnézte, ahogy sötétedik a felhőkkel terhes ég. A tenger palaszürke volt, habtaréjok pettyezték. Viharos este. A sziklák lábánál kicsapó hullámok robajlottak, és arcán érezte a tengeri pára nedvességét.
Eszébe jutott egy valamikor olvasott, rég elfeledett vers.
Szobám fényes üvegkuckó, s kinn
Egész Cornwall előtte hever, 
És a tél fehér Ha jól 
A láp vízi országútjain.
Addig maradt, míg el nem szívta a cigarettát, aztán eldobta a csikket, és megfordult, hogy hazainduljon. Abban a pillanatban látta meg a kocsi reflektorait: kelet felől tűntek fel, és egyszer kihunytak-felvillantak, amikor kanyarodott az út. Egy régi Ford Fiesta közeledett, a vezető óvatosan vette be az emblói leágazás előtti utolsó keskeny kanyart. Jeffreynek megsúgták az ösztönei, hogy csakis Elfrida lehet. Kiugrott az útra, vadul integetett, és amikor az autó megállt, odament, kinyitotta az ajtót, és beszállt mellé. Érezte ismerős parfümjét, az illatot, amit mindig használt, ami részévé vált.

– Itt nem parkolhatsz – mondta Jeffrey. – Ez a főút. Legázolhat egy traktor vagy német turistabusz. Fordulj be az ösvényre.
Elfrida így is tett, aztán megállt.
– Szia – mondta.
– Hát megcsináltad.
– Öt óra alatt.
– Nem tévedtél el?
– Remek térképet rajzoltál.
– Ki ez itt hátul?
– Horace, a kutyám. Mondtam, hogy nem hagyhatom ott.
– Milyen csodálatos, hogy itt vagy. Mindvégig attól tartottam, hogy egyszer csak telefonálsz, és azt mondod, meggondoltad magad.
– Sose tennék ilyet – bizonygatta Elfrida. Aztán gyakorlatiasabb vizekre evezett. – Ez a behajtód?
– Igen.
– Iszonyú keskeny, drágám.
– Elég széles.
– Akkor hát előre!
Jeffrey nevetni kezdett. – Előre!
Elfrida sebességbe tette a kocsit, és nagy zökkenéssel elindultak a keskeny, sötét alagútban, ami a behajtó volt.
– Milyen utad volt? – kérdezte Jeffrey.
– Tűrhető. Kicsit ideges voltam. Évek óta nem indultam
ilyen hosszú útra, kissé megijesztettek az ismeretlen autópályák, mellettem eldübörgő kamionok. Ez az autó nem éppen egy Ferrari.
– Azért elég jó.
Ahogy a ház felé közeledtek, felgyulladt a külső lámpa. Serena meghallhatta őket, ahogy csikorogva kaptatnak fel az ösvényen. A fény tágas teret világított meg, amelyet magas gránitfal ölelt körül. Az út tovább folytatódott a távoli farm felé, de Jeffrey figyelmeztette: – Itt parkolj – és Elfrida így is tett. A semmiből két juhászkutya bukkant fel: nagy szökellésekkel közeledtek, és veszettül ugattak.
– Ne félj – nyugtatta meg Jeffrey. – Az enyémek. Tarboy és Findus, és nem harapnak.
– Még Horace-t sem?
– Legkevésbé Horace-t.
Kikászálódtak a kocsiból, és elengedték Horace-t. A szokásos csetepaté következett – elengedhetetlen, ha három idegen kutya találkozik -: körözés, szagolgatás, aztán Horace eltűnt egy alkalmas bokor sűrűjében, és megkönnyebbülten felemelte a lábát.
Jeffrey mulatva nézte. – Horace milyen fajta?
– Ismeretlen. De hűséges. Ezenkívül nincs vele gond, és tiszta. Velem alhat. Elhoztam a kosarát is. – Jeffrey kinyitotta a kocsi csomagtartóját, kiemelt egy nehéz és kopott bőröndöt meg egy tömött barna papírzacskót. – Gondoskodtál az ellátásodról?
– Az Horace étele, tálja és holmija. – A kocsi hátsó üléséről kivette a kutya kosarát és még egy dugig tömött szatyrot. Ajtók csapódtak, és Jeffrey előrement a palaköves járdán, hogy mutassa az utat. Megkerülték a házat, és telibe kapták a tenger felől fújó szelet. Az ablakokból és a félig üvegezett ajtóból kiömlő sárga fénynégyszögek megvilágították a macskaköveket. Jeffrey letette Elfrida bőröndjét, kinyitotta az ajtót, belépett, és bement a konyhába. A két gyerek felnézett az asztal mellől, a tűzhelynél álló Serena feléjük fordult, és kötényben, kitárt karral jött feléjük.
– Jeffrey, hát tényleg megtaláltad! Milyen ügyes – lement a kerekes kukával, és veled jött vissza. Milyen hibátlan időzítés! Nagyon rémes volt az utad? Kérsz egy teát vagy egy kis harapnivalót? Ó, és még nem ismered a gyerekeket, ugye? Ő Ben és Amy. Ő pedig Elfrida, kicsikéim.
– Tudjuk – nyilatkozta a fiú. – Időtlen idők óta csak róla beszéltek. – Sötét hajú volt, a húga szőke. Felkelt az asztaltól, odament Elfridához, hogy kezet fogjon vele, tekintete érdeklődve Elfrida poggyászára siklott. Ajándékot várt, de meghagyták, hogy ne hozza szóba, hátha Elfrida nem hozott semmit. Apja sötét szemét és barna bőrét örökölte, fejét sötét, sűrű haj fedte, és Elfrida sejtette, hogy pár év múlva megtört lányszívek lesznek a környéken.
Apja lépett be az ajtón, és Elfrida bőröndjét a lépcsőfeljáró mellé tette. – Szia, papi.
– Szia, Ben. Kész a leckéd?
– Ühüm.
– Helyes. És a tied, Amy? Te is kész vagy?
– Ó, már régen – felelte mogorván a kislány. Félénk volt. Apjához ment, és lábát átölelve elrejtette az arcát, csak hosszú, lenszőke, majdnem fehér haja és kertésznadrágjának kifakult kékje látszott. Elfrida tudott ugyan a gyerekekről, de amikor most testi valójukban találkozott velük, elcsodálkozott, hogy ezek tényleg Jeffrey gyerekei, bár jószerivel az unokái is lehetnének. Gyönyörűnek találta őket. De a maga egyéni módján Serena is gyönyörű volt. Haja olyan világos volt, mint Amyé, de tarkóján kontyba csavarta, és teknőcfésűvel rögzítette. Szeme ragyogó kék volt, keskeny arcát számtalan szeplő borította. Testhez álló farmert viselt, amitől hosszú lábai még nyurgábbnak látszottak, kék pulóvert, nyakába selyemsálat kötött. A főzéshez csíkos kötényt kötött maga elé, és most nem sietett levetni.
– Mi a választék? – kérdezte Jeffrey, és Serena elsorolta: – Főzök Elfridának egy csésze teát, ha kér. Vagy letelepedhet a tűz mellé, vagy felmehet a szobájába és kipakolhat, vagy éppenséggel lefürödhet. Ami csak jólesik.
– Mikor vacsorázunk?
– Gondoltam, nyolckor. Előbb megetetem Bent és Amyt. Amy arca előbukkant apja lába mellől. – Virsli – jelentette ki.
Elfrida a homlokát ráncolta. – Hogyan?
– Uzsonnára virslit kapunk. És tört krumplit meg főtt babot.
– Hű, de finom.
– De te mást kapsz. Mami főzi.
– Ne mondd meg, akkor mesés meglepetés lesz.
– Csirkét gombával.
– Amy! – kiáltott rá a bátyja. – Ne mondd meg!
Elfrida felkacagott. – Nem számít. Biztos, hogy finom lesz.
– Most pedig – emelte fel hangját Serena, hogy túlkiabálja gyerekei perlekedését – kérsz egy teát?
A többi rá váró élvezet csábítóbbnak hangzott. – Valójában inkább felmennék kipakolni, és lefürödnék. Nem jelent nagy kényelmetlenséget?
– Szó sincs róla. Csak egy fürdőszobánk van, de a gyerekek utánad lefürödhetnek. Rengeteg meleg víz van.
– Isten áldjon. Akkor ezt választom.
– És mi legyen Horace-szal? – kérdezte Jeffrey. – Meg kell etetni?
– Ó, hát persze! Hajlandó lennél megtenni helyettem? Két mérő kutyakeksz és egy fél doboz hús. Meg egy kis meleg víz.
– Horace egy kutya? – érdeklődött Ben.
– Hát nem is a férjem.
– Hol van?
– Kint. Barátkozik – vagy legalábbis azt remélem – a tieitekkel...
– Meg akarom nézni... 
– Én is...
– Várj meg...
Már ott sem voltak. Kirohantak a sötét kertbe, meleg pulóver, gumicsizma és anyjuk tiltakozása nélkül. Az ajtó nyitva maradt utánuk, hideg levegő süvített be. Jeffrey csendesen becsukta, aztán megint felvette Elfrida bőröndjét.
– Gyere – hívta, és előrement a recsegő falépcsőn.
Körbevezette, közben így szólt: – Egy óra múlva találkozunk. Hozok egy italt – majd otthagyta, és becsukta maga mögött az ajtót. Az ajtón faretesz volt. Elfrida leült az ágyra – franciaágy volt -, és abban a pillanatban rádöbbent, milyen szörnyen kimerült. Hatalmasat ásított, aztán körülnézett a bájos szobában, ami a csupaszságig egyszerűen volt berendezve, mégis csodálatos nyugalmat árasztott. Kicsit olyan volt, mint Serena. Fehér falak, fehér függönyök, a padlón gyékényszőnyeg. Fenyőkomód, rajta fehér csipkével szegett vászonterítő. Szekrény gyanánt faszögek és egy csomó különböző színű vállfa. Kék zefírrel bevont dunyha, az éjjeliszekrényen könyvek, új képeslapok, egy kék cserépedény, benne egyetlen itatóspapír-rózsaszín hortenzia.
Újra ásított. Itt van. Nem tévedt el, nem romlott el útközben a kocsija, nem halt meg közúti balesetben. És Jeffrey kint várta a bekötőút végén, úgy ugrott ki az út közepére, mint egy útonálló, és leintette. Ha nem ismerte volna fel abban a szent pillanatban, biztos halálra rémül, de magas, vékony termetét senki máséval nem lehetett összetéveszteni. Kora ellenére még mindig mozgékony és ruganyos, ami biztos fiatal feleségének és kisgyerekeinek köszönhető. S ami a legfontosabb: elégedettnek látszik. Helyesen cselekedett. Élete a megfelelő kerékvágásba zökkent, abba, amit Elfrida mindig is kívánt neki.
Kis idő múlva felállt az ágyról, kicsomagolt, kitette néhány holmiját, amitől az egyszerű kis szobát egyszeriben magáénak érezhette. Aztán levetkőzött, régi köntöst vett fel, és átment a szomszédos fürdőszobába, ahol egy kicsit áztatta magát a tűzforró vízben. Amikor kiszállt a kádból, már nem ásítozott, nem volt fáradt, hanem eleven, vidám, és repesve várta az előtte álló estét. Újra felöltözött, bársonynadrágot és selyemblúzt vett fel, felvette útitáskáját, ami tele volt ajándékokkal, és lement a földszintre, amit olyannak érzett, mintha matrózként a hajó gyomrába mászna le. A konyhában a gyerekek már a virslinél tartottak, míg anyjuk habverővel tojásfehérjét vert fel. Amikor Elfrida megjelent, mosolyogva felnézett. – Menj be Jeffreyhez... a nappaliban van. Begyújtott a kandallóba.
– Nem segíthetnék? Nem vagyok valami híres szakácsnő, de kiválóan súrolom el a serpenyőket.
– Egy sincs, amit el kellene súrolni – kacagott Serena.
– Látom még Bent és Amyt?
– Persze. Fürdés után lejönnek elköszönni.
– Isteni volt a fürdő. Megifjodtam tőle.
– Mit jelent az, hogy „megifjodni"? – kérdezte Ben.
– Azt, hogy fiatalabb leszel tőle – magyarázta Serena.
– Nem is látszik fiatalabbnak!
– Azért, mert olyan öreg vagyok – mondta Elfrida. – Okvetlen gyertek le jó éjt kívánni, mert van valami itt nektek.. .- Megrázta az útitáskát.
– Megnézhetjük?
– Nem, csak később, a kandalló mellett. Kicsit úgy, mintha a Télapó járna itt, és ajándékot dugna a cipőtökbe.
Jeffrey a kis nappaliban ült, a sarokba behúzódva, mint egy idős úr, aki a tűz mellett olvassa a Timest. Amikor Elfrida benyitott, Jeffrey félretette az újságot, és vigyázva talpra kecmergett. Valami oknál fogva ennek a szobának a mennyezete nagyon alacsony volt, és Jeffrey láthatóan tudta, hogy ha nem vigyáz, könnyen beverheti fejét a fehérre festett gerendák egyikébe. Ez pedig nem lenne kellemes, mivel feje búbja kopasz volt, és a nap gesztenyeszínre barnította, de megmaradt haja még ugyanolyan sötét volt, mint régen. Szeme is sötét volt, a nevetésráncok szétszaladtak keskeny arcán. Tengerészkék szvettert viselt, nyakára piros kendőt kötött nyakkendő gyanánt. Elfridának mindig jó szeme volt a csinos férfiakhoz, és örömmel látta, hogy unokatestvére semmit sem veszített kívánatosságából.
– Milyen ragyogóan nézel ki! – bókolt Jeffrey.
– Ha más nem is, de tiszta vagyok. Isteni volt a fürdő. – Lecsapta táskáját, leült a szemközti karosszékbe, és elismerően nézett körül. Ismerős és ismeretlen képek váltakoztak a falakon, a kandallóban lobogott a tűz, kancsókban szárított virágok, ezüstkeretes családi fényképek, néhány elegáns régi bútor. Többre nem is lett volna hely. – Elbűvölő otthont teremtettél itt – jegyezte meg Elfrida.
– Nem az én érdemem, Elfrida, hanem Serenáé. Kérsz egy pohár bort?
– Köszönöm, az jólesne. Merőben más világ, nem, mint amiben éltél. Ház Campdenben, nap mint nap lóhalálában be a Citybe, hivatalos vendéglátások, megfelelő emberek ismeretsége.
Jeffrey a szoba másik végében állt, és épp a bort töltötte ki. Elfrida megjegyzésére nem válaszolt rögtön, inkább mintha fontolóra vette volna. Amikor visszament hozzá a borral, és megint letelepedett széles füles foteljába, a kandalló előtti szőnyeg fölött találkozott a tekintetük.
– Bocsáss meg – szabadkozott Elfrida.
– Miért?
– Tapintatlan voltam. Tudod, hogy előbb jár a szám, mint hogy gondolkoznék.
– Nem tapintatlan, csak az igazat mondtad. Más világ, ami után nem fáj a szívem. Pénzhajszolás, a lányok megfelelő és fertelmesen drága iskoláztatása, inast bérelni, ha vacsorát adunk. Átépíteni a konyhát, mert a tér túloldalán lakó Harley Wrightsék is átalakíttatták az övékét, és Dodie nem akart lemaradni. Állandó szorongás a készpénzforgalom, az értékpapírpiac, a Lloyd követelései, az esetleges leépítés réme miatt. Volt éjszaka, amikor szemhunyásnyit sem aludtam az idegességtől. És mindez semmiért. De ott kellett hagynom, hogy erre ráébredjek.
– Most minden rendben?
– Milyen szempontból?
– Gondolom, anyagilag.
– Igen, megvagyunk. Mi több, nyugodtan. Nem dúskálunk, de nincs is rá szükségünk.
– Miből éltek? A tyúkokból?
Jeffrey nagyot nevetett. – Aligha. De elfoglaltságot adnak, és némi jövedelmet. Nyaranta jól jön a szobakiadás, de csak egy felesleges szobánk van, amiben most laksz, a fürdőszobán a vendégekkel osztozunk, így nem kérhetünk sokat. Köztünk és a gazdaság között van egy lerobbant melléképület, s időnként fontolgatjuk, hogy ajánlatot teszünk rá, és fizetővendégek fogadására alkalmassá tesszük, de ez akkora vállalkozás, hogy folyton halogatjuk. Serena azonban még dolgozik, esküvőkre, estélyekre meg hasonlókra köt virágokat, Ben és Amy nagyszerű műveltséget szereznek a helyi iskolában. Számomra meglepetésszámba megy, hogy ilyen egyszerűen is lehet élni.
– És boldogan?
– Boldogabban, mint azt valaha is reméltem.
– És Dodie?
– Hurlingham közelében van egy nagyon szép, folyóra néző lakása. Nicola is vele él; a házassága tönkrement, így aztán anya és lánya összeköltöztek, és biztos egymás idegeire mennek.
– Mi van Nicola gyerekével?
– Az unokámmal, Lucyval? Most tizennégy. Szegény kislány. Persze ő is ott lakik. Nem lehet nagy gyönyörűség, de sajna nem sokat tehetek ellene. Próbáltam lehívni hozzánk, hogy lakjon itt egy darabig, de Nicola engem gazfickónak, Serenát meg boszorkánynak állított be a gyerek előtt, és nem engedi el.
Elfrida felsóhajtott. Tökéletesen átlátta a helyzet reménytelenségét. – Carrie-vel mi van?
– Még Ausztriában van, vagy hol is. Remek állása van egy utazási irodánál. Ő az egyik vezetője.
– Szoktál találkozni vele?
– Együtt ebédeltünk, amikor utoljára Londonban jártam. De ritkán futunk össze.
– Nem ment férjhez?
– Nem.
– És ide sem jön?
– Nem, de méltányolható okból. Nem akar terhünkre lenni, nem akarja Serenát, Bent és Amyt feszélyezni. Végtére is már harmincéves. Nem gyerek többé. Megvan a maga élete. Ha Emblóba szeretne jönni, tudja, hogy elég egy telefonszámot tárcsáznia. – Elhallgatott, letette a poharát, elővett egy cigarettát és rágyújtott.
– Ezek szerint nem szoktál le – jegyezte meg Elfrida.
– Nem szoktam le, és nem is áll szándékomban. Megütközöl rajta?
– Drága Jeffrey, én életem során semmin soha nem ütköztem meg. Te is tudod.
– Istenien nézel ki. Hogy vagy?
– Vélhetően istenien.
– Nem vagy túl magányos?
– Javul a helyzet.
– Kegyetlen volt, ami veled történt.
– Jimbóra célzol? Drága ember. Vele szemben kegyetlenebb volt, mint velem. Egy csodálatos, briliáns ember lassú hanyatlása. De nem bánok semmit, Jeffrey. Tudom, hogy kevés időt tölthettünk együtt, de az a kevés is ritka adomány volt. Nem sokaknak adatik meg ilyen boldogság, még ha csak egy-két évre is.
– Mesélj hampshire-i búvóhelyedről.
– Dibtonról? A falu elég szokványos, az élet egyhangú. De talán éppen erre volt szükségem. A ház egy vasutasoknak épített kis sorház. Pont elég.
– Kellemes emberek?
– Megint csak szokványosak. Kedvesek és barátságosak. Úgy is mondhatnám, hogy tárt karokkal fogadtak. Londonban nem maradhattam.
– Esetleg egy-két jó barát?
Elfrida mesélni kezdett az öreg Foubisterékről meg Bobby Burton-Jonesról, a lelkészről és a vasárnapi iskolai pantomimról. Beszámolt Mrs. Jenningsről, Albert Meddowsról és a mesésen gazdag Mr. Dunnról, akinek fedett medencéje és égővörös muskátlikkal meg kaucsukfügével teli üvegháza van.
Végül eljutott a Blundell családhoz. Oscarhoz, Glóriához és Francescához. – Komolyan, hihetetlenül kedvesek velem. Úgymond, a szárnyaik alá vettek. Gloria gazdag és bőkezű. A kettő ritkán jár együtt, nem igaz? Övé a ház, amiben laknak, Major a neve, és iszonyatosan visszataszító, ugyanakkor rendkívül barátságos és kényelmes. Glóriának ez a második házassága, van már két felnőtt, nős fia, de Francesca nagyon eredeti, mulatságos és kedves teremtés. Gloria egyik vendégséget a másik után tartja, nem múlik el nap, hogy ne rendezne valami partit vagy pikniket vagy összejövetelt vagy bizottsági ülést. Meglehetősen lókedvelő, szívesen összeröffent egy rakás embert, és éltűz valami tereplovaglásra, a kocsijában valóságos minibárt cipel magával, a két pekingi pincsijét is bezsúfolja, és azok minden arra haladót vadul megugatnak.
Jeffrey jól mulatott. – És Oscar szereti ezeket a kiruccanásokat?
– Nem tudom. De szelíd, szeretetre méltó ember... valójában egy sarmőr... Francescával elsétálnak, nem túl ígéretes lovakra fogadnak, és fagyit vesznek maguknak.
– Mivel foglalkozik? Vagy nyugdíjas?
– Muzsikus. Orgonista. Zongorista. Tanár.
– Milyen ügyesen ráakadtál erre az érdekes házaspárra. Biztos imádnak. Talán mert mindig is mindenkit magaddal ragadtál a frissességeddel.
De Elfridának fenntartásai voltak. – Vigyáznom kell magamra, és nem árt, ha szigorúan fogom magam. Nem akarom, hogy kisajátítsanak.
– Ki ne akarna téged kisajátítani?
– Ne légy ilyen elvakult.
– Mindig a te pártodon álltam.
***
Amikor a későbbi években Elfrida visszagondolt az Embló-ban töltött hetekre, legtisztábban a szél hangjára emlékezett. Örökösen fújt – némelykor eleven fuvallattá szelídült, máskor tombolva ostromolta a házat, a sziklákat a tenger felől, fütyült a kéményben, ablakokat, ajtókat szaggatott. Kis idő múltán hozzászokott állandó jelenlétéhez, de éjszakánként lehetetlen volt megfeledkeznie róla; feküdt a sötétben, hallgatta, ahogy beront az Atlanti-óceán felől a szárazföldre, végigsüvölt a lápon, és az öreg almafa ágai mint kísértetujjak kopognak az ablakán.
A szél félreérthetetlenül értésére adta, hogy vége a nyárnak. Októberből november lett, és napról napra hamarabb sötétedett. A gazda tehenei – szép Guernsey tejelő tehéncsorda – lecaplattak a mezőkről a reggeli és esti fejeshez, és sárrá dagasztották a gazdaságot Emblóval összekötő utat. Az esti fejés után is kihajtották őket a legelőre, és Elfrida gyakran látta, hogy egy fal tövében húzódó parlagon vagy a cserjés és a sünzanót mögött keresnek menedéket.
– Miért nem tölthetik tető alatt az éjszakát? – kíváncsiskodott Elfrida.
– Nem szokás. Itt ismeretlen a fagy, fű meg van bőven.
– Szegénykék. – De azt elismerte magában, hogy fényes a szőrük és elégedettnek látszanak.
Elfrida fokozatosan hozzáidomult a kis család napi életritmusához. Ki kellett aggatni a szárítanivalót, ingeket kellett vasalni, tyúkokat etetni, tojásokat mosni. Az első hét után meglepetten döbbent rá, hogy hét napig nem olvasott újságot és nem nézett televíziót. A világ akár darabokra is szakadhatott, mialatt Elfrida egyetlen gondja az volt, hogy a következő zápor előtt sikerül-e levennie a kötélről a lepedőket.
Akadtak esték, amikor átvette az uralmat a konyhában, és ő főzött Benre és Amyre, hogy Jeffrey és Serena elmehessenek együtt vacsorázni vagy a legközelebbi moziba. Megtanította a kicsiket römizni, és megbabonázta őket a régi időkről szóló történeteivel, amikor még színháznál volt.
A szeszélyes időjárás egy hétvégén valóságos tavaszt varázsolt: a szél lecsendesült, a nap felhőtlen égről sütött rájuk. Úgy döntöttek, kihasználják a nem várt változást; Serena elhívta a gazda négy gyerekét, ételt-italt pakolt össze, és mind elindultak gyalog a mezőn át a sziklák felé – hat gyerek, három felnőtt és három kutya egymástól el-elmaradozó csoportja. A sort az egymás mellett baktató Amy és Elfrida zárták. Az ösvény néha kőből rakott kerítésátjárókat érintett, sünzanót és szedercserjék között kanyargott.
Elfrida egyszer csak földi szedret látott. – Szedhetnénk belőle – javasolta Amynek. – Szederzselét főzhetnénk.
De Amy bölcsebb volt. – Nem szabad – mondta. – Október eleje után nem szedhetünk szedret, mert a cornwalli boszorkányok akkor pipilnek rájuk.
– Hihetetlen. Honnan tudod?
– A tanárnőnktől. De nem azt mondta, hogy pipilnek, hanem hogy pisilnek.
A sziklák széléhez értek, és teljes szélességében kitárult előttük az óceán – káprázatosan kék és napfénytől csillogó volt. Az ösvény elkeskenyedett, és meredek esésű, veszélyesnek látszó ereszkedés után egy titkos öbölbe ért ki. Apály volt, így keskeny homokpad szegélyezte a tengert, a sziklák közti pocsolyák úgy ragyogtak, mint az ékkövek.
Nagy keservesen mind leevickéltek, elöl a félelmet nem ismerő juhászkutyák loholtak. A szikláknál Amy otthagyta Elfridát, és csatlakozott a többiekhez, akik a homokon játszottak, és ahol Jeffrey befogott mindenkit egy irdatlan homokvár építéséhez, Serena pedig kagylókat és kavicsokat gyűjtött e tündöklő építmény feldíszítéséhez.
Dél felé járt, és a nap elég melegen sütött ahhoz, hogy Elfrida végre levethesse a kabátját és feltűrhesse a pulóvere ujját. Egy sima, lapos kőre letették a takarókat, kosarakat és tarisznyákat, Elfrida pedig melléjük telepedett, és a nyughatatlan tengert figyelte; puszta mérete és nagyszerűsége valósággal hipnotizálta. Lélegzetelállító volt a víz színe, tisztasága. Kék, zöld, türkiz, bíbor csíkok fehér hullámtaréjjal csipkézve és erezve. Súlyos hullám gördült, a kicsapó hullám valahol messze bent emelkedett fel, és ahogy a part felé tartott, úgy lett egyre magasabb és nehezebb, hogy azután megtörjön az egyenetlen gránit partvonalon, és sistergő vízpermet szökőkútjait lövellje a levegőbe. Az égen sirályok keringtek, és a láthatár szélén egy apró halászhajó küszködött a háborgó vízzel.
Elfrida elbűvölten nézte a vizet, és elvesztette minden időérzékét. Kis idő múlva Serena jött oda hozzá, hogy kicsomagolja az ennivalót. A tarisznyákból üvegeket, műanyag poharakat, papírszalvétát és egy csomag almát vett elő. Frissen sült húspástétom meleg, étvágygerjesztő illata csapta meg Elfrida orrát.
– Mikor sütötted őket, Serena? – képedt el. – Egy örökkévalóság, amíg az ember elkészül velük.
– Vagy egy tucatot tartok mindig a mélyhűtőben. A gyerekek imádják.
– Én is.
– Tegnap este kivettem őket. Az volt az érzésem, hogy ma szép idő lesz. Mit szólnál egy italhoz? Sör és bor között választhatsz. Vagy limonádét is kaphatsz, ha alkoholmentes napod van.
– Bort kérek.
Az üveget hűtőtermoszba tették, és a műanyag pohárból kortyolt bor jobban ízlett, mint bármi, amit életében ivott. Elfrida ismét a tenger felé fordult.
– Ez maga a mennyország – mondta.
– Nyáron szinte minden hétvégét itt töltünk. Most már könnyebb, hogy mindkét gyerek a saját lábán tud idejönni.
– Milyen boldog család vagytok.
– Igen – mosolyodott el Serena. – Tudom. Olyan szerencsések vagyunk. De ezt tudom is, Elfrida. Tényleg tudom. És mindennap hálát adok érte.
Elfrida időről időre elment Emblóból, hogy egyedül legyen. Beült kis autójába, még Horace-t is otthagyta Jeffrey juhászkutyái társaságában. Elképesztette, hogy egy ilyen kis szöglete a világnak ennyire vad, isten háta mögötti és mégis ilyen ezerszínű legyen. A nyári turistaforgalomtól megszabadult utak keskenyek, kanyargósak voltak, de csak olykor-olykor találkozott egy-egy traktorral, hentesfurgonnal vagy busszal. Átkelt az ember nem járta lápon, aztán az út apró völgybe ereszkedett le, amiben sűrűn nőttek a rododendronok, az irigylésre méltó kertek még zöldelltek, s teli voltak hortenziával és a fukszia táncosan himbálódzó virágaival.
Egy nap elvetődött a legközelebbi városba, ahol letette a kocsit, végigsétált a kikötőhöz vezető változatos átjárók és sikátorok zegzugain. A kikötői sétányon éttermek, ajándékboltok és sok kis galéria volt, ahol mindenféle iparművészeti tárgyakat és szobrokat árultak. Elfrida talált egy könyvesboltot, és jó időbe telt, míg kiválasztott két könyvet Bennek és Amynek. Ez akkora örömmel töltötte el, hogy tovább böngészett, és vett még egyet Francescának is. A használt könyvek között akadt rá: John Buchantól a Birkák szigete volt, és Elfridának eszébe jutott róla, hogy még iskolás korában olvasta, a kalandok teljesen magával ragadták, és tudta, hogy ez olyan történet, amit Oscar és Francesca együtt, a kandallóban lobogó tűz fényénél, egy fotelban egymáshoz bújva olvashatnának.
Becsomagoltatta a könyveket, fizetett, aztán kisétált megint az utcára. Folytatta bevásárlókörútját. Egy kézműipari boltban ragyogó színekből összeállított, mintás pulóvereket szemelt ki, egyet Jeffreynek, egyet Serenának. Vett képeslapokat, meg egy üveg bort is, és tetemes cókmókjával ismét útnak eredt. Visszafelé indult a kikötőtől, macskaköves utcák útvesztőjében keringett, ahol ruha száradt kötélen, az ablakok virágládáiban sarkantyúka és rózsaszín petúnia virágzott. Újabb galéria. Képtelen volt megállni, hogy meg ne nézze a kirakatot, és azonnal felfigyelt egy kis absztrakt képre, amit napszítta uszadék fához hasonló keretbe foglaltak. Cornwall színeit olyan formákban jelenítette meg a festő, amelyek pontosan azokat a benyomásokat és érzéseket tükrözték, mint amelyek Elfridában éltek ezzel az ősi vidékkel kapcsolatban.
Elfrida sóvárgott a képre. Nem magának, hanem ajándékba. Megfordult a fejében, hogy ha Jimbo még élne, most megvenné neki, mert épp azt a látványt nyújtaná, amit a férfi mindennél jobban szeretett. Elképzelte, ahogy átadja a Barnesban álló házban, ahol olyan leírhatatlanul boldogok voltak. Figyeli, ahogy a férfi lebontja a csomagolópapírt, nézi az arcát, s tudja, hogy mindjárt gyönyörűség és öröm ragyog fel rajta...
A kép körvonalai elmosódtak. Elfrida rájött, hogy könnyes a szeme. Azelőtt sosem siratta meg Jimbót, egyszerűen csak gyászolta és mély fájdalommal gondolt rá, s próbált megbékülni a hiányától kihűlt lét üres magányával. Abban a hitben ringatózott, hogy ez sikerült is, de most érezte, hogy nem így van. Lehet, hogy olyan asszony, aki nem tud férfi nélkül élni, gondolta, s ha az így is van, nincs mit tenni ellene.
Könnyei felszáradtak. Kész nevetség. Hatvankét éves, és úgy nyavalyog, mint egy szerelmesét elvesztett fruska. De azért ott maradt lecövekelve a kép előtt, és majd megszakadt a szíve utána. Szerette volna megosztani az örömét. Adni akart.
Hirtelen arra gondolt, hogy talán Oscar Blundellnek ajándékozhatná. De Oscar nem egyszerűen csak Oscar. Félig Oscar, félig Gloria, akit megriasztana egy ilyen ajándék... gondolatban hallotta is Gloria hangját: Elfrida! Ezt nem gondolod komolyan! Hisz ez. csak egy csomó krikszkraksz. Egy négyéves gyerek jobbat fest. És merről kell nézni? Esküszöm, Elfrida, ekkora szamárságot. Mi szállt meg, hogy ezért pénzt adj ki? Jól átvertek.
Nem. Elvetélt ötlet. Vonakodva kényszerítette magát, hogy elforduljon a kirakattól és továbbsétáljon. Maga mögött hagyta az utcákat, és elindult egy ösvényen, ami cikcakkban vezetett fel a két tengerparti strandot elválasztó füves hegyfokra. Míg felfelé kapaszkodott, a szél rohamokban fújt, és amikor felért a lapos csúcsra, óceán és ég vette körül, egészen a láthatár elhajló kékes széléig. Kicsit olyan érzés volt, mintha a tengeren lenne. Meglátott egy padot, leült, báránybőr kabátját összehúzta magán, és letette maga mellé a csomagjait, mint bárki bevásárlástól kimerült nyugdíjas.
De hiszen ő nem egy akármilyen öreg! O Elfrida! Itt van. Túlélte. Továbblép. De hova? Egy kenyérmorzsára vagy más, piknikből lehullott maradékra vadászó sirály csapott le az égből, és leszállt Elfrida lába elé. Hideg, mohó tekintetét Elfridára szegezte, akit megmosolyogtatott erőszakossága. Váratlanul társaságra vágyott. Kivált Oscaréra. Azt akarta, hogy itt legyen vele, csak egyetlen napra, hogy amikor visszatér Dibtonba, beszélgethessenek a szélről, a tengerről és a sirályról, és emlékezzenek, álmélkodjanak a különleges pillanat varázsán.
Talán ez a legrosszabb az egészben, gondolta. Hogy senkivel sem idézhet fel közös emlékeket.
Amikor elérkezett az indulás napja, alig akarta elhinni, hogy már egy hónapja van Emblóban, annyira gyorsan múlt az idő. Persze megpróbálták rábeszélni, hogy maradjon még. – Szívesen látunk, amíg csak kedved tartja – kérlelte Serena, és Elfrida tudta, hogy komolyan is gondolja. – Páratlan vagy. Anya, testvér és barát tüneményes keveréke. Rettenetesen fogsz hiányozni.
– Édes vagy. De muszáj visszamennem. Folytatnom kell az életem, ahol abbahagytam.
– Eljössz megint?
– Vadlovakkal sem tudsz visszatartani.
A lehető legkorábban akart indulni, hogy sötétedés előtt visszaérjen Dibtonba. Reggel nyolckor már kint volt a ház előtt, és Jeffrey a holmiját rámolta be a csomagtartóba. A kis család körülállta, és Amy elsírta magát.
–Nem akarom, hogy elmenj. Azt akarom, hogy maradj!
– Amy csillagom, a vendégek nem maradnak örökké. Ideje elmennem.
Horace is hűtlenül cserbenhagyta: nem akaródzott elutaznia. Valahányszor betessékelték a kocsiba, kiugrott, és végül a nyakörvénél fogva kellett visszaráncigálni, beszuszakolni a hátsó ülésre, és rácsapni az ajtót. Orrát az üvegre nyomva bámult ki az ablakon, szőrös pofája bánatos, sötét szemében gyötrelem tükröződött. – Szerintem mindjárt ő is sírva fakad – jegyezte meg Ben.
Sem Amy, sem Ben nem öltöztek még fel, és pizsamára húzott steppelt dzsekijükben, gumicsizmásán bizarrul festettek. Amikor Ben ezt a megjegyzést tette, Amy szemét megint elöntötték a könnyek, mire anyja lehajolt, felkapta és a csípőjére ültette. – Ne bánkódj, Amy. Horace megvigasztalódik, amint útnak indulnak.
– Azt akarom, hogy senki se hagyjon itt minket.
A búcsúzkodás túl hosszúra nyúlt. Elfrida Jeffreyhez fordult. – Drágám, még egyszer ezer köszönet. – Jeffrey még nem borotválkozott, és sötét szakállának sortéi szúrták Elfrida arcát. – És Serena... – Futó csók, simogató kéz Amy szöszke fején, aztán határozottan bezöttyent a kormánykerék mögé, becsapta az ajtót, elfordította a slusszkulcsot és elhajtott. Ott álltak és integettek, amíg a kocsi el nem tűnt szem elől, de Elfrida úgy érezte, hogy nem mentek addig vissza a házba, amíg a kis Fiesta rá nem fordult a főútra, és ő meg Horace valóban el nem indultak hazafelé.
Butaság magányosnak és kifosztottnak éreznie magát. A búcsú nem örökre szól, mert bármikor, amikor csak kedve tartja, visszatérhet Emblóba. Jeffrey és Serena mindig ott lesznek, ahogy Ben és Amy is. De éppen ez volt a szívbe markoló: míg Jeffrey és Serena ugyanolyanok maradnak, addig Ben és Amy magasabbak lesznek, megnyúlnak vagy kigömbölyödnek, jártassá válnak a nagyvilági életben, kihullajtják metszőfogaikat. Soha nem látja viszont Bent és Amyt olyan kisgyerekekként, mint amilyennek életüknek ebben a
szakaszában megszerette őket. Ahogy elmúlt a szünidő, a múlté már a két kisgyerek is.
Hogy felvidítsa magát, Elfrida igyekezett arra gondolni, pozitív módon, ami rá vár; ez mindig megbízható módon enyhítette veszteségérzetét. Hazafelé tart. Saját kis fészkébe, saját szeretett tárgyaihoz. A kicsi és szerény menedékbe, amit Horace-szal oszt meg. Szélesre tárja az ajtókat, ablakokat, körbejárja kertjét, tüzet gyújt a kandallóban.
Holnap talán áttelefonál a Majorba, és beszél Glóriával. Örömujjongás lesz, hogy visszajött, és azonnal ragaszkodni fog hozzá, hogy jöjjön át hozzájuk. És amikor átmegy, magával viszi a könyvet, hogy odaadja Francescának. A Birkák szigetét. Külön neked választottam, mert amikor annyi idős voltam, mint te, nagyon szerettem, és biztos vagyok benne, hogy te is így leszel vele.
De mielőtt eléri Poulton's Row-t, Elfrida tudta, hogy még be kell vásárolnia. Nincs otthon semmi ennivaló; mielőtt elindult, kiürítette a hűtőt. Elsőnek tehát Mrs. Jennings miniszupermarketjánál kell megállnia. Gondolatban már elsorolta, mit kell vásárolnia. Kenyeret és tejet. Felvágottat, tojást és vajat. Kávét. Horace-nak kutyatápot és konzervet. Vacsorára talán magának egy leveskonzervet. Valami táplálót, mint például egy marhahúsleves...
Fél órával később ráhajtott az ország belseje felé vezető autópályára. Bekapcsolta a rádiót, és felkészült a hosszú utazásra.
A dibtoni templom órája fél hármat mutatott, amikor befordult a falu főutcájára. Mrs. Jennings intézménye előtt a szokott faragatlan suhancok támasztották a falat, és valamivel távolabb észrevette Bobby Burton-Jonest, amint ollójával fagyalsövényét nyesi. Úgy tűnt, semmi sem változott, csak a fák hullatták el leveleiket és a levegőben érződött a tél.
Leparkolt, fogta a táskáját, és bement a boltba. Üresnek látszott. Felvett egy fémkosarat, végigment a sorok között, és levette a polcokról, amire szüksége volt. Végül odament a pulthoz, ahol Mrs. Jennings, aki nem hallotta, amikor belépett, éppen egy boríték hátán összeadott.
De most felnézett, meglátta Elfridát, letette a ceruzáját, és levette a szemüvegét.
– Mrs. Phipps. Nos, micsoda meglepetés. Hetek óta nem láttam. Jól üdült, ugye?
– Remekül. Ebben a pillanatban értem vissza. Még otthon sem jártam, mert előbb ennivalót kell vennem. – A pultra tette a fémkosarat, és a Daily Telegraphért nyúlt. – Nem hiszi el, de egy hónapja nem volt újság a kezemben. Az igazat megvallva, nem hiányzott.
Mrs. Jennings nem szólt semmit. Elfrida felnézett, és látta, hogy az asszony ajkát harapdálva bámul rá, és látszott, hogy iszonyú kínban van. Elfrida a kosár tetejére tette az újságot. Kis idő múlva megkérdezte: – Valami baj van, Mrs. Jennings?
– Hát nem tudja? – kérdezett vissza az asszony. 
– Mit?
– Nem hallotta?
Elfrida szája hirtelen kiszáradt. – Nem.
– Mrs. Blundell.
– Mi történt vele?
– Meghalt, Mrs. Phipps. A pudstone-i körforgalomnál autóbalesetben. A kislányt hozta haza egy tűzijátékpartiról. November negyedikén történt. Egy nagy nyerges vontatóval ütközött. Isten a megmondhatója, hogyan történt. Nem láthatta. Pokoli este volt. Szakadt az eső... – Elfrida a megrázkódtatástól megkukulva hallgatta. – Sajnálom, Mrs. Phipps. Azt hittem, talán értesült róla.
– Honnan értesültem volna? Egyszer sem olvastam újságot. Senki sem tudta, hol vagyok. Nem hagytam meg a címem.
– Szörnyű tragédia, Mrs. Phipps. Alig bírtuk elhinni. Az egész falu értetlenül állt előtte.
– És Francesca? – kérdezte Elfrida, de már előre rettegett a választól.
– Ő is meghalt, Mrs. Phipps. Es a két kiskutya, akik hátul ültek. Az ember egyszerűen nem hitt a szemének, amikor az újságban közölt fényképet látta. Az a nagy kocsi szétszakadva, összelapítva. Semmi esélyük sem volt. Az egyetlen vigasztaló, hogy a rendőrség szerint azonnal szörnyethaltak. Nem tudtak, nem éreztek semmit, egyikük sem. – Mrs. Jennings hangja megremegett. Láthatóan alig bírt beszélni arról, ami történt. – Az ember hall ilyesmit, hogy másokkal megesik, de ha olyanokkal, akiket ismerünk...
– Igen.
– Holtsápadt lett, Mrs. Phipps. Ne főzzek önnek egy teát? Jöjjön hátra velem a raktárba...
– Nem, semmi bajom. – Ami igaz is volt, mert érzéketlenné vált, nyugodt és hűvös volt, iszonyodni sem bírt a megrendüléstől. – A temetés?
– Pár napja volt. Itt, a faluban. Rengetegen jöttek el. Kegyelettel adóztak szegényeknek.
Még erről is lemaradt, hogy gyászolhasson, vigaszt nyújthasson. – És Oscar? Úgy értem, Mr. Blundell?
– Alig láttam. A temetésen persze igen, de azóta egyszer sem. Nem érintkezik senkivel. Szegényke. Elképzelni sem lehet, min mehetett keresztül. Min megy még most is keresztül.
Elfrida gondolatai Francesca körül forogtak, ahogy nevetgél és az apját ugratja, négykezest játszik vele zongorán, mellékucorodik a nagy karosszékbe, és együtt olvassák a könyvet. Aztán kényszerítette magát, hogy ne lássa őket maga előtt, annyira elviselhetetlen volt az emlék.
– Mr. Blundell a Majorban van? – kérdezte.
– Ha jól tudom, igen. A fiú visz neki tejet, újságokat meg ilyesmit. Gondolom, teljesen begubózott. Érthető persze. A lelkész úr ellátogatott hozzá, de még csak nem is fogadta. Mrs. Muswell is feljár mindennap, ahogy régen, de azt mondja, hogy ki sem mozdul a zeneteremből. Az ebédet a konyhaasztalon szokta hagyni egy tálcán, de azt mondja, többnyire hozzá sem nyúl.
– Gondolja, hogy engem fogadna?
– Nem tudom, Mrs. Phipps. Bár önök mindig jó barátok voltak.
– Itt kellett volna lennem.
– Nem az ön hibája, Mrs. Phipps. – Valaki bejött a boltba. Mrs. Jennings visszatette a szemüvegét; derekasan igyekezett visszanyerni hivatalos modorát. – Beütöm ezeket a gépbe, helyes? Örülünk, hogy visszajött. Hiányzott nekünk. Úgy érzem, mintha elrontottam volna a hazatérését. Ne haragudjon.
– Köszönöm, hogy elmondta. Örülök, hogy öntől tudtam meg, és nem mástól.
Kiment az üzletből, visszaszállt a kocsijába, és egy percig csak ült, mert úgy érezte, hogy napja, élete kettétört, és soha többé nem lehet egybeforrasztani, soha nem lesz már ugyanaz. Emblo nevetéséből és boldogságából veszteségbe és elképzelhetetlen fájdalomba csöppent. Legjobban az dúlta fel, hogy nem tudott a tragédiáról, sejtelme sem volt, nem is gyanította. Ez valahogy bűntudatot ébresztett benne, mintha nem tett volna eleget a kötelességének, Emblóban maradt, amikor itt kellett volna lennie. Dibtonban. Oscar mellett.
Kis idő elteltével nehéz szívvel elindította a kocsit, és továbbhajtott. Bobby Burton-Jones már befejezte a sövénynyírást és bement, de jól is tette, mert Elfrida most képtelen lett volna megállni és beszélgetni. Végighajtott a falu főutcáján, elhaladt a keresztutca mellett, ahol be kellett volna fordulnia, ha hazafelé tart, és ahogy a házak ritkultak, egyszer csak odaért a Major nagy kapujához. A házhoz, ami Glóriáé volt. Befordult, felhajtott a házhoz, megkerülte a kanyart, ahol egy hatalmas cédrus nőtt. Látta a díszes homlokzatot és a bejárat előtti murván parkoló nagy fekete limuzint.
Kicsit arrébb állt meg, és kiszállt. Az impozáns jármű kormányánál egyenruhás, sapkás sofőr ült, és újságot olvasott. Amikor meghallotta, hogy Elfrida megérkezett, odabiccentett, aztán folytatta a lóversenyeredmények tanulmányozását. Láthatóan nem óhajtott beszélgetésbe bocsátkozni. Elfrida otthagyta, felment a lépcsőn, és a nyitott ajtón át az ismerős, kövezett fedett előcsarnokba ért. A félig üvegezett ajtó csukva volt, de Elfrida nem csöngetett, hanem kinyitotta és belépett.
Néma csend fogadta. Csak a magas állóóra ketyegését lehetett hallani, ahogy a másodperceket számolta. Elfrida kicsit álldogált, hallgatózott. Remélte, hogy a konyhából megüti a fülét a megnyugtató házias edénycsörgés vagy fentről egy-két futam. De semmi. A csend úgy vette körül, mint fojtogató, sűrű köd.
Jobbra a társalgó ajtaja nyitva volt. Elfrida átment a hallon – léptei neszét a vastag szőnyegek felfogták -, és belépett az ajtón. Először azt hitte, üres a szoba, egyedül van. Azután észrevette, hogy egy férfi üldögél a füles fotelban, a hideg kandalló mellett. Tweed nadrágszárat, fényes félcipőt látott. Semmi mást.
– Oscar – szólította meg halkan, és előrébb óvakodott, hogy az arcába pillantson. Azon a rettenetes napon akkor érte a második szörnyű megdöbbenés. Mert Oscar ott ült előtte, felfoghatatlanul megöregedve – egyszerre szemüveges, ráncos vénember vált belőle, aki görbe háttal, bütykös kezét az ébenfa bot faragott elefántcsont fogantyúján nyugtatva ült. Elfrida önkéntelenül szája elé kapta a kezét, talán, hogy elfojtsa a kikívánkozó sikolyt, vagy elrejtse kétségbeesését.
Az öregember felnézett. – Uramatyám – szaladt ki a száján, és Elfridát olyan megkönnyebbülés fogta el, hogy egészen elgyöngült. Mivel attól félt, összeesik, gyorsan lehuppant a klubfotel párnázott bőrülésére. Szótlanul bámultak egymásra. – Nem hallottam bejönni – folytatta az öregember. – Csöngetett? Kicsit süket vagyok, de a csengőt meghallottam volna. Ajtót nyitottam volna...
Nem Oscar volt, akit a bánat megöregített. Valaki más, aki hasonlít hozzá, de nem Oscar. Nála húsz-egynéhány évvel idősebb ember. Az öregúr nyolcvanas évei végét taposhatta, és erős skót akcentussal, igen udvariasan beszélt Elfridával. Hangja egy szeretett öreg doktor bácsiéra emlékeztette
Elfridát, aki kisgyermekkorában kezelte, és emiatt valahogy mindent egyszerűbbnek érzett.
– Nem – mondta végül. – Nem csöngettem. Csak besétáltam.
– Bocsásson meg, hogy nem állok fel. Kicsit nehézkesen mozgok, merevek a lábaim mostanában. De talán bemutatkozhatnánk. Hector McLennan vagyok. Oscar az unokaöcsém.
Hector McLennan. Akié egykor Corrydale volt, de aki most Londonban él, és akinek Hughie fia egyszer s mindenkorra hátat fordított Nagy-Britanniának, hogy Barbadoson élje világát.
– Oscar egyszer mesélt önről – mondta Elfrida.
– És ön, kedvesem?
– Elfrida Phipps vagyok. Itt lakom a faluban. Egymagam. Gloria és Oscar végtelen kedvesek voltak hozzám. Sajnálom, hogy olyan udvariatlanul törtem önre. Azt hittem, Oscar ül itt, aztán persze rájöttem, hogy tévedtem.
– A bánattól megtört, megvénült Oscar?
– Igen, azt hiszem. Tudja, még nem találkoztam azóta Oscarral. Egy hónapig az unokatestvéreimnél üdültem Cornwallban. Csak most hallottam, mi történt, Mrs. Jenningstől a falubeli vegyesboltban, ahova beugrottam kenyérért meg ilyesmiért. Ő mondta el.
– Igen. Iszonyatos baleset.
– Hogy történt?
Az öregember vállat vont. – Gloria behajtott a körforgalomba, egyenesen az elé a hatalmas nyerges vontató elé.
– Azt akarja mondani, hogy nem is látta?
– Nagyon sötét volt. Akkor kezdett esni.
– Mrs. Jennings azt mondta, hogy partin volt Francescá-val. Tűzijáték meg hasonlók.
– Így van.
Elfrida az ajkába harapott. Kis gondolkodás után mégis kibökte: – A partik végén Gloria néha felhajtott egy-egy pohár erős italt -, ám abban a pillanatban megbánta, hogy ezt mondta. De az öregember nem jött zavarba. – Tudom, kedvesem. Mind tudtuk. Néha egy kicsit elvetette a sulykot. Egy-egy baráti mulatságon egy pohárkával többet ivott a kelleténél. Talán nehezére esett nemet mondani. És aztán kocsiba ült és hazajött. Oscar is tisztában van vele, mindannyiunknál jobban. Bűntudat mardossa, hogy nem ő vitte el Francescát a tűzijátékra. Azt hiszem, meg sem fordult a fejében, hogy Gloria nem hozza egyenesen haza Francescát. De feltehetően voltak ott más szülők is, és nem akart a zsúrnak vége szakadni. Aztán mielőtt elindultak, elkezdett esni. Egy pillanatnyi figyelemkihagyás, hirtelen felbukkanó erős reflektorok, óriási közeledő jármű, nedves út... – Kézmozdulata ékesszóló volt. – Vége. Nincs tovább. Kioltott életek.
– Még a temetésre sem tudtam eljönni.
– Én sem. Kicsit influenzás lettem, és az orvos megtiltotta az utazást. Most először látogattam meg, bár természetesen küldtem részvétnyilvánító levelet, és telefonon is hívtam. Beszélgetés közben döbbentem rá, milyen helyzetbe került, így amint lehetett, leutaztam Londonból, hogy mindent megbeszéljünk. Öreg vagyok, de azért változatlanul a nagybátyja. Gondolom, látta kint a kocsimat és a sofőrt.
– Igen – ráncolta a homlokát Elfrida. – De Oscar „helyzetét" említette. Van ennek valami különleges jelentősége?
– De mennyire hogy van.
– Megtudhatom, hogy mi?
– Nem titok, kedvesem. Gloria mindenét, beleértve ezt a házat is, a fiaira hagyta. A temetés utáni napon megjelentek, és közölték Oscarral, hogy többé nem lakhat itt, mert el akarják adni a házat.
– És mit gondolnak, hol fog Oscar lakni?
– Valami öregek otthonát javasoltak. Azt hiszem, Rendház a neve. Hoztak ismertetőt is, hogy elolvassa. – Finom iróniával tette hozzá: – Láthatóan mindenre gondoltak.
– Úgy érti, kidobják innen? Bedugják egy öregek otthonába Oscart? Ezek megőrültek!
– Nem. Azt hiszem, egyáltalán nem ment el az eszük. Csak pénzsóvárak és szívtelenek. És van két kőkemény kis feleségük, akik a háttérből noszogatják őket, hogy mindenre rátehessék a kezüket, amit csak meg tudnak kaparintani.
– Akkor hát Oscarnak másik házat kell vennie.
Hector McLennan lehajtotta a fejét, és szemüvege fölött Elfridára nézett. – Oscar nem vagyonos – jelentette ki egyszerűen.
– Úgy érti, hogy nincs pénze?
– Természetesen van nyugdíja és egy kis félretett pénze. De annyi nincs, hogy a mai magas árak mellett egy rendes házat vegyen.
– Gloria fiai, Giles és Crawford ezt biztos tudták. – Aztán eszébe villant egy új gondolat. – És bizonyára Gloria is tudta. Igazán hagyhatott volna valamit Oscarra. Olyan nagylelkű volt, olyan bőkezűen osztogatta a földi javakat.
– Lehet, hogy szándékában állt. De viszonylag fiatal volt, és minden valószínűség szerint soha nem gondolta, hogy hamarabb hal meg, mint a férje. Vagy talán egyszerűen nem jutott még hozzá, hogy új végrendeletet írasson, vagy kiegészítő záradékot csatoljon a meglévőhöz. Sosem fogjuk megtudni.
– De hát csak nem élhet öregek otthonában! – A puszta gondolat is égbekiáltónak tetszett. Hogy éppen Oscart zárják össze egy csomó öreg, inkontinens vénemberrel, akik tejbegrízt majszolnak és kosárfonó tanfolyamra járnak. Elfridának kissé homályos elképzelései voltak a hasonló intézményekről, miután még sosem fordult meg egyben sem. – Nem hagyom – jelentette ki határozottan.
– Mit szándékozik tenni?
– Lakhat nálam. – De amikor kimondta, már tudta, hogy ostobaságot javasolt. Poulton's Row-ban egy embernek is alig van hely, nemhogy kettőnek. És hova tenné a hangversenyzongoráját? A tetőre vagy a kerti fészerbe? – Butaság. Persze hogy nem lakhat.
– Az jutott eszembe, hogy el kellene költöznie – mondta az öregember. – Ez a ház, ez a falu túlságosan teli van fájó emlékekkel. Szerintem teljes változásra van szüksége. Ezért jöttem ma le kocsival, hogy megbeszéljük. Mrs. Muswell megebédeltetett minket. Előadtam a javaslatomat. De úgy látom, képtelen bármilyen döntést hozni. Mintha nem érdekelné, mi lesz vele.
– Hol van most?
– Kihívták a kertbe. Valami gond van az üvegház fűtőrendszerével. Azt mondtam, megvárom a visszatértét, aztán indulok csak Londonba. Ezért talált itt, az unokaöcsém székében. Biztos valami öreg kriptaszökevénynek nézett.
– Cseppet sem látszik kriptaszökevénynek. Egyébként mi volt az ön javaslata?
– Hogy menjen vissza Sutherlandba egy időre. Corrydale-be és a kis intézői lakba. A fele amúgy is az övé, és az én Hughie-m, aki a társtulajdonos, Barbadoson él, és valószínűleg ott is marad.
– Azt hittem, bérli valaki. Mármint a házat. Hogy laknak benne.
– Nem. E pillanatba üresen áll. Idős pár bérelte, Cochrane-ék, de a férfi meghalt, és a felesége a lányukhoz költözött. Egykori intézőnktől, Billicliffe őrnagytól tudtam meg. Nyugdíjas már, de még mindig a corrydale-i birtokon lakik. Hughie nagy kiárusítása idején megvette a saját házát. Felhívtam telefonon, és hosszan beszélgettünk. Azt mondja, hogy a ház jó állapotban van, talán ráfér egy kis festés, de máskülönben ép és száraz.
– Bútorozott?
– Úgy adtuk ki. Semmi luxus, de a napi léthez szükséges dolgok biztos megvannak benne.
Elfrida eltűnődött a hallottakon. Sutherland. Elképzelte, milyen lehet: tőzegláp és birkák. Akár a holdon is lehetne. – Messzire van, hogy Oscar egymagában éljen ott.
– Corrydale-ben és Creaganban vannak ismerősei. Családtagként bánnának vele. Nagyanyja unokája. Unokaöcsém. Kedvesek arrafelé az emberek. Nem felejtették el, még ha ötven éve nem is járt ott.
– De képes-e ekkora környezetváltozást elviselni? Ekkora megrázkódtatást? Miért ne térhetne vissza Londonba, miért ne lehetne annak a templomnak a közelében, ahol orgonált? Nem lenne ésszerűbb?
– Visszalépés lenne. És szerintem a kislányának az emléke kísértené lépten-nyomon.
– Igen. Igaza van.
– Es ami a legszomorúbb, hogy felhagyott a muzsikálással. Mintha a legjobb hunyt volna ki benne.
– Hogyan segíthetnék?
– Öntől függ. Talán egy kis gyöngéd rábeszélés?
– Megpróbálhatom. – Kíváncsi volt, honnan vesz hozzá erőt.
Elhallgattak, szomorúan néztek egymásra. A csendet közeledő léptek zaja törte meg, valaki lassan sétált a murván a ház felé. Elfrida felemelte a fejét, és figyelte, ahogy Oscar elhalad a magas ablak előtt. Elfridán hirtelen idegesség lett úrrá. Felállt. – Jön – mondta.
Nyílt és csukódott a bejárati ajtó. Vártak. Hosszúra nyúlt a csend. Aztán elfordult az ajtógomb, a társalgó ajtaja kinyílt, és Oscar ott állt, a vastag, hatalmas szőnyeg másik végéből nézte kettejüket. Régi kordbársony nadrágot viselt, és tweedszerű kötött és pettyezett vastag szvettert. Sűrű ősz haja homlokába hullott, és most kezével kisimította. Elfrida arra számított, hogy összement, a tragédia lesújtotta. De az összetört szív cserepei nem látszanak, és Oscar mindig is befelé forduló volt.
– Elfrida. Tudtam, hogy itt van, mert láttam a kocsiját. Elfrida odament hozzá, a férfi két keze közé fogta az övét, és hozzáhajolva arcon csókolta. Ajkait jegesnek érezte a bőrén. Elfrida Oscar szemébe nézett. – Drága Oscar. Újra itthon vagyok.
– Mikor érkezett?
– Vagy negyedórája. Ma reggel indultam Cornwallból, bementem a boltba, és Mrs. Jennings elmondta, mi történt. Nem tudtam róla. Egy hónapja nem olvasok újságot. így aztán egyenesen idejöttem. És rátörtem a nagybátyjára.
– Értem. – Elengedte Elfrida kezét, és Hectorhoz fordult, aki a székből figyelte találkozásukat. – Sajnálom, Hector, hogy megvárakoztattalak. Komplikációk merültek fel. Valami gond volt a kioldókapcsolóval. De legalább volt társaságod.
– Méghozzá nagyon kellemes. Most azonban indulnom kell. – Az öregember kisebbfajta küzdelemnek is beillő igyekezettel próbált botjára támaszkodva felállni a fotelból. Oscar odasietett, hogy segítsen, végül közös igyekezettel nagybátyja talpra állt, s botjába kapaszkodva távozni készült.
Mindhárman az öregember lassú tempójában mentek át a tágas társalgón, majd a hallban Oscar felsegítette Hectorra régimódi nagykabátját, és átadta sok vihart látott barna puhakalapját, amit Hector hetykén félre vágva tett fel.
– Kedves tőled, hogy lefáradtál, Hector. Sokat jelent számomra. Nagyszerű, hogy láthattalak.
– Édes fiam. Köszönöm az ebédet. Ha a városban jársz, ugorj be hozzám.
– Magától értetődik.
– És gondold át a javaslatomat. Talán kissé drasztikusnak hangzik, de legalább fellélegeznél. Nem szabad itt maradnod. – Ekkor eszébe jutott valami, és kabátzsebében kezdett matatni. – Majdnem elfelejtettem. Leírtam neked. Billicliffe telefonszáma. Elég felhívnod, nála van a házad kulcsa. – Összehajtogatott papírt húzott elő a zsebéből, és átnyújtotta. – Csak arra vigyázz, hogy ne hívd későn – ajánlotta, és öregesen gyulladt szeme huncutul megvillant. – Hajlamos a whiskysüveg fenekére nézni, és utána már nem lehet vele értelmesen beszélni.
De Elfridát más, gyakorlatiasabb kérdések foglalkoztatták. – Sokáig állt a ház üresen?
– Pár hónapig. De van egy Mrs. Snead, aki időnként kitakarít, kiszellőztet. Billicliffe fogadta fel, de én fizettem eddig. Nem jó, ha az ember hagyja, hogy egy ház tönkremenjen.
– Úgy látom, ön mindenre gondolt – mondta Elfrida.
– Mostanság másra már nemigen gondolhatok. Nos, mennem kell. Isten vele, kedvesem. Öröm volt megismerni. Remélem, egy nap ismét találkozunk.
– Én is remélem. Kikísérjük a kocsijához.
Oscar megfogta az öregúr könyökét, és a lassú menet elindult a lépcsőkön lefelé a murvával felszórt útra. Csípős lett az idő, lógott az eső lába. Amikor a sofőr meglátta őket, kiszállt a nagy kocsiból, és az autót megkerülve kinyitotta az anyósülés felőli ajtót. Némi erőlködés árán sikerült Hectort beültetni és biztonsági övét becsatolni.
– Isten áldjon, Oscar, édes fiam. Gondolatban veled vagyok.
Oscar megölelte az öregurat. – Még egyszer köszönöm, hogy eljöttél, Hector.
– Csak azt remélem, hogy némi vigaszt nyújthattam.
– Azt tetted. – Hátralépett, és becsapta az ajtót. A kocsi elindult. Hector intett göcsörtös kezével, ők pedig csak álltak és nézték, ahogy nyugodt, méltóságteljes tempóban elhajtanak London felé. Addig álltak ott, míg az autó el nem tűnt szem elől, és már a motorzajt sem hallották. A beállt csöndet varjúkárogás törte meg. Hideg volt kint, és a levegő nyirkos. Elfrida megborzongott.
– Jöjjön be – mondta Oscar.
– Biztos, hogy nem akarja, hogy én is elmenjek?
– Biztos. Nem akarom, hogy elmenjen. Szeretném, ha itt maradna most velem.
– Mrs. Muswell itt van még?
– Mindennap ebéd után elmegy.
– Mit szólna hozzá, ha főznék egy csésze teát?
– Kitűnő ötlet.
– Behozhatom Horace-t? Egész nap be volt zárva a kocsiba.
– Természetesen. Már nem fenyegeti veszély. Nincsenek pincsik, akik megtámadhatnák.
Ó, istenem, gondolta Elfrida. A murvás úton kocsijához ment, és kiszabadította Horace-t. A kutya hálásan ugrott ki, és villámgyorsan a pázsiton át egy babérbokorhoz futott, melynek tövében hosszan könnyített magán. Amikor e szükséges művelettel végzett, kicsit kaparászott, aztán visszament hozzájuk. Oscar lehajolt, megsimogatta a kutya fejét, és csak ekkor tértek vissza mindannyian a házba. Oscar becsukta az ajtót, és előrement a konyhába, ahol kellemes meleg fogadta őket. Gloria nagy és tipp-topp konyhájába, ahonnan annyi vendégmarasztaló lakoma és bőséges finom étel került ki, hogy szép számú rokon és barát éhségét csillapítsa.
Most üres volt, és makulátlan tisztaság uralkodott, és Elfrida észrevette, hogy Mrs. Muswell egy tálcán bögrét, tejeskancsót és egy doboz teasüteményt hagyott az asztalon. Láthatóan mindent elkövetett, hogy magányos munkaadóját táplálja és gondoskodjék róla.
Megtalálta a teáskannát, amit a csapnál telitöltött vízzel, aztán feltette melegedni. A vigasztaló meleget árasztó tűzhelynek dőlve Oscar felé fordult: – Bárcsak meg lennék áldva ékesszólással, és tökéletesen ki tudnám fejezni a gondolataimat. Sajnos nem így van, Oscar. Sajnálom. Bárcsak tudtam volna. Visszajöttem volna Cornwallból. Legalább itt lehettem volna a temetésen.
A férfi kihúzott egy széket, leült a konyhaasztalhoz, és Elfrida szavai közben rákönyökölt és arcát tenyerébe temette. Elfrida egy iszonyatos pillanatig azt hitte, hogy sír. Hallotta magát, ahogy tovább fecseg: – Valamiért egyszer sem pillantottam az újságba, egy egész hónapon át nem vettem a kezembe napilapot. Nem volt kedvem hozzá. Egészen máig...
A férfi lassan elvette kezét az arca elől, és Elfrida látta, hogy nem sír, de szeméből olyan kín sugárzott, ami könnyeknél is szívfacsaróbb volt.
– Értesítettem volna – mondta -, de fogalmam sem volt, hol van.
– Én meg nem sejtettem, hogy szüksége lehet a címemre. – Mély lélegzetet vett. – Oscar, én tényleg tudom, mit jelent elveszíteni valakit, mit jelent a gyász. Míg Jimbo olyan rettenetesen beteg volt, tudtam, hogy meg fog halni, hogy soha nem épül fel. De amikor meghalt, felkészületlenül ért a fájdalom és az elviselhetetlen üresség. Tudom persze, hogy amin én átmentem, az töredéke annak, amin most ön megy át. És semmivel sem segíthetek, nem könnyíthetek a fájdalmán.
– Elég, hogy itt van.
– Meghallgathatom. Ha beszélni akar.
– Még nem tudok.
– Tudom. Még korai. Túl hamar lenne.
– Felkeresett a lelkész, nem sokkal a baleset után. Jóformán mindjárt az után, hogy megtudtam: Gloria és Francesca meghaltak. Vigasztalni próbált, és Istent emlegette, én pedig azon tűnődtem, vajon teljesen elment-e az esze. Maga egyszer azt kérdezte tőlem, hogy vallásos vagyok-e, és azt hiszem, képtelen voltam kielégítő választ adni. Csak azt tudtam, hogy zeném, munkám és kórusaim többet jelentenek számomra bármilyen vallásos dogmánál. A Te Deum. Emlékszik, azon az első napon, amikor a templom előtt megismerkedtünk, és azt mondta, hogy különösen a Te Deumnak ezt a bizonyos átiratát szereti. A szavak, a zene valamikor a jóság bizonyosságával és talán az örökkévalóság érzetével töltöttek el.
Téged dicsérünk, ó, Uram, te vagy a mi Urunk. 
Az egész világ téged imád, örökkévaló atyánk.
Dübörgött az orgona, kihúztam az összes regisztert, és hallottam, ahogy a fiúk hangja a magasba száll. Ilyenkor valóban lelkemből hittem, azt képzeltem, hogy ezt az erős hitet semmi sem rendítheti meg.
Elhallgatott. Elfrida várt. Kis idő múlva megkérdezte: – És most, Oscar?
– Az egésznek Istenhez volt köze. Nem hihetek egy olyan Istenben, aki elvette tőlem Francescát. Hazaküldtem a lelkészt. Elment, és szerintem igen zokon vette a viselkedésem.
Elfrida együtt érzően mondta: – Szegény ember.
– Túléli, ne féljen. Forr a víz.
Elfrida hálás volt a félbeszakításért. Szorgosan nekilátott a teafőzés rituáléjának: megkereste a teáskancsót, a teát, kimérte a teát, végül leforrázta. Keresett magának is bögrét, majd mindent odavitt az asztalhoz, és leült Oscarral szemben. Ugyanígy ültek cornwalli utazása előtt, amitől egy örökkévalóság választotta el őket. Csak akkor a Poulton's Row-i kis házában voltak, Oscar cipőjén kertészkedés közben rászáradt sárral.
– Erősen szereti, ugye?
– Erősen, cukor nélkül.
Elfrida teletöltötte saját bögréjét, aztán hagyta, hadd ázzon a tea. – Hector mesélt a mostohafiairól és a házról. Mármint hogy eladják.
– Úgy vélik, legjobb lenne, ha felvételem kérném a Rendházba, abba a jó családból való, aszott öregek számára átalakított viktoriánus udvarházba.
– De nem akar odaköltözni.
– Bevallom, inkább nem tenném.
– És mi a terve?
– Szeretnék egyedül maradni, a sebeim nyalogatni. De itt nem maradhatok, mert Gilesnak és Crawfordnak útjában vagyok, és ki akarnak tenni, hogy mielőbb piacra dobhassák a házat.
– Aljas vadállatok. – Elfrida kitöltötte Oscar tintafekete teáját, és elé tolta a bögrét. A férfi a kancsóért nyúlt, töltött bele egy kis tejet, és belekortyolt.
– Hector McLennan elmondta az ötletét.
– Gyanítottam.
– Olyan keresztülvihetetlen?
– Elfrida, ez kész őrültség!
– Nem értem, miért.
– Akkor elmagyarázom. Sutherland a világ másik végén van. Ötven éve nem jártam ott. És Hector optimizmusa ellenére sem ismerek ott egy teremtett lelket sem. A ház félig üres, és hetek óta a kutya sem lakott benne. Nem vagyok természettől fogva házias. Fogalmam sem lenne, hogy tegyem lakhatóvá. És kihez fordulhatnék segítségért?
– Mrs. Sneadhez?
–Elfrida. – Oscar hangja szemrehányóan csengett, de Elfrida nem tágított. – Nagyon magányos? Már a házára gondolok.
– Nem. Creagan, a kisváros közepén áll. Nagyon is elfogadható, vélte Elfrida. – Ocsmány?
– Ocsmány – ismételte a szót Oscar. – Micsoda szavakat használ. Nem. Egyszerűen csak egy jókora, négyszögletes, középszerű viktoriánus lakóház. Nem kifejezetten visszataszító. De középszerűségét ellensúlyozó jellegzetességekkel sincs felruházva. Kert is van hozzá, de ez tél közepén nem nyújt sok örömet.
– Nem lesz örökké tél.
– Egyszerűen nem tudom elképzelni, mi az ördögöt kezdenék ott magammal.
– Nos, egyvalami biztos. Itt nem maradhat, Oscar. A Rendházba csak a holttestemen át juthat. Tehát vegyen fontolóra bármilyen más kínálkozó lehetőséget. Ellakhatna nálam is a Poulton's Row-ban, de mint tudja, abban a kis házban én és Horace is alig férünk el. – Oscar nem tett megjegyzést erre a vad ötletre. – Gondoltam, esetleg vissza akar menni Londonba, de Hector ezt valószínűtlennek tartotta.
– Igaza volt.
– Skócia – merengett Elfrida. – Sutherland. Legalább újrakezdhetné.
– Hatvanhét éves vagyok. És e pillanatban nem vagyok olyan formában, hogy bármit is elkezdenék. És bár az is nehezemre esik, hogy egy másik emberi lénnyel szót váltsak, ugyanakkor rettegek az egyedülléttől. A magánytól. Nincs rosszabb a magánynál. Az üres szobáknál. Mielőtt elvettem Glóriát, mindig voltak körülöttem kollégák, karénekesek, iskolás fiúk; élénk társasági életem volt. Teljes volt az életem.
– Újból az lehet. 
– Nem.
– De igen, Oscar, az lehet! Soha nem a régi, ezzel tisztában vagyok. De annyit adhat az embereknek. Nemeslelkűséget. Nem szabad elvesztegetnünk.
Oscar homloka ráncba szaladt. – Többes szám első személyt használt.
– Véletlen nyelvbotlás. Magára gondoltam.
Oscar megitta a teáját, és üresen állt a bögréje. A teáskancsóért nyúlt, és öntött magának a koromfekete és meglehetősen gusztustalan teából.
– Tegyük fel, hogy elmegyek Skóciába. Hogy utaznék olyan messzire?
– Repülővel vagy vonattal.
– Szükségem lenne a kocsimra.
– Akkor menjen kocsival. Nem sürgeti semmi. Tegye meg részletekben az utat... – Elfrida elbizonytalanodva elhallgatott. Képtelen volt befejezni a mondatot. Vigasztalanság lett úrrá rajta, amikor elképzelte az ismeretlen felé egyedül útnak induló Oscart. Glóriának ott kellene ülnie mellette, hogy felváltva vezessenek. Francesca hátul ülne a komputerjátékaival, és közvetlen csacsogással szórakoztatná őket. A nagy kombi kocsi rakodóterében ott ülne a két csaholó pincsi, a golfütők és horgászbotok mellett...
Vége. Meghaltak. Nincsenek többé. Oscar látta Elfrida gyötrelmét, és megfogta a kezét. – Bátornak kell lennie, Elfrida, különben én is összeomlók.
– Igyekszem. De a maga fájdalmát nem bírom elviselni.
– Tegyük fel... tegyük fel, hogy ebben az ötletben van valami ráció. Mondjuk, elmegyek. Kocsival elutazom Skóciába, Sutherlandba. Ha vállalkoznék erre az utazásra, velem tartana?
Elfrida képtelen volt megszólalni, egyszerűen lebénult az agya. A férfi arcát fürkészte, és azon tűnődött, hogy jól hallott-e; vajon Oscar valóban előállt-e ezzel a nem mindennapi javaslattal, vagy megrázkódtatástól és szomorúságtól zavart képzelete játszott vele.
– Tartsak magával?
– Miért is ne? Olyan rossz ötlet? Hogy együtt menjünk? Valahogy csak eljutunk oda. Elhozzuk a kulcsot Billicliffe őrnagytól, megkeressük a házamat, birtokba vesszük, és ott töltjük a telet.
– És a karácsonyt?
– Nem lesz karácsony. Az idén nem. Olyan szörnyű lenne? Ennyire északon rövidek a nappalok, az éjszakák hosszúak és sötétek, és valószínűleg nem lennék szórakoztató társaság. Tavaszra talán összeszedném magam. Sok idő telne el addig. Itt, amint azt egyértelműen kifejtette, nincs jövőm. Giles és Crawford mielőbb hozzá akarnak jutni a házhoz, így hát átadom nekik. A kívánt gyorsasággal.
– És mi lesz az én házammal, Oscar? Mit tegyek a kis kuckómmal?
– Adja ki. Vagy zárja le. Biztonságban lesz. A szomszédok biztosan szemmel tartják.
Komolyan gondolja. Arra kéri, hogy menjen el vele. Szüksége van rá. Baj idején hozzá fordul. Hozzá, Elfridához, aki bogaras, szétszórt, elvesztette szépségét is, sőt még egy kicsit elhanyagolt is. És hatvankét éves.
– Oscar, szerintem én nem vagyok valami jó fogás.
– Alábecsüli magát. Kérem, jöjjön el, Elfrida. Segítsen nekem.
Hogyan segíthetnék, tette fel Hectornak a kérdést, míg arra vártak, hogy Oscar visszajöjjön a melegházból. És most Oscar az, aki erre válaszol.
Elfrida világéletében ösztönösen cselekedett, a jövővel sosem gondolva döntött, és bármilyen hóbortos is volt, egyetlen elhatározását sem bánta meg. Visszatekintve csak az elmulasztott lehetőségeket sajnálta, amelyekről azért maradt le, mert vagy rosszkor jöttek, vagy félt megragadni őket.
Mély lélegzetet vett. – Rendben van. Magával tartok.
– Nagyszerű asszony.
– A maga kedvéért megyek, Oscar, de legalább annyira Gloria miatt is. Sosem felejtem el, milyen kedves és nagylelkű volt egy idegennel. Maga, Gloria és Francesca voltak az első barátaim, amikor ideköltöztem Dibtonba...
– .. .folytassa csak.
– Szégyellem magam. Mennyi ideje beszélgetünk, és most először mondom ki a nevüket. Cornwallban annyit beszéltem magukról. Elmeséltem mindent Jeffreynek, hogy milyen jók voltak hozzám. Elmentem vásárolni, és vettem Francescának egy könyvet, aztán majdnem vettem magának és Glóriának egy festményt, de végül meggondoltam magam, mert úgy véltem, Glóriának nem igazán tetszene.
– És nekem tetszett volna?
– Nem tudom. – Valami fojtogatta, és nehezére esett a beszéd. Elsírta magát, és érezte, hogy remeg a szája, de a könnyek furcsamód megkönnyebbülést hoztak, ahogy melegen, nedvesen csorogtak az arcán. Az öregek rémesen festenek, ha sírnak, gondolta magában. Ujjaival megpróbálta letörölni könnyeit. – Én... csak egyszer voltam Skóciában. Ezer éve Glasgow-ban, egy turnézó társulattal. Szánalmas közönségünk volt, és szünet nélkül zuhogott az eső... – Ruhaujjában zsebkendő után kutatott, és amikor megtalálta, harsányan kifújta az orrát. – ...és egy árva szót sem értettem abból, amit beszéltek.
– Ilyen egy igazi glasgow-i.
– Akkoriban ezt nem tartottam mulatságosnak.
– Most sem az, de maga mindig megmosolyogtat.
– Mint egy bohóc?
–	Nem, nem mint egy bohóc, hanem mint egy kedves, szórakoztató barát.

SAM
December elseje, péntek

December első péntekjén reggeli hét órakor, amikor kint még sötét volt, Sam Howard kitolta poggyásszal megrakott kocsiját a heathrow-i repülőtér érkezési csarnokába. A kordon mögött az érkezőket váró szokásos tömeg zsúfolódott össze. Idős párok, edzőcipős fiatalok és kisgyerekeket nyakukban cipelő fáradt anyák. Egyenruhás sofőrök, akik fejesekre vártak – Sam nem tartozott ebbe a kategóriába -, és ismeretlen férfiak, akik nagybetűvel írt rejtélyes táblákat tartottak a magasba. Az egyiken MR. WILSON állt, a másikon ABDUL AZIZ NAGYKERESKEDÉS.
Samet senki sem várta. Se feleség, se sofőr. Nem volt szíves fogadtatás, bármily lanyha is. Tudta, hogy a fűtött épületen kívül foga van az időnek: először is a gépen leszállás előtt elmondták, hány fok van Londonban, másodszor mindenkin steppelt dzseki, kesztyű, sál és kötött sapka volt. New Yorkban is hideg volt, de száraz, ropogós hideg, ami feldobja az embert, az East River felől csípős szél fújt, és rohamaiban az árboccsúcsokon mereven, egyenesen lobogtak a zászlók.
Kényelmetlen volt a két bőrönddel, nagy amerikai golftáskával és az aktatáskájával megpakolt kocsit tolni. Átmanőverezett az automatikusan nyíló-csukódó kijáraton a hideg, nedves és sötét londoni reggelbe. Beállt a taxira várók sorába. Öt percnél alig kellett többet várnia, de ezalatt is majd odafagyott az aszfaltra a talpa. A taxit ismeretlen oknál fogva olyanra festették, mintha újságpapír borítaná, a sofőr morózus, rozmárbajszú pasas volt. Sam remélte, hogy nincs beszélgető kedvében. Most nem lett volna hangulata hozzá.
– Hová lesz a fuvar, főnök?
– Wandsworthbe legyen szíves. SW17. Beauly Road 14.
– Ugorjon be.
A sofőr ujját sem mozdította, hogy segítsen berakodni a csomagjait; nyilván úgy vélekedett, hogy Sam van annyira fiatal és erős, hogy egyedül is megbirkózzék a feladattal. Sam be is rámolt mindent, a golftáskát a két ülés közé a földre, az üres kocsit félretolta, hogy senki se essen hasra benne, aztán beszállt, és becsapta az ajtót. A taxi kigurult a drosztról, ablaktörlői teljes gőzzel működtek.
Sam átfázott a rövid várakozás közben. Felhajtotta tengerészkék kabátja gallérját, és hátradőlt az áporodott szagú műbőr ülésen. Nagyot ásított. Fáradt volt, és koszosnak érezte magát. Ha repült, törzsutasként első osztályra vett jegyet, de a társaságában utazó üzletemberek leszállás előtt diszkréten sorban elvonultak a vécére, hogy megmosdjanak, megborotválkozzanak, megigazítsák nyakkendőjüket, és általában kicsit kicsinosítsák magukat. Szegény párák, biztos korai értekezletre sietnek. Neki nem kellett sietnie, és ezért hálát adott az égnek. Első találkozója hétfőn tizenkettő harmincra szólt, amikor a Whitesban együtt ebédel majd Sir David Swinfielddel, a Sturrock és Swinfield elnökével, legfőbb főnökével. Addig azt csinál, amit akar.
Megint ásított, kezét végighúzta kiserkent szakállán. Talán mégis meg kellett volna borotválkoznia. Kevésbé érezné csavargónak magát. Hirtelen eszébe jutott, hogy talán tényleg úgy fest öreges és laza öltözékében, vastag pulóverében, kopott farmerjában és tornacipőjében. Szeme a kialvatlanságtól kiszáradt, és olyan volt, mintha homok ment volna bele, de csak azért, mert egész éjjel olvasott a gépen. A gyomra háborgott, de minden bizonnyal azért, mert hajnali kettőkor teliette magát. Mármint angol idő szerint kettőkor.
A taxi megállt egy piros lámpánál. A sofőr hirtelen megszólalt, a kérdést a válla fölött vetette hátra:
– Szabin volt?
– Nem – felelte lakonikusan Sam.
– A golfcuccból gondoltam – fűzte hozzá a sofőr.
– Nem, nem voltam szabadságon.
– Akkó' hát üzleti úton volt?
– Úgy is mondhatjuk. Hat évig New Yorkban dolgoztam.
– A mindenit! Hogy bírta az iramot?
– Jól. Hozzá lehet szokni.
Szakadt az eső. – Nem valami kellemes reggel a hazajövetelhez. – Zöldre váltott a lámpa. Megint elindultak.
– Nem – helyeselt Sam. Nem tette hozzá: És különben sem hazajövök. Ebben a pillanatban ugyanis nem volt otthona. Ami jól egybevágott csavargókülsejével. Életében először, harmincnyolc évesen nem volt hely, amit otthonának nevezhetett volna.
Rosszkedvűen, a taxi hátsó ülésén kabátja gubójában visszagondolt otthonaira, a kezdet kezdetétől fogva. Yorkshire és Radley Hill, ahol egykének született és nőtt fel. A tágas, szilárdan álló, nyugalmas családi ház, amit égő fa, tavaszi virágok és sütemény illata lengett be. A házhoz négyholdnyi telek is tartozott, teniszpálya és egy kis erdő, ahol őszi estéken a puskájával várta, hogy a közeli tarlóról felszálljanak a galambok. Napköziből Radley Hillre tért haza, oda ment vissza vakációzni a bentlakásos iskolából is, rendszerint valamelyik barátjával együtt. Kényelmes otthon, olyan, akár egy szeretett tweedzakó, amiről azt hitte, mindig megmarad ilyennek, de persze nem így történt. A Newcastle-i Egyetemen töltött utolsó éve alatt anyja meghalt, s utána már semmi sem volt a régi.
A családi vállalkozás egy kis gyapjúszövöde volt egy yorkshire-i városban. Newcastle után Sam világot akart látni, esetleg külföldön akart állást vállalni, de miután anyja meghalt, nem volt szíve magára hagyni az apját, és frissen szerzett mérnöki diplomájával visszament Yorkshire-be, Radley Hillre és a szövődébe. Pár éven át apa és fia boldogan húzták az igát, de aztán beütött a recesszió, és a finom kamgarnra, könnyű tweedre specializálódott üzem minőségi árut gyártó európai versenytársakkal, beáramló importtal és likviditási gondokkal találta szemben magát. Végül megérkezett a nagy cápa, a Sturrock és Swinfield, egy hatalmas textilkonglomerátum, aminek Londonban volt a központja. A kis üzemet bekebelezték. Sam új vezetés alatt kapott állást, de apja, aki túl öreg volt, hogy új trükköket tanuljon, idő előtt nyugdíjba ment. A kertben való ásogatás, időnkénti golfparti nem óvta meg az unalom, magány és kényszerű tétlenség feszültségétől, és tizenkét hónappal később súlyos infarktus vitte el.
Radley Hill Samre maradt. Némi szentimentális töprengést követően úgy döntött, értékesíti. Ez tűnt az egyedüli értelmes lépésnek, miután most már Londonban dolgozott – még mindig a Sturrock és Swinfieldnél -, és kitanulta a piaci fluktuáció le-fel mozgását, valamint a gyapjúalkuszságot is. A Radley Hillért kapott pénzből végre megvehette élete első saját ingatlanját, egy Eel Park Common-i kertes lakást, ami olyan közel volt a metróhoz, hogy éjjelente odahallatszott a vonatok dübörgése. De volt hozzá egy csöpp kert, amire esténként odasütött a nap, és amikor a yorkshire-i régi ház kisebb bútoraival berendezte, egyből megszűnt idegennek lenni, és otthonossá vált. Boldog volt ott: gondtalan agglegényéletet élt, és emlékeiben mindig napsütöttnek és barátoktól nyüzsgőnek látta. Számtalan rögtönzött parti fűződött hozzá, amikor a szobákban már nem fértek el, és a vendégek az apró teraszra szorultak ki. Zsúfolt téli hétvégék, amikor északról régi kollégái leugrottak egy-egy twickenhami rögbimeccsre, és persze egy csomó elsöprő erejű szerelmi viszony.
Éppen nyakig volt az egyikben, amikor teljesen váratlanul Sir David Swinfield, az elnök magához kérette. A londoni City labirintusa fölé magasodó toronyház tekintélyes irodájában Samnek tudomására hozták, hogy az Egyesült Államokba helyezik át: a New York-i irodába kerül. Az ottani főnök, Mike Passano kifejezetten őt kérte. Előléptették – felelősséggel, fizetésemeléssel járó feladatot kapott.
– Nincs ok, amiért ne fogadhatná el, ugye, Sam?
New York. – Nincs, uram – mondta az igazsághoz híven. Se családi kötöttség, se feleség, se gyerekek. Semmi, amit ne tudna itt hagyni. – Semmi sem tart vissza. – Tálcán kínálták a lehetőséget, amire az egyetem elvégzése óta tudat alatt vágyott. Új állás, új város, új ország. Új élet.
Az épp soros szerelmét elvitte vacsorázni, és megpróbálta megvilágítani a helyzetet. A lány sírt egy sort, és azt mondta, hogyha Sam úgy akarja, szívesen elkíséri New Yorkba. De Sam tudta, hogy nem ezt akarja. Szemét alaknak érezte magát, és ezt egyértelműen be is vallotta, mire a lány sírt még egy sort, és amikor el kellett búcsúzniuk, Sam taxit hívott, beültette a lányt, és aztán nézett a távolodó kocsi után. Azt a szerelmét akkor látta utoljára.
Ingóságaitól hasonló könyörtelenséggel vált meg. Élete egy szakasza lezárult, és elképzelése sem volt, mikor tér vissza Londonba, ha ugyan egyáltalán visszajön valaha is. Eladta kocsiját, lakását, néhány szívének kedves bútort, képet és könyvet elraktározott. Az irodában kiürítette az íróasztalát. Valaki összeröffentett egy búcsúpartit, és összes barátjától elköszönhetett.
– Ne maradj soká – mondták. – Gyere vissza mielőbb.
De New York várta, és amint megérkezett, a látottak rabul ejtették. Úgy élt, mintha odaszületett volna, a város világpolgári, ösztönző olvasztótégelyének minden arculatát fantasztikusan élvezte. Otthona egy Greenwich Village-i lift nélküli ház volt, de miután elvette Deborah-t, az asszony rábeszélte, hogy költözzenek el, és így kerültek a Keleti Hetvenedik utca egyik fényűző kétszintes lakásába. Sam mindig is szerette az új otthonnal, új környezettel járó kihívásokat. Itt-ott egy kis festés, bútortologatás, képaggatás. De Deborah nem tartott igényt az ócska Greenwich Village-i vackokra gyönyörű új lakásában, s különben is lakberendezőt fogadott, aki bele is halna, ha a sárgásfehér szobabelsőbe kellene illesztenie a megereszkedett fekete bőrkanapét. Egy-két szóváltás volt ugyan, de általában Sam volt az, aki beadta a derekát, és megelégedett azzal, hogy számítógépével és faxával együtt dolgozószobájába dugják el a régi kanapét. Barátságos kuckót alakított ki, ahol hétvégenként, amikor Deborah azt hitte, túlórázik, a kanapén fekve tévén focimeccset nézett.
Otthonok. A Keleti Hetvenedik utca volt az utolsó, és már az is a múlté. Deborah-val egyetemben.
Az asszony sosem volt gyáva nyúl. Egyenesen a szemébe mondta, hogy otthagyja. Elege van a Sturrock és Swinfield melletti másodhegedűsi szerepből, elege van abból, hogy egy munkamániás felesége. Mellesleg volt egy másik férfi is az életében, s amikor elárulta Samnek a nevét, a férfi elszörnyedt, és az asszony jövője miatti szorongás fogta el. Ezt nem is rejtette véka alá, de Deborah-t nem lehetett jobb belátásra bírni. Már késő. Döntése megmásíthatatlan, mondta. Sam képtelen volt lebeszélni.
Dühös volt, de sértett is, döbbent és megalázott. Eszébe villant a régimódi ízű szó: Megcsaltak. Felszarvazott férj vagyok. A feleségem felszarvazott.
Valahol ugyanakkor meg is értette.
Az asszony elköltözése utáni reggel bement az irodába, ahol lopott pillantások kereszttüzébe került, együtt érző arcokkal találkozott. Volt kollégája, aki túlzásba vitt szívélyes-seggel, amúgy pajtáskodón hátba veregette, és tudatta vele, hogy jó haverja. Már ha szüksége lenne egy baráti vállra, ahol kisírja magát.
Mások, akik nem kifejezetten rajongtak Samért, az „angol bevándorlóért", burkoltan becsmérlő elégedettséggel szemlélték, mint a kupászkodó macskák. Sam ekkor fogta csak fel, hogy bizonyára mind tudták, mi folyik, míg Sam, a dráma főszereplője szokás szerint utolsónak értesült mindenről.
Napközben Mike Passano is felbukkant. Becsörtetett a nyitott irodaajtón, lecsüccsent Sam asztala szélére, és egy darabig napi hivatali problémákról csevegett, majd így szólt: – Sajnálom, ami történt. Mármint Debbie-vel. Azt akartam, hogy tudd.
– Kösz.
– Csekély vigasz, de legalább nincsenek srácaitok, akik komplikálnák a dolgot.
– Igen.
– Ha egy este szívesen átugranál vacsorázni...
– Semmi bajom, Mike.
– Helyes. Nos. A meghívás bármikorra érvényes.
Sam hat héten át rendületlenül húzta az igát. Az irodában minden ürügyet megragadott, hogy jóval azután is bent maradhasson, miután a többiek már elmentek. Későn ment haza az üres lakásba, ahol nem várta meleg étel. Néha megállt egy bárnál, bekapott egy szendvicset és megivott egy whiskyt. Vagy kettőt. Eletében először álmatlanság kínozta, és napközben is szokatlan nyugtalanságtól szenvedett, mintha nemcsak a házassága, de valahogy minden más is gajra ment volna.
Mike Passano azt javasolta, hogy menjen szabadságra, de Sam semmire sem vágyott kevésbé. Lassan hatalmába kerítette a gondolat, hogy elege van New Yorkból. Angliát akarta látni. Haza akart menni. Ködös ég, mérsékelt övi zöld mezők, meleg sör és piros buszok után sóvárgott.
Aztán egy este, nyomorúsága mélypontján a lakásán megcsörrent a telefon, és Sir David Swinfield kereste Londonból.
– Jókor hívom, Sam?
– Soha jobbkor.
– Hallom, nem mennek valami simán a dolgok.
– A rossz hírnek szárnya van.
– Mike Passanótól tudom. Ma reggel beszéltünk. Sajnálom.
– Köszönöm.
–	Nem vágyik egy kis változatosságra? 
–	Sam óvatos lett. – Mire gondol?
– Új ötlet. Új terv. Jól feküdne magának. Érdekes lenne. 
– Hol?
– Az Egyesült Királyságban.
– Úgy érti, hagyjam itt New Yorkot?
– Hat évet lehúzott ott. Majd Mike-kal elrendezem.
– Ki venné át a helyem?
– Lowell Oldberg?
– Zöldfülű.
– Egyszer maga is az volt.
Tiszta vizet akart önteni a pohárba. – Lefokoz? – szegezte főnökének a kérdést.
– Nem. Csak elmozdítom. Felfelé bukik és továbblép. – Kis szünet után hozzátette: – Szeretném, ha visszajönne, Sam. Szükségem van magára. Azt hiszem, megérett rá az idő.
***
A Beauly Roadon álló ikerház háromszintes viktoriánus villa volt, az úttól előkert választotta el, amit kövezett parkolónak alakítottak át. A csendes lakónegyedben egyébként az utca mindkét oldalán kocsik parkoltak a járda mellett, ami a környék módosságára utalt. Fákat látott, amelyek most csupaszon álltak, de nyáron lombjukkal vidékies hangulatot áraszthattak, azt sugallva, hogy a londoni Citytől távol, kellemes kertvárosba csöppent.
De azon a sötét reggelen mindebből nem sok látszott. Amikor Sam csomagjai gyűrűjében kifizette a sofőrt, a ház ajtaja kinyílt, fénypászma hullott a kerti útra, és férfias, megtermett alak tűnt fel. – Sam! – Citybeli napjára félig felkészülve Neil Philip elegáns öltönyhöz való nadrágot és bő, tengerészkék, magas nyakú szvettert viselt. Végigsietett az ösvényen, és kilépett a kapun. – Istenem, de jó, hogy látlak!
Sam erős, férfias ölelésben találta magát, mert Neil sosem volt az az ember, aki szégyelli kimutatni az érzéseit. Megropogtatta Samet, mint egy medve. A taxis, akit a viszontlátás sem hatott meg, elhúzott onnét, Neil pedig lehajolt, felkapta a két sárnehéz bőröndöt, és visszacaplatott velük a nyitott ajtó felé, otthagyva Samet, hadd boldoguljon a golftáskával és aktatáskájával.
– Janey most kapja össze a gyerekeket, mindjárt lejön. Jól utaztál? Gondolom, kivagy, mint a liba. – Lecsapta a bőröndöket a lépcső aljába. – Feltettem forrni a vizet. Kérsz egy kávét?
– Remek lenne.
– Akkor gyere.
Sam levette a kabátját, és a korlátoszlopra akasztotta. Fentről gyereknyafogás szűrődött le. Egy lépcsőfokon apró gumicsizmák és játék teherautó állt egymás mellett. Követte Neilt a folyosón át a tágas, felső világítású étkezőkonyhába. A mosogatónál ablak nyílt a kertre, de még nem húzták szét a függönyöket. A felső ablakon át látta a súlyos felhőket és a rajtuk visszatükröződő narancssárga városi fényeket. Világos fenyő konyhabútor, zümmögő hűtő, a kockás terítővel reggelihez terített asztalon gabonapelyhes dobozok, tejeskancsó, tojástartók.
Neil kávét adagolt egy bögrébe, aztán forró vizet öntött rá. Finom, friss kávéillat lengte be a konyhát.
– Kérsz enni?
– Nem, csak kávét.
Sam kihúzott egy széket, és lezöttyent rá. Nem értette, miért olyan holtfáradt, amikor hét órát ült egyvégtében. – Fantasztikusan nézel ki, Neil.
– A, egész jól megvagyok. Bírom a családi élet gyűrődéseit. – Kenyeret vett elő, és a szeleteket betette az elektromos pirítóba. – Nem láttad még a házat, ugye? Pár éve vettük, miután New Yorkba mentél. Janey szerint feljebb kapaszkodtunk a ranglétrán. Kert is kellett a gyerekeknek.
– Frissítsd fel az emlékezetem.
– Tessék?
– Hogy hány évesek. Daisy és Leo. Az ember könnyen megreked valahol.
– Daisy tíz, Leo hat. Alig bírunk velük, annyira izgatottak lettek attól, hogy itt szállsz meg. A telefonhívásod óta másról sem karattyolnak. Meddig maradsz?
– Nem szabadságra jöttem, Neil. Üzleti látogatás. Az elnök magához rendelt. Valami új beruházás miatt.
– Isten veled, New York?
– Egyelőre.
– Sam, sajnálom, ami Deborah-val történt. Érted, ugye.
– Majd beszélünk róla, de nem most. Túl sok mondanivalóm lenne.
– Majd este elslattyogunk a kocsmába, és egy pint mellett kiöntöd a szíved. De ne feledd, hogy örömmel látunk, amíg csak maradni akarsz.
– Végtelenül kedves tőled.
– Én már csak ilyen vagyok, öregem. Ilyen a természetem.
A pirítós kiugrott, Neil kivette, majd betett két újabb szeletet. Sam figyelte a nagydarab és szemre esetlen férfi akkurátus, ügyes mozdulatait. Neil haja sűrű volt és sötét, de már mákosodott. Felesleges kilókat is felszedett, ahogy a kisportolt férfiak szoktak, de egyébként nem sokat változott.
Neil Philip Sam életének része volt. Szoros barátság fűzte össze őket, amióta csak két félénk új fiúként betették a lábukat a bentlakásos iskolába, és megtették első lépéseiket az új, ismeretlen rendszerben. Neil rendszeres vendég volt Radley Hillen a szünidőkben, annyira, hogy Sam anyja második fiának hívta. Amikor Sam Newcastle-ba került, Neil az Edinburghi Egyetemre iratkozott be, és fanatikusan rögbizett; egy szezont Skócia színeiben ragyogó fedezetjátékosként játszott végig. Egyetem után Londonban, az Eel Park Common-i időkben kerültek megint össze, de találkozásuk olyan volt, mintha csak tegnap váltak volna el. Amikor Neil a knightsbirdge-i Szent Pál-templomban elvette Janeyt, Sam volt a tanúja. És amikor Sam és Deborah esküvőjét Deborah nagyszüleinek East Hampton-i házának kertjében tartották, Neil és Janey kiutaztak Amerikába, hogy mellette legyenek, hogy Neil Sam tanúja lehessen, különben a vőlegény szomorúan, család, barátok és rokonok híján állt volna ott.
Neil kávét töltött, és feltette a tojást főni. Fentről hangosabb gyerekkiabálás hallatszott, aztán lábak dobogása a lépcsőn, és két gyerek robbant be a konyhába: Daisy iskolai egyenruhában, Leo farmerban és pulóverben. Álltak földbe gyökerezett lábbal, és az idegenre meredtek.
– Sziasztok – szólalt meg Sam.
A gyerekek egyszerre megilletődve, kukán bámultak rá.
– Köszönjetek – biztatta őket Neil.
– Azt hittem, cowboykalap lesz rajtad – bökte ki Leo.
– New Yorkban nem viselnek cowboy kalapot, te buta – torkolta le a nővére.
– Hát mit?
– Szerintem semmit.
– Ki nem visel semmit? – Janey lépett be, kisfiához hasonló öltözékben, karját kitárta Sam felé. – Ó, Sam, de rég láttalak. Remek, hogy megint itt vagy. – Sam felállt, és Janey megölelte, megcsókolta. – Jesszusom, nem borotválkoztál, te aljas disznó!
– Lusta voltam hozzá.
– Ezer éve nem láttunk. Remélem, sokáig maradsz. Daisy, ennyi Coco Popsot biztos nem eszel meg, tegyél át belőle Leo tányérjába.
A ház elcsendesült. A tulajdonosok elmentek. Neil a taposómalomba, Janey elvitte iskolába a gyerekeket. Samnek megmutatták, hol a szobája, fürdőszobája. Forró fürdőt vett, megborotválkozott, aztán a fürdőszobaajtó belső oldalán felakasztott frottírköntösben végigdőlt az ágyon. Már világosodott. Az ablakon át egy platánfa csipkés ágait látta. Autók suhantak el az utcán, kerekeik surrogtak a nedves aszfalton. Valahol magasan repülőgép zúgott. Sam elaludt.
Az első hétvégén majdnem megszakítás nélkül esett, de hétfő reggelre elállt, a gyorsan szálló felhők résein át kivillant a tiszta kék égbolt. Miután szombat este egy lucskos focimeccset néztek végig, hosszú esős sétát tettek a Richmond Parkban vasárnap, és uzsonna után vég nélküli monopolyt játszottak, Neil felnézett a kitisztult égre, és halvány keserűséggel jegyezte meg: – Átkozott szerencse – aztán elvonult munkába.
Utána a gyerekek indultak, akiket egy szomszéd vett fel és vitt el az iskolába. Egy mesésen fekete jamaicai hölgy jelent meg, hogy ide-oda tologassa a porszívót a házban, Janey pedig vásárolni indult.
– Kérsz kulcsot? – kérdezte Samtől. – Csak négy után érek haza.
– Ez esetben nem.
– Mikorra érsz haza?
– Gőzöm sincs.
– Nos – mosolygott fel rá Janey, és futólag megpuszilta -, sok szerencsét.
Sam nem sokkal utána indult el. A fontos alkalomra szépen kiöltözött, kabátját begombolta, karján ott lógott Neil kölcsönkért ernyője, hátha közben esni kezd. Ahogy becsukta maga mögött az ajtót, elhalt a kádsúrolás közben zsoltárokat éneklő jamaicai hölgy hangos éneke. Tizenkettő huszonötkor végigment a St. James Streeten, a Whites kapusánál bejelentkezett, és Sir David Swinfieldet kereste. Sir David a bárban van, közölték vele, és vendéget vár.
Fél négyre járt, amikor kijöttek a klubból, lejöttek a lépcsőn a járdára, amely mellett Sir David kocsija és sofőrje várakozott. Sir David felajánlotta Samnek, hogy elviszi, amit Sam udvariasan elhárított. Elbúcsúztak, és Sam állt csak, s nézte, ahogy a nagy, négyajtós kocsi besorol a forgalomba, és eltűnik a Piccadilly irányába.
Sam megfordult, és gyalog elindult, hogy ha nem is végig, de egy darabon sétáljon Wandsworth felé. Elhaladt a Green Park mellett. Aztán a Belgrave Square következett, Sloane Street, Kings Road. Mostanra már beesteledett, felgyulladtak az utcai lámpák, és a karácsonyi díszítményektől, a vásárlásra csábítás kellékeitől csillogtak-ragyogtak a kirakatok. Samet mindez meglepetésszerűen érte. Annyira magába fordult, hogy egészen elfeledkezett a karácsonyról. A bizonyos szempontból végtelennek tűnő hónapok más tekintetben elröppentek. Karácsony. Fogalma sem volt, hol lesz karácsonykor, és nem jutott eszébe senki, aki ajándékot várna tőle, amit olyan lehangoló igazságnak érzett, amiről tudta, nem válik dicséretére. Az ajándékok gondolatára mégis tettre készség fogta el, bement egy virágüzletbe, és Janeynek hatalmas csokor fehér liliomot vett, majd kicsit távolabb betért egy borszaküzletbe, ahol Neilnek konyakot és egy üveg pezsgőt vett. Csomagokkal megrakva végre eszébe jutottak a gyerekek, Daisy és Leo is. Nekik is kellene ajándékot vennie, de fogalma sem volt, mit szeretnének. Majd megkérdezi tőlük. Miután két napot töltött társaságukban, biztosra vette, hogy kertelés nélkül megmondják.
World's Endnél elfogyott az energiája, és az eső is rákezdte megint. Már majdnem ötre járt, a csúcsforgalom most tetőzött, a kocsik csigatempóban haladtak, de vagy öt perc után sikerült taxit fognia, és bemondta a sofőrnek a címet. Végtelenül hosszú időnek tűnt, míg átjutottak a Wandsworth hídon, s amikor végül végighajtottak a Beauly Roadon, a tizenhetes szám behúzott függönye mögül hívogató fény szűrődött ki. Úgy érezte, mintha várnák és hazaérkezne.
Csengetésére Janey nyitott ajtót.
– Hát megjöttél. Már azt hittem, eltévedtél.
Farmert viselt, piros pulóvert, és kontyba csavart sötét haját teknőccsattal fogta össze.
– Egészségügyi sétát tettem.
Janey becsukta az ajtót. – Azt hihetné az ember, hogy egy Richmond Park-i esős vasárnappal erre a hétre beéred. Hogy sikerült? Mármint az elnökkel folytatott munkaebéd?
– Tűrhetően. Majd elmesélem, de nem most. – Átadta a liliomokat. – Ezt neked hoztam. A vendég ajándéka a bájos háziasszonynak.
– Köszönöm. Nem kellett volna hoznod, de azért nagyon örülök neki. És épp liliomokat! Mennyeien illatozik tőle a ház! Gyere be a konyhába, főzök egy csésze teát.
Sam levette a kabátját, felakasztotta a gyerekkabátok és anorákok mellé, aztán követte az asszonyt, magával cipelve a két üveget rejtő szatyrot. A konyakot beállította Neil bárszekrényébe, a pezsgőt a hűtőbe.
– Ó, pezsgő! – Janey vizet töltött a kannába, és bekapcsolta. – Akkor hát ünnepelünk?
– Meglehet. – Sam az asztal mellé telepedett, és rákönyökölt. – Hol vannak a gyerekek?
– Odafent, tévét néznek, vagy számítógépes játékot játszanak. Ha elkészülnek a leckéjükkel, megengedem nekik.
– Finom illatokat érzek.
– Fő a vacsora. Elszomorító hírem van. Még egy vendéget várunk.
– Mi ebben a vendégben az elszomorító?
– Kellemetlen alak.
– Akkor miért hívtad meg?
– Nem én hívtam. Valahogy így alakult. A szüleim régi ismerőse, aki most Londonban tartózkodik, egyedül van, és nem tud magával mit kezdeni. Felhívott, és olyan szánalmat ébresztett bennem, hogy úgy éreztem, muszáj meghívnom. Rémesen restellem, mert azt akartam, hogy csak hármasban legyünk. Már szóltam Neilnek, felhívtam az irodában, és lila lett a feje, de megpróbál kicsit hamarabb elszabadulni, hogy italt keverjen, megterítsen és begyújtson a kandallóba.
– Ezt éppenséggel én is elvégezhetném helyette.
– Te vendég vagy. Menj, zuhanyozz le, pihend ki magad, és légy szép és kívánatos.
– Gondolom, azért, hogy a nem kívánatos vendégre jó benyomást tegyek. – Janey grimaszt vágott. – Ki vele, miért tartod olyan visszataszítónak?
Janey keresett egy nagy virágos füles kancsót, teletöltötte vízzel, és épp a liliomokat rendezgette.
– Nem is igazán visszataszító. Csak talán egy kicsit unalmas. Szeret egy idősödő bonviván szerepében tetszelegni. A közelében mindig úgy érzem, vigyáznom kell, hogy ne üssön a fenekemre.
Sam elnevette magát. – Á, szóval olyan!
– így is mondhatnánk. Háromszor volt nős, de most épp facér.
– Hova valósi?
– Azt hiszem, apám iskolatársa volt. De most a Bahamákon vagy Barbadoson vagy valami hasonló helyen él. Már vagy ezer éve.
– Mit keres Londonban?
– Nem egészen tudom. Csak megállt Franciaországba menet. Nizzában készül tölteni a karácsonyt.
– Érdekes ember lehet.
– Nem az. Tessék. Csodálatosan néznek ki. Még egyszer köszönöm. A nappaliba teszem őket, a díszhelyre. – Felforrt a víz, és Janey a kancsóért nyúlt. – Már alig várom, hogy halljam, mi volt ma, de főzés közben nem tudok odafigyelni, és még egy pudingot is össze kell ütnöm.
– Az várhat.
– Minden rendben ment, Sam? Jó eredménnyel zárult?
– Igen. Szerintem legalábbis.
– Milyen izgalmas! Nagyon örülök.
Megitta a teáját, aztán amikor Janey kikergette a konyhájából, felment az emeletre. Daisyt és Leót a játszószobában találta. Kikapcsolták a tévét, és egy papírlapokkal teliszórt ütött-kopott asztalnál ültek, és nagyban vagdostak valamit. Ollókon kívül több tubus ragasztó, filctollak, egy motring színes spárga és néhány fecni, fátyolszerű szalag hevert még az asztalon. Valamiféle kézimunkára adták a fejüket.
Felnéztek, amikor belépett. – Szia, Sam.
– Szevasztok. Miben sántikáltok?
– Karácsonyi lapokat készítünk – mondta Daisy fontoskodva. – A kézimunka-tanárnőmtől tanultam ma, és Leót is megtanítom rá. Ragasztóval kell festeni, aztán csillámmal kell beszórni, és az odaragad. De előbb valamit rajzolnunk kell.
– Mint például?
–Hááát... egy karácsonyfát. Vagy egy harisnyát. Vagy egy kivilágított ablakú házat. Csak az a baj, hogy olyan maszatolós, és a csillám mindenüvé odaragad. Leo csengőbongónak hívja. Nézd, Leo, így hajtogasd a papírt, nagyon pontosan... nem szabad csáléra állnia...
Szemmel láthatóan nem igényelték a segítségét. Otthagyta őket, a szobájába ment, levetkőzött és lezuhanyozott.
Zuhanyozz le, pihenj, és tedd kívánatossá magad. Felvitte magával a Timest, és zuhany után belebújt a frottírköntösbe, elnyúlt az ágyán, hogy egy kicsit olvasgassa. De figyelme elkalandozott, míg aztán hagyta, hogy az újság a földre csússzon, és csak hanyatt feküdt, a mennyezetre bámult. Hangok szűrődtek át a csukott ajtón. Gyerekcsivitelés, telefoncsöngés, Janey léptei, ahogy a telefonhoz megy. – Halló! – hallotta. Orrát megcsapta a készülő vacsora étvágygerjesztő illata, és később hallotta, hogy folyik a gyerekek fürdővize.
Régóta nem ölelte keblére igazi család, régóta nem érezte, hogy szeretet veszi körül és szükség van rá. Amikor jobban kielemezte ezt a gondolatmenetet, rájött, hogy Deborah már hónapokkal azelőtt eltávolodott tőle, hogy bejelentette volna, hogy elhagyja, de őt túlságosan lekötötte más, hogy észrevegye kapcsolatuk fokozatos erózióját. Jól tudta, hogy egy házasság felbomlása sosem csak az egyik fél hibája. így vagy úgy a másiknak is vállalnia kell a felelősséget.
Gondolatai visszakanyarodtak Radley Hillhez, mert a légkör ebben a hétköznapi londoni házban, amelyben Neil és Janey a gyerekeiket nevelték, annak a helynek biztonságos és vigasztaló emlékét idézték fel, ahol a gyermekkorát töltötte. Szíveslátás, lobogó tűz, a konyhából ízes és laktató étel illata. Gumicsizmák a verandán, szétszórt teniszütők a hallban, fiúk – a barátai – friss kiabálása, lépteik dobogása a lépcsőn. Megfordult a fejében, vajon várja-e valaha is ilyen családi rév. E tekintetben eddigi erőfeszítéseit kudarc koronázta. Deborah-val lehettek volna gyerekeik, de az asszony nem rajongott különösebben az ötletért, ő pedig vonakodott erőltetni. Ami azt illeti, az elmúlt események fényében jó is, hogy így történt. így azonban a Keleti Hetvenedik utcában álló ház kettejükkel csupán lakhely volt, nem otthon. Igaz, hogy valamennyi barátjuk irigyelte őket a nappalijukért, ezért a makulátlan krémszínben és bézsben kialakított szobáért, modern szobraival és rafináltan megvilágított absztrakt festményeivel. A konyha a modern gépesítés csodája volt, mégsem került ki belőle más, mint egy szelet dinnye vagy egy mikroban felmelegített pizza. Deborah, ha partit rendezett, inkább étterembe hívta barátaikat.
Radley Hill. Ha visszatekintett a városi élet viharos, megfeszített tempójú éveire, a könyöklésre, késői lefekvésekre, hosszú munkanapokra, a metró és a kipufogógázok bűzére, mindezen túl eszébe jutott Yorkshire, látta a zömök, egyszerű kőházat, a teraszt, a pázsitot, anyja rózsasövényeit. A kisvárosra gondolt, ahol apja szövödéje állt, ahol a szél rézsút fújta a kéményekből felszálló füstöt, és ahol a hegyekből lefutó folyó falombtól árnyékos utcák mellett, bogárhátú hidak alatt folyt el. A sziklákról lezúduló víz hangja ismerős volt, zúgása annyira az életük részévé vált, hogy már meg sem hallották. A környező vidékre gondolt, a hosszú vasárnapi túrákra apjával, a lápokban megült távoli, sötét kis hegyi tavakban való horgászásra, a helyre, ahol hideg és tiszta volt a levegő, és az üres terek csendjét pólingok rikoltása verte csak fel...
Az utcán kocsi állt meg az ablaka alatt. Nyílt a bejárati ajtó, aztán becsapódott. Hallotta Janey hangját. – Neil? Szia, drágám. – Sam tudta, hogy megjött a barátja.
Felkászálódott az ágyról, kibújt a köpenyből, és a rá váró estéhez illő ruhát öltött. Vasalt erős vászonnadrág, tiszta ing, tengerészkék kasmírpulóver, de nyakkendőt nem vett. Krémszínű zokni, fényesre dörgölt papucscipő. Megfésülködött, magára kent egy kis kölnit, és lement. A nappali ajtaja nyitva volt, és amikor bement, Neil éppen ingujjban poharakat törölgetett, amiket az italokkal teli asztalra tett. A szobában ünnepi hangulat, vendégvárás légköre érződött. Elrendezett képeslapok, helyre tett könyvek, felrázott díszpárnák, tűz a kandallóban. A liliomok, amiket Sam hozott Janeynek, egy kerek politúrozott asztalon álltak vázában, körülöttük Battersea-dobozok. A virágok illata a meleg hatására máris megtöltötte a szobát. A kandallópárkányon álló óra negyed nyolcat mutatott.
– Szia – szólalt meg Sam.
Neil odafordult. – Hát itt vagy! Jót szundítottál?
– Itt kellett volna sürgölődnöm, és segítenem neked.
– Szó sincs róla. Korán hazaszöktem, hogy házigazdai feladataimat ellássam.
– Hallom, vacsoravendégünk lesz.
Neil elhúzta a száját. – Ostoba, vén gazember. Janeynek le kellett volna ráznia, de túl jó a szíve. – Megtörölgette az utolsó poharat, csinosan letette, és félredobta a konyharuhát. – Tessék, kész is van. Tiszta és portalanított. Igyunk egy kortyot, és lazítsunk egy pillanatra. Szeretném, ha mindent elmondanál, mielőtt vendégünk befut, és őt kell hallgatnunk. Whiskyt kérsz? Szódával vagy vízzel? Vagy jéggel? Látod, a helyes frazeológiát használom, arra az esetre, ha netán elfelejtettél volna britül.
– Szódával kérném. Hol van Janey?
– Habot ver.
– És a gyerekek?
– Remélem, már lefeküdtek. És ágyban olvasnak. Ha nem, gáz van. – Kitöltötte az italukat, jeget tett bele, és odavitte Samnek a zömök poharat. Aztán megkönnyebbült sóhajjal elvetette magát a kandalló két oldalán álló kényelmes fotelok egyikében. – Halljam, hogy sikerült az ebéd.
Sam leült vele szemben. – Azt hiszem, jól.
– Semmi rémes? Leépítés cukorba mártogatott emlegetése? Sam nevetett. Jó érzés volt hallani, hogy valaki egyenesen a lényegre tapint, jó volt egy baráttal lenni, akit csaknem egész életében ismert, és aki előtt soha nem voltak titkai.
– Épp az ellenkezője.
– Tényleg? Akkor hát új állás?
– Igen.
– Az Államokban?
– Nem. Itt. Nagy-Britanniában.
– Merre?
Sam nem válaszolt azonnal. Belekortyolt az italába, ami hideg volt, csípős és füstízű, aztán letette a poharat a szék melletti alacsony asztalra. – Hallottál valaha a bucklyi McTaggartékról ?
– Micsoda? A sutherlandi tweedesekről?
– Igen, azokról.
– Hát persze. Minden magára valamit adó vidéki úriember vadászöltönye Buckly-tweedből készül. Apámnak is volt egy, vagy inkább van egy. Olyan, mint egy páncélzat. – Kuncogott. – Azt ne mondd, hogy bajban vannak.
– Csak voltak. De néhány hónapja Sturrock és Swinfield kivásárolta őket. Meglep, hogy nem hallottál róla, de talán nem olvasod a Financial Timest.
– Mindennap, de e fölött elsiklottam. A textilipar nem az én asztalom. Hihetetlen, hogy a McTaggart-cég is eltűnt a süllyesztőben. – Gyászos mosolyra húzta a száját. – Feltehetően a híres villanykörte-effektus. Nem hozhat nyereséget olyasmi, ami örökké tart.
– A probléma egyik része, persze. Ráadásul soha nem próbáltak több lábon állni. A régies beállítottság miatt nem látták szükségét. De még a klasszikus tweed piaca is összezsugorodott. A nagybirtokokat eladogatták, a vadászkunyhók üresen állnak. A vadőrök és erdészek sem keresik már a tweedet. De más hátrányok is voltak. Az öreg McTaggart pár éve meghalt, a fiait pedig nem érdekelte az üzlet. Egyikük számítógépekkel foglalkozott, a másik Glasgow külvárosában hatalmas szervizt üzemeltetett. Nem volt kedvük visszatérni. Azt hiszem, az élet a távoli északon elvesztette már vonzerejét.
– Milyen különös! – sóhajtott fel Neil. – Nos, emberek és pofonok különbözők. És mi történt azután?
– A nagyobbik fiú kicsit megkopasztotta a céget, eladta a szövödéket, aztán az egész vállalatot eladásra kínálta. Amikor nem jelentkezett vevő, a munkások megkeresték a Helyi Vállalkozói Társaságot, és közösen vállalták a cég kivásárlásának menedzselését. A gond csak az, hogy azon a környéken, mint bizonyára el tudod képzelni, nincs sok munkalehetőség. A munkások egyébként mind jól képzett szakemberek; a szövők, fonók és festők mind több generáció óta dolgoznak a szakmában. – Sam kiitta az utolsó cseppet is a poharából. – így minden rendben működött is, kaptak néhány új rendelést, exportáltak az Államokba meg ilyesmi, aztán puff! beütött a krach. Két hónapon át megállás nélkül zuhogott az eső, a folyó kilépett a medréből, és embermagasságon felül elárasztotta az üzemet. Mindenüket elvesztették: a készletüket, számítógépeiket, a géppark nagy részét. Hát ennyi. A bankok jelzáloggal terhelték meg az ingatlant, a HVT jól megütötte a bokáját, az alkalmazottakra pedig a munkanélküliség réme leselkedett.
Neil felállt, odament Samhez, és elvette a poharát. – Jól rájuk járt a rúd szegényekre.
– Tudom. Kétségbeesésükben megkeresték a Sturrock és Swinfieldet. David Swinfield meglehetősen kiterjedt megvalósíthatósági tanulmányt végeztetett, és a céget annak rendje és módja szerint megmentették. Az üzem azonban még mindig iszonyatos állapotban van. Az árvíz óta nem működik, és három kivételével az összes munkást elbocsátották.
Neil Sam kezébe nyomta újratöltött poharát. – És mi ebben a te szereped?
– Oda kell mennem, és újra talpra kell állítanom. Működtetnem kell.
– Csak így, egyszerűen? Semmi lacafaca?
– Hát nem egészen. Az üzem már az árvíz előtt is elég lerobbant volt. A gépparkot még Noé bárkájáról hozták le. Így aztán egy évbe is beletelik, hogy az egész működőképessé váljon.
– Meglep, hogy Swinfield megvalósíthatósági tanulmánya bármilyen pénzügyi életképességet is látott ebben a helyben. Gondolod, hogy ott, az isten háta mögött haszonnal lehet termelni? Őszintén szólva, nem tudom, megéri-e a fáradságot.
– Ó, de mennyire! Természetesen bővítenünk kell a választékot, de ne feledd, hogy a McTaggart-márka világszerte fantasztikusan ismert. Nagy érték, ha megpróbálunk a luxuscikkek piacára betörni.
– Micsoda? Vége a jó öreg nehézsúlyú tüskeálló páncélzatnak? Nagy tragédia volna. Tovább kellene gyártatnod.
– Tovább is fogom, és a skót kockás szöveteket is. Ezek tették híressé a McTaggartot. A hagyomány. De a termelésnek ez csak egyik szegmense lesz. A könnyebb, színesebb textíliákra fogjuk helyezni a hangsúlyt. Például felsőruházati szöveteket készítünk az olasz piacra. Vállkendőket, sálakat, szvettereket. A divatipar számára. Drága, nem tartós cikkeket.
– Kasmírból?
– Természetesen.
– Szóval a legsötétebb Kínába tett zsákmányszerző utak is benne vannak a pakliban?
– David Swinfield már elküldte az ügynökeit Mandzsúriába.
– És mi a helyzet a gépekkel?
– Valószínűleg Svájcból szerezzük be őket.
– Ami azt jelenti, hogy a munkásokat merőben másra kell átképezni.
– Igen, de ezt a helyszínen a szállítók gépbeüzemeltető csapata végzi majd. Ami sajnálatos módon csökkentett munkáslétszámot jelent.
Neil csendben emésztette a hallottakat. Aztán felsóhajtott, megcsóválta a fejét, és derűsen jegyezte meg: – Izgalmasnak hangzik, de nehéz elképzelni, hogy épp te egy tőzegmocsár közepén telepedj le. London és New York után. Kicsit olyan, mintha az Andamán-szigetek brit alkonzuljává neveztek volna ki. Aligha felfelé buktattak.
– Pontosan ez az, amit tanultam, és amire képes vagyok.
– Fizetés?
– Magasabb.
– Megvesztegetés.
Sam elmosolyodott. – Szó sincs róla. Prémium.
– És mit kezdesz majd magaddal? A szabad időddel? Amikor épp nem dolgozod halálra magad az üzemcsarnokban, avagy nem próbálod egyenlegbe hozni a könyvelést. Aligha hiszem, hogy Buckly a jókedv és vidámság helyi központja. Lehet, hogy kénytelen leszel bingózni.
– Horgászni fogok. Emlékszel, mennyit horgásztunk apámmal? És golfozom. A környéken legalább öt remek golfpálya van. Belépek mindenféle klubokba, és öregurakkal barátkozom, akik levessel eszik le a pulóverüket.
– Szerintem meg inkább csomagolsz és elmenekülsz.
– Valami csak lesz.
– Szóval ezt nem tekinted visszafejlődésnek?
– Már ha az visszafejlődés, hogy megkeresem a gyökereim. Fura, de élvezem, hogy megoldhatok egy problémát. Ezenkívül tudom, hogyan kell egy kis üzemet irányítani. Apámtól tanultam mindent. Ő pedig igazán imádta a munkáját. Úgy szerette a gépeket, ahogy férfiak az autójukat szokták. Szeretettel simította végig a nagy tweedbálákat, és valóságos élvezetet okozott neki, hogy ujjai alatt érezheti a szövött gyapjút. Talán ebben rá ütök. Csak azt tudom, hogy elegem van a marketingből. Alig várom, hogy visszakerüljek a gyárba, oda, ahonnan minden elindul. E pillanatban azt érzem, hogy ez minden, amire szükségem van.
Neil a kandalló túloldaláról méregette. – Ne vedd rossz néven, de az elnököd aligha atyai jóindulattól vezérelve döntött így.
– Más szóval úgy gondolod, hogy a házasságom zátonyra futása miatt helyezett át.
– Őszintén szólva, igen.
– Ne aggódj. A Stilton sajt mellett magam is feltettem neki ezt a kérdést. De már előbb kijelölt a bucklyi gyár vezetésére, mint hogy Deborah-ról hallott volna.
– Persze. Buta kérdés volt, tudom. Sir David Swinfield nem a lágyszívűségével érte el, amit elért. Mikor indulsz?
– A lehető leghamarabb. De indulás előtt vár még egy csomó tervezés és tárgyalás. Holnapra tűzték ki a megbeszélést a pénzügyisekkel. Az újbóli tőkebefektetésről meg hasonlókról lesz szó.
– Hol laksz, ha egyszer odaérsz? Mintha említetted volna, hogy a McTaggart fiúk minden épületet eladtak.
– Jól emlékszel. De ez részletkérdés. Megszállok valami fogadóban, vagy házat bérelek. Vagy összeköltözöm valami hollófekete hajú csajjal, aki tőzegtetős kis házban lakik.
Neil nagyot nevetett. – Szamárság, édes fiam! – Az órára pillantott, tekintélyes súlypontját arrébb helyezte a fotelban, és hatalmasat ásított. Ujjával beleszántott sűrű hajába. – Nos, sok szerencsét, öregfiú.
– Jó kezdőrúgás kell hozzá, hogy beinduljon, ennyi az egész.
Neil elvigyorodott. – Ez esetben vegyél egy jó erős focicipőt, mert szükséged lesz rá...
Nem tudta befejezni, mert abban a pillanatban megszólalt a csengő.
Neil letette a poharát, és felállt. – A fenébe is. Ez biztos az az öreg kullancs. – Mielőtt azonban elindult volna, hallották, hogy nyílik a konyhaajtó, és Janey gyors léptei kopognak az előszobában. Aztán hallották a hangját is. – Jó estét. Hogy van? Milyen jó, hogy látom! – és hangjából öröm csendült ki, Sam pedig arra gondolt – immár nem először -, hogy milyen csodálatosan kedves nő Janey. – Fáradjon beljebb. – Férfihang mormolása jutott el a fülükbe. – Jaj, csokoládé! Nagyon köszönöm. Majd vigyázok, nehogy a gyerekek megtalálják. Gyalog jött a metrótól, vagy talált taxit? Adja csak ide a kabátját, majd én felakasztom. Neil odabent van...
Nyílt az ajtó. Mostanra már mindkét férfi felállt, és Neil előrelépett, hogy üdvözölje vendégüket, akit a háziasszony kísért be.
– Jó estét.
– Szavamra, Neil, de jó, hogy újra látom. Régóta nem találkoztunk. Kedves, hogy meghívott.
– Ugyan már...
Janey szólt közbe: – Nézd csak, mit kaptam. – Az asszony átöltözött a vacsorához; fekete bársonynadrágot és fehér selyemblúzt vett fel, ami fölött még mindig rajta volt piros-fehér csíkos köténye. Felmutatott egy közepes nagyságú „After Eight" mentolos csokoládés dobozt. – Isteni csokoládét.
– Csak egy kis apróság. Próbálok visszaemlékezni, hány éve nem láttam kettejüket. Mikor is volt? A szüleivel ebédeltünk, Janey. Nagyon régen volt...
Sam a kandallónak háttal az újonnan érkezettet figyelte. Hatvanas évei közepén túljutott férfit látott, aki egy fiatal fickó tartásával és modorával próbálta elfeledtetni a közben elmúlt negyven évet. Valamikor, amolyan David Nivenes módon vonzó lehetett, de vonásai elmosódottá váltak, orcáit piros erek hálózták be, és nyírott bajuszát, valamint ujjait barnára színezte a szüntelen dohányzás. Őszülő haja gyér volt, de hosszan viselte, fakókék szeme csillogott, arca és keze erősen lebarnult és májfoltok tarkították. Szürke flanelnadrágot, barna hasítottbőr cipőt, tengerészkék, aranygombos blézert és kék fehér csíkos inget viselt. A magas, merev gallér alól rikító, vörös, sárga és pávazöld csíkos selyem nyakkendő lógott.
Aranyórát viselt, és inge mandzsettájában is aranygombok voltak. Láthatóan nagy gondot fordított megjelenésére, és Sauvage arcvíztől illatozott.
– ...igen, ezer éve volt – helyeselt Janey. – Megvan vagy hét éve, amikor még Wiltshire-ben éltek. De most hadd mutassam be. Sam Howard, aki néhány napig nálunk vendégeskedik. Sam, ő Hughie McLellan.
– Üdvözlöm.
– Örülök, hogy megismerhetem. – Kezet fogtak.
– Sam és Neil időtlen idők óta jó barátok... valójában iskolás koruk óta.
– Egy régi barátnál nincs is értékesebb. Istenem, Londonban rémes a közlekedés. Még soha ilyen zsúfoltságot! Tizenöt percet kellett várnom egy taxira.
– Hol szállt meg? – kérdezte Neil.
– Természetesen a klubomban, de már az sem olyan, mint volt. Kioktattam a portást, de ezzel az erővel meg is takaríthattam volna magamnak egy aranyat. És a fáradságot.
– Hadd töltsek valamit, Hughie.
Hughie arca láthatóan felderült. – Pompás ötlet. – Az asztalra pillantott, amin üvegek és poharak álltak. – Ha lehet, gint kérek tonikkal. – Meglapogatta a zsebét. – Nem bánja, ha rágyújtok, ugye, Janey?
– Nem. Gyújtson csak rá nyugodtan. Mindjárt hozok egy hamutartót. – Némi keresgélés után talált egyet az íróasztalán, gyorsan kiszórta belőle a gemkapcsokat, és letette a kanapé melletti asztalra.
– Tiszta pokol manapság az élet, hogy senki sem dohányzik. New York igazi rémálom. Ha az ember rágyújt, rögtön ott terem egy pasas, és agyonlövi. – Blézerzsebéből ezüst cigarettatárcát vett elő, kivett egy cigarettát, és most aranygyújtójával rágyújtott. Nagy füstfelhőt fújt, szemmel láthatóan megnyugodott, és kezét nyújtotta, hogy elvegye a poharat Neiltől.
– Isten áldja, édes fiam. Sok boldogságot.
– Kérsz valamit inni, Janey?
– A szakácsnő itala a konyhában van. Egy pohár bor. Jut eszembe, Neil, kijönnél, hogy kinyiss egy üveg bort a vacsorához?
– Természetesen. Elnézést, már hamarabb eszembe juthatott volna. Remélem, megbocsát egy pillanatra, Hughie. Foglaljon helyet, helyezze magát kényelembe. Sam majd elszórakoztatja...
Amikor kimentek és becsukódott az ajtó, Hughie úgy tett, ahogy Neil ajánlotta. Italával és kézre eső hamutartójával letelepedett a kanapé sarkába, és egyik karját a tömött díványpárna tetején nyugtatta.
– Bájos ház. Még nem jártam itt. Amikor utoljára találkoztunk, még Fulhamban laktak. Gyerekkora óta ismerem Janeyt. A szülei régi barátaim.
– Janey mesélte. Ha jól tudom, Barbadosról érkezett.
– Igen. Van egy házam Speightstownban. Időnként ellátogatok Londonba, hogy ne essek ki egészen a régi kerékvágásból, ellenőrzöm a tőzsdealkuszom, levágatom a hajam, elmegyek a szabómhoz. Elszomorító, hogy egyre kevesebb barátom él; valahányszor átrándulok, egy öreg cimborával mindig kevesebb van. Nagyon lehangoló. Sajna, valamennyien öregszünk. – Elnyomta a cigarettáját, nagyot kortyolt a ginből, és töprengő tekintetét Sam arcára függesztette.
– Szabadságra jött?
– Úgy is mondhatnánk. Csak pár napra.
– Mivel foglalkozik?
– Gyapjúval tőzsdézek. – Mivel nem akart magáról többet elárulni, Sam így folytatta: – Mióta él Barbadoson?
– Vagy harminc éve. Ebből tizenöt évig a Tengerpari klubot vezettem, de abbahagytam, mielőtt magam is idült alkoholistává váltam volna. Azelőtt Skóciában volt egy kis kuckóm. Szűkmarkú apám hagyta rám, akinek nem állt szándékában örökösödést fizetni.
Samben némi érdeklődés támadt. – Miféle kuckója?
– Ó, jókora birtokom volt. Farmok, föld, ilyesmi. Egy viktoriánus rémség ház gyanánt. Vadászás, remek horgászás.
– Mindvégig ott lakott?
– Próbáltam, édes fiam, de azon a magasságon a tél nem gyerekjáték. Aztán az isten háta mögött az életet sem lehet különösebben élvezni, ahhoz kell egy kis anyagi támasz. Az ember nagyszüleinek még csak ment valahogy, ott volt a sok cseléd meg miegymás, szakácsok meg vadőrök, akik elképesztően alacsony bérért a belüket kidolgozták. Mire rám került a sor, már abba belesántultam, hogy kifűtsem azt az átkozott helyet. Hogy másról ne is beszéljünk... – Felvonta a szemöldökét, és ravaszkásan elmosolyodott. – Arról nem is beszélve, hogy nem volt nagy mulatság. Első feleségem mániákusan rajongott a vendéglátásért, és Corrydale-t mindig zsúfolásig töltötte vendégekkel. Mindig azt mondogattam, hogy annyi nálunk a vendég, mint másutt az egér. Kaja egy hadseregnek, ital egy részeg hadseregnek. Emlékezetes idők voltak. – Mesélés, az elmúlt gyöngyélet felidézése közben Hughie selyem nyakkendőjét babrálta, simogatta, végighúzta ujjai közt. – Kár, hogy nem tarthatott örökké. Elaine meglépett egy tőzsdealkusszal, és aztán már nem sok értelme volt az igát húzni. A cselédség fele felmondott, a bankigazgatóm is nyafogni kezdett...
Sam bosszúság és együttérzés furcsa keverékével hallgatta Hughie előadását. íme, egy ember, akinek ezüsttálcán nyújtottak át egy kincset, és az egészet elherdálta. Nehéz volt szánalmat érezni iránta, de Hughie briliáns alakítása mégis szomorúságot ébresztett benne.
– ...így eladtam mindent, és ezzel vége is lett. Meg sem álltam Barbadosig. Jobb ötletem nem is támadhatott volna.
– Eladott mindent? Csak így? Tokkal-vonóval?
– Nem egészen. Részletekben adtam túl rajta. A farmot megvette a birtokon belüli bérlő, egy-két házat a bennük lakó hűséges régi alkalmazottak kaptak. Ami maradt – a ház, az istállók, a föld – egy vidéki szállodákat működtető szállodalánc tulajdonába került. Tudja, hogy megy ez. Kéznél van a horgászási lehetőség, és fácánra vagy siketfajdra is lövöldözhetnek.
Hughie lehajtotta ginje maradékát, aztán csak üldögélt, és elgondolkodva bámulta üres poharát.
– Mit szólna egy kis utántöltéshez? – kérdezte Sam. Hughie felvidult. – Milyen remek ötlet! De ne tegyen bele
sok tonikot. – Sam elvette tőle a poharat, és Hughie újabb cigarettát vett elő.
Italkeverés közben Sam megkérdezte: – Meddig marad Londonban?
– Minél rövidebb ideig. Négy napja érkeztem repülővel. Szerdán már el is utazom. Nizzába. Lakik ott egy régi barátnőm, Maudie Peabody, esetleg ismeri is? Nem? Ó, köszönöm, öregfiú. Nagyon kedves. Maudie-t barbadosi tartózkodásom elején ismertem meg. Amerikai. Kőgazdag. Cannes felett a hegyekben van egy isteni villája. Nála töltöm a karácsonyt és az újévet. Aztán visszamegyek Barbadosra.
Sam visszament a kandallóhoz. – Nagyszerű szervezés.
– Ó, nem is rossz. Igyekszik az ember. Mostanában ugyan kicsit magányos vagyok, hogy egyedül élek. Nem jártam túl sok sikerrel a házasság terén. És hogy milyen költséges, el sem tudja képzelni! Összes volt feleségem igényt tart egy szeletre a tortából. Nem akarok panaszkodni, de nem sok maradt belőle.
– Gyermekei vannak?
– Nincsenek. Nincsenek gyerekeim. Még az etoni időkben mumpszot kaptam, és ez betett a gyermeknemzésnek. Nagy kár. Szerettem volna, ha öregkoromra a gyerekeim gondoskodnak rólam. Az igazat megvallva nem bővelkedem rokonokban. Él még az apám, de épp csak beszélő viszonyban vagyunk. Kiakadt, amikor eladtam a birtokot, de nem tehetett ellene. Van még egy unokatestvérem. Unalmas alak, Hampshire-ben él. Próbáltam hívni, de senki sem vette fel a kagylót.
– Hol lakik az apja?
– Az Albert Hall közelében egy bérpalotában, magányosan és nagy kényelemben. Még nem jártam nála. Halogatom. Talán Franciaországból visszajövet benézek hozzá. Udvariassági látogatásra. Nincs sok közös beszédtémánk...
Sam kifejezettem megkönnyebbült, amikor Janey és Neil csatlakoztak hozzájuk. Janey nyilván befejezte a főzést, mert már nem volt rajta a kötény. Ragyogott az arca, és amint belépett, azonnal átölelte Sam nyakát, és csattanós csókot nyomott az arcára. – Neil most mondta az új állásodat. Nagyon boldog vagyok. Nem bánod, hogy tudom, ugye? Olyan izgalmas, igazi kihívás. Örülök a szerencsédnek. Ennél izgalmasabbat ki sem foghattál volna.
Janey feje fölött Sam elkapta Neil pillantását. Neil láthatóan kínban volt. – Nem baj, hogy elmondtam neki, ugye?
– Nem hát. – Sam megölelte Janeyt. – Megspóroltad a fáradságot.
– Miről van szó? – hegyezte Hughie a fülét. – Én is tudhatok róla?
Janey odafordult hozzá: – Sam új állása. Épp ma tudta meg. Skócia legészakibb vidékére utazik, hogy beindítson egy régi szövődét.
– Tényleg? – Hughie figyelme és érdeklődése most először fordult más felé, és már nemcsak magával törődött. – Szóval Skócia? És ott merrefelé?
– Buckly. Sutherland – mondta Sam.
Hughie-nak tátva maradt a szája. – Az isten szerelmére! Buckly. Csak nem McTaggart?
– Szóval ismeri őket.
– Mint a tenyerem, öregfiú. Buckly csak néhány mérföldnyire van Corrydale-től. A vadászöltönyeim mind Buckly-tweedből készültek. És dadus McTaggart-gyapjúból kötötte a vadászharisnyáimat. Régi családi vállalkozás. Mi az ördög történt velük?
– Az öreg McTaggart meghalt. A fiait nem érdekelte az üzlet. Elfogyott a pénzük, végül aztán egy árvíz tett pontot a történet végére.
– Micsoda tragédia! Mintha egy régi barát haláláról értesülnék. És maga veszi át az üzemet! Mikor utazik északra?
– Nemsokára.
– Van hol laknia?
– Nincs. Az üzem összes szolgálati lakását is eladták. Megszállok egy fogadóban, és keresek lakást.
– Érdekes – mondta Hughie. Mind ránéztek, de Hughie nem bocsátkozott részletekbe, csak nagy gonddal elnyomta a cigarettáját.
– Miért érdekes? – kérdezte Janey.
– Mert nekem van egy házam. 
– Hol?
– Nem Corrydale-ben, hanem Creaganban. Még közelebb van Bucklyhoz.
– Hogyhogy háza van Creaganban?
– A birtok egyik szolgálati háza volt, ahol az intéző családja lakott. Tágas, jól megépített, viktoriánus ház. Hátul kerttel. De a nagyanyám úgy vélte, hogy nap mint nap nehéz onnan beutazni Corrydale-be meg vissza, ezért a parkon belül közelebbi lakást keresett az intézőnek és családjának. A régi intézői lakot rám hagyta. És az unokatestvéremre. Kettőnk közös tulajdonában van.
– Akkor hát most ki lakik ott? – kérdezte összevont szemöldökkel Neil.
– Pillanatnyilag üres. Egy Cochrane nevű idős pár bérelte az elmúlt húsz évben, de egyikük meghalt, a másik pedig rokonokhoz költözött. Az igazat megvallva, részben azért is jöttem Londonba, hogy értékesítsem. Jól jönne egy kis készpénz. Próbáltam Oscart hívni... ő a másik tulajdonos... hogy megbeszéljük a dolgot, de nem sikerült elérnem. Valószínűleg meghalt. Minden bizonnyal halálra unta magát.
Janey eleresztette a füle mellett Hughie rosszindulatú megjegyzését. – És vajon hajlandó lenne-e eladni a házrészét? – kérdezte.
– Miért is ne? Úgysem tud vele mit kezdeni. Ami azt illeti, holnap délelőtt megbeszélésem van Hurst és Fieldmore-nál, hogy kipuhatoljam, hajlandóak-e az eladást lebonyolítani.
– De az unokatestvére...
– Ó, vele majd lerendezem a dolgot, amikor visszatérek Franciaországból.
– Akkor hát hogy döntött, Hughie?
– Sam barátjuknak házra van szüksége, nekem meg van egy eladó. Véleményem szerint tökéletesen megfelelne neki. Közel van a munkahelyéhez, a boltokhoz, elsőrangú golfpályákhoz. Jobbat kívánni se lehet. – Neilre nézett. – Abból nem származik kár, ha körülnéz. Biztosan megegyezünk. Persze privátim.
– Mennyire tartja? – kérdezte óvatosan Sam.
–Nos, érthető okból nem volt értékbecslés. De... – Hughie lesütötte a szemét, és nadrágszáráról lesöpört egy kis hamut. – Mit szólna százötvenezerhez?
– Önnek és az unokatestvérének?
– Úgy van. Fejenként hetvenötezer.
– Mikor léphetnék vele kapcsolatba?
– Fogalmam sincs, öregfiú. Nehezen lehet drótvégre kapni. Bárhol tartózkodhat. De attól még körülnézhet a házban.
– Van valami ingatlanügynök vagy másvalaki, akit fel kellene keresnem?
– Semmi szükség rá. – Hughie félrefordult, és belenyúlt a zsebébe. Elővett egy nagy, régimódi kulcsot, amin piros címke lógott, s azon nyomtatott betűkkel ez állt: INTÉZŐ-LAK. Úgy tartotta fel, mint valami trófeát.
Janey elképedt. – Ezt állandóan magánál tartja?
– Ugyan már, kislány. Mondtam, hogy holnap készültem Hurst és Fieldmore-hoz, és át akartam adni nekik.
Sam elvette a kulcsot. – És önt hogy érhetem el?
– Odaadom a névjegykártyám, öregfiú. Faxolhat nekem Barbadosra. És megadom Maudie telefonszámát is Dél-Franciaországban, ha netán ripsz-ropsz döntene.
– Okvetlen megnézem a házat, és mindenesetre köszönöm. De természetesen semmi sem hivatalos az unokatestvére jóváhagyása nélkül.
– Egyetértünk. Semmi háta mögötti suskus. Minden a legnagyobb korrektséggel. De azért ez mindenképp jó ajánlat.
Csend telepedett a szobára. Aztán Janey szólalt meg: – Hihetetlen véletlen! Jó ómen. Nem is jó, hanem csodálatos. Minden rendben zajlik, a lehető legjobban. Szerintem meg kellene ünnepelnünk. Samtől kaptunk egy üveg pezsgőt. Nyissuk ki, és igyunk Samre, McTaggartra, és hogy boldog legyen új otthonában!
– Nagyszerű ötlet – örvendezett Hughie. – De ha nincs kifogásuk ellene, én inkább gint innék tonikkal.

CARRIE
December 8-a, péntek

Aznap éjjel Carrie Ausztriáról és Oberbeurenről álmodott. Álmában mélykék volt az ég, a hó olyan káprázatosan fehér, hogy minden fagyott pehely ékszerként csillogott. Síelt. Egy üres meredélyen. Lefelé lebegett a fehér lejtőn, mely jobbra-balra a végtelenbe nyúlt. Fekete fenyők tűntek fel, a lejtő köztük kanyargott. Egyedül volt. Ám amint kiért a fenyők közül, észrevette, hogy nem magányos többé: messze előtte másik magányos síelő, fekete sziluett távolodik, rohan le a lejtőn, és síléce táncos kanyarokat vág a szűz hóba. Tudta, hogy csak Andreas lehet, és szerette volna, ha a férfi tud róla, hogy ott jön mögötte, és bevárja. A nevét kiáltotta. Andreas! Állj meg, hadd legyek veled! Síeljünk együtt! Hallotta saját hangját, ahogy a szél elkapja, síléce surrogását a lejtő ledöngölt jeges haván. Andreas! Aztán a férfinak nyoma veszett. Amikor azonban Carrie felért egy hegygerincre, látta, hogy a férfi meghallotta kiáltását, és bevárta. Megfordult, síbotjára támaszkodva figyelte, hogy felbukkanjon. Fejét felé fordította, fekete síszemüvegét feltolta a homlokára.
Mosolygott. Fehér fogai kivillantak barnára sült arcából. Menekülésével talán csak ugratta. Andreas. Carrie mellé siklott és megállt, és akkor vette csak észre, hogy nem is Andreas, hanem egy idegen mellett áll, aki kegyetlenül mosolyog, és szeme keményen villan, mint két szürke kő. Az ég sem kék már, hanem viharosan sötét, és Carrie-be beléhasított a félelem...
Erre az érzésre riadt fel, szeme kipattant a sötétben. Fülében dübörgött a szívdobogása. Egy pillanatig nem is tudta, hol van. A függöny nélküli ablak csíkján át utcai fényeket látott. Nem Ausztriában, nem Oberbeurenben, hanem Londonban van. Nem fenyőillatú lakásában, melynek ablakán túl terasz van, hanem Putneyban, barátai, Sarah és David Lumley vendégszobájában. Nem fagyos, csillagpettyes ég alatt, hanem szürke, cseperésző esőben. Az álom szertefoszlott. Andreas, aki valójában sosem tartozott hozzá, eltűnt. Vége volt.
Kinyúlt, kitapogatta óráját az éjjeliszekrényen. Hat óra egy kora decemberi sötét reggelen.
Az üres ágy kietlen volt. Fizikai fájdalommal lett úrrá rajta az Andreas utáni vágyakozás, kétségbeesett sóvárgás, hogy ott feküdjön mellette, sima, izmos teste az övéhez simuljon. Ott legyenek, ahová mindketten tartoznak: a széles, faragott faágyba, a pehelypaplan alatt boldogan összebújva. Oldalára fordult, karját maga köré fonta, hogy némi meleget, vigaszt nyerjen. Minden rendbe jön, gondolta. Olyan ez, mint egy betegség, de majd rendbe jövök. Becsukta a szemét, fejét a párnába fúrta, és megint álomba merült.
Legközelebb kilenckor ébredt, s látta, hogy lassan felvirrad a lehangoló téli reggel. David és Sarah mostanra már biztos elmentek otthonról, és egyedül van a házukban. Már egy hete vendégeskedik náluk, s ezalatt igen csekély eredményt tud felmutatni: senkivel sem találkozott, semmit sem tett, hogy új állást találjon. Végtelenül megértő barátai békében hagyták, és Carrie mindössze annyi erőfeszítést tett, hogy felvegye a kapcsolatot családjával, hogy felhívta Cornwallban az apját, és hosszú – csaknem egy órát tartó -, vigasztaló beszélgetést folytatott vele. – Felhívod anyád is, ugye? – kérdezte az apja, és Carrie megígérte, hogy igen, de okok százait eszelte ki, hogy halogassa az elkerülhetetlent. Egy hét azonban épp elég hosszú idő, és tudta, hogy tovább már nem tolhatja ki. Ma reggel felhívja Dodie-t. Meglepetés! – mondja majd vidáman. – Visszajöttem. Itt vagyok. Londonban.
Elképedésre számított, magyarázkodásra és kifogásokra, aztán a viszontlátás részleteinek megbeszélésére. Nem ódzkodott tőle, de nem is repesett az örömtől, hogy újra láthatja anyját és testvérét, Nicolát. Tudta, hogy rengeteg mondanivalójuk lesz számára, s ezek egyikének sem fog örülni. De a vér csak nem válik vízzé, s minél előbb túlesik rajta, annál jobb.
Felkelt, belebújt pongyolájába, és lement a földszintre. A konyha csinosan, tisztán ragyogott. Sarah – nyolcórás munkája mellett is – páratlan háziasszony volt. Még arra is maradt ideje, hogy levélkét hagyjon Carrie-nek, amit az asztal közepén álló cserepes növénynek támasztott.
Mulass jól. Szalonna és narancslé a hűtőben. Davidnek későn van tárgyalása, de én rendes időben hazaérek.
Ha elugrasz a Safewaybe, légy szíves, vegyél valami zöldséget vacsorára. Karfiol megteszi. És Lapsang Souchong filteres teát is hozz.
Szeretettel puszillak: Sarah
Carrie feltette forrni a vizet, kávét főzött, kenyeret tett a kenyérpirítóba. A kávét megitta, de a pirítóst otthagyta. A telefon a tálalón állt, és úgy meredt rá, mint a megtestesült rossz lelkiismeret. Anyja eddigre már a harmadik csésze kávénál tarthat, hiszen háromnegyed tíz van. Ilyenkor már Dodie Sutton is fent van, és elkezdte a napot. Carrie felvette a kagylót, és beütötte a számokat. Esőcseppek csapódtak az ablaküvegnek. Hallotta, ahogy kicsöng a telefon. Várt.
– Tessék.
– Mami.
– Kivel beszélek?
– Carrie-vel.
– Carrie-vel? Ausztriából hívsz?
– Nem. Londonból. Itt vagyok. Hazajöttem.
– Itthon? A Ranfurly Roadon?
– Nem. A Ranfurly Roadot három évre adtam ki. Háromhavi felmondási idő mindkét fél részéről. Fedél nélkül maradtam.
– Akkor hát hol vagy?
– Putneyban. Barátoknál. A folyó túloldalán, veled szemben.
– Mióta vagy itthon?
– Egy hete. De rengeteg dolgom volt, máskülönben már előbb felhívtalak volna.
– Egy hete ? Szabadságon vagy? – Dodie hangja nyafogóra váltott, mintha lánya valamiképp becsapta volna.
– Nem, nem szabadságon. Feladtam az állásom. Úgy döntöttem, elég régóta csinálom.
– Mindig azt hittem, örökre ott maradsz. Évek óta nem láttunk. Mi történt?
– Semmi. Puszta szeszély.
– Új állást keresel?
– Kénytelen vagyok. Nézd, mami, gondoltam, eljönnék meglátogatni. Otthon leszel ma?
– Délelőtt igen. Délutánra bridzspartim van az öreg Leila Maxwell-lel. Szegénykének szürke hályog van a szemén, és alig látja a kártyákat, de ez a legkevesebb, amit megtehetek érte.
– Akkor hát ebédeljünk együtt? – erősködött Carrie.
– Úgy érted, itt?
– Meghívhatlak valahova, ha ahhoz inkább kedved lenne.
– Nem. Megoldom. Leves lesz és pástétom, vagy valami ilyesmi. Mit szólsz hozzá?
– Tökéletes. Hogy van Nicola?
– Ó, drága kislányom, micsoda dráma! 
Carrie-nek elfacsarodott a szíve. – Dráma?
– Azt hiszem, teljesen megőrült. Majd elmondom, amikor ideérsz. – Némi szünet után Dodie úgy tette hozzá, mintha ez a ragyogó ötlet épp most jutott volna az eszébe: – Tulajdonképpen nagyszerű véletlen. Mármint hogy éppen most jöttél haza. Nicola ebédre itt lesz, de talán egy kicsit hamarabb jöhetnél, és akkor kettesben is válthatnánk néhány szót.
Carrie lassanként azt kívánta, bárcsak egyáltalán ne telefonált volna. – És mi van Lucyval?
– Lucy is itt van. Ma délelőtt elmaradt a tanítás, azt hiszem, a vízmelegítőt cserélték ki. A szobájában van, valami vizsgára biflázik. Ideje javát a szobájában tölti, ezért nem fog minket zavarni.
– Szeretném látni.
– Látod majd, egyet se félj. Mikorra érsz ide?
– Fél tizenkettőre? Valószínűleg gyalog jövök.
– Hát nincs kocsid?
– De van, ennek ellenére nem árt egy kis testmozgás.
– Pocsék idő van.
– Túlélem. Akkor a mielőbbi viszontlátásra, mami.
– Akkor várlak. – Azzal Dodie letette a kagylót. Kis idő múltán Carrie is letette a telefont, aztán csak ült, egy pillanatig meredt rá, végül hangos nevetésre fakadt. Nem örömtelin, inkább fanyarul, mert anyja hűvös és kétértelmű fogadtatása pontosan az volt, amitől félt és amire számított.
Mindig is így volt. Képtelenek voltak szót érteni egymással, még talán ellenszenv is volt kettejük között, amivel Carrie még tinédzser kora előtt megbékélt, és megtanulta elfogadni. Amikor más családok körében látta, hogy viselkednek a családtagok egymással, a tapasztaltak csak fokozták éleslátását, és ha nem lett volna vele az apja, talán úgy nőtt volna fel, hogy nem tudja, mit jelent szeretni vagy szeretve lenni.
Soha nem tudta megérteni, miért vette el Jeffrey Sutton Dodie-t. Talán mert csinos volt, kacér és elbájoló, és amikor fiatal volt, megvolt benne az a képesség, hogy olyan társ benyomását keltse, akivel egy jövendőbeli férj szívesen leéli az életét. Az áldozat azonban csak későn ébredt rá, hogy mindez színjáték volt. Dodie Jeffreyben nemcsak vonzó és férfias partnert látott, hanem anyagi biztonságot is: a Cityben betöltött brókeri állása biztosnak tűnt, fokozatosan jutott előre a ranglétrán, és kollégáinak olyan társadalmi háttere volt, amire Dodie mindig is vágyott.
Első gyermekük Nicola volt, aztán öt évvel később született Carrie. A testvérek annyira különbözők voltak, annyira nem volt bennük semmi közös, hogy úgy látszott, mintha mindegyikük más-más szülőhöz tartozna. Mintha Dodie Jeffrey közreműködése nélkül hozta volna világra Nicolát, és Jeffrey valami csoda folytán egyedül nemzette volna Carrie-t.
Jeffrey Carrie apja, barátja, szövetségese volt... egy csak rangon aluli házasságnak nevezhető kapcsolatban az erős partner. Jeffrey vitte kocsival iskolába a lányokat, mialatt anyjuk ágyban heverészett, kínai teát ivott és regényeket olvasott. Carrie jól emlékezett, amikor Jeffrey hazatért a munkahelyéről, ahogy az ajtózárban megzörrent a kulcsa; Carrie mindig leszaladt, hogy üdvözölje, mert Dodie még nem ért vissza a bridzspartijáról, és a konyhában csak az au pair zörgött. A munkában eltöltött nehéz nap után Jeffrey piszkosan és kimerülten csapta le az aktatáskáját, kibújt kabátjából, és azonnal felsietett az emeletre, hogy segítsen a házi feladatban, vagy meghallgassa a zongoragyakorlatot. Jeffrey vitt vidámságot a család életébe, neki jutott spontán eszébe, hogy menjenek el piknikezni, kirándulni vagy nyaralni. Ő vitte el tízéves korában Carrie-t először síelni Val d'Isére-be, ahol bérelt villában laktak, és két másik családdal együtt vidám társaságot alkottak. Carrie életének egyik legszebb üdülése volt, és egy sportszenvedély kezdete, amiből sosem gyógyult ki, de Nicolának nem volt kedve velük tartani, részben, mert reménytelenül nem volt tehetsége a sporthoz, és különben is imádott kettesben lenni Dodie-val, hogy eljárhassanak együtt bevásárolni, és új ruhákat vegyenek Nicolának, amiket felvehetett a karácsonyi partikra, amelyekre meghívták, és amiket nem volt kedve elmulasztani.
Nicola szenvedélyes érdeklődése a ruhák, fiúk és partik felé fordult, és senkit sem lepett meg, amikor huszonegy évesen eljegyezték és férjhez ment. Az illető fiatalembert Miles Wesleynek hívták, és pontosan az volt, akit Dodie idősebb lányának megálmodott. Nagyanyját Lady Burfieldnek hívták, szüleinek irigylésre méltó birtoka volt Hampshire-ben, Harrow-ban tanult, és kitűnő állása volt a Hurst és Fieldmore-nál, egy régi, jó nevű és az ország különböző pontjain fiókirodákkal rendelkező ingatlanügynökségnél. Miles a Davies Street-i főirodában dolgozott, ott próbálta elsajátítani a hatalmas sportkomplexumok, siketfajd-vadászterületek és drága horgászati joggal rendelkező területek értékesítésének fortélyait. Egyetlen anya sem kívánhatott volna különbet, és Dodie boldogan tervezgette az esküvőt, amitől összes barátnője sárga lesz majd az irigységtől, s amiről a baráti körben éveken át beszélnek majd.
Carrie nem lett nyoszolyólány, mert visszautasította a megtiszteltetést. Ekkoriban tizenöt volt, magas, nyurga kislány, aki keményen tanult, mert leghőbb vágya az volt, hogy bekerüljön az egyetemre. Megjelenése kétségbeesésbe kergette az anyját, aki gyűlölte a kopott farmerokat, nehéz csizmákat és buggyos pólókat, amiket Carrie előszeretettel hordott, és csaknem elájult, amikor egy Oxfam boltból Carrie hazahozott egy bőrdzsekit, ami semmivel sem festett jobban egy döglött birkánál.
A „nyoszolyólány" szó említésekor Carrie azonnal tiszta vizet öntött a pohárba: – Nem – jelentette ki határozottan, amit rettenetes veszekedések követtek.
– Hogy lehetsz ilyen önző? – faggatta Dodie.
– Könnyen.
– Csak egy nővéred van, igazán gondolhatnál rá.
– Nézd, mami, én ezt még a királynő kedvéért sem tenném meg. Csaknem száznyolcvan centi vagyok, és igazán nem az a kiköpött nyoszolyólányalkat. Nem vagyok hajlandó végigsétálni a templomon úgy, mint egy hatalmas rózsaszín taft habcsók. Mint egy komplett idióta.
– Te is nagyon jól tudod, hogy nem rózsaszín taftban leszel. Nicolával sötét rózsaszín sifont választottunk.
– Az még rosszabb.
– Mindig csak magadra gondolsz.
– Ezúttal így is van. Nicolának édes mindegy. Millió csinos barátnője van, akik a fél karjukat odaadnák, hogy nyoszolyólányok lehessenek. És egyébként sem rajongok a templomi esküvőkért – ásított egy nagyot Carrie. Néha szórakoztatta, ha felhúzhatta az anyját. – Miért nem tudnak beugrani az anyakönyvvezetőhöz? Gondolj bele, mennyi pénzt
spórolhatnának meg vele. Az is igaz, hogy akkor nem lennének nászajándékok, se kövér csekkek.
– Ennél szívtelenebbet nem is mondhattál volna.
– Nem szívtelen, csak gyakorlatias.
Dodie mélyet lélegzett, és próbált nyugodtan, kiegyensúlyozottan megszólalni: – Ha valaki csekket akar nászajándékba adni Nicolának, tudom, hogy ezt hálásan fogadja majd. Végtére is be kell rendezniük az új lakásukat. Hűtőszekrények, lámpák, szőnyegek. Minden olyan drága, te is tudod.
– Vagy azt a sok zsozsót betehetnék egy külön bankszámlára, és abból fizethetnék a válást...
Dodie kiviharzott a szobából, és bevágta maga mögött az ajtót. Többé nem emlegette a nyoszolyólányságot.
Jeffrey Carrie-nek árulta el először. A lánya akkor már betöltötte a tizenkilencet, Oxfordban angol irodalmat és filozófiát tanult, és új élete minden pillanatát halálosan élvezte. Jeffrey egy vasárnap reggel hívta fel Londonból.
– Van mára valami terved?
– Semmi különös.
– Gondoltam, együtt ebédelhetnénk.
– Hű, micsoda meghívás!
– Anyád Nicolánál van. Lucynak láza van, és rögtön megérkezett a kétségbeesett segélyhívás. Tizenkettő körül ott leszek nálad.
– Készen várlak – mondta Carrie feldobottan.
Aranyló októberi nap volt, és amikor felvette Carrie-t a lakása előtt, kihajtottak a városból, és Jeffrey a Le Manoir de Quatre-ba vitte el ebédelni. Bőséges és drága ebéd volt. Utána kisétáltak a kertbe, leültek a vénasszonyok nyarára jellemző kellemes melegben, ahol madárcsicsergés vette körül őket, és a fűre hulló levelek olyanok voltak, mint a fényes rézpennyk.
Jeffrey ekkor mesélt először Serenáról, arról, hogy ismerkedtek meg, hogyan találkozgattak és szerettek egymásba. – .. .Már öt éve ismerem. Olyan fiatal, hogy akár a lányom lehetne, de ő a mindenem, és azt hiszem, képtelen vagyok nélküle tovább élni.
Apjának szeretője van. Egy másik nő. És Carrie-nek erről halvány sejtelme sem volt. Nehezen tudott bármit is kinyögni.
– Megbotránkoztattalak, Carrie?
– A, dehogy. Csak váratlanul ért.
– Elhagylak benneteket, és együtt fogunk élni. – Carrie az apjára nézett, és látta sötét szemében a fájdalmat. – Rettenetes dolgot művelek veletek.
– Nem, csak az igazat mondod.
– Már hamarabb elmentem volna, és elvittem volna magammal Serenát. De nem tudtalak elhagyni benneteket addig, amíg nem éreztem úgy, hogy te és Nicola... hogy is mondjam... meg nem állapodtok. Fel nem nőtök. Mellettetek kellett lennem, amíg szükségetek volt rám, amíg hasznotokra lehettem. De most megváltozott a helyzet. Biztos vagyok benne, hogy te megállsz a lábadon. Nicola már férjes asszony, van egy kislánya. Merem remélni, hogy elégedett. Miles mindig is rendes, habár kicsit savanyú pasasnak tűnt. Azt hiszem, Nicola az ujja köré csavarja, de hát ez az ő baja.
– Szegény hapsi. – Carrie Jeffrey és Dodie házasságára gondolt. – Ennyi éven át mindig boldogtalan voltál?
Jeffrey a fejét rázta. – Nem. Voltak csodálatosan örömteli pillanatok, kivált, mikor veled voltam. De elegem van a látszat megőrzéséből, a mindennapos robotolásból, hogy elég pénzt kaparjak össze, a kínlódásból, a keserves melóból. Más életre vágyom. Meleg szeretetre, egy társra és nevetésre, és Dodie-tól ezt nem remélhetem. Talán te is tudod, hogy évek óta nem élünk házaséletet. Otthont szeretnék, ahova beugorhatnak a barátaim, leülhetnek a konyhaasztal mellé, megehetnek egy tányér spagettit, és hozzá megihatnak egy pohár bort. Szeretnék a nap végén úgy belépni a házba, hogy valaki a nevemen szólít. Reggelente borotválkozás közben sülő tojás és szalonna, készülő kávé illatát akarom beszívni. Nem pusztán kapuzárási pánikról van szó, hanem egy mélyen rejtőző, évek óta bennem élő szükségletről.
– Eszembe sem jutott, hogy kapuzárást emlegessek.
– Tudom, hogy nem.
Egy másik család lépett ki a szállóból a meleg délutáni napsütésbe. Fiatal anya, apa és egy kisfiú. A kicsi talált egy krokettütőt, és megpróbálta vele elütni a labdát. Háromszori sikertelen próbálkozás után az apa mögé lépett, átfogta a kezét, és megmutatta, hogyan kell.
– Amit lehetett, megtettél értünk – jegyezte meg Carrie. – Nincs az, aki többet tehetett volna. Ha így érzed, menned kell. r
– És anyáddal mi lesz?
– Persze odalesz, és csorbát szenved a büszkesége is. De tudom, hogy soha nem törte magát a házasságotokért, és mindent összevetve, boldogabb lesz egyedül. – Carrie felsóhajtott. – Gondolkozz reálisan, papi. Elsőrangú válóperes ügyvédet keres majd, és valószínűleg teljesen megkopaszt.
– Tisztában vagyok vele. Ez az ár, amit fizetnem kell.
– És mi lesz az állásoddal?
– Otthagyom.
– Nem hiányzik majd a könyöklés?
– Nem. A ranglétrán eljutottam a legmagasabb fokra. Elegem van a hatalmi harcból, a szorongásból és az elsők közt maradáshoz szükséges lázas versengésből. Talán sosem fűtött igazi ambíció. És most még önző is vagyok. Mit gondolsz, hiba az én koromban boldogságról ábrándozni?
– Tudod jól, mi erről a véleményem.
Egy darabig egyikük sem szólt, csak csöndes egyetértésben üldögéltek egymás mellett. Jeffrey törte meg elsőnek a csendet: – Most rólad szeretnék beszélni. Amikor megszülettél, félretettem számodra egy alapítványi összeget. Nicolá-nak is, de az övé jórészt elment arra a nevetséges esküvőre. Lényeg, hogy ott van a bankban, a kamatok révén egyre nő, és azt hiszem, talán ésszerű lenne, ha készpénzzé tennéd, és vennél belőle magadnak egy házat. Londonban vagy másutt. Az ingatlan mindig jó befektetés, és jó lenne tudni, hogy önálló vagy... Nem nagy összeg, de egy tisztességes, szerény ház kitelne belőle. Mi a véleményed?
– Nekem tetszik az ötlet. – Carrie odahajolt, és arcon csókolta az apját. – Aranyos vagy. Nagyon hálás vagyok. És nem veszítjük szem elől egymást, ugye? Levelezünk, faxolunk és telefonálunk, bárhova is vessen a sors. Tartjuk a kapcsolatot.
Jeffrey elmosolyodott, és kevesebb feszültség látszott rajta, mint az utóbbi években bármikor. Nem csoda, hiszen sok gond emésztette, gondolta Carrie. – Ha jövő vasárnap lejövök Oxfordba és magammal hozom Serenát, szívesen megismerkednél vele?
– Hát persze. De nem szabad azt gondolnia, hogy túl fontos vagyok, és valaha is kettőtök közé állhatok. Nem akarom, hogy Serena miattam bűntudatot vagy lelkifurdalást érezzen. Itt lesz a határvonal a régi kötelezettségek és az új életed között. Csak ezúttal vigyázz, hogy csakis boldogságban legyen részed.
– És te, drágaságom? Veled mi van? Van férfi az életedben?
– Több tucat is – ugratta Carrie. – Minél több, annál kisebb a kockázat.
– Esetleg valami nagyszabású esküvő is van a láthatáron?
– Ne reménykedj. Még évekig nem. Temérdek más tervem van az életemmel. És most még mindennek a tetejében egy házat is kell vennem. Mennyi tervet kovácsoltunk, és mi mindent megbeszéltünk!
– Csak ne vedd olyan fél vállról. Komoly megrázkódtatásnak nézünk elébe.
Carrie megfogta apja kezét. – Szövetség mindhalálig, papa. Együtt harcoljuk végig.
***
Jeffrey nem járt messze az igazságtól. Nehéz idők következtek, és még sokáig megbántottságtól, vádaktól volt hangos az életük. Amikor azonban minden lezárult, ismerőseik többsége egyetértett abban, hogy Dodie jól járt, és a keserves helyzetből nyertesen került ki. Amint azt Carrie előre megjósolta, Jeffrey egy váltás ruhával távozott a hitvesi otthonból, és Dodie-é maradt a Campden Hill-i családi ház, a kocsi, Jeffrey e világi javainak és pénzének tetemes része. Jeffrey semmiért sem harcolt, és aligha tehetett volna többet, hogy lépését jóvátegye.
Amint fülébe jutott, hogy Carrie egy kis sorházat vett magának a Ranfurly Roadon, Dodie meghirdette a Campden Hill-i házat – színészkedve azzal magyarázta döntését, hogy a ház teli boldogtalan emlékekkel, s ezért képtelen tovább benne élni -, szép nyereséggel túladott rajta, és beköltözött egy bájos régimódi fulhami lakásba, ami déli fekvésű volt, a folyóra és Putneyra nézett, a magánkertje pedig határos volt Hurlinghammel.
„Magányos kis fészkem", mondogatta Dodie a barátainak szomorkásán, ugyanakkor merészen, mire mindenki kijelentette, milyen csodálatos asszony, noha Dodie soha ennyire elégedett nem volt az életével. Ott volt a bridzs, a kis iszogatós partik, a bevásárlás csodaszere, amivel nem létező sebeit gyógyította; márkás boltok holmijaival tömött szatyrokkal tért haza, meg dobozokkal, amikben selyempapír közé csomagolták a drága cuccokat. Barátaival külföldre kezdett járni, első osztályon Párizsba vagy olajozottan működtetett földközi-tengeri hajóutakra, ahol alkalma nyílt mindenkit elkápráztatni vadonatúj ruhatárával. Az egyik ilyen úton ismerkedett össze Johnnie Struthersszel, egy nyugalomba vonult repülőezredessel – mellesleg özvegyemberrel -, akinek láthatóan tetszett Dodie, és aki időnként, amikor Londonban járt, felhívta telefonon, és elvitte vacsorázni.
Még sosem volt ilyen boldog. És hét évvel Dodie válása után Nicola Wesley rájött, hogy a nem sok vizet kavaró Milesnak viszonya van valakivel, és megragadta a kínálkozó lehetőséget, hogy egy kiszámítható és unalmas házasságból kiszállhasson. Természetesen anyjához költözött vissza, anyja tágas és tüneményes lakásába. Ami még szórakoztató és kellemes is lett volna, ha Nicola nem hozza magával kilencéves kislányát, Lucyt is, és Dodie azonnal tudta, hogy derűs és szabad életének befellegzett.
A kávéskanna kiürült, csészéjében kihűlt a maradék. Carrie felállt, a csontszáraz pirítóst a szemetesbe hajította, a csészét-csészealjat betette a mosogatógépbe. Felment az emeletre, lezuhanyozott, megmosta rövid haját és felöltözött. Az utóbbi időben nem fordított nagy gondot a megjelenésére, egyszerűen csak ócska farmerban járt-kelt, nem festette ki magát, de ma reggel úgy érezte, eljött az ideje, hogy egy kis erőfeszítést tegyen, még akkor is, ha csak a piások bátorságához mérhető, amit csinál.
Szűkített vonalú, teveszőrszín nadrág, garbónyakú kasmírpulóver, kifényesített csizma. Arany fülbevaló, aranyláncok a nyakába. Kölnit fújt magára, ellenőrizte, mindent be-tett-e bőr válltáskájába, kivette kabátját a szekrényből, és megint lement.
A bejárati ajtó kulcsai a hallban egy komód tetején réztálban feküdtek, mellettük kék tálban fehér jácintok illatoztak. A komód felett magas tükör volt, és mialatt Carrie belebújt a kabátjába és begombolta, tükörképe visszanézett rá. Magas, karcsú, sötét hajú lányt vagy inkább fiatal nőt látott. Végtére is nemsokára betölti a harmincat. Gesztenyebarna haja frissen mosottan csillogott, egy fürt, mint madárszárny, homlokába kunkorodott. Szemhéj púderrel és szempillafestékkel kihangsúlyozott szeme nagy volt és kávébarna, arcáról még nem kopott le a hóról visszaverődő napsütés adta barnaság. Remekül nézett ki. Magabiztos megjelenés. Nem olyasvalaki, akit sajnálni kell.
Begombolta az utolsó gombot a sötétszürke lódenkabáton, amit sötétzöld zsinórral szegtek, s amit egy éve Bécsben vettek. Andreas vele volt, ő segített kiválasztani a kabátot, és ragaszkodott hozzá, hogy ő is fizesse ki.
Örök darab, mondta, és gazdag nőnek látszol majd benne.
Kemény hideg volt aznap, a hó csak szitált, és amikor megvették a kabátot, karonfogva végigsétáltak az utcákon a Sacherhez, és elegánsan megebédeltek, és...
Ne is gondolj rá.
Elvette a kulcsokat, beütötte a riasztó számkódját, és kilépett a házból. Végigment az utcán, befordult a Putney High Streetre, és az emberektől nyüzsgő járdán lesétált a folyóhoz. Átment a hídon; arcát csípte a tenger felől a folyón felkúszó keleti szél. A híd után már egykettőre Farnham Courthoz ért: díszes, Edward korabeli bérház, amelynek negyedik emeletén volt Dodie lakása. Felszaladt a lépcsőn, belépett a súlyos bejárati ajtón, beszállt a liftbe, és megnyomta a gombot. A lift felrepítette a negyedikre, majd remegve megállt. Carrie nagy csattanással kinyitotta a liftajtót, átsétált az előtéren, és megnyomta a csengőt
Dodie már várta. Szinte azonnal az ajtónál termett, kinyitotta a dupla zárat, és kitárta az ajtót.
– Carrie!
Szinte semmit sem változott. Dodie nem lett sem öregebb, sem vékonyabb, sem kövérebb. Kistermetű volt, karcsú; sötét, szépen frizurázott hajában csak egy irigylésre méltó ősz tincs villant, ami teljesen természetesnek hatott. Kötött kiskosztümöt viselt, a szoknya divatosan rövid volt, tűsarkú cipőjét elöl aranycsat díszítette. Láthatóan kiegyensúlyozott, még mindig csinos asszony volt. Csak a szája árulta el: élete során az állandó elégedetlenség formálta. Carrie úgy tudta, a szem a lélek tükre, de régen megállapította, hogy igazán a száj árulkodik a jellemről.
Belépett az ajtón, és Dodie gondosan becsukta mögötte. Nem lesz hát kitárt kar, összeölelkezés, anyai boldogság repeső felkiáltásai.
– Szervusz, mami. Hogy vagy? – kérdezte Carrie, és levette a kabátját. – Csodálatosan nézel ki.
– Köszönöm, kedvesem. Te is jól nézel ki. Milyen barna vagy! Mintha most jöttél volna haza valami tengerparti nyaralásból. Tedd a székre a kabátod. Kérsz kávét vagy valamit?
– Nem, most reggeliztem. – Most végre összecsókolóztak, de csak arcukat érintették össze. Dodie bőre selymes volt és illatos. – Kilenckor keltem csak.
– Nincs is jobb egy kis heverészésnél. Gyere be... Dodie megfordult, és mutatta az utat a nappaliba. Hirtelen
szétváltak kint a felhők, és ezen a szeles napon a szobát egy futó pillanatra szemkápráztató téli napfény öntötte el. Kellemes szoba volt, nagy ablakai délre néztek, előtte balkon, azon túl kilátás a folyóra. A nappalit dupla ajtó választotta el az ebédlőtől, az ajtó mindig nyitva volt. Carrie mahagóniasztalt, szép pohárszéket látott – gyermekkora ismert bútorait, amik a Campden Hill-i családi házból származtak. Rengeteg volt mindenfelé a virág, a levegőt súlyosan megülte a fehér liliomok illata.
– Hol vannak a többiek? – kérdezte Carrie.
– Hiszen mondtam. Lucy a szobájában...
– Nem különösebben társaságkedvelő?
– Nem mondhatnám. De boldog itt. Van egy íróasztala, komputere és egy kis tévéje.
A fehér márványkandallóban izzó műszén mögött villanykályha ontotta a meleget. Dodie leült a kandalló mellé, saját széles foteljába. Újságot olvasott, amikor Carrie csengetett, és most finom rózsaszín körmű kezével elvette, összehajtogatta és a dohányzóasztalra tette.
A felhők ismét eltakarták a napot, kihunyt a fény.
– Kedves tőled, hogy mindjárt felkerestél. Mindenről be akartam számolni, mármint erről a hirtelen támadt nevetséges drámáról.
– Nicola?
– Rögtön itt lesz.
Carrie a fehér báránybőr szőnyeg túloldalán foglalt helyet.
– Hova ment?
– Az utazási irodába.
– Utazni készül?
– Szerintem teljesen elment az esze. Mondtam, ugye, a telefonban. Megismerkedett egy férfival. Egy amerikaival. Pár hete valami partin, és azóta állandóan találkozgatnak.
Carrie ezt reménykeltőnek és nem az őrültség jelének tekintette.
– Miféle amerikai? – kérdezte óvatosan.
– Ó, elég szalonképes. Üzletember. Vasutak vagy acél vagy ilyesmi. Az ohiói Clevelandból, akárhol is van. Randall Fischernek hívják. Most hazakészül Amerikába, és Nicolát is meghívta, hogy töltse vele a karácsonyt.
– Az ohiói Clevelandben?
– Nem. Van valami lakása vagy mije Floridában, és úgy tűnik, mindig ott szokott karácsonyozni.
Mindez annyira normálisnak tűnt, hogy Carrie egyre inkább nem értette, mi ebben a dráma. – Nős?
– Állítása szerint elvált.
– Akkor feltehetően az is. Nicola bemutatta?
– Persze. Egyszer-kétszer fel is hozta egy italra, a férfi meg egyszer elvitt minket vacsorázni. A Claridges-be. Ott szállt meg.
– Akkor tele lehet dohánnyal. – Carrie a homlokát ráncolta. – Nem találod szimpatikusnak, mami?
– Ó, azt hiszem, elmegy. Ötvenesforma. Nem túl vonzó.
– Nicola vonzónak találja?
– Szerintem igen.
– Akkor hát mi a vész?
– Nicola borzasztóan meggondolatlanul viselkedik. Semmit sem tud erről az emberről.
– Mami, Nicola harmincöt éves. Mostanra már benőhetett a feje lágya, tud magára vigyázni, és joga van hibázni, ha ahhoz van kedve.
– Nem erről van szó.
– Akkor hát miről? Magyarázd meg.
– Hát nem érted, Carrie? Lucyról.
– Arra célzói, hogy Lucyt nem hívta meg?
– De mennyire, hogy meghívta, csakhogy Lucy nem hajlandó elutazni. Azt mondja, hogy nem akar Floridába menni, ahol senkit sem ismer, nem tud majd mit kezdeni magával, és Randall amúgy sem rá kíváncsi. Csak azért hívta, mert úgy érzi, muszáj őt is meghívnia.
Carrie-ben szánalom ébredt. – Megértem Lucyt, hidd el. Hány éves is? Tizennégy? Biztos úgy érzi magát, mint a partra vetett hal, és bevallom, kínos lehet asszisztálni egy anya szerelmi viszonyához.
Dodie arcát lassan pír öntötte el; biztos jele, hogy felidegesítette. Dodie utálta, ha valaki más véleményen volt, mint ő, azt meg még jobban, ha meg kellett védenie az álláspontját.
– Lucynak nagyszerű alkalom, lásd be. Utazhat. Világot láthat.
– De ha egyszer nincs kedve hozzá.
– De hát akkor mit fog csinálni?
A, gondolta Carrie, elérkeztünk az ügy lényegéhez.
– A karácsonyra célzói? Gondolom, nálad tölti. Végtére pillanatnyilag ez az otthona. Itt él, amióta elváltak a szülei. Hova is menne?
Dodie nem felelt azonnal. Nyugtalanul felpattant, és az ablakhoz ment. Lenézett a folyóra. Carrie türelmesen várt. Végül az anyja megfordult: – Nem boldogulok vele egymagam. Terveim vannak, meghívások... lehet, hogy lemegyek Bournemouthba, Freemanékkal. Minden évben a Palota szállóban szokták az ünnepeket tölteni. Hívtak, hogy tartsak velük. – Hanghordozásából világosan kitetszett, hogy e szédületes tervbe Lucy nem illik bele. – Nem vagyok már olyan fiatal, Carrie. Képtelen vagyok egy gyerekről gondoskodni. És nem változtatok a terveimen egy önfejű kislány miatt.
Nem, gondolta Carrie, egy percig sem gondolnám, hogy ilyesmi megfordulna a fejedben.
Kis idő múlva szólalt csak meg. – És az apja? Miles. Nem töltheti vele és az új feleségével a karácsonyt? Vagy Lucy mostanában már nem is látogatja?
– Ó, dehogynem. – Dodie visszajött a foteljához, leült, de feszülten csak a szélére telepedett le. – Olykor-olykor náluk tölti a vasárnapot, de láthatóan nem sok örömmel.
– Nincsenek gyerekeik, ugye?
– Nincsenek. És kétlem, hogy valaha is lesznek. Az asszony a karrierjéért él – jelentette ki Dodie megvető ajak-biggyesztéssel. – Az ő életét nem teszik tönkre kisbabák.
– Szóval Lucy nem mehet karácsonyra hozzájuk?
– Ami azt illeti, elkeseredésemben végül felhívtam Milest, és felvetettem az ötletet. Kénytelen voltam, mert Nicola nem hajlandó szóba állni vele, és még a nevét sem ejti ki. De Miles és a felesége karácsonyra St. Moritzba mennek síelni, ráadásul csupa felnőttel. Lucy még sosem síelt, és idegenek társaságában rémesen viselkedik. Miles kijelentette, hogy szó sem lehet róla, és Lucy mindenkinek csak elrontaná a kedvét.
Carrie szíve összefacsarodott a gyerek miatt, akit két egymással harcban álló és érzéketlen szülője teljesen elhanyagol. – Ez esetben patthelyzet alakult ki – mondta, vigyázva, nehogy túl fagyos legyen a hangja.
– Nicolát képtelenség lebeszélni a floridai útról. Te is ismered, milyen önző tud lenni. Mindazok után, amit érte tettem...
– Talán csak megragadja az alkalmat, hogy jól érezze magát.
– Még hogy jól érezze magát! – Dodie keserűen ismételte Carrie szavait, mintha a lánya valami jó erkölcsbe ütközőt mondott volna. Carrie figyelte az anyját. Egyszerre feltűnt neki, hogy Dodie kerüli a tekintetét. Lesütötte a szemét, kabátja mandzsettájával játszott, megigazította az egyik aranygombot. – Erre céloztam, amikor a telefonban azt mondtam, hogy épp a kellő pillanatban jöttél vissza Ausztriából.
– Tehát rám gondoltál. Hogy én szabadítsalak meg Lucy tól.
Dodie felnézett. – Van már valami terved?
– De mami, hiszen csak most jöttem vissza! Időm sem volt, hogy terveken törjem a fejem. Még házam sincs, a Ranfurly Road február végéig foglalt. Egyelőre nincs hol laknom. Nem vagyok abban a helyzetben, hogy valakit magamhoz vegyek.
– Nem is erre gondoltam. De talán... – keresgélte a szavakat – az apád...
– Jeffrey?
– Most már Jeffreynek hívod?
– A válás óta. Igaz, hogy az apám, ugyanakkor Serena férje és a barátom is.
A nevek említésekor Dodie arca alig észrevehetően megrándult, de Carrie – bár tudta, hogy kegyetlenség tőle – nem vett róla tudomást. – Ezt sem tartom kivitelezhető ötletnek.
– De hiszen Lucy nagyapja... Igazán...
– Nézd, mami. Jeffreyvel már beszéltem. Másnap, hogy visszajöttem, felhívtam. Hosszan beszélgettünk. Szóba került a karácsony is, de Serena bátyját, feleségét és a kisbabájukat várják az ünnepekre. Emblo zsúfolásig megtelik, nem lesz már hely két embernek.
– Javasolhatnád...
–Nem. Nem lenne tisztességes Serenával szemben, és szörnyű bűntudata lenne, hogy nemet kell mondania. Nem kérem meg.
– Ó! – Dodie felsóhajtott, és hátradőlt, mint aki már nem bírja tovább. Úgy festett, mint egy léggömb, amiből kiengedték a levegőt: hirtelen összement, és öregebbnek látszott. -Ez így nem mehet. Teljesen kiborulok. Senki sem segít, legkevésbé a családtagjaim...
– De mami...
Nem fejezte be. Kulcs zörgött a zárban, aztán nyílt és csukódott az ajtó.
– Nicola jött meg – jelentette be Dodie a kézenfekvő tényt, és gyorsan összekapta magát. Felegyenesedett, megigazgatta a haját, és vidáman várakozásteljes arckifejezést erőltetett magára, amikor Nicola belépett. Carrie felállt, és szembefordult a nővérével.
– Szia – mondta.
– Carrie! – Meglepetésében Nicolának leesett az álla. – Mi az ördögöt keresel te itt? Azt hittem, Ausztriában vagy!
– Csak voltam – felelte Carrie. – De már visszajöttem.
A két testvér egymást méregette. Sosem álltak közel egymáshoz, nem voltak jó barátnők, sosem osztották meg egymással titkaikat. Carrie úgy látta, hogy amint egyre idősebb lesz, Nicola mindjobban hasonlít az anyjukra. Egyforma magasak, ugyanaz a karcsú alak, sűrű sötét haj, apró, kicsinyes természetre valló száj. Ha egymás mellé állították volna, akár ingerült ikerpárnak is nézhették volna őket.
Ha a nővérére gondolt, Carrie mindig valami csinosan harmonizáló öltözékben látta maga előtt. Összeillő szoknya és kardigán. Táskához passzoló cipő, a selyemsál színe éppen olyan, mint a rúzsáé. Kicsit azokra a babákra emlékeztetett, amiket papírból kivágott ruhába öltöztetnek a gyerekek. Papír fürdőruha strandra, prémgalléros kabát téli sétához, álarcosbálra krinolin és nagy szélű főkötő. Nos, Nicola ezúttal is hű maradt önmagához: tökéletes szabású nadrágkosztümöt viselt a leopárdmintás műszőrme bunda alatt. Zsákforma táskája csokoládébarna hasított bőrből volt, aminek színárnyalata pontosan megegyezett magas sarkú csizmája színével.
Nicola letette a táskáját egy fal melletti székre, és kezdte kigombolni szőrmekabátját.
– Végleg visszajöttél? – kérdezte.
– Nem tudom. Majd meglátom. – Carrie odament a nővéréhez, arcon csókolta, amit Nicola felületesen viszonzott. – Mikor érkeztél? – Kibújt a kabátjából, és a táskájára hajította.
– Egy hete. De elég sok dolgom volt, így csak ma reggel hívtam fel mamit.
– Na de ilyet! – Nicola jeges pillantást vetett Dodie-ra. – Gondolom, mami már beszámolt a drámai helyzetről. És
igyekezett maga mellé állítani. – Dodie és Nicola szemmel láthatóan ellenséges viszonyban vannak, gondolta Carrie. Lucynak pokol lehet az élete kettejük közt.
Dodie sértett arcot vágott. – Ez igazán nem tisztességes, Nicola – tiltakozott.
– Nem, de lefogadom, hogy igaz. – Nicola lezöttyent a kanapé közepére. – Mellesleg most már mindegy. Lefoglaltam a jegyem. December tizennyolcadikán indulok. Két hétre.
Súlyos csend telepedett a szobára a dacos kijelentést követően. Dodie elfordult, és a pislákoló műszénre meredt. Teste minden porcikájából csak úgy áradt a rosszallás. Nicola elkapta Carrie pillantását, és olyan képet vágott, mintha anyjuk ellenében szövetségre léptek volna. Carrie nem reagált, mert ebben a pillanatban nem táplált rokonszenvet egyikőjük iránt sem.
De kettejük veszekedésébe sem akart belebonyolódni. Amennyire lehetett, higgadtan jegyezte meg: – Hallom, gond van Lucyval.
– Meghívták Floridába, de nem akar menni.
– Amit meg tudok érteni.
– No persze.
– Mami azt javasolta, hogy én vigyázzak rá a karácsonyi szünetben.
– Te?! – A szó sértően hangzott Nicola szájából. Aztán kicsit elgondolkodott, és újra kimondta, ezúttal távolról sem sértően, hanem mint akinek remek ötlete támadt, ami korábban meg sem fordult a fejében. – Te.
– De nem tehetem.
– Miért nem?
– Nincs hol laknom. Nincs házam.
– És a Ranfurly Road?
– Még bérlők lakják.
Dodie ezt a pillanatot választotta, hogy belefolyjon a társalgásba. – Gondoltam, Carrie elvihetne Lucyt apádékhoz. Cornwallba. De úgy fest, ez az út sem járható.
– Miért? – csattant fel Nicola.
– Helyhiány miatt – világosította fel Carrie.
– Az a rohadt Miles meg a rohadt felesége sem vigyáznak rá, az önző disznók! Kifogás kifogás hátán. – Nicola a körmét rágta. – Pedig én akkor is elmegyek! Floridába megyek Randallal, és ebben senki sem akadályoz meg. Ezer éve nem voltam üdülni, de most elmegyek.
Carrie, aki bizonyos fokig együtt érzett vele, de Lucyra is gondolt, megpróbált a lelkére beszélni: – De Nicola...
Nem folytathatta. Nicola nekiesett: – Neked könnyű! – Carrie arra gondolt, életében hány ezerszer hallotta ezt az ismerős nyafogást: „Neked könnyű!" – Sosem volt családod, nem tudod, mit jelent éjjel-nappal egy gyerekhez kötve lenni. Iskolaidőben, szünetekben. Szórakoztatni Lucyt, megoldani az iskolai problémáit. Mindezt egy szál egymagad. Amennyire látom, a te életed egyetlen vég nélküli nyaralás. Mást sem csinálsz, csak síelsz, és remekül mulatsz. Hegyek, fiatalok és forraltbor-partik. Egyszer sem dugtad vissza az orrod Ausztriából. Évek óta felénk sem néztél. Gondod egy szál se.
Carrie-nek nagy önuralmába került, hogy nyugodt maradjon a hangja: – Úgy látszik, Nicola, halvány fogalmad sincs arról, mit csináltam. PR-menedzser voltam egy neves utazási irodánál, és reggelente kilenc beosztottam jelentését hallgattam meg. Titkárnőm volt, saját lakásom, szezonban gyakran egyetlen pihenőnapom sem volt. Egy kicsit talán elgondolkodhatnál azon, hogy kit nem terhel felelősség.
– A kettő nem ugyanaz. – Nicola csökönyösen haragot táplált iránta. – Nem ér fel a gyerekneveléssel.
Carrie feladta. – Nézd, ezzel nem jutunk előre. De Nicola tudomást sem vett róla.
– Rajtad múlik, anya. Egy időre felejtsd el Bournemoutht...
Dodie – érthető módon – felbőszült: – Szó sem lehet róla!
– Lucyt nem hagyhatod itt egyedül...
– És miért én hozzak áldozatot?
Carrie tudta, hogy képtelen tovább hallgatni ezt a céltalan szócséplést. Anyja és nővére sértetten ragaszkodnak saját álláspontjukhoz, és a világ minden érve nem téríti őket jobb belátásra. – Hagyjátok abba! – förmedt rájuk éles hangon.
Meglepő módon elhallgattak. Nicola kis idő múlva megkérdezte: – És neked van valami csodálatos ötleted, Carrie?
– Nem tudom. Csak azt tudom, hogy a lányodról beszélünk, és nem egy kutyáról, akit megőrzőbe kell adni. Ha nincs kifogásotok ellene, szeretnék elbeszélgetni vele. Biztos könnyebb vele szót érteni, mint az anyjával vagy a nagyanyjával.
– Nagyon köszönöm!
– Hol a szobája?
– A konyha mellett. – Nicola fejével jelezte az irányt. – Ott, hátul...
Carrie az ajtóhoz ment, és amikor kinyitotta, háta mögött megszólalt az anyja. – Próbáld meg, hátha rá tudod venni, hogy legyen jó kislány, és egyszerűen... utazzon el.
Carrie nem is válaszolt. Kiment a szobából, és halkan becsukta maga mögött az ajtót.

LUCY
December 8-a, péntek

Farnham Courtot olyan korban építették, amikor a középosztálybeli családok még bentlakó személyzetet tartottak, ezért minden lakást úgy terveztek, hogy a szobalánynak vagy az agyondolgoztatott szakácsnő-mindenesnek volt egy kicsi és jelentéktelen szobácskája. Amikor Lucy Wesley szülei válása után nagyanyjához költözött, ezt a kisszobát kapta meg, és azzal sem törődött, hogy kevés a hely és nem süt be a nap, mert lényeg, hogy egyedül az övé volt.
Az ablak az épület közepén húzódó világítóudvarra nézett, melynek alján a kövezeten néhány edényben cserjék és virághagymák kornyadoztak, amiket a portásnak kellett öntöznie és gondoznia. Gyakorlatilag nem volt semmiféle kilátás, és az ablakot húzott fehér tüllfüggöny takarta. De a falakat sárgára festették, ami a napsütés illúzióját keltette, az elsötétítő függöny sárga-fehér csíkos volt, és Lucynak volt saját ágya, rajta rengeteg mackó, meg egy nagy, fiókos asztala, ahol a házi feladatot írhatta, és rengeteg polca, ahol a könyveit tarthatta. Számítógépe az asztalon kapott, helyet, és volt még több lámpa és egy kis televízió, a kék szőnyegen fehér báránybőr, és amikor osztálytársnői meglátogatták, harsányan ámuldoztak és irigykedtek, főként mivel a szoba csak Lucyé volt, és nem kellett megosztania valami idegtépő húggal, és testvérek mindenféle tulajdonait sem kellett megtűrnie.
A szobában csodálatos rend uralkodott, mert Lucy maga is igen rendes kislány volt. A könyvek egyenesen, glédában sorakoztak a polcokon, ágyán a takaró lesimítva, ruhái szépen összehajtogatva. Az iskolában is ilyen volt az asztala: ceruzái kihegyezve, füzetei rendes halomba rakva. Mrs. Burgess, aki hetente egyszer nagyanyjához járt takarítani, Lucy szobájában is porszívózott és letörölgette a port, és nyomában levendulaillatú bútorápoló érződött a levegőben, de háziasszonyi ösztöntől hajtva Lucy ettől függetlenül időnként maga is kitakarított, ragyogóra tisztította öltözőasztala tükrét, és kifényesítette az ezüstkeretet, amiben apja fényképét tartotta.
Rettenetesen hiányzott az apja, nemcsak emberileg, hanem mert mint egyik lábát vesztett bútordarab, apja távoztával a család érzete összeomlott benne, csálén és hasznavehetetlenül megdőlt, és Lucy tudta, hogy nem lehet megjavítani, és soha többé nem lesz már ugyanaz. Szülei válásakor kilencéves volt. Rossz életkor volt, bár létezik-e egyáltalán jó életkor? Kicsi volt még, de ahhoz már elég idős, hogy pontosan tudja, mi történik. Létük szövete menthetetlenül felfeslett, és anyjával magukra maradtak, hogy a romokból valamiféle új életet építsenek fel. Nagyanyjához költöztek, és Lucy egy ideig azt hitte, hogy átmeneti megoldásról van szó, ám lassan beletörődött, hogy ez így marad. Véleménykülönbségek és időnkénti veszekedések ellenére is ez a felállás valami oknál fogva megfelelt mindkét nőnek, és mivel Lucy véleményére senki sem volt kíváncsi, a kislány megtartotta magának.
Időnként az apjával is találkozott, de az új feleség, akit Marilynnek hívtak, nem szívesen mélyítette el a kapcsolatot a kislánnyal, láthatóan nem érdekelték a gyerekek, sem a mostohalánya, és kizárólag nagy igényeket támasztó munkájának élt, máskülönben az elmúlt évek alatt bizonyára szült volna. Milesszal nem is kertes házban laktak, hanem lakásban, mégpedig olyanban, ahol még vacsorát sem kellett főzni, hanem elég volt telefonálni, és zsúrkocsin helybe hozták a könnyű hideg vacsorát.
Marilyn nem volt az a fajta nő, akinek az ember bizalmasan elmondhat dolgokat, és Lucy megérezte, hogy apjával sem oszthat már meg semmit, mintha mindketten ellenséges táborhoz tartoznának. Olykor úgy érezte, szétrobban, ha egy felnőttnek nem öntheti ki a szívét. Igazgatónője, Miss Maxwell-Brown ilyen nő volt, és magánbeszélgetések során időnként elég világosan célzott arra, hogy ha Lucynak kedve támadna beszélgetni, szívesen meghallgatja. De Lucyt visszatartotta született zárkózottsága és valami fárasztó lojalitás. Igaz, attól is félt, hogy olyan sajnálatot ébreszt maga iránt, mintha árva volna. – Nem, minden rendben – erősködött ilyenkor. – Tényleg nincs semmi bajom. – És Miss Maxwell-Brown, ha vonakodva is, de nem faggatta tovább.
Aznap, pénteken háromnegyed tizenkettőkor épp végzett a tanulással – reggeli óta csak ezzel foglalkozott -, és a naplójába írt. Bőrkötéses, vaskos könyv volt, akár egy biblia, rajta zár és hozzá kis kulcs. Sima, vastag lapjaira élvezet volt írni. Cornwallból kapta ajándékba. Boldog karácsonyt kívánunk, Lucy – Nagyapa, Serena, Amy és Ben – ez állt az előzéklapján.
Kedves volt tőlük, hogy soha nem feledkeztek meg a karácsonyról vagy a születésnapjáról, annál is inkább, mert Lucy még pici volt, amikor az a bizonyos házasság is zátonyra futott, és nem emlékezett már Jeffrey Suttonra, meg persze Serenát, Amyt és Bent sem látta még. Élete legkilátástalanabb pillanataiban, ágyában fekve róluk ábrándozott, álmokat szőtt, hogy milyen is lenne, ha meghívnák magukhoz, vagy – ami még délibábosabbnak tetszett – milyen lenne, ha nagyi és mami elengednék Cornwallba. Gondolatban eltervezett mindent. Taxival a Paddingtonra, aztán a vonatutazás, valahol egyszer csak feltűnik egy pálmafa meg a kék tenger, házhoz hajtanak, ahol csodálatos kert van, valahol a közelben ott a strand, és hálószobája ablakán befúj a friss tengeri szél. És Ben meg Amy olyanok lennének, mintha a testvérei volnának.
Lucy azóta vezetett naplót, hogy megkapta. Nem annyira napló volt, mint inkább jegyzetfüzet, mert nem voltak benne dátumok, csak szép tiszta oldalak, amikre fel lehetett írni a dátumot, s alá azt, hogy aznap az ember mit csinált. Néha kevés feljegyeznivalója volt, máskor – ha osztálytársaival moziban volt, vagy hangversenyen – sok emlékezetes pillanatot örökíthetett meg, és három-négy oldalt is teleírt. A vastag merített papíron az írás – legjobb tollával – sok örömet szerzett Lucynak. Szenvedélyesen imádta a jegyzetfüzeteket, tollakat, papírt, a tinta illatát, az írás összes kellékét. Boldog volt, ha betérhetett egy írószerboltba, és ritkán lépett úgy ki, hogy ne vett volna legalább egy doboz színes gemkapcsot, egy csomag képeslapot vagy új piros betétes golyóstollat.
Mami ma reggel elment az utazási irodába, írta. Mindjárt reggeli után. Karácsony, Bournemouth és Florida miatt nagyi és ő már alig szólnák egymáshoz. Bárcsak felfognák, mennyire gyűlölnék Floridába menni! Képtelenség egész, nap egy medencében pancsolni, és annyira Randallért sem rajongok, sem a fagyiért, sem a videofilmekért.
A napló majdnem olyan volt, mintha valakinek elmondaná a gondolatait, de azért persze egy bizalmas barát jobb lett volna. Letette a tollát, és kinézett a könnyű tüllfüggönyön túli szürke világra. Carrie-re gondolt, mami húgára, remek nagynénjére. Carrie szuper lenne, gondolta, mert felnőtt módra beszélget vele, és mindig izgalmas, új dolgokat lehet vele csinálni. Mielőtt Carrie elment volna Ausztriába, hogy aztán soha többé ne jöjjön vissza, Lucy benne látta megmentőjét, aki különleges élményekkel kápráztatta el: elvitte az operába a La Fille Mal Gardée-ra vagy az első szép tavaszi napon Kew Gardensbe. Carrie-vel még a Nemzeti Történeti Múzeum is érdekes és mulatságos volt. Egyszer végighajóztak a Temzén a Tower hídig, a fedélzeten ebédeltek, és a hajóról London – napsütésben fürdő tornyaival és hegyes templomcsúcsaival – ismeretlen város képét mutatta.
Felvette a tollát. Nem bántam volna, ha papival és Marilynnel kell töltenem a karácsonyt, de ők síelni mennek. Marilyn azt mondta, hogy ezt már régen megígérték a barátaiknak. Tudom, hogy papi elhalasztotta volna, de Marilyn nem hagyta. Amúgy sem tudom, mi a pláne a karácsonyban, és miért csapnak körülötte akkora hűhót. Ma délután egyébként Emma Forbesszal megyek moziba, aztán náluk uzsonnázom.
Míg Lucy a szobájában volt, tanult, vagy mint most, a naplójába írt, az ajtón túl nagyanyja élte a maga jól berendezett életét. Délelőtt néha csengett a telefon, és Lucy hallotta, hogy nagyanyja halkan beszél valakivel. Egy órája csengettek, látogató érkezett, és amint Lucy végzett a franciával, hallotta a folyosó végén lévő nappaliból kiszűrődő hangokat. Fogalma sem volt, ki lehet, és különösebben nem is érdekelte. Biztos nagyi valamelyik unalmas barátnője. Végül csikorogva feljött a lift, megállt, zörgött a zárban a kulcs, és Lucy tudta, hogy anyja jött vissza az utazási irodából.
Az a legrémesebb, gondolta, hogy hiába tiltakozott mostanáig Florida ellen, nem lehet biztos benne, hogy mami elkeseredésében nem váltott-e mégis két jegyet, és akkor – bármennyire nem akar is – mami elcipelné magával. Végtére is tizennégy évesen nem sokat tehet ellene, kivéve, hogy két hétig duzzog, és utálja az ott-tartózkodás minden percét, remélve, hogy mások kedvét is elrontja. Ebben nagy mester volt, és anyja tudta is róla, de a csüggesztő kilátás attól még megmaradt. Felemelte a fejét, és mint egy kutya, a fülét hegyezte, de a léptek elhaladtak az ajtaja előtt, a nappali irányába. Nyílt az ajtó, becsukódott, megint beszélgetést hallott. Behunyta a szemét, és azt kívánta, bárcsak ne is hallana.
Csekély vigasz, de a harmadik személy, akárki is a látogató, megakadályozza, hogy egymás torkának essenek, legalábbis egy időre. Lucy leste, mi történik. Öt percig nyugalom volt. Aztán megint nyílt és csukódott a nappali ajtaja, és léptek közeledtek. Lucy becsukta a naplóját, rákönyökölt, és fejét elfordítva az ajtógombot figyelte. Biztos az anyja, hogy Floridával kapcsolatos legfrissebb híreit elújságolja. Lucyt hirtelen rosszullét környékezte a rátörő balsejtelemtől. Halk kopogást hallott, és azonnal tudta, hogy nem az anyja jött, mert ő sosem kopogott, csak berontott, és megzavarta egyedüllétét vagy azt, amit Lucy éppen csinált.
Kopogáskor Miss Maxwell-Brown mindig kiszólt, hogy
,Tessék!", de mielőtt Lucy kinyöghette volna ezt a szót, valaki óvatosan benyitott, és bedugta a fejét.
– Zavarok? – Mosolygó arc. Nem az anyja. Nem is nagyi. Nem nagyi valamelyik ismerőse. Hanem...
Carrie. Carrie? Épp most gondolt rá, és most itt van, az ajtajában, nem Ausztriában, ahol Lucy elképzelése szerint lennie kellett volna, hogy ragyogó síutakon, luxusszállókban élvezze az életet. Carrie. Régen hosszú haja volt, de most rövidre vágatta, nagyon sovány, napbarnított, és olyan magas, mint amilyenre Lucy emlékezett.
Carrie. Lucynak a megdöbbenéstől elállt a szava. Vegyes érzések kavarogtak benne. Meglepetés és mérhetetlen öröm, hogy egy ilyen előre nem látott csodálatos esemény bekövetkezhet. Carrie. Érezte, hogy arcát forró pír önti el a boldogságtól. Ilyen nagyszerű dolog nem történik vele túl gyakran, gondolta, és most nem tudta, mit mondjon. Ösztöne azt súgta, ugorjon fel, és vesse magát Carrie karjai közé, de ezt talán Carrie szörnyen gyerekesnek találná. Talán...
– Ne mereszd úgy a szemed – szólt rá Carrie. – Tényleg én vagyok.
Lucy lassan felállt. – Jesszusom – nyögte ki végül. 
Carrie bejött, és halkan becsukta maga mögött az ajtót. – Meglepődtél?
– De mennyire. Nem sejtettem. Régóta itt vagy?
– Egy órája. Mamival beszélgettem.
– Nem úgy értem. Londonban.
– Egy hete.
– Nem tudtam.
– Más se. Nem baj, most már tudod. – Lehajolt, és arcon csókolta a kislányt. Carrie mesés illatot árasztott. – De nagyot nőttél. Hülyeség ilyet mondani, tudom. Kétrét kellett régen görnyednem, hogy megpusziljalak. – Carrie körülnézett. – Milyen csinos szobád van. Régen nagyon lehangoló volt. És micsoda rend van! Tavaszi nagytakarítást tartottál?
– Nem ma reggel. A szobát nagyi csinálta nekem. De engedte, hogy én válasszam ki a színeket.
– Tökéletes. Nagyon napfényes. – Az ágy mellett kis kék karosszék volt, Carrie ide ült le, hosszú lábát kinyújtotta, csinos csizmás lábát bokában keresztezte. – Dolgoztál?
– Igen. Leckét írtam. – Lucy felvette a naplóját, és titkon egy fiókba csúsztatta, majd forgószékén nagynénje felé fordult. – Mikor jöttél vissza?
– Mondtam már. Egy hete. Mindannyiótokkal tudattam volna, de kicsit váratlanul, sietve történt minden.
– Mennyi időre jöttél?
– Végleg. Otthagytam a síállást. E percben fedél és állás nélkül vagyok, de nem számít. Hogy mennek a dolgaid?
Lucy vállat vont. – Rendben.
– Válság érződik a levegőben. Vagy talán már le is csengett. Szegény gyerek, biztos azon rágódsz, mi lesz most.
Carrie-re jellemző, gondolta Lucy, és ezért hála töltötte el. Mindig is egyenes volt, nem kerülgette a kínos kérdéseket, bármilyen dilemma esetén rögtön a lényegre tapintott. Lucynak nagy kő esett le a szívéről, és most már elég erősnek érezte magát ahhoz is, hogy megkérdezze: – Ugye, mami nem vett két jegyet Floridába?
– Bántad volna?
– Szörnyen.
Carrie felkacagott. – Ne aggódj, egyedül megy. Ezt a kis csatát tehát megnyerted. Nem akármilyen harc lehetett.
– Azt hiszed, butaság, hogy nem akartam vele menni?
– Nem, szerintem maximálisan igazad volt. Minek elefántot játszani, nem kívánt harmadik lenni. Nicolának is jobb, ha egyedül megy. Csakhogy ezzel gondok merülnek fel.
– Úgy érted, a karácsony miatt?
– Nem a karácsony, hanem temiattad. Neked mihez lenne kedved? Lefogadom, ezt a kérdést senki sem tette fel neked.
– Nem igazán.
– Felvetettem apádat, de úgy fest, hogy Marilynnel meg a barátaikkal a sípályákat veszik célba.
– Nem akarok velük menni. Marilyn nem kedvel, síelni még sosem voltam, így nem lenne valami szórakoztató.
– Nincsenek kellemes barátnőid, kellemes anyukákkal, akikhez elmehetnél az ünnepekre?
Lucyt kínosan érintette a kérdés, mert nem voltak. Iskolatársnői persze szép számmal akadtak, de nem volt kebelbarátnője, senki, akinek igazi anyukája lett volna. Legjobb barátnőjének Emma Forbes számított, de Emma anyja egy képeslap szerkesztője volt, aki folyton megbeszélésekre rohangált. Lucy alig ismerte, Emma pedig kénytelen volt korán függetlenné válni, és társasági életét megszervezni a magánál hordott kulcs és egy svéd au pair lány segítségével. Pusmogásaik és nevetgéléseik ellenére Emma egyszer sem említette a karácsonyt.
Carrie várt. Sötét szemét figyelmesen szegezte Lucyra, tekintete csupa jóság volt. – Megfordult a fejemben, hogy esetleg elmehetnék Cornwallba – szólalt meg Lucy. – Nagyapához. Csak hát sosem jártam még ott, még csak nem is emlékszem rá, és még Serenát, Amyt és Bent sem ismerem. Nagyi mindig olyan utálatos volt nagyapával kapcsolatban, nem beszélt róluk, nem is említette a nevüket, de azt gondoltam, hogy talán ha nincs más választási lehetősége, akkor elenged.
– Szívesen mennél?
– Igen, azt hiszem, jó lenne. Csak hát még sosem voltam... – Hangja elhalkult. – És talán nem is örülnének nekem.
– Szerintem nagyszerű ötlet – helyeselt Carrie – , és egy nap el is kellene menned. De nem idén karácsonykor, mert amikor visszajöttem Ausztriából, felhívtam Jeffreyt, és tudom, hogy csordultig lesz a ház. Amúgy is kicsi a házuk, sőt egész apró, és még a padláson is vendégek lesznek.
Lucy reménye lelohadt. – Értem... Valójában nem számít...
– De egy nap okvetlen menj el hozzájuk. Mondjuk tavasszal. Nagyon örülnének, ha ellátogatnál hozzájuk, és te is megszeretnéd őket. De most valami mást kell kifundálnunk.
Többes szám. – Nekünk?
– Nekünk hát. Neked és nekem. A két árvának. Mit csináljunk?
– Mármint karácsonykor?
– Akkor bizony.
– Londonban?
– London elég unalmas, nem gondolod? Talán le kellene mennünk valahova.
– De hova?
Erre nem volt válasz. Egymásra néztek, aztán Carrie felállt, az ablakhoz ment, elhúzta a tüllfüggönyt, és kinézett a három emelettel lejjebb elébe táruló lehangoló udvarra. – Van egy ötletem – mondta végül. – Most jutott eszembe. – Visszaejtette a függönyt, megfordult, és Lucy asztalának a szélére ült. – Hallottál már Elfrida Phippsről?
Lucy a fejét rázta, és kíváncsian várta a folytatást.
– Fantasztikus nő. Jeffrey unokatestvére. Nagyid sosem állhatta, mert Elfrida elég vad életet élt; kétes egzisztenciának tekintette, mert színésznő volt, és mindig rengeteg barátja meg férje volt. Úgy is mondhatnánk, hogy nem volt sok közös bennük, és nagyi mélységesen elítélte Elfridát. De én világéletemben nagyon szerettem, és amikor Oxfordba jártam, kezdtem gyakrabban látogatni, és pompásan összebarátkoztunk.
– Hány éves?
– Ó, ezer. Hatvan fölött van. De szórakoztatóbb, mint bárki, akit ismerek.
– Hol lakik?
– Azelőtt Londonban lakott, de aztán a... nos, nem a férje, de valaki, akit nagyon szeretett... meghalt, és akkor leköltözött vidékre. Egyszer nagyon régen beteg volt, tudod, megműtötték, és otthon lábadozott, én meg ápoltam, míg jobban nem lett, és azóta tartjuk a kapcsolatot. Most egy kis hampshire-i faluban él, azt mondja, a ház picurka, de nekem meg neked biztos akad benne hely. És ha nincs is, Elfrida majd csinál. Mit gondolsz, jó ötlet? Belevágjunk?
– Te és én?
– És Elfrida.
– Két hétre?
– Persze.
– Nem zavarjuk?
– Az utolsó fillérem teszem rá, hogy kapva kap rajta.
– Hogy kérdezed meg tőle?
– Felhívom. Megvan a száma.
– Most?
– Nem, dehogy most. Amint visszaérek Putneyba. Nem akarjuk, ugye, hogy a többiek értesüljenek a terveinkről, mielőtt mindent el nem rendeztünk. Akkor aztán kész helyzet elé állítjuk őket.
– És ha mégsem lát minket szívesen karácsonyra...
– Nem szabad ilyen negatívan gondolkodnunk. Legyünk pozitívak! De most egy szót se szólj róla. Legyen ez a mi titkunk. – Carrie feltolta kasmírpulóvere ujját, és órájára pillantott. – Szent ég, mindjárt egy óra. Éhen halok, te nem? Nagyi azt mondta, levessel és pástétommal vendégel meg minket, de tartok tőle, az nekem nem elég laktató. Mi lenne, ha elvinnélek benneteket ebédelni? Van itt a közelben valami vidám és olcsó hely?
– Rosetti. Ötpercnyire.
– Olasz?
– Spagetti meg hasonlók.
– A kedvencem. Mit szólsz hozzá? Menjünk, szedjük össze anyáinkat, és közöljük velük, hogy meghívtuk őket ebédre.
Lucynak eszébe jutott Emma. – Ma délután egy barátnőmmel moziba készültünk. Fél háromkor találkozom vele.
– Hogy mész oda?
– Metróval.
– Nem gond. Megebédelünk, aztán befizetlek egy taxira. Nem késhetsz el.
Egyre szebb lett. Éttermi ebéd és taxi! Lucynak az is megfordult a fejében, hogy az Ausztriából frissen visszatért Carrie esetleg meggazdagodott. Úgy néz ki: szép ruha, csillogó hajfürt, ragyogó arcfesték... mint nagyi kedvenc lapjában, a Vogue-ban bőr- és szőrmecsodákban pózoló csontsovány modellek. Hirtelen úgy érezte, mintha egy hideg, sötét sarokból melengető napsütésbe ért volna. Megkönnyebbülés, szabadulás a gondtól, és visszakapta Carrie-t, aki mint jótékony szellem egyszerre mindent rendbe tesz. Lucy elszörnyedve tapasztalta, hogy érzései nevetséges könnyeket csalnak a szemébe, és elkámpicsorodik, mint egy kisbaba. – Jaj, Carrie...
– Hahó, el ne sírd magad. Nincs miért. Nagyszerűen mulatunk majd. – Kitárta a karját, és Lucy nagynénjének dőlve állt, arcát a puha kasmírhoz szorította, és beszívta Carrie illatát. Testi mivoltában, valóban itt van! Szerencsére az ostoba könnyek, mielőtt kicsordultak volna, felszívódtak,
Lucy előhalászott egy zsebkendőt, és erőteljesen kifújta az orrát. – Sajnálom.
– Nincs mit. Moss gyorsan arcot, keress egy kabátot vagy valamit, addig én közlöm a kellemes hírt a többiekkel.
– Csak az ebédről?
– Csakis. A terveinkről egy hangot sem, amíg mindent el nem rendeztünk. Az csak a mi kettőnk titka.
Dodie-t a kis konyhában találta: kedvetlenül tüsténkedett, hogy elkészítse az ígért egyszerű ebédet. Már megterített, és most egy leveskonzerv kinyitásához fogott.
– Hagyd csak – mondta Carrie.
Dodie elképedve fordult kisebbik lánya felé. – Miért? – kérdezte. Csinosan kiöltözve, kosztümjében, tökéletes frizurájával oda nem illőnek tűnt a konyhában. Még kötényt sem kötött, a konzervet karnyújtásnyira tartotta, mintha attól félt volna, hogy a konzervnyitó megharapja.
– Mert mind elmegyünk ebédelni. Meghívlak benneteket. Lucyval úgy véltük, ideje kicsit kényeztetnünk magunkat. Valami Rosetti nevű helyet javasolt. Megfelel?
– Háát... nem is tudom... igen. – Dodie hangjában kétség bujkált. – Azt hittem, levesben és húspástétomban egyeztünk meg. Itt, nálam.
– Igazad van. Ebben egyeztünk meg. De néha meggondolhatjuk magunkat.
– Mindjárt egy. Kapunk még asztalt?
– Miért is ne? Volna kedved felhívni őket? Tudod a számot?
– Azt hiszem, igen.
– Akkor menj, hívd fel őket. És tedd el a konzervet vacsorára. Nicola merre van?
– A nappaliban.
– Duzzog?
– Nem. Elégedett önmagával.
– Kössünk egyezséget. Ebédnél egy szót se Floridáról. Lucy eleget kínlódott.
– Nos, én még többet.
Carrie egy fotelban terpeszkedve talált rá Nicolára. Az új Harpers and Queent lapozgatta, amit az utazási irodából hazafelé jövet vett. – Új ruhatárat tervezgetsz a floridai úthoz?
Nicola becsukta a lapot, és a földre ejtette. – Tudom, mit gondolsz rólam, Carrie, de fütyülök rá.
– Minek törődnél bármivel is? Miért ne mennél el, ha ahhoz van kedved?
– Tényleg ez a véleményed?
– Bármi jobb, mint itt tétlenkedni, viszályt szítani, és sértődötten járni-kelni.
– Köszönöm.
– Jaj, Nicola... – Carrie leült a fotel karfájára. – Kössünk békét. Elmegyünk ebédelni. Ez felvidít majd mindannyiunkat. És nem beszélünk Floridáról vagy Bournemouthról vagy karácsonyról.
– Lucy ötlete volt?
– Dehogy, az enyém. Egyébként gratulálok. Édes gyerek, nagyon jó természetű, amit ritkán lehet egy tizennégy évesről elmondani. Nagyszerűen nevelted fel.
– Nos... – Nicola erre nem volt felkészülve, és nem tudott mit mondani, csak egy fanyar mosolyra tellett tőle. – Köszönöm – mondta végül, majd sietve hozzátette: – De azért nem volt könnyű.
– A gyereknevelés soha nem az. Bár nekem gőzöm sincs róla. No gyere, kapd össze magad. Mami most hívja az éttermet, hogy asztalt foglaljon. És Lucyval hatalmas tál carbonarát falunk be.
Anyjuk kandallója fölött aranykeretes velencei tükör lógott, ami visszatükrözte az egybenyitott szobák bájos harmóniáját. Nicola a tükörhöz lépett, megnézte benne magát, megigazgatta a haját, kisujját végighúzta kirúzsozott száján. Tekintete a tükörben találkozott Carrie-ével. – Azért egy gond még maradt, nem? – kérdezte.
– Majd arra is keresek megoldást.
– Tulajdonképpen miért jöttél vissza Ausztriából, Carrie? Carrie vállat vont. – A, semmi különös. Pillanatnyi szeszély.
– Nos, bármiért is, hálás vagyok. – Nicola műszőrme kabátjáért nyúlt, de aztán minden elrontott azzal, amit utána mondott: – Legalább könnyítesz a rám nehezedő nyomáson.
Az ebéd briliáns ötletnek hangzott. Dodie és Nicola élvezték, hogy étteremben ebédelhetnek, és már attól felvidultak, hogy a kis társaság megtette a Farnham Courttól a Rosettiig vezető rövid utat. A szürke decemberi idő jó ürügy volt arra, hogy Dodie felvehesse új, fekete szőrmeszegélyes kabátját, és amikor elsőnek belépett a meleg és étvágygerjesztő illatokkal teli étterembe, elbájoló és mosolygó olaszok sereglettek köré, hogy elvegyék kabátját, Dodie mindjárt csinosnak és fontosnak érezte magát. Kicsi étterem volt, már többen bokszokban megbújva ebédeltek, de nekik fenntartottak egy sarokasztalt, és amint helyet foglaltak, Carrie azonnal italt rendelt: anyjának és Nicolának gint tonikkal, Lucynak kólát, magának egy Tio Pepét. Aztán kiválasztotta az ebédhez illő bort is. Az alkoholtól oldódott a feszültség, az étterem kellemes hangulata elzsongította őket, és ha eleven nem is, de a beszélgetés végre könnyedebb lett.
Végtére is sok éve nem találkoztak, és sok pletyka várt megbeszélésre. Régi barátok, ismerősök, távoli rokonok. Carrie meghallgatta Dodie földközi-tengeri úti beszámolóit, egy kis görög szigetet, amibe Dodie egészen beleszeretett. – Az az álmom, hogy egyszer házat építek ott. – Carrie a kérdésekre elmesélte, milyen volt Oberbeuren, milyen mesések nyáron a hegyek, amikor kirándulók szállnak meg a nagy hotelban, a télen havas lejtők harsány zöld legelők lesznek, ahol tehenek legelnek, és a kristálytiszta levegőben kolomp hangja száll.
Dodie és Nicola betartották az ígéretüket, és egy szóval sem említették a karácsonyt, Floridát vagy Bournemoutht.
Mire a kávéval is végeztek és Carrie rendezte a számlát, Lucynak már mennie kellett. Az egyik készséges pincér kiment, kiállt a járdára, hosszú fehér köténye lobogott a jeges szélben, és amikor meglátott egy szabad taxit, leintette. Carrie pénzt nyomott Lucy kezébe, aztán mind kikísérték, és nézték, ahogy beszáll. A kislány az ülés szélén kuporogva letekerte az ablakot.
– Carrie, még meg sem köszöntem. Csodás volt.
– Örülök, hogy élvezted. Mulass jól a moziban. Majd hívlak.
– Ne sokára.
– Amint lehet. Egy perccel sem később.
Nicola gyakorlatiasabb volt. – Mikorra leszel otthon, Lucy?
– Hét körül.
– Vigyázz magadra.
– Igen.
A taxi elindult, ők meg álltak és néztek utána, aztán megfordultak, és lassan sétáltak a folyó felé. A Farnham Roadnál megálltak búcsúzkodni.
– Végtelenül felvidítottál minket. – A bőséges finom ételtől és alkoholtól jókedvre derült Dodie úgy vélte, ideje kegyesnek mutatkoznia. – Milyen jó, hogy megint itthon vagy. Ne tűnj el. És tudasd velünk, mit tervezel.
– Persze. Szia, mami. – Futó csókot lehelt anyja arcára. – Szia, Nicola. Látlak még, mielőtt elutazol?
– Ó, biztosan, majd kereslek. Kösz az ebédet.
– Ha mégse találkoznánk, érezd nagyon jól magad.
– Ez minden vágyam.
Elváltak egymástól. Carrie utánuk nézett. Két nevetségesen egyforma asszony, akik saját ügyeikbe, gondjaikba zárkóznak. Nem változtak semmit. Megfordult, és elgondolkodva sétált, de csak a Putney híd közepén jutott eszébe a cédula, amit Sarah a konyhaasztalon hagyott. Arca nedves lett és piros a keleti széltől. Valami zöldséget kell vennie vacsorára, és Lapsang Souchong teát. Putney High Streeten félúton betért egy pakisztáni fűszereshez, vett karfiolt, póréhagymát és apró újkrumplit. Vett persze teát is, meg egy ízes barna kenyeret, a vacsorához pár üveg Jacobs Creek bort. A pénztárban álló csinos fiatalember mindent papírzacskóba csomagolt, és elvette a pénzt.
– Istenem, ez aztán a pocsék idő! – mondta. – Öröm lesz hazaérni.
Carrie helyeselt, megköszönt mindent, és kiment a lassan sötétedő tél közepi felhős délutánba. A kocsik már felgyújtották reflektoraikat, a kirakatokból fényes négyszögek vetültek a nedves járdára. Mire Lumleyba ért, a kis sorházhoz, Carrie keze összefagyott, és fájdalmas volt lehúznia a kesztyűjét, a kulccsal babrálnia. A hallban villanyt gyújtott, kikapcsolta a riasztót, és hálásan hagyta, hogy átjárja a meleg. Bement a konyhába, letette az asztalra a bevásárlószatyrot, aztán anélkül, hogy levette volna a kabátját, vizet engedett a teáskannába, és bekapcsolta. Behúzta a kék-fehér kockás függönyt, kicsomagolta, amit vásárolt, és addigra felforrt a teavíz is. Csinált magának egy bögre teát. Végül levette a kabátját, egy széktámlára akasztotta, megkereste a táskáját, abban a noteszát, és letelepedett a telefon mellé.
Elfrida Phipps, Poulton's Row, Dibton. Carrie felemelte a kagylót, beütötte a telefonszámot. Hallotta a kettős csöngetést, és várt. Hosszan várt, de senki sem vette fel a kagylót, és kézenfekvőnek tűnt, hogy Elfrida sosem jutott el addig, hogy üzenetrögzítőt vegyen. Elmehetett valahova. Carrie végül letette a kagylót, megitta a teáját, felment az emeletre, beakasztotta kabátját a helyére, cipőt váltott. Aztán megint lement a földszintre, behúzta a nappaliban is a függönyt, és begyújtott a kandallóba. Utána visszament a konyhába, és újra próbálkozott a telefonnal. Megint semmi. Meghámozta a burgonyát, megtisztította a karfiolt, csirkemellet marinírozott, és harmadszor is felhívta Elfridát. A sikertelenség enyhe aggodalmat ébresztett benne. Elvégre régen nem beszéltek. Elfrida sosem volt nagy levélíró, jobban szeretett telefonálni, de azért mindig meg lehetett találni. Iszonyú gondolat, de talán meghalt? Az eshetőség váratlanul érte Carrie-t, de aztán mégis felülkerekedett józan esze: ha bármi is történt volna Elfridával, Jeffrey biztos értesítette volna.
Jeffrey. Felhívja az apját! Jeffrey biztos tudja, hol van Elfrida. Emblói számát Carrie betéve tudta, ezért gyorsan felemelte megint a kagylót, és beütötte apja számát. Ezúttal sikerült: apja csaknem azonnal beleszólt a kagylóba:
– Jeffrey Sutton.
– Itt Carrie, Jeffrey.
– Drága kislányom! Hogy vagy?
– Kitűnően. Csak kicsit fázom.
– Ugye, milyen rémes idő? Foggal-körömmel kapaszkodunk a sziklába, nehogy lefújjon a szél.
– Hogy van Serena, Ben és Amy?
– Jól. Serena kocsival ment értük az iskolába. Csendes magányban ülök, és csekkeket töltök ki, számlákat fizetek. Mit tehetek érted?
– Van egy perced, hogy beszélgessünk?
– Milyen hosszú perc?
– Mondjuk egy óra.
– Az istenért, mi baj?
– Elfridát keresem. A dibtoni számon hívtam, de nem veszi fel a kagylót.
– Mert nincs ott.
– Nincs?!
– Skóciában van.
– Mit művel ott?
– A múlt hónapban utazott el. Azóta ott van.
– Miért nem mondtad múlt héten, amikor felhívtalak?
– Más, fontosabb megbeszélnivalóink akadtak. Mint például te.
– Hát igen. – Carrie elrestellte magát. – Bocsáss meg. Sajnálom.
– Nem tudtam, hogy Elfrida tartózkodási helye annyira lényeges számodra.
– Nos, az lett. Miért ment Skóciába?
– Hosszú történet – kezdte Jeffrey, aztán beszámolt mindenről. Hogy Dibtonban Elfridának voltak barátai. Egy Blundell nevű család. Rendkívül szívélyesen fogadták Elfridát, és Elfrida nagyon megszerette őket. Aztán szörnyű tragédia történt: Mrs. Blundell és a kislánya egy pokoli autóbalesetben életüket vesztették. A lesújtott Mr. Blundell elhagyta Dibtont, és Skóciába ment, ahol a jelek szerint valami kis háza van. Elfrida pedig vele tartott.
A rémtörténet hallgatása közben Carrie-n egyre nagyobb elképedés lett úrrá. Jól ismerte Elfridát. Tudta, hogy jószívű, meggondolatlan, soha nem gondol a holnappal. De ez akkor is hebehurgya elhatározásnak tűnt.
Kimondta az első gondolatot, ami eszébe jutott: – Szerelmes ebbe a férfiba?
– Fogalmam sincs, Carrie. Nem igazán tudom, mi folyik itt. Elmondott mindent a telefonban, de inkább kétségbeesettnek, mint feldobottnak tűnt.
– Ez esetben nem szerelmes belé. Csak segítőkész.
– Nekem azt mondta, hogy a férfi arra kérte, tartson vele, társaságnak és vigasznak, és Elfrida beleegyezett.
– Kíváncsi vagyok, miféle vigaszra gondolt.
– Másnap indultak kocsival; a hosszú utat szakaszosan tették meg.
– És Skóciában merrefelé vannak?
– Sutherlandban. A messzi északon. Valahol megvan a cím és a telefonszám is. Nem akartam, hogy Elfrida eltűnjön az esthomályban anélkül, hogy bárki is tudná, hol van.
– Hívott azóta, hogy odaértek?
– Nem. Gondolom, máson jár az esze.
Milyen kiábrándító, gondolta Carrie. – Ó, a fenébe is.
– Minek kellett volna?
– Nagy szükségem lett volna Elfridára. El akartam érni. Hogy beszéljek vele.
– Valami gond van?
– Úgy is mondhatnánk.
– Veled?
– Nem. Nem velem. Az unokáddal, Lucy Wesleyvel.
– Magyarázd el.
Most Carrie-n volt a sor, hogy mindent elmeséljen. Hogy a lehető legkevesebb szóval megvilágítsa apja előtt a Farnham Court-i reménytelen helyzetet. Beszélt Nicoláról, aki elrepül Floridába, hogy új amerikai barátjával töltse a karácsonyt. Lucyról, aki nem hajlandó vele menni. Dodie-ról, aki nem akar Lucyra vigyázni, hanem helyette előkelő, ünnepi hangulatú heteket akar eltölteni a bournemouthi Palota szállóban. És sem Nicola, sem Dodie nem hajlandó kompromisszumot kötni, sem egy centit is engedni.
– Szóval sakk-matt – fejezte be Carrie.
– És mi a helyzet Lucy apjával?
– Síelni megy. Nem akarja magához venni Lucyt. Az egész rettenetesen kegyetlen, pedig Lucy olyan aranyos kislány, igazán jobbat érdemel. Én szívesen befogadnám karácsonyra, de se házam, se állásom, ezért gondoltam Elfridára.
– Hozzánk kellene jönnötök – hallatszott Jeffrey bűntudattól áthatott válasza, és Carrie sietve megnyugtatta.
–Emblóba semmiképp sem mehetünk, Jeffrey. Tudom, hogy nincs hely, és ez nem lenne tisztességes Serenával szemben.
– Akkor miért nem hívod fel Elfridát Skóciában? Legfeljebb nemet mond, és különben is boldog lesz, hogy beszélhet veled. Saját szavaival hallhatod Mr. Blundell egész történetét, és akkor sokkal inkább képben leszel.
Carrie habozott. – Nem leszek tolakodó?
– Nem hiszem.
– Nagyon régóta nem láttam Elfridát, és nem is beszéltem vele.
– Annál inkább hívd fel. Várj, ne tedd le a telefont, mindjárt megkeresem a telefonszámát és a címét. Valahova ide tettem...
Carrie várt. Halk hangokat hallott, fiókhúzogatást és csapkodást, papírzörgést. Micsoda hülye ötlet, gondolta magában. Kizárt, hogy olyan messzire utazzunk karácsonyra. Aztán, egy másik hang ráfelelt: Miért is ne?
– Carrie? – szólt bele apja ismét a telefonba. – Van nálad ceruza és papír? – Carrie gyorsan körbematatott, megtalálta Sarah bevásárlólistáját és egy kék-fehér köcsögbe dugott golyóstollat. – Mondom a telefonszámot. – Carrie leírta. – És most a címet. Intéző-lak, Creagan, Sutherland.
– Nagyon előkelően hangzik.
– Tartok tőle, hogy nem az.
– Hogy betűzöd a Creagant? Apja lebetűzte.
– Talán inkább levelet kellene írnom. – Carrie kezdte elveszteni a hidegvérét.
– Suta érv. És különben is sokáig tartana. Hívd fel. Most azonnal. Beszélj Elfridával. És Carrie...
– Igen?
– Mondd meg neki, hogy csókoltatom.

OSCAR
December 8-a, péntek

Tél dereka, idegen föld. A széltől fehérre sikált ég alatt monoton táj. A part felé lejtő hegytetőket már jeges hó fedi, a hó egybeolvad a felhőkkel, így a csúcsokat már nem látni, lefátyolozva, homályosan vesznek el, mintha a bánatos ég magába fogadta volna őket.
Idegen volt, mert Oscar sosem emlékezett erre a tájra. Gyerekkorában nyaranta látogatta meg Corrydale-ben a nagyanyját, és abban az évszakban ilyen fent északon még este tízkor vagy tizenegykor is világos volt, és lefekvéskor a fák árnyéka hosszan nyúlt el az aranyló, napsütötte pázsiton.
Oscar Horace-szal sétált. Ebéd után indult el a házból, vastag botot fogott, amire támaszkodhatott, a hidegtől báránybőrrel bélelt kabát védte, és mélyen homlokába húzta régi tweedsapkáját. Strapabíró, kifejezetten sétához való bakancsot vett fel, és amint elhagyta a kisvárost és felkapaszkodott a domboldalon a golfpálya fölötti kapuhoz, kicsit gyorsabb tempóban tudott haladni, így nemsokára már nem is fázott, és érezte, hogy a gyapjúrétegek alatt átmelegszik a teste, gyorsabban ver a szíve.
Horace vidáman szaladt előtte, mutatta az utat a golfpálya mögött magasan, sünzanótbokrok között kanyargó ösvényen. Úgy egy mérföld múlva az ösvény átvezetett egy kerítésátjárón, aztán egy régen nem használt vasúti sín mellett haladt, amelyen egykor Londonból jöttek a vonatok. Oscar a kis szárnyvonalat követve baktatott vissza Creaganba, és sokszor kellett szintbeli kereszteződéseken, kapukon átkelnie.
A tenger jobbra feküdt, a golfpályán és a dűnéken túl. A téli égbolt alatt vigasztalanul, acélkéken terült el, az apály miatt messzire behúzódott. Oscar megállt és hallgatózott, hallgatta a parton megtörő, szél hajtotta hullámokat és a sirályok rikoltását. Miközben a sirályokat nézte, enyhe meglepődéssel figyelt fel arra, hogy néhány elszánt golfozó – a pázsitos golfpályán élénk ruhájú alakok, amint golfütőiket targoncán húzzák maguk után – még ebben az időben is kint van. Eszébe jutott, hogy amikor nagyanyja golfozott, mindig felfogadott egy ütőhordó „fiút", mégpedig mindig ugyanazt, egy Sandy nevű öreg semmirekellőt, aki a pázsit és a szabad tér minden kanyarulatát és veszélyét ismerte, és eszerint adott tanácsot a nagyanyjának. Sandy jobbára alkoholmámorban úszott, de amikor Mrs. McLennanak hordta az ütőit, egy színjózan bíró arckifejezésével sétált, és úgy is viselkedett.
A régi vasútvonal véget ért egy rekettyésben, és amikor Oscar megkerülte, látta, hogy a pálya végéhez ért, ahol fordul, a kilencedik elütési helyhez. Feltárult előtte a partvonal következő szakasza, egy újabb széles és sekély öböl, vízbe nyúló régi móló, körülötte földszintes halászkunyhók, egymáshoz bújva, ahogy megpróbálnak földhöz lapulva védekezni a széllel szemben.
A beszélgetés hangjai ekkor ütötték meg a fülét. Férfi kiáltott, aztán többen beszélgettek. Amikor elfordította a fejét, maga alatt négy férfit pillantott meg, akik az elütőhely felé igyekeztek. Oscar rögtön óvatossá vált, mert attól tartott, hogy egyikük Billicliffe őrnagy, és ha észreveszik, bemutatkozásra és barátságos csevejre kényszerítik. Oscar mozdulatlanul állt, remélte, hogy láthatatlan, de félelme szerencsére alaptalannak bizonyult. A toronymagas és sovány lábszárára tweed golfnadrágot húzó Billicliffe őrnagy nem volt a négyes csoportban. Oscar négy keménykötésű alakot látott, akik színes kabátot és vízhatlan nadrágot, fehér golfcipőt és széles ellenzős amerikai sapkát viseltek. Billicliffe sosem öltözne ilyen divatosan, gondolta.
Billicliffe őrnagy volt a legfőbb oka, hogy Oscar Creaganba érkezésük óta olyan ritkán mozdult ki. Elfrida noszogatására időnként átment az úton a szupermarketba, hogy feltöltse a megfogyatkozott sörkészletet, vagy egy kenyeret vegyen, és naponta elsétált az újságoshoz a Timesért és a Telegraphért. Sétái alkalmával mindig nagyon figyelt, nehogy Billicliffe rárontson, és harsány üdvözlettel azonnal rémes házába invitálja.
Elfrida túlzottnak érezte Oscar reakcióját. – Teljesen ártalmatlan, Oscar, csak egy buta öregember. Légy határozott vele, ha összetalálkoztok. Udvarias, de határozott.
– Halálosan untat.
– De életed végéig nem rejtőzködhetsz idebenn. Tiszta nevetség.
– Azért rejtőzöm idebenn, mert az időjárás, hogy mást ne mondjak, zord.
– Ugyan már. Egész szombaton leveleket gereblyéztél a kertben. Zuhogó esőben.
– Billicliffe nem tud bejönni a kertembe.
– De megláthatna a fal fölött. Ahhoz elég magas.
– Ne is mondj ilyeneket.
A séta Horace-szal volt Oscar első igazi kimerészkedése a város környékére, és azért indult el, mert hirtelen nyugtalanság töltötte el, valami ideges tettvágy, és fizikai szükségét érezte, hogy megmozgassa a lábait. Még az sem rettentette el, hogy esetleg összefut Billicliffe őrnaggyal, és különben is – amint arra Elfrida többször is rámutatott -, nem bujkálhat élete végéig a házban, és nem bújhat le a kanapé mögé, valahányszor megszólal a csengő.
Szerencsétlen helyzet volt. Billicliffe, Corrydale volt intézője volt az az ember, akinél letétbe helyezték az Intéző-lak kulcsát, és hogy a kulcshoz hozzájussanak, először őt kellett felkeresniük.
Az alkalom távolról sem volt megfelelő. A Hampshire-ből induló hosszú téli utazás végén, ami két napba telt, Oscar és Elfrida is teljesen kimerültek. Az Al-esen utaztak, küszködtek az esővel, a távolsági kamionokkal és a belső sávban száguldó mániákus autóvezetőkkel. Amikor átjutottak Skócia határán és kapaszkodni kezdtek a Soutrán, az esőből havas eső lett, majd hó, és egyre veszélyesebbé vált a vezetés.
Elfrida azt javasolta, hogy álljanak meg még egy éjszakára pihenni, de Oscar egyszerűen oda akart érni, ezért, ha keservesen is, de mentek tovább egyre északabbra, és Drumochter magaslatán a hó már hathüvelyknyi volt, és egy hatalmas pótkocsis kamion védelmező tömege mögött kúsztak előre, remélve, hogyha a katasztrófa bekövetkezik, legalább először a kamiont éri és nem őket.
Korán sötétedett, és az utolsó mérföldeket már éjszakai látási viszonyok között tették meg. Oscar ráadásul úgy találta, hogy emlékezete cserbenhagyja, összezavarták az új útrendszerek és kerülőutak, amiket azóta építettek, mióta kisfiúként utoljára itt járt.
– Miért kell mindennek megváltoznia? – panaszkodott nyafogva, miközben elemlámpa mellett próbált a térképen kiigazodni.
– Hogy jobb legyen – jelentette ki határozottan Elfrida. – Még szerencse, hogy nem egy egysávos úton kell bóklásznunk.
Végül átkeltek a Firtht átszelő új hídon.
– Régen a hegyeken át kellett megkerülni, ami legalább öt-mérföldes út volt a szárazföldön – emlékezett Oscar.
– No látja. Minden csak jobb lesz. Most merre?
– Balra kell fordulnunk, vissza kell térnünk nyugat felé a régi útra.
– Vajon meglesz-e még a régi út?
– Ha nem, akkor végünk.
De a régi út megvolt, és a sötétben lehajtottak a kétsávos gyorsforgalmi útról, és elindultak a vidék mélye felé. Elfrida kezdett nagyon kifáradni. Billicliffe házának felkutatása volt az utolsó, legkiborítóbb csepp a pohárban. – Az öreg Ferguson házában lakik – mondta Hector Oscarnak, amikor az útba igazítást kért tőle. – Valamikor főerdész volt. Biztos emlékszel rá. Fordulj be a főkapun, és menj az orrod után. Majd felhívom, és megmondom, hogy várjon.
De a sötétben valahogy elvesztették a távolságérzéküket, és elhaladtak a főkapu mellett, így Oscar már csak későn vette észre a jelzést: CORRYDALE VIDÉKI SZÁLLÓ, országos autóklub, királyi autóklub.
Olyan helyet kellett találniuk, ahol meg tudtak fordulni, és vissza tudtak menni. Mindez hosszú időbe telt, és először egy sáros tanyaudvaron kötöttek ki, ahol egy kutya eszeveszetten ugatta őket. Csigalassúsággal visszatolattak, és ezúttal siker koronázta erőfeszítéseiket. Amint átértek a kapun, Oscar körbekukucskált, hátha ismerős helyre akad, de még jobban összezavarodott, mint addig.
– Semmire sem emlékszem – panaszolta, de olyan hangon, mintha amnéziája Elfrida hibája lenne.
– Változnak a dolgok, Oscar. Minden megváltozik.
– Egyetlen átkozott házat sem látok sehol.
– Nos, annyi biztos, hogy nem körözhetünk itt egész éjszaka.
Elfrida hangján enyhe elkeseredés érződött. Oscar remélte, hogy nem veszti el hidegvérét, hiszen két napon át olyan csodálatosan nyugodt volt, tartotta benne a lelket, és különben is kizártnak érezte, hogy kibírja, ha Elfrida is olyan kétségbeesetté válik, mint amilyennek ő érezte magát. – Biztos benne, hogy a helyes úton vagyunk?
De Oscar mostanra már nem volt biztos benne. Már semmiben sem volt biztos. – Talán túl öregek vagyunk a délibáb-kergetéshez – mondta szomorúan.
– Jaj, ne legyen már nevetséges, már hogy lennénk? És különben sem délibábot kergetünk, hanem egy kulcsot. Muszáj hozzájutnunk ahhoz a kulcshoz. És ehhez meg kell találnunk azt a nyomorult házat.
A végén természetesen megtalálták. Merő véletlenségből balra fordultak egy mély keréknyomos bekötőútra, ami szemmel láthatólag sehova sem vezetett, ám ekkor teljesen váratlanul fény csillant a csupasz fák között, aztán áthajtottak a nyitott kapun, fel egy rövid úton, ami magában álló kis kőházhoz vezetett, melynek egyetlen lefüggönyözött ablakán fény szűrődött ki.
– Ez lenne az? – kérdezte kétkedő hangon Elfrida. Felismerhető. Felidézhető.. Oscar megkönnyebbülten sóhajtott. – Ez az! – mondta diadalmasan.
– Hála istennek.
Elfrida befordult a kapun, és a kavicsos úton csikorgó kerekekkel megállt a kis ház előtt. Reflektoruk fényében vidékies fatornác, csukott ajtó tűnt fel. Elfrida leállította a motort. Minden figyelmeztetés nélkül a csendet hirtelen mély torokhangú ugatás és dühös, kísérteties vonítás verte fel.
– Jesszusom! – kapott a szívéhez Elfrida.
– Csak egy kutya – jegyezte meg Oscar.
– Egy szelindek. Egy rottweiler. Egy véreb. A Sátán kutyája. Nem szállok ki a kocsiból. Szeretném, ha nem tépnének darabokra.
Dühös emberi kiáltást hallottak, aztán csapódott az ajtó. Az ugatás abbamaradt. A hátsó ülésen szegény türelmes Horace felült, és félénken kibámult az ablakon. Világos volt, hogy ő sem akarja, hogy széttépjék. Vártak.
– Csak átvesszük a kulcsot, és máris indulunk – figyelmeztetett Oscar. – Semmi társalgás.
– Ahogy akarja.
A házikó ajtaja kinyílt. Egy kis előtér látszott a halvány fényben. Hórihorgas, nyakigláb alak jelent meg, térdét behajlította, hogy az alacsony szemöldökfa alatt kilásson, és egyik kezével beárnyékolta a szemét, hogy ne süssön szemébe a reflektor. Elfrida készségesen kikapcsolta a világítást.
– Maga az? Blundell? Már vártam...
A mondat befejezetlen marad, mintegy lógott a levegőben.
Oscar és Elfrida kiszálltak a kocsiból, tagjaik megmerevedtek és fájtak a kimerültségtől. Oscar térde hangosan ropogott. A kocsin kívül iszonyú hideg volt.
– Sajnálom – szabadkozott Oscar, bár aligha érhettek volna oda korábban. – Nehéz a sötétben vezetni. Minden olyan ismeretlen. A kulcsért jöttünk, és aztán...
Úgy akarta befejezni, hogy: „máris megyünk tovább", de Billicliffe őrnagy belefojtotta a szót.
– Természetesen. Itt is van. Jöjjenek csak be. Épp most készültem bedobni valamit. Csatlakozzanak hozzám.
–Nos...
– Örülök, hogy látom magukat. Már nagyon vártam. Jöjjenek be a hidegről.
Félreállt, és vendégszeretőén kitárta az ajtót. Pillanatnyi tétovázás után Oscar megadta magát, bár gyűlölte a további huzavonát; nem akart mást, mint befejezni ezt a rémes utazást, Creaganba jutni, és birtokba venni a házát. De most úgy tűnt, hogy el kell viselniük valaki más társaságát, inniuk kell.
– Köszönöm – mondta elhalón, és könyökénél fogva maga elé tolta Elfridát. – Kedves barátnőm, Elfrida Phipps. Velem tartott, hogy felváltva vezessünk.
– Remek. Remek. Pokolian hosszú út. Boldog vagyok, hogy megismerhetem, asszonyom – azzal megfogta Elfrida kezét, és egy tébolyult pillanatig Oscar azt hitte, mindjárt kezet csókol neki, annyira udvariasan és régimódian viselkedett.
– Jó estét – mondta Elfrida.
– Csukjuk már be az ajtót, zárjuk ki ezt az átkozott hideget. Jöjjenek csak...
Kis, alacsony mennyezetű nappaliba léptek, ahol a csempézett tűzhelyen égő tűz alig melegítette fel a levegőt. Minden valami szomorú zűrzavar állapotában volt. Megereszkedett bőrszékek, gyűrött takaró, kutyaszőrrel borított szőnyeg, pipadohány hamujával teli hamutartók.
A szoba végében másik ajtó nyílt, ami mögé a magából kikelt kutyát zárták. Az ajtó mögül nyüszítés és hangos lihegés hallatszott, majd amikor a bebörtönzött vadállat teljes súlyával az ajtónak vágódott, az ajtó nagyot döndült, és megzörrent a retesz.
Elfrida természetes módon kissé ideges lett. – Miféle kutya? – kérdezte.
– Labrador – világosította fel Billicliffe őrnagy. – Drága öreg kutyus. A légynek sem ártana.
A kandalló fölötti párkányon tárgyak tömkelege sorakozott: fényüket vesztett bögrék, egy golflabda, egy óra, ami negyed egykor állt meg, szamárfüles képeslapok és meghívók, és egy bőrdoboz, amiben Billicliffe őrnagy a hallókészülékét tartotta. Mielőtt bármit is csinált volna, kivette a hallókészülékét, és komótosan beillesztette hatalmas vörös fülébe. Oscar és Elfrida lenyűgözve figyelték, míg néhány csipogó hangot adó igazítás után az őrnagy végül elégedettnek látszott. Ekkor odafordult hozzájuk, és boldogság ült ki az arcára, mint aki ügyesen elvégzett valami nehéz munkát.
– így már jobb. Többnyire nem használom. Néha elfelejtem, hova is tettem. Nos, mit hozhatok önöknek?
Átcaplatott a szobán egy régi kerekes zsúrkocsihoz, amin üvegek álltak, és egy-két piszkosnak látszó pohár gubbasztott az alsó polcon. – Kinyitott a bár.
Oscar egy csésze teára vágyott, de tudta, hogy azt hosszú idő lenne elkészíteni. – Egy whiskyt kérnék. Nagyon keveset. Sok vízzel...
– És a hölgynek?
Elfrida egy kicsit tanácstalan volt. Láthatóan ő is egy csésze forró teára vágyott, de bátran így szólt: – Egy sherryt?
– Van itt valahol. Hol is az üveg? – Az őrnagy feltartotta az üveget. Nagyon kevés folyadék lötyögött az alján. – Épp egy személynek elég.
Italtöltés közben is beszélt. Oscar és Elfrida a nyomorúságos tűz mellé álltak, és nem szakították félbe. – Az utóbbi időben kissé döcögős a háztartás. Tudják, meghalt néhány éve a feleségem. Rettenetesen hiányzik, de mit tehet az ember? Jár hozzám egy asszony, aki kitakarít. – Oscar figyelte, ahogy ügyetlenül kilötyögteti az italt az üvegből és kancsókból, vizet löttyint a szőnyegre, remegő kézzel felemel egy poharat. Ránézésre Billicliffe őrnagy egy vén roncs volt, csámpás lábú, mint egy vágóhídra érett ló; vékony, harisnyás lábán hatalmas pár fekete, koszos félcipő. Feje kopasz volt, néhány szál ősz haj fedte csak. Bajuszát barnára színezte a dohány, sárga fogai egyenetlenek voltak. Nehéz volt elképzelni, hogy a brit hadsereg bármelyik ezredében is mint daliás, szálfatermetű tiszt teljesít szolgálatot.
– Hector felhívott, és bejelentette, hogy jönnek. Nagyon örültem. Ideje, hogy kicsit felfrissítsük a vérkeringést. Hogy van az öregfiú? Fura, hogy maga meg én most találkozunk először, de hát évek óta... a hatvanas évek óta élek itt, egyenesen leszerelés után kerültem ide. Vagyis nem egészen. Először elvégeztem egy tanfolyamot Cirencesterben, képesítést kellett szereznem. Intézőit. Nem olyan állás, amit bárki betölthetne. Jókat horgásztam. Az asszony egy kicsit magányos volt. Nem horgászott. Sétáltatta a kutyákat. A jó öreg tévé mentette meg, hogy be ne csavarodjon. – Végre kitöltötte az italukat, és most mindkét kezében egy-egy pohárral feléjük csoszogott. – A whisky egy kicsit halvány. Biztos, hogy jó
így?
– Tökéletes – hazudta Oscar.
Billicliffe őrnagy visszatért a zsúrkocsihoz, hogy saját szomját is oltsa. Erre valami rendkívül sötét whisky szolgált egy kis pohárban.
– Valami ennivaló is akad a házban. Ropogtatnivaló. Üljenek le, helyezzék kényelembe magukat.
– Nem maradhatunk sokáig.
– Öt perc alatt Creaganba érnek. – Oscar és Elfrida, akiknek nem maradt más választásuk, egymás mellett a kanapé szélére telepedtek. A kanapénak erős kutyaszaga volt. A kandalló előtti szőnyeg másik oldalán Billicliffe őrnagy tekintélyes termetét az egyetlen karosszékbe helyezte, csontos térde göcsörtösen átlátszott térdnadrágja kopott tweedszövetén.
–Most már nyugdíjas vagyok. Rendes volt Hectortól, hogy megvehettem ezt a kis házat, de amúgy is üresen állt. És Hughie úgysem törődött vele. A bérlők és a bérelt házak ideje elmúlt már. Ma már mindent vállalkozásban csinálnak.
Átkozott nagy gépekkel. Szerettem Hectornak dolgozni, de nem tartott sokáig. Hector elment jött Hughie, és nagy bakot lőtt. Orgiákat tartott a nagy házban. Átkozott orgiákat. Szégyenteljes. Pokolian rossz példát mutatott. ízlik az italuk? Lehetetlen volt kijönni vele. Összebalhézott mindenkivel, ahogy a királyi haditengerészetnél mondják, de addigra nekem már betelt a pohár, és kész voltam, hogy nyugdíjba menjek. Most már minden megváltozott. Hughie elhúzta a csíkot Barbadosra, és dobra vert mindent. A nagy házból szálloda lett. Biztos látták a táblát. Csupa táblaüveg meg fürdőszoba. És a bárban hajmeresztő árak. Be nem teszem oda a lábam. A birtokból nem maradt más, mint az otthoni farm és a fiatal Thomson. Az apja volt ott a bérlő, megvette, amikor a birtokot eladták. Egész szépen boldogul. De a szállodának a közelébe sem megyek. Ahogy mondtam. A golfklubban töltöm az időm. Golfoznak? Vidám kis csapatunk van odalenn. Csatlakozniuk kellene. Beajánlom magukat, ha akarják. Rövid séta csak az Intéző-laktól. Kedves idős pár lakott ott évekig. Cochrane-nek hívták őket. Aztán a férfi kapta magát és meghalt, az asszony meg délre költözött a lányához. Maguknak még talán szerencse is. Aztán itt ez a Mrs. Snead... szemmel tartja a helyet. Jön és megy. Azt hiszem, Hector fizeti. Nem említette?
Oscar bólintott.
– Kedves asszony. Kedves asszony... Találkoztam vele a hentesnél. Azt mondta, hogy bekapcsolta a bojlert. Már nem az én dolgom, különben beugrottam volna egy kis ellenőrzésre.
Oscar a kétségbeesés szélén megkockáztatta: – A kulcs? Billicliffe őrnagy értetlenül ráncolta a homlokát. – Hogyan?
– A kulcs. Az Intéző-lak kulcsa. Ha volna kedves ideadni, és akkor nem is zavarnánk tovább.
– A, igen. Itt van valahol. – Egyetlen jól begyakorolt mozdulattal bedobta az ital maradékát, letette az üres poharat, és talpra állt. A szoba másik végében nyitva állt egy kaotikusan rendetlen, régi, redőnyös íróasztal. Az őrnagy fölé görnyedt, percekig reménytelenül matatott, rekeszekben kutakodott, fiókokat huzigált ki és csukott be. – Heuréka! – kiáltott fel végül, és feltartott egy nagy, régimódi kulcsot, amin gyűrött címke lógott. – Tudtam, hogy ide tettem valahova. Az utóbbi időben kissé feledékeny vagyok.
Oscar és Elfrida közben megitták nyomorúságos italukat, és határozottan felálltak. Oscar kivette a kulcsot Billicliffe őrnagy kezéből. – Köszönöm. Sajnálom, hogy zavartuk.
– Egyáltalán nem zavartak. Örülök, ha néha benéz valaki. Ne feledjék, hogy általában a klubban találnak. Már nem játszom annyit, mint régebben. Kellemes eltereferélni a régi haverokkal, a bárban pedig remek szendvicset csinálnak. – Oscar és Elfrida az ajtó felé igyekeztek. – Okvetlen látogassanak meg újra. És talán én is beugrom magukhoz az Intéző-lakba. Hogy megnézzem, miként rendezkedtek be.
Elfrida elmosolyodott. – Természetesen – mondta. – De azért ne jöjjön túl hamar. Oscar az utóbbi időben gyengélkedett, és egy kis időre van szükségünk.
– Persze, persze. De biztos összefutunk majd valahol
***
Oscar hosszú sétája közepén megállt, hogy nézze a golfozókat, mert megnyugtatta a tudat, hogy a rettegett Billicliffe nincs a négy férfi között. A golfozók már ütőhelyzetbe álltak, kiválasztották a megfelelő ütőket, és Oscar, aki nem akarta sem zavarni őket, sem figyelmüket elterelni, mozdulatlanul állt, amíg az utolsó játékos is bele nem pöckölte labdáját a lyukba. Lassan sötétedett, és Oscarnak eszébe jutott, hogy szedelőzködniük kell, ha sötétedés előtt vissza akarnak érni a klubházba. A golfozó lehajolt, hogy felvegye az elütési pockot, és eközben észrevette Oscart.
A kettejüket elválasztó lágyan hullámos golfpályán keresztül tekintetük egy pillanatra összekapcsolódott. A másik férfi felemelte a kezét, talán üdvözletképp, vagy csak megköszönte Oscar figyelmességét. Oscar visszaintett. Aztán a golfozó táskájába csúsztatta az ütőjét, megfogta a targonca fogantyúját, és elindult barátai után. Oscar utánanézett. Skarlátvörös kabátos, élénkkék nadrágos tagbaszakadt alak. Oscar eltűnődött, vajon csak idelátogatott-e Creaganba, esetleg az Egyesült Államokból, bár az is meglehet, hogy helyi lakos. Percekkel később a férfi eltűnt egy bokros dombocska természetes akadálya mögött, Oscar és a kutya pedig folytatták útjukat.
Oscar kezdett fáradni. A pálya és a dűnék között észrevette a köves ösvényt, amin a pályakarbantartók traktorai közlekedtek, és ami visszavezetett a városba. A tengerpart hosszú ívén túl, a távolban látta a város háztetőinek szürke felhők hátterén kirajzolódó szabálytalan összevisszaságát és a kiemelkedő templomtornyot. Komor látvány volt, akár egy régi rézkarc. A távolság olyan nagynak látszott, hogy megfordult a fejében, talán „nagyobb volt a szeme, mint a szája". Épp ebben a pillanatban vett észre egy fakalyibát, amit a golfozóknak építettek, ha hirtelen eleredne az eső, vagy elfáradnának, és kicsit pihenni szeretnének. Ahogy közelebb ért, Oscar azt is látta, hogy négy részre osztották – hogy védelmet nyújtson, bárhonnan fúj is a szél -, és mindegyikbe kis fapadot állítottak. Kicsit elücsörög itt, gondolta, kifújja magát. Kiválasztotta a legkellemesebb kuckót, és hálásan letelepedett, majd ahogy tudta, kényelembe helyezte magát.
A golfozók körül jártak a gondolatai; nagy összhangban játszottak a sötétedő délutánban, amíg a leszálló este be nem űzte őket. Az irigység, ami elfogta, mintha már megbántottság lett volna. Együtt voltak. Barátok. Beszélgettek, tréfálkoztak, versenyeztek. Isznak egyet a klubházban, elválnak, ki-ki hazatér a családjához. Átlagemberek.
Lesz-e belőle valaha is ilyen átlagember?
Egykor, még kisfiúkorában maga is golfozott, de sosem magas színvonalon. Talán megint elkezdhetné. Vehetne magának egy drága ütőkészletet, egy Nagy Berta fafejű ütőt, és önmagát is beleértve mindenkit elképesztene szédületes ütéseivel és gurításaival. Mulatságos kilátás volt, Oscar mégsem derült rajta. Nem, őt már nem sok minden mosolyogtatja meg.
Gyászol. Még ugyanúgy kínozza a gyász. Régebben maga is gyakran használta ezt az ártalmatlan szót, ha feleségét, szülőjét vagy akár gyermekét elvesztett barátjának írt. Soha nem tapasztalt érzések tömkelegét takarta. A másik ilyen szó a részvét volt. Szeretném részvétem nyilvánítani, és gondolatban veled vagyok, írta, aztán megcímezte, és annak rendje-módja szerint feladta a levelet, abban a biztos tudatban, hogy legjobb képességei szerint ellátott egy elengedhetetlen feladatot.
Most már tudta, hogy sejtése sem volt arról, mit fednek ezek a szavak. A gyász nem lelkiállapot, hanem fizikai kín, ürességérzet, bármiféle vigaszt eleve kizáró, elviselhetetlen fájdalom eltompító köde. Az egyetlen, ami megvédte, a kommunikációmentesség magas fala volt, amivel körülbástyázta magát. Itt, Creaganban nem kellett véletlen találkozástól tartania. Nem kellett elviselnie a lelkész sértően szenteskedő vigasztalását, egy másik ember zavarának gyötrelmét. A suta, de jó szándékú részvétnyilvánításokat, a tekintetét kerülő tekinteteket.
Szokása volt, hogy séta közben nézte az eget, felhőket, hegyeket, madarakat. Erezte arcán a szelet, hallgatta a parton megtörő hullámok moraját. Beszívta a moha és csarab édes, erős illatát... de közben bensője tompa marad, nem reagált, lelke nem szárnyalt, nem töltötte el a csoda érzése. Nem érzett ihletet. Sem örömet. Kicsit olyan volt, mintha egy irdatlan, nagy gonddal megfestett tájképet nézne, amiből hiányzik a lélek, és ami közömbösen hagyja.
Mindig is gyűlölte az önsajnálatot, és most, ahogy a kis menedékházban gubbasztott, oroszlánként küzdött ellene. Igyekezett a helyzet pozitívumait, előnyeit számba venni. Itt van először is az Intéző-lak. A fele az övé, és üresen is állt, hogy idemenekülhessen, és a ház átmeneti menedéket nyújtson neki és Elfridának. Aztán itt van Elfrida. Cornwalli üdülése utáni váratlan felbukkanása enyhítette Oscar megkövült bánatát. Társasága megóvta attól, hogy megbolonduljon, egyszerű lényével átsegítette a legsötétebb időszakon, s azzal vigasztalta meg, hogy elfogadta korlátait. Ha Oscar elhallgatott, Elfrida békén hagyta. Ha beszélni támadt kedve, meghallgatta.
Végül itt volt a tudat, hogy ha örökre nem is marad ebben a világtól messze eső északi közösségben, ahol egykor boldog gyermekkori nyarakat töltött, nem kell visszatérnie Gloria házába. Még csak nem is áll fenn a veszélye. Gloria két fia máris birtokba vette a Majort, és azonnal meg is hirdették. Oscar bizonyos fokig hálás volt érte, mert gyors és távolról sem dicséretre méltó eljárásukkal megmentették attól, hogy olyan helyen kelljen élnie, amit Francesca emléke kísért, s ahol most hideg, bénító csend honol.
Tovább kell lépnem, gondolta. Tovább, mindig egy lépéssel tovább, de hatvanhét évesen, amikor kenyere javát már megette, néha nem volt elég ereje hozzá. Az ernyesztő köd, a megrázkódtatás és a tűrhetetlen veszteség nemcsak megvakította és megsüketítette, de kegyetlen, csontjaiba beleivódó fáradtsággal húzta le.
– Tovább kell lépnem. – Most hangosan is kimondta, és a lábánál fekvő Horace rögtön felült, reménykedve felnézett rá, és szinte elmosolyodott. Nagyon mosolygós kutya, gondolta Oscar. Hálás volt a társaságáért.
– Gyere, öreg barátom. Ideje hazaindulni.
Már sötét volt, mire végre a klubházhoz ért, és nagyon el is fáradt. A sima pázsitos pályák közti szolgalmi úton vánszorgott. Látta a széles ablakokon kiáradó fényt, az embereket, akik a játék után láthatóan olyan jól érezték magukat, akár egy barátságos kocsmában; asztaloknál ültek, szendvicset ettek, és bizonyára a játékról beszélgettek. A klubház és az első elütési pont között kövezett előudvar volt, kiálló virágágyásokkal, ahol nyáron biztos színes virágok, begónia és muskátli pompázik. A klubház oldalában volt a parkoló, amit most felülről reflektor világított meg. Még vagy egy tucat kocsi állt ott, és ahogy Oscar fáradtan közeledett, meglátott egy lehajtott hátsó ajtajú, ütött-kopott kombit. Férfi kuporgott a szélén, és épp szegekkel kivert golfcipőjét cserélte fel utcai cipőre. Piros széldzsekijéről és élénkkék vízhatlan nadrágjáról Oscar rögtön ráismert a korábban látott férfira, aki már levette széles ellenzőjű amerikai sapkáját, és a hideg fényben jól látszott sűrű őszülő haja.
A férfi megkötötte a cipőfűzőjét, és felállt. Oscar ekkor ért mellé. Tétovázott, ne álljon-e meg, ne váltson-e a férfival egy-két barátságos szót. Ne kérdezze-e meg, hogy ment a játék. De míg habozott, a férfi már meg is szólította.
– Jó estét. Kellemesen sétált?
Oscar megtorpant, aztán szembefordult a férfival. – Talán kicsit továbbmentem a kelleténél. Kiestem a gyakorlatból. Hogy ment a játék?
– A tizenötödiknél feladtuk. Kiszálltunk. Túl sötét volt, és túl hideg. – Lehajolt golfcipőjéért, behajította a csomagtartóba, aztán lecsapta a kombi ajtaját. – Nem éppen játékhoz való idő. – Előrébb jött. Oscar látta pirospozsgás vidékies arcát, átható kék szemét. – Bocsásson meg, de ön biztos Oscar Blundell.
Oscart felkavarta, hogy nemcsak felismerték, de név szerint is tudják, kicsoda. „Igen"-je beismerésként hangzott.
– Tudtam, hogy visszatért Creaganba. [És még mit tud?] Még csak húsz éve élek itt, nem ismertem a nagyanyját, Mrs. McLennant. De abban az örömben volt részem, hogy élvezhettem Hector McLennan barátságát. Ha csak egy kis időre is, amíg át nem adta Corrydale-t Hughie-nak, és délre nem költözött. Mellesleg Peter Kennedy a nevem. – Kezet nyújtott, és Oscar kesztyűben kezet fogott vele. – Isten hozta Creaganban.
– Köszönöm.
– Biztos kimerült. Hosszú séta széllel szemben. Éppen be akartam menni egy csésze teára. Nem tart velem?
Oscar megnémult, tépelődött, ellentétes érzések között hánykolódott. Igaza van. Alig áll a lábán. A gondolat, hogy leülhet, átadhatja magát egy csésze forró tea vigasztaló, erejét visszaadó élvezetének, nagyon is csábító volt. Tartott viszont attól, hogy nincs bátorsága belépni a fényesen kivilágított, barátságos hangulatú klubházba. Bemutatják majd mindenkinek, idegenekkel kell csevegnie, kérdésekre kell válaszolnia.
De új barátjában volt valami olyan lefegyverző, őszinte kedvesség, hogy nem volt szíve kereken nemet mondani. Valami kibúvót keresett hát.
– Kutyával vagyok.
– Majd addig betesszük a kocsimba. Kis időre nem esik baja.
–Én... – ki kellett mondania – inkább nem találkoznék Billicliffe őrnaggyal.
Peter Kennedy vidám arca ezerráncú mosolyba szaladt. – Ne aggódjon. – Kezét Oscar karjára tette. – Öt perce hajtott el.
– Biztos szívtelennek tart.
– Ó, dehogy. Nem gondoltam ilyet. Velem tart?
– Örömmel.
Horace-t bezárták a kombi csomagtartójába, a cipő és a golftáska mellé. Szemrehányóan nézett ki rájuk a hátsó ablakon át, de Oscar megkeményítette a szívét.
– Nem maradok sokáig – ígérte.
Egymás mellett sétálva kerülték meg a klubházat, felkaptattak a bejárathoz vezető alacsony lépcsőfokokon. Peter Kennedy kinyitotta az ajtót, és előreengedte Oscart az előtérbe. Összevissza lerakott szőnyegek, a fal mellett üvegtárlók, bennük ezüstserlegek és érmek. Korábbi kapitányok fényképei néztek le rájuk a falról. Jobb kéz felől egy üvegajtón át a nagyterembe lehetett jutni, amit asztalokkal, kényelmes székekkel rendeztek be, a sarokban kis bárpult húzódott. Amikor beléptek, egy-két ember felnézett ugyan, de senki sem törődött velük különösebben.
– Üljünk le oda. Szabad az asztal, és ott csendesebb is... De mielőtt megtehették volna, a bárpult oldalánál kitárult
a lengőajtó, és idős pincérnő bukkant fel. Fekete szoknya volt rajta, fehér blúz, ősz haját csodás frizurába rendezte. Amikor észrevette őket, rögtön elmosolyodott.
– Mr. Kennedy! Nem hittem, hogy ma este még látjuk.
– Jó estét, Jessie. Későn érkeztünk egy csésze teára?
– Arra sosincs késő. Bizonyára átfagyott, ha ilyen időben kint játszott. – Pillantása Oscarra siklott, aki levette tweedsapkáját, és szvetterekbe, kabátba bugyolálva állt ott. – Maga is játszott?
– Nem. Csak sétáltam.
– Jessie, hadd mutassam be Mr. Oscar Blundellt. Ideköltözött az Intéző-lakba.
– Ó, istenkém, hát maga az! Hallottam, hogy beköltözött, de még nem találkoztunk. Maga is golfozik?
– Sajna, nem.
– Majd segítünk rajta. Nos, Mr. Kennedy, hova szeretne ülni?
De mielőtt megmondhatta volna, valaki félbeszakította. A hosszú terem másik végéből kiáltás harsant, úgy szólt, mint az orgonaregiszter. Mindenki megdermedt, és akik a tévé köré gyűltek, rosszallóan ráncolták a szemöldöküket.
– Peter! Gyere ide gyorsan, hadd váltsunk pár szót. Már vagy egy hete nem láttalak.
Peter Kennedy megpördült, és Oscar a pillantását követve meglátott a sarokban egy termetes idős férfit, aki tolószékben ült, előtte az asztalon kézre eső whiskyspohár.
– Peter! – Göcsörtös botját lengette, mintha kizártnak tartaná, hogy meghallhatják vagy megláthatják. – Gyere, meséld el, mi újság.
– Bocsásson meg, Oscar, nem haragszik, ha egy pillanatra magára hagyom? Az öreg Charlie Beith hív, muszáj tiszteletem tennem nála...
– Hogyne, menjen csak.
– Egy perc, és itt vagyok. Addig Jessie gondját viseli. -
Végigment a termen, s közben így szólt: – Micsoda nagyszerű meglepetés! Szabadnapja van, Charlie? – A tolószékes öreg akkora örömmel és szeretettel fogadta Peter Kennedyt, hogy Oscar úgy érezte, illetlenség meglesnie őket, és inkább elfordult.
Jessie körülötte sürgölődött. – Jöjjön, üljön le, helyezze magát kényelembe. Vegye le a kabátját, különben nem érzi, milyen jó, hogy magán van, amikor megint kimegy a hidegbe. Kér egy süteményt? Indiai vagy kínai teát kér?
– Ne haragudjon, de ki ez? – kérdezte Oscar.
– Charlie Beith? Csuda pofa. Kilencven is elmúlt, de ezt a kutya meg nem mondaná, ha ránéz. Régebben Toshlandsban gazdálkodott, de ma már az unokájáé a farm. Pár évvel ezelőttig jól volt, aztán agyvérzést kapott. Most öregek otthonában él, és Mr. Kennedy rendszeresen látogatja. Ma este az egyik lánya hozta el ide, hogy egy kis változatosságban legyen része, és társaságban legyen. De az esze vág, mint a beretva.
– Ami azt illeti... – habozott Oscar -, én nem rá értettem. Peter Kennedyről akartam kérdezni. Épp most ismerkedtem össze vele a parkolóban. Ismerte a nagybátyám. De nem tudom...
– Úgy érti, nem tudja, mivel foglalkozik és kicsoda? Maga talán az egyetlen Creaganban, aki nem tudja! O a lelkipásztorunk. A lelkészünk.
A lelkész. A plébános. A pap. Vagy nevezzük bárminek. Az az ember, akinek feladata a testi és érzelmi nyomorékok istápolása. Peter Kennedy spontán szívélyessége őszintének látszott, de a friss információ birtokában hirtelen nyomasztóan gyanússá vált. Csak nem tudja, miért jött Oscar Creagan-ba? Hallott volna Oscar feleségének és gyermekének rettenetes haláláról? És ha igen, akkor ki?...
De abban az örömben volt részem, hogy élvezhettem Hector McLennan barátságát.
Hector a legjobb szándéktól vezérelve esetleg kapcsolatba lépett Peter Kennedyvel. Elmagyarázta a helyzetet. Javasolta, hogy tegyen lelkipásztori látogatást? Vigasztaló beszélgetés, tanácsadás, finom noszogatás, hogy térjen vissza az egyház kebelébe, amiben sosem hitt. Jessie rászólt: – Jól érzi magát?
Oscar felnézett az asszony aggodalmas, anyáskodó arcába. Rájött, hogy az övé kivörösödött a melegben, homlokát kiverte a víz. A hőség, ami kibírhatatlannak tetszett, nem többrétegű öltözékétől, a meleg helyiségtől tört rá, hanem a lelkében támadt, ijesztő pánikként jelentkező felindulástól. Érezte, hogy ha még egy percig itt marad, megfullad.
Keserves erőfeszítéssel szólalt meg: – Sajnálom, nagyon meleg van itt. És most jutott eszembe. – Hangja idegenül csengett a fülében, mintha másik helyiségből jönne. – Megígértem. Haza kell mennem. Telefont várok...
– De mi legyen a teájával?
– Attól tartok, nem tudom... – Hátrálva még újra szabadkozni próbált. – Sajnálom. Kérem, mentsen ki Mr. Kennedy-nél. Majd valamikor máskor...
Elfordult az asszonytól, és lassan, óvatos léptekkel az ajtó felé indult. Nehezen boldogult a súlyos üvegajtóval, ami döngve csapódott be mögötte. Átment az előtéren, kinyitotta a másik ajtót, és kilépett a csikorgó hidegbe. A jeges szél nekirontott, így meg kellett állnia, hogy összeszedje magát, tüdejét teleszívja hideg levegővel. Érezte, hogy homlokára fagy a veríték, és jobban behúzta ócska tweedsapkáját. Jól érzi magát. Túlélte. Most már csak haza kell jutnia. Hogy biztonságban legyen. Kettesben Elfridával. Lement a lépcsőn, átment a parkolón, és kiengedte Horace-t Peter Kennedy kocsijából. Aztán elindult haza, nagy léptekkel, kapkodva. Úgy sietett, hogy a kutyát valósággal vonszolta maga után.
Menekült.

ELFRIDA
December 8-a, péntek

A dibtoni Nőegyletben imádták a Meglepetés Utazásokat. Általában szombat délutánra időzítették: a hölgyeket felterelték a buszra, és elindultak valahova, de hogy hova, azt az érdekeltek nem tudták. Rendszerint valami főúri kastélyban kötöttek ki, ahol megnézhették a parkot, az ajándékboltban virágos konyharuhát, könyvjelzőt és házi készítésű édességet vehettek. Bevásárlás után meguzsonnáztak a helyi szállodában. Kiadós uzsonna volt, hallal, sült krumplival. Aztán visszaszálltak a buszba, és hazahajtottak... Népszerű kirándulások voltak.
Elfrida szerint minden idők Meglepetés Utazása az volt, ahogy akaratától függetlenül, teljesen váratlanul felkerekedett, és Észak-Skóciába, Creaganba, az ottani Intéző-lakba csöppent. Attól a pillanattól, hogy Oscarral elindultak Dibtonból, Elfridának fogalma sem volt, mi vár rá, és sosem kínálkozott megfelelő alkalom, hogy megkérdezze. A célállomásukkal kapcsolatos kicsinyes részletkérdések eltörpültek kapkodó elutazásuk, gyors csomagolásuk, a búcsúzásra maradt pillanatok mellett. Egyszerűen el kellett jönniük.
A szükséges lépéseket természetesen meg kellett tenniük. Oscar kocsiját szervizeltetni kellett, át kellett nézetni, tankolni kellett. Erről Oscar gondoskodott. Azonnali elutazásáról értesíteni kellett mostohafiait, Gilest és Crawfordot, bankigazgatójánál kellett hagynia új címét. Elfridának át kellett adnia Poulton's Row kulcsát a szomszédasszonyának – igyekezett minél szűkszavúbban magyarázkodni -, és arra is megkérte, vigyázzon a kis Ford Fiestára, ami elhagyottan árválkodott a járda mellett.
– Mikor jön vissza, Mrs. Phipps?
– Igazán nem is tudom. De okvetlen jelentkezem. Odaadom a kocsikulcsot is. Használják nyugodtan, nem árt neki. – Mintha egy öreg kutya lenne, akit naponta meg kell sétáltatni. – Lezártam a főcsapot, becsuktam az összes ablakot.
– De hova készül?
– Azt hiszem, Skóciába.
Aztán Oscar felhívta Hector McLennant, és elmondta a legújabb fejleményeket, Elfrida ezalatt felhívta Jeffreyt Cornwallban, és igyekezett elmagyarázni a körülményeket, amelyek erre a lépésre késztették. Nem sikerült valami ügyesen megvilágítania a helyzetet, és időbe telt, míg unokatestvére megértette, miről is van szó. Végül azonban sok szerencsét kívánt, és amint Elfrida lediktálta Oscar házának címét és telefonszámát, Jeffrey nem faggatta tovább, és letette a kagylót.
Mivel sejtelme sem volt arról, mit kellene odafent viselnie, meleg ruhákat és strapabíró cipőket csomagolt be. Aztán egy ősrégi, puha, cipzáros táskába berakta legféltettebb kincseit, amiket minden útjára magával vitt. A selyemkendőbe bugyolált Sir David Wilkie-festményt. A staffordshire-i kutyákat, óráját, legfrissebb gobelinjét. A tetejére néhány ezüstkeretes fénykép került, és fél tucat könyv. Ez volt minden. Oscarnak sem volt több csomagja. Bőr útitáska, amit Mrs. Muswell csomagolt be, egy telitömött aktatáska és a horgászfelszerelése.
– Horgászni fog, Oscar?
– Fogalmam sincs. De horgászbot nélkül nem indulok neki Skóciának. Az szentségtörés lenne.
Mindez könnyen elfért Oscar kis Volvójának csomagtartójában, és mellettük még Horace-nak, pokrócának, kutyatápjának és vizes táljának is maradt hely. Horace-nak éppúgy fogalma nem volt, mint Elfridának, hogy mi vár rá, de boldogan ugrott be a kocsiba, kényelmesen elfészkelt; láthatóan örült, hogy nem hagyják ott. A csomagolástól mindig nyugtalan lett.
– Kevés poggyásszal utazunk – jegyezte meg Elfrida Oscarnak, de a férfi szórakozott és ideges volt, nem felelt a megjegyzésére, hanem még néhány utasítást adott a hűséges Mrs. Muswellnek, aki a nehéz időkben mindvégig mellette állt, és most csüggedten, sírásra görbült szájjal állt az ajtóban.
– Mrs. Muswell...
– Írjanak majd egy lapot – mondta az asszony bátran, de hangja megremegett.
– Persze. Isten vele. És még egyszer köszönet mindenért. – Oscar gyorsan arcon csókolta, amitől Mrs. Muswell könnyekben tört ki. Mialatt elhajtottak a Majorból, Elfrida a hátsó ablakon visszapillantva látta a derék asszonyt, amint ruhája fölé kötött kötényben áll, orrát fújja és szemét törölgeti.
– Mi lesz vele? – kérdezte Elfrida, aki árulónak érezte magát.
– Giles megígérte, hogy gondoskodik róla. De nem lesz nehéz másik állást találnia. Remek asszony.
Ezután már nem beszéltek többet. Jobbára Elfrida vezetett, Oscarnak csak akkor adta át a kormányt, ha úgy érezte, a fáradtság veszélybe sodorhatja őket. Az Al-esen észak felé tartó teherautók és kocsik vezetőinek képébe út menti táblák ordították: A FÁRADTSÁG ÖL. PIHENJEN MEG. Elfrida ilyenkor kiállt a következő országúti pihenőhelynél vagy parkolóban, és helyet cserélt Oscarral.
Az első nap Oscar alig szólalt meg, és Elfrida tiszteletben tartotta szótlanságát, még csak azt sem ajánlotta, hogy hallgassanak az autórádióban klasszikus zenét. Időnként megálltak, kiengedték Horace-t, hadd futkosson és végezze el a dolgát, ők is kinyújtóztatták elgémberedett tagjaikat, bekaptak valamit, ittak egy teát. Hideg, zord idő volt, korán sötétedett, ami után a vezetés még nehezebbé vált. Lehajtottak az autópályáról, és egy kis northumberlandi városba mentek, amire Oscar emlékezett. A főtéren aztán találtak egy régi postakocsi-fogadót, ami olyan maradt, mint Oscar emlékezetében; nem érintette sem a modernizálás, sem a változás szele. És ami még ennél is jobb hír volt: az igazgatóság elnéző volt Horace irányában, beengedték, feltéve, hogy ő és a pokróca fent maradnak a szobában.
Amint másnap reggel kinyitottak a boltok, Elfrida kisétált a kisvárosba, keresett egy kis szupermarketot, ahol várható célba érkezésük idejére bevásárolt. Konzervlevest, kenyeret, vajat, szalonnát és tojást vett. Egy csomag kávét, egy karton tejet. A boltos mindezt dobozba tette, de közben Elfrida felfigyelt egy üveg whiskyre is – gyógyító célzattal? -, és azt is megvette.
A második nap valamivel könnyebb volt. Az idő továbbra is szörnyű volt, de Oscar beszédesebbnek bizonyult. Nézte a farmokat és mezőket, amelyek mellett elsuhantak, Elfridának mutogatta a nevezetességeket, óvatosan felpislantott az égre, és komor jóslatokba bocsátkozott. De Elfrida megérezte, hogy még nem jött el a kérdések ideje, amikre annyira szeretett volna már választ kapni. Milyen lesz ott, Oscar? Mekkora ez az Intéző-lak, befűtenek-e előre, lesz-e meleg víz? Kitakarítanak-e, lesz-e ágynemű? Barátságosak-e arrafelé az emberek, ismernek-e ? Vagy kerülnek majd minket?
Elképzelni sem tudta, mi lesz Skóciában. De a Soutra csúszós lejtőjén, amikor felfelé kapaszkodva kettesbe kapcsolt és az ablaktörlők a legnagyobb fordulatszámon surrogtak, a világ pedig a lezúduló havas eső fehérségébe burkolózott, Elfrida azzal biztatta magát, hogy kaland az, amit átél.
Még fiatal színésznőként gyakran bejárta Angliát széltében-hosszában különböző turnézó társulatokkal, és sosem tudta, mi vár rá az út végén. Emlékeiben homályosan összemosódtak a vidéki városok, dohszagú színházak és főtt káposztától bűzlő szálláshelyek. De fiatal volt, olyasmit csinált, amit imádott, és nagyon boldog volt. Minden zötyögős vonatutat kihívásnak érzett, minden mocskos színházat új felfedezésnek. Most a régi izgalom melengette, és emlékeztetnie kellett magát arra, hogy már nem fiatal lány, hanem hatvankét éves idős hölgy. Mindenesetre nem vagyok egyedül. Nem unatkozom. Nem haltam még meg.
A találkozás Billicliffe őrnaggyal volt az utolsó akadály. Amikor ezen is túlestek, és a kulcs végre Oscar zsebében lapult, a két napon át tartó megerőltető utazás lélekölő monotonságát végre maguk mögött tudhatták, így az utolsó mérföldek szinte könnyen, mondhatni gondtalanul maradtak el. Oscar vezetett. Hideg volt, de elállt az eső, a nedvesen csillogó út sűrűn növő tűlevelűek között lefelé ereszkedett a tengerhez. Elfrida leengedte az ablakát, hallgatta, ahogy a szél zúg a faágak közt, beszívta a fenyőillatot és az átható sós tengeri levegőt. Aztán egyszer csak kiértek a fák közül, dűnék dombocskái és satnya fenyők következtek, és előttük az egyenes ezüstös vonal már a tenger volt. Messze, a vízen túl világítótorony fénye villant ritmikusan, tűhegynyi fénypont az éjszakában. Majd városi fények, házak behúzott függönyei mögül kiszüremlő világosság. Egymáshoz szoruló kőházak, akár az angol sorházak, de mindegyik más formájú és más magasságú, mint a szomszédja. Templom magasodott ki közülük, órájának kivilágított számlapja mint kerek lampion nézett le a toronyból. A mutatók szerint hét óra volt. Aztán magas kőkerítés mögött szebb, nagyobb kőházak. Creagan. Elhagyatottnak látszott. Sehol egy ember, sehol egy autó. Néma csend, még a sirályok sem rikoltoztak. Befordultak egy újabb utcába. Oscar megállt a járda mellett. Kikapcsolta a motort. Egy pillanatig nem mozdult. Elfrida várt. Aztán a férfi megfogta a kezét.
– Drága Elfrida. Megérkeztünk.
Az Intéző-lak. Elfrida ekkor látta először, az utcai lámpák fényénél. Szögletes, zömök épület, az utcától kovácsoltvas korlát és nagyobb kavicsokkal felszórt előudvar választotta el. A homlokzat gyermekrajzra emlékeztette. Ajtó, öt szimmetrikusan elhelyezett ablak. Fölöttük a lejtős palatetőből két manzárdablak ugrott ki. Kiszálltak a kocsiból, és Elfrida elengedte Horace-t. A kutya még nem felejtette el Billicliffe őrnagy vérebének acsargását és vonítását, és érthető módon körültekintően indult szemlére. De amikor megnyugodott, hogy nem fenyegeti veszély, leugrott az útra, és körülszaglászott az ismeretlen világban.
Oscar elhúzta a kapu reteszét, és végigment a bejárathoz vezető ösvényen. Elfrida és Horace szorosan a nyomában. Oscar elfordította a kulcsot a zárban. Az ajtó befelé nyílt, Oscar kapcsoló után tapogatózott, és amikor megtalálta, felkapcsolta a villanyt.
Beléptek, és Elfridát rögtön megcsapta a frissen sikált és fényezett házak tiszta illata. Épp velük szemben lépcső indult felfelé az első fordulóig és a függöny nélküli ablakig. Kétoldalt egy-egy ajtó, mindkettő csukva, de a hall végében levő harmadik nyitva volt. Oscar bement és villanyt gyújtott.
Elfrida becsukta a bejárati ajtót, hogy kizárja a téli este hidegét. Követte Oscart, aki a konyhában állt. Régimódi festett tálaló, faasztal. Az ablak alatt fajanszmosogató, mellette terjedelmes tűzhely, ami legalább negyvenéves lehetett.
– Hát nem csupa móka és kacagás – jegyezte meg Oscar. Hangjában bocsánatkérés csengett.
– Tökéletesen megfelel – nyugtatta meg Elfrida, és komolyan is gondolta. – Még levelet is hagytak nekünk. – A cédula az asztal közepén feküdt: vonalas papír, amit lekvárosköcsöggel nyomtattak le. Oscar elvette a köcsögöt, a levelet Elfridának nyújtotta, aki hangosan felolvasta.
Bekapcsoltam a bojlert (olajjal működik). Olajat kell majd rendelniük. Két szobában megágyaztam. Fürdővíz forró. Szén és fa a fészerben. Némelyik ablak nem nyílik. Tej a hűtőben (mosogatókonyha). Holnap beugrom, hogy megnézzem, mindent rendben találtak-e. Üdvözlettel: J. Snead (Mrs.)
– Mrs. Snead – mondta Oscar.
– Igen.
– Elfrida, csak nem sírsz? 
– Nem is tudom...
– Miért?
– A megkönnyebbüléstől.
***

Ennek már három hete. Közben december lett, tél derekán sötét péntek délután. Oscar ebéd után sétálni indult Horace-szal a sarkában, és azóta még nem jött vissza. Elfrida szándékosan nem gondolt arra, hogy meghalt, szívrohamot kapott, és most ernyedten hever egy homokdűne aljában. Egyszerűen csak nem siet sehova. Remélhetőleg élvezi a környékre tett első kiruccanását, a mozgástól felfrissül, tüdejét erőt adó tengeri levegővel szívja tele. O döntött úgy, hogy elmegy, egyedül, és Elfrida óvatosságból nem lelkendezett, mert félt, hogy Oscar azt hiszi: örül, hogy megszabadul tőle.
Elfrida a konyhában állt, a gáztűzhely mellett. Várta, hogy felforrjon a teavíz. Amikor felforrt, filteres teából készített egy bögre teát, és felvitte a nappaliba. Nappalinak hívták, de valójában társalgó volt: ünnepélyes, tágas szoba, melynek öblös ablaka az utcára és a templomra nézett. Órákig el lehetett az ablakfülkében üldögélni, nézni, ahogy lent folyik az élet. Jövő-menő autók, szállítókocsik, homokszóró teherautók. Vásárlók, akik megállnak az utcán egy kis tereferére, fecskeként csivitelő gyerekek, ahogy iskolába mennek és hazafelé indulnak.
A nappaliban, akárcsak a ház többi helyiségében, épp csak a legszükségesebb bútorok voltak. A padlót vastag török perzsaszőnyeg takarta. Kanapé, két székkel. A fal mellett egy asztal, üvegezett könyvszekrény, amiben egymásnak dőlve néhány régi könyv árválkodott. Se kép, se dísz. Semmi nyoma annak, hogy a korábban itt lakók hogyan éltek, mi érdekelte őket. A díszítés és zsúfoltság hiányát Elfrida kimondottan üdítőnek találta. Képek, csetresz, apró ezüsttárgyak és mutatós porcelán híján a szemet semmi sem vonta el a szoba elbűvölő arányairól, a gazdagon díszített mennyezetpárkányról és a mennyezet közepén lévő stukkórózsáról, ahonnan bájos viktoriánus csillár lógott.
Megérkezésük és a kicsomagolás után Elfrida szerényen itt hagyta a maga nyomát. A David Wilkie-kép most a kandallóval szemben, a nehéz, faragott tölgyfa asztal fölött lógott; a staffordshire-i kutyák és Elfrida kis úti órája az üres márvány kandallópárkányt ékesítették. Arthur Sneadtől -„Gyümölcs- és Zöldségüzlet" – egy csokor krizantémot vett, talált egy sárga köcsögöt, és nem túl látványos virágkompozíciót állított össze. Félig kész gobelinje egy székre vetve hevert. Korábban már begyújtott a kandallóba. Most rakott még rá szenet és fát, aztán az ablakhoz ment, és várni kezdte Oscart. De alig telepedett le bögrével a kezében, amikor megcsörrent a telefon. Elfrida összerezzent, mert amióta itt éltek, a telefoncsörgés ritka volt ebben a házban. Elfrida remélte, hogy nem Billicliffe őrnagy keresi. Letette a padlóra a bögrét, és a telefonhoz sietett. A készülék az első emeleti lépcsőfordulón, a nappali előtt egy kis komódon állt. Elfrida felvette a kagylót. – Halló!
– Elfrida? Itt Carrie. Carrie Sutton.
– Carrie! Honnan beszélsz?
– Londonból. Hogy vagy? 
– Jól.
– Jeffreytől tudom, hogy Skóciában vagy. O adta meg a számod. Elfrida, szeretnélek megkérni valamire. Szívességre. Nagyon nagy szívességre.
– Hadd halljam.
– A karácsonyról van szó.
Elkerülhetetlenül hosszú beszélgetés volt. Végül befejezték. Elfrida épp letette a kagylót, amikor hallotta, hogy nyílik lent a bejárati ajtó, aztán csukódik. Oscar és Horace visszajöttek. Áthajolt a korláton, és leszólt: – Épségben megvagytok?
– Igen. Most érkeztünk.
Elfrida lement a földszintre. Oscar az előszobában épp a kabátját, sapkáját vette le és akasztotta fel a tonettfogasra. Horace azonnal a konyhába rohant, a vizestáljához és meleg kosarához. – Sokáig elvoltatok.
– Mérföldeket gyalogoltunk. A golfpálya túlsó végéig és vissza. Elfelejtettem, hogy olyan messze van. – Oscar lesimította a haját. Elfrida kimerültséget fedezett fel az arcán.
– Egy csésze tea? – kérdezte.
– Azt hiszem, most jólesne valami erősebb.
– Akkor hát egy whisky. Menj csak fel. Ég fent a tűz. Mindjárt hozom az italod.
A konyhában kitöltötte Oscarnak a whiskyt, és feltette forrni a vizet, mert tudta, hogy előbb főzött teája azóta jéggé hűlt. Horace már édesdeden aludt a kosarában. Elfrida otthagyta, és egyik kezében teával, másikban whiskyvel felment az emeletre. Oscar a kandalló előtt állt, egyik kezével rátámaszkodott, és belebámult a tűzbe. Amikor Elfrida belépett, megfordult és hálásan elmosolyodott.
– Milyen jó vagy hozzám...
Elvette az italát, aztán nehézkesen leült az egyik fotelba. Maga elé nyújtotta a lábát. Elfrida behúzta a függönyt, hogy kizárja a sötétséget. – Előbb nem húztam be, mert az ablakfülkében ültem, és téged vártalak. Ahogy a regényekben szokás.
– Azt hitted, meghaltam?
– A képzelet szörnyű képeket vetít elénk.
– Csak feltartottak. A golfklub előtt összefutottam valakivel. Beszélgettünk. Behívott a klubba egy csésze teára, én elfogadtam, aztán elment, hogy pár szót váltson egy tolószékes öregúrral. Megkérdeztem a pincérnőtől, ki ez az ember, mármint aki beinvitált, és az asszony elmondta, hogy Peter Kennedynek hívják, és ő a lelkész.
Elfrida várt. Aztán így szólt: – És?
– Arra gondoltam, tudja, mi történt. A balesetet. Hogy Gloria és Francesca meghaltak. Hector talán előre figyelmeztette. Eleinte csak egy barátságos fickónak tartottam. De tartok tőle, hogy csak kedves akart lenni. Megsajnált. Nem akarom, hogy segítsenek rajtam. Nem akarom, hogy beszélnem kelljen, vagy akár másra figyelnem. Azt akarom, hogy békén hagyjanak. Ezért aztán nem maradtam ott. Eljöttem. Haza.
– Jaj, Oscar!
– Tudom. Udvariatlan és modortalan voltam.
– Biztos megérti.
– Remélem. Szimpatikusnak találtam.
– Van idő. Légy türelemmel.
Oscar mély lélegzetet vett, ami szívfacsaró sóhajnak hallatszott. – Utálom magam.
– Jaj, kedvesem, ezt sose tedd!
– Szemrehányást teszel?
– Dehogy. Én megértem. – Elfrida ivott egy kis teát, ami tűzforró és megnyugtató volt. Egy skót kockás szövettel kárpitozott széles viktoriánus fotelban ült Oscarral szemben. Lábát kellemesen melegítette a tűz. – Talán nem ez a legalkalmasabb időpont, hogy szóba hozzam, de kérnem kell valamit – szólalt meg. – El kell mondanom valamit.
– Remélem, nem azt, hogy itt akarsz hagyni.
– Ugyan, dehogy. Telefonon hívtak. Jeffrey lánya, Carrie Sutton. Most jött vissza Ausztriából. Szeretne idejönni, és velünk tölteni a karácsonyt.
– De mi nem karácsonyozunk.
– Oscar, ezt elmondtam neki. Ebédre báránycomb, és semmi aranylametta. Elmondtam, hogy mi ketten ebben egyeztünk meg. Carrie megérti. Neki mindegy. Azt mondja, őt sem érdekli a karácsony.
– Akkor hadd jöjjön.
Elfrida tétovázott. – Van egy kis gond.
– Egy férfi?
– Nem. Jeffrey unokája. Carrie unokahúga. Lucy. Ha Carrie jön, akkor Lucynak is vele kell jönnie.
Végtelenbe nyúló csönd támadt. Oscar elfordította a tekintetét Elfrida arcáról, és a tűzbe bámult. Hirtelen olyan öregnek látszott, mint a nagybátyja, amikor Elfrida váratlanul rátört az öregúrra és egy ijesztő pillanatig Oscarnak vélte. – Mondtam Carrie-nek, hogy meg kell kérdeznem tőled. Meg kell említenem a gyereket.
– Mennyi idős?
– Tizennégy.
– Miért kell neki is jönnie?
– Ó, nem is tudom. – Elfrida megrántotta a vállát. – Az anyja Floridába megy, hogy a barátjával karácsonyozzon, a kislány nem akar vele menni. Dodie, a nagyanyja nem akar együtt lenni az unokájával. Önzésből fakadó gubanc, ami nagyon jellemző arra a családra. – Oscar nem tett megjegyzést. Elfrida az ajkába harapott. – Felhívhatom Carrie-t, és megmondhatom, hogy nem. Hogy még nagyon korai. A házban sertepertélő kislány még nagyon fájdalmasan érintene. Elviselhetetlen lenne. Megértem, és semmivel sem tartalak kevesebbre, ha nemet mondasz.
Oscar ránézett. Szelíd arcán szeretet tükröződött.
– Szeretem az egyenességed, Elfrida.
– Nincs más mód.
– Ha eljönnének...
– Mondom. Semmi karácsony. 
– De a gyerek...?
– Carrie-vel lesz. Azt csinálnak, ami jólesik. Templomba mennek. Karácsonyi dalokat énekelnek. Megajándékozzák egymást.
– Gyereknek elég sivár ünnep.
– És neked, Oscar?
– Nekem mindegy. Nem változtat semmin. Szerintem örülnél neki, ha eljönnének. Akkor hívd meg őket.
– Biztos? Egészen biztos? – Oscar bólintott. – Drága, kedves, bátor ember vagy.
– Van elég helyünk?
– A padlástér üres. Esetleg vehetnénk egy ágyat, és Lucy odafent aludhatna.
– Többet kellene vennünk egy ágynál.
– Nem sokkal többet.
– Ahogy akarod. Csak ez számít. Mondd meg nekik, hogy szívesen látjuk őket. Téged felvidítanak majd. Attól félek, én nem vagyok valami kellemes társaság.
– Oscar. Nem mulatságból jöttünk el ide.
Oscar ivott a whiskyből. Szemmel láthatóan gondolataiba mélyedt. – Most rögtön hívd fel Carrie-t – mondta aztán. – Ha vonattal vagy repülővel jönnek, taxit küldünk értük Invernessbe. Ha kocsival jönnek, figyelmeztesd őket a hóra.
Oscar nagylelkűsége hálával töltötte el Elfrida szívét. Itt ül, ilyen apró részletek foglalkoztatják – ettől mindjárt könnyebben érezte magát. Oscar vendégszeretőén beszélt, mintha a meghívás ötlete tőle származott volna, és nem ráerőltették volna. Elfrida megitta a teáját, és felállt. – Felhívom Carrie-t. Most rögtön. – Az ajtóból még visszafordult. – És köszönöm, Oscar.

LUCY
December 8-a, péntek

Még mindig december nyolcadika, péntek. Már írtam a sok csodálatos dologról, ami ma történt, hogy Carrie hazajött, és elhívott minket ebédelni, és azt mondta, hogy ő meg én együtt megyünk el valahova karácsonyozni. A film is egész jó volt. Most fél tizenegy van, és épp lefekvéshez készülök. Már hálóingben írom ezeket a sorokat. Vacsora után megfürödtem, megmostam a hajam, és amíg száradt, bementem a konyhába, hogy igyak egy forró csokoládét. Aztán csengett a telefon, és mami kijött, hogy Carrie az, és velem akar beszélni. Azt hiszem, ők már beszéltek előtte. Felvettem a konyhai kagylót, és megvártam, míg hallottam a kattanást, hogy mami letette bent, és nem hallgatózik. Néha ugyanis előfordul.
Aztán Carrie elmondta. Skóciába megyünk karácsonykor. Nagypapa unokatestvére, Elfrida ott van egy barátjával, és mindketten meghívtak minket. Egy Creagan nevű városba, és azt mondják, hogy a ház elég nagy. Olyan izgalmas, hogy majd szétrobbanok. Carrie szerint ahhoz messze van, hogy tél közepén kocsival nekivágjunk, ezért Invernessig repülővel megyünk, ott taxi vár minket, és az visz Creaganba. December tizennegyedikén indulunk. Carrie már le is foglalta a jegyeket.
Elfrida barátját Oscarnak hívják, de Carrie nem tudja, milyen ember, mert még sosem találkozott vele.
Kérdeztem, megmondta-e maminak és nagyinak, és Carrie azt felelte, hogy nem. Kérdeztem, hogy szóljak-e én, mire megint azt mondta, hogy nem, mert nagyi sosem rajongott Elfridáért, és jobb lenne, ha ő, Carrie adná be neki, így hol-
nap majd átjön valamikor, hogy közölje a hírt, és lecsillapítsa nagyit, ha netán kitörne a parasztgyalázat. Maminak nem lesz ellenvetése, mert másra sem tud gondolni, csak Randallra és Floridára.
Megkérdeztem Carrie-től, mit csomagoljak be, és azt mondta, hogy kabátot meg hócipőt, de ez. persze csak tréfa volt.
El sem hiszem, hogy Skóciába megyek!
Már számolom a napokat.
Carrie azt mondja, hogy nem lesz különösebben ünnepi a hangulat, mivel Oscar .és Elfrida olyan öregek. De ha Carrie-vel lehetek, mit számít a karácsony, a pudingért meg sosem voltam úgy oda. Azt is mondta, hogy van tengerpart meg ott az Északi-tenger.
Már alig várom.

ELFRIDA
December 9-e, szombat

Szombat reggel Elfrida kelt fel elsőnek. Vastag kordnadrágot, két kötött pulóvert vett fel, és amikor kinyitotta a hátsó ajtót, hogy kiengedje Horace-t, örült, hogy így beöltözött. Éjszaka erősen fagyott, minden csupa csillogó jég volt, és Elfrida léptei nyomot hagytak a kis kert pázsitjának vaskos, recsegő füvén. Még sötét volt, a kutyával a dombra felvezető lépcsőzetes ösvényt megvilágító utcai lámpa fényébe lépett ki. Horace utálta a hideget, így Elfrida vele maradt, megvárta, míg a kutya itt-ott szaglászott, felrohant a kert végébe, ahol nyulat érzett, és hosszan kereste a vizelésre legalkalmasabb helyet. Elfrida, aki igyekezett nem sürgetni Horace-t, teljesen átfagyott. Felnézett a zafírkék, kristálytiszta égre. Kelet felé, bár a nap még nem kelt fel a láthatáron, az ég széle már halvány rózsaszín volt. Hála töltötte el a szívét, hogy végre szép napjuk lesz. Elege volt a szürke égből, szélsüvöltésből, szakadó esőből.
Horace nagy sokára végzett, és besiettek a melegbe. Elfrida becsapta az ajtót, aztán feltette a teavizet forrni, és előkereste a serpenyőt és a szalonnát. Kockás terítővel megterített, feltette a csészealjakat, csészéket. Keresett tojást. Oscar szerette, ha főtt reggelit kapott, s bár Elfrida nem tartott vele, élvezettel szívta be a sülő szalonna illatát.
Óvatosan nekilátott pirítóst csinálni. Ebben a régimódi konyhában kockázatos vállalkozás volt, mert a kenyérpirító özönvíz előtti darab volt, és eszerint is viselkedett. Néha két teljesen elfogadható, szőkére pirított kenyérszeletet dobott ki, máskor meg sem pirított szeleteket köpött ki magából, de ha épp rosszkedvű volt, egyáltalán nem kapcsolt ki, melynek következtében a konyhát sűrű fekete füst töltötte meg, és az elszenesedett kenyérhéjtól még a sirályok is undorral fordultak el.
Elfrida olykor mondogatta magában, hogy kellene egy új kenyérpirító. Volt egy üzlet a High Streeten. William G. Croft, Elektromos árucikkek. A kirakatot mikrohullámú sütőkkel, hajszárítókkal, gőzvasalókkal és palacsintasütőkkel meg egy rakás olyasmivel rakták tele, amik nélkül Elfrida könnyen el tudta képzelni az életét. De a kenyérpirító létfontosságú volt. Egy nap be is tért William G. Crofthoz, hogy megnézze, mibe kerül a legolcsóbb, de az ár láttán inába szállt a bátorsága, és vásárlás nélkül távozott.
Vigyáznia kellett, mert a párnavarrásból származó extra jövedelme nélkül állandó pénzhiányban szenvedett, és alig várta a hétfőt, hogy elrohanhasson a postára, és felvegye a nyugdíját. A józan ész azt diktálta, hogy a bérlet negyedévenkénti megújításával adja ki Poulton's Row-t, és így némi készpénzhez jusson, de Elfrida keresztülvihetetlennek érezte, hogy a hampshire-i ház kiadását Sutherlandból intézze, így kósza ötletét végül elvetette. Fogalma sem volt, vajon Oscar hasonló gondokkal küzd-e vagy sem, de nem akart kíváncsiskodni. Bizonyára van valami kis félretett pénze, valami részvény vagy értékpapír, de Elfrida azt is tudta, hogy mindig Gloria viselte a Major bőséges és nagyvonalú életmódjával járó napi kiadásokat.
Elfrida tehát tovább kínlódott a kiherélt, uraságtól levetett kenyérpirítóval, és úgy döntött, hogy ha valahonnan ölébe pottyanna egy kis pénzmag, azt inkább könyvre vagy virágra költené.
A kenyérpirító azonban ma kivételesen jó hangulatban volt, a piruló szalonna illata összekeveredett a friss, forró kávééval. A kávé mindennél fontosabb volt. Elfrida az asztalnál ült, és az első csészével itta, amikor Oscar lejött az emeletről. Elfrida rögtön észrevette a változást: Oscar rendszerint vastag inget viselt meleg pulóvere alatt. Lezseren öltözködött, nem vett nyakkendőt. De ma reggel nemcsak egyik szebbik ingét vette fel, hanem nyakkendőt is kötött, mellényt vett, és a jó tweedzakóját.
Elfrida elképedve nézett rá. – Nagyon elegáns vagy! – jegyezte meg.
– Köszönöm. Örülök, hogy észrevetted.
– És miért csípted így ki magad?
Oscar elvette a tojásos szalonnát a melegítőről, ahol Elfrida hagyta.
– Mert szombat van?
– Nem elég nyomós ok.
– Mert nem hagyhatom, hogy rongyos, csoszogó vénember váljék belőlem?
– A nyakkendőtől még éppen válhatna.
Oscar leült, Elfrida kitöltötte a kávéját. – Köszönöm. Nem, teljesen igazad van. Némi erőfeszítést tettem, mert látogatóba megyek.
Elfrida őszintén meglepődött, de nagy keservesen sikerült lepleznie. Oscar azonban felpiszkálta az érdeklődését. – És kit látogatsz meg?
– Rose Millert. 
– Ki az?
– Régi barátnőm.
– Sosem említetted. Őrülten féltékenynek kellene lennem?
– Aligha. Megvan vagy nyolcvan, ha nem több. Nagyanyám szobalánya volt. A corrydale-i birtokon, egy zsúpfedeles kis házban él. Tiszteletem teszem nála.
– Hogy határoztad el ilyen nagy hirtelen, hogy meglátogatod nagyanyád szobalányát? Eddig úgy begubóztál, hogy bárki azt hihette, szökésben levő fogoly vagy. Hogyhogy egyszerre kilépsz a világba, és társasági életet kezdesz élni?
– Ellenedre van?
– Jaj, dehogy, drága Oscar, borzasztóan örülök, hogy ezt teszed. De nem egészen értem a pálfordulást.
Oscar letette a kávéscsészéjét. Amikor megszólalt, hangjából eltűnt az évődés. – A tegnapi nap. A találkozás Peter Kennedyvel. A lelkésszel. Hogy olyan ostobán, udvariatlanul viselkedtem. És még valami. Az elmúlt hetekben úgy éreztem, névtelenségbe burkolózom, de ennek ellenkezője igaz. Ha Peter Kennedy tud rólam, ugyanúgy tudnak mások is. Csak udvariasságból, figyelmességből, szerénységből nem törik ránk az ajtót. Kis helyen élünk, és itt gyorsan terjednek a hírek. Mostanra már biztos Rose Miller is hallotta, hogy itt vagyok. Nagyon zokon venné, ha nem keresném fel. Tehát úgy döntöttem, útra kelek. Veszek Arthur Sneadnél egy csokor virágot, beülök a kocsiba, és együtt bejárjuk az emlékezet kertjét. Ma nem mész el kocsival, ugye?
– Nem. Ez talán a legjobb az itteni életben. Csak átsétálok a téren a szupermarketba, az utca végében van a hentes, és hazafelé bemehetek kicsit böngészni a könyvesboltba. Ha épp úgy hozná a kedvem, kicsit beugorhatnék a régiségboltba is, és egy viktoriánus teáskancsóval jöhetnék haza, vagy esetleg levágathatnám a hajam.
–Komolyan mondod, hogy Creaganban még fodrász is van?
–Már hogyne lenne! A borbélyüzlet fölött. Hol másutt gondoltad?
– Azt hittem, be kell hogy vigyelek Invernessbe.
– Távol álljon tőlünk a gondolat! – Elfrida áthajolt az asztalon, elvette Oscar elől az üres tányért, és töltött magának még egy kávét. A zefírfüggönyt még nem húzta el, így amikor most félrevonta, kitekintett a világosodó égre.
Hirtelen vidámabbnak érezte magát, mint hosszú ideje bármikor. Úgy tűnik, javulóban vannak a dolgok. Ma szép idő lesz. Jéghideg, de tiszta. Oscar vendégségbe megy, és jövő héten itt lesz Carrie és Lucy Wesley. Amikor erre gondolt, úgy döntött, tegnap lehetett a fordulópont, csak nem vette észre.
– Sétálni megyek – jelentette be Oscar. – Megjáratom a lábaim. Friss levegőt szívok. Horace-t is elviszem. – Elfridát nem hívta, és láthatóan nem is várta, hogy velük tartson. Nem is baj, gondolta Elfrida, úgysincs kedve nedves, szeles időben kibújni a házból. Igyekezett titkolni meglepetését, és csak annyit mondott, hogy ebben a hidegben öltözzön fel melegen.
Talán a sors keze, hogy Oscar találkozott ezzel az emberrel, ezzel a Peter Kennedyvel. A lelkésszel. És mindegy, miért, de beszélgetésbe elegyedett, barátian, szívesen fogadták. Az, hogy Oscar, mint a simogató kezet megharapó kutya, pánikba esett és otthagyta a lelkészt, minden bizonnyal jobban felkavarta Oscart, mint Peter Kennedyt. Oscar szemmel láthatóan szégyellte, ami történt. Biztos fél éjszaka ébren feküdt, és lelkifurdalás gyötörte. Talán azzal akarja jóvátenni, hogy most felkeresi az idős szobalányt, Rose Millert. Megteszi az első lépést vissza, az emberek közé.
– Mikor indulsz, Oscar? – Elfrida visszahozta a csészét az asztalhoz. – A találkádra Rose-zal?
– Találkának nem nevezhető, mivel nem tudja, hogy jövök. Fél tizenegyre gondoltam. Alkalmas időpontnak tartod?
– Tökéletesen. Addigra már biztos fent van, meghív egy teára, és kapsz egy kis süteményt is. – Elfrida belekortyolt a kávéjába. – Ha már Corrydale-ben vagy, benézhetnél Billicliffe őrnagyhoz is.
– Reméltem, hogy ezt nem javasolod.
– Jaj, Oscar, ne légy már olyan puhány! Az őrnagy végtére is csak egy ártalmatlan öreg senki, aki rettenetesen magányos. Nem valami kedves tőled, hogy itt élsz, és úgy teszel, mintha az őrnagy a világon sem lenne. Hiszen a kulccsal és azzal a szörnyűséges itallal várt minket. – Oscar nem szólt, de nem látszott lelkesnek. – Ugorj be hozzá, csak úgy hívatlanul, egy kis időre. És esetleg meghívhatnád egy italra vagy valamire, amikor Carrie és Lucy itt vannak. Ráfoghatnád, hogy partira hivatalos.
Oscar ravaszul másra terelte a beszélgetést: – Mikor érkeznek?
– Pénteken. Hiszen mondtam. Péten reggel repülővel érkeznek Invernessbe, és megkértem a taxist, hogy menjen el értük.
– Nem is tudtam, hogy taxisunk is van.
– Alec Hobbs személyében.
– De hisz az a temetkezési vállalkozó!
– És a taxis.
– Sokoldalú ember.
Elfrida a kávét iszogatta. Már megfeledkezett Billicliffe őrnagyról, és Carrie meg Lucy érkezése járt az eszében. – Nincs már sok időnk, ugye? Valami bútort kell szereznem a padlástérbe. Biztos van itt valahol egy használtbútor-üzlet. Majd megkérdezem.
– Kitől?
– A hentestől.
– Vagy az újságostól?
– Hát persze... Mrs. Sneadtől! Ő aztán csak tudja...
Ez az épületes beszélgetés még folytatódott volna, ha nem szakítja meg a csengő hangja. A halálra rémült Horace felült a kosarában, és izgatott csaholásba kezdett.
Elfrida csitította, aztán a konyhából átment az előszobába. A postás volt, és a lábtörlőn két levél feküdt. Elfrida ezt ismét csak jó ómennek érezte, mivel azóta, hogy ideérkeztek, alig kaptak levelet.
Lehajolt, felvette őket, és bevitte Oscarnak.
– Az egyik neked jött, géppel írt és hivatalosforma, biztos a bankigazgatótól, a másik meg nekem.
– Akkor most rajtam a sor, hogy féltékeny legyek.
– Ugyan már. – Elfrida kitapogatta zsebében a szemüvegét, és az orrára tette. Megnézte a borítékot. – Tiszta, kicsit szálkás, öreges írás. – Felvett egy kést, felvágta a borítékot, és kivette a levelet. Megfordította a lapot, hogy megnézze az aláírást, és elmosolyodott.
– Oscar, hisz ez Hectortól jött! Az a drága ember írt nekünk. – Leült, és kihajtogatta a vastag kék papirost. – És egy csekk! Ötszáz fontról szóló csekk.
Oscarnak leesett az álla. – Ötszáz font? Biztos?
– Győződj meg róla a saját szemeddel. A nevedre állította ki. – Átnyújtotta neki. Oscar zavartan bámulta a csekket, aztán így szólt: – Talán nézzük, mi ez az egész.
Elfrida hangosan felolvasta a levelet:
Kedves Oscar és Elfrida!
Nem írtam hamarabb, mert gondoltam, hagyom, hadd rendezkedjetek be. Remélem, zavartalan, jó utatok volt, és rendben találtátok az. Intéző-lakot.
Bevallom, hogy távozásotok után kényszert éreztem, hogy írjak Peter Kennedynek, a creagani plébániatemplom lelkészének. Tudom, Oscar, mennyire vágysz a magányra és névtelenségre, hogy megbirkózhass a tragédiával, ami feldúlta az életed. De nyugtalankodtam miattad, és Peter jó ember, jó barát, és tudtam, nyugodtan rábízhatom, hogy szomorú körülményeid titkát megtartja magának. Mielőtt Corrydale-t átadtam volna Hughie-nak, gyakran ellátogatott Corrydale-be, és nagy örömöm telt társaságában, éles eszében. Feltehetően megkeres majd, és szeretném, ha elfogadnád együttérzését, a vigaszt, amit nyújtani tud.
Remélem, nem bántalak meg ezzel.
Ugyanakkor aggódom amiatt is, hogy az Intéző-lak bútorozottsága és felszereltsége esetleg nem megfelelő. Mint tudod, évek óta nem jártam ott, bár Cochrane-ék távozását követően gondoskodtam rendszeres takarításáról. Mivel felelősnek érzem magam, elvégre én beszéltelek rá, hogy hagyd ott Hampshire-t és költözz Creaganba, boldogan gondoskodnék bármiről, amivel ottani életetek kényelmesebbé tehetem. Mellékelek egy ötszáz fontos csekket, ami remélhetőleg elég lesz kiadásaitokra.
Londonban szürke, hideg idő van. Nem nagyon mozdulok ki, de látom az ablakomból.
Remélem, mindketten jól vagytok. Örömmel venném, ha írnátok vagy telefonálnátok, hogy aggodalmam eloszlassátok.
A Timesban láttam a Majorról szóló hirdetést. A fiúk nem vesztegették az időt.
Mindkettőtöket sok szeretettel ölel:
Hector
Elfrida szótlanul összehajtogatta a levelet, és visszacsúsztatta a borítékba. – Még ma délelőtt írok neki – mondta.
– Végtelenül nagylelkű. És igazából semmire sincs szükségünk.
– Már hogyne lenne! – csattant fel Elfrida határozottan.
– Ugyan mire?
– Például egy új kenyérpirítóra, ami nem égeti szénné a kenyeret, nem robban fel és nem csap agyon. Ez a gép már megérett a kukára. És Lucynak ágyat kell vennem, a lépcsőforduló ablakára is jó lenne egy függöny.
– Ezeket észre sem vettem – mondta szégyenkezve Oscar.
– A férfiak sosem szoktak ilyesmire felfigyelni.
– Nem akarsz esetleg mosogatógépet?
– Nem.
– Vagy esetleg egy mikrohullámú sütőt?
– Azt sem.
– Vagy tévét?
– Sosem nézek tévét. És te?
– Csak a híradót. A Dalokat és Hálaadást. Meg a Korzót.
– Milyen szerencsések vagyunk, Oscar, hogy ilyen kevéssel beérjük, nem?
– De mennyire. – Oscar felvette a csekket, és megnézte. – Több szempontból is. Mielőtt meglátogatom Rose-t, benézek a Bank of Scotlandhoz, és nyitok egy kettőnk nevére szóló közös számlát. Aztán belevetheted magad az ágyvásárlásba.
– De hát a pénz nem is az enyém!
– Kettőnké.
– A Bank of Scotland ennyire készséges lesz?
– Gyerekkorom óta náluk tartom a pénzem. Nem hiszem, hogy nehézséget támasztanának.
– Milyen dinamikus lettél egyszerre, Oscar! Ne felejts el Rose-nak virágot venni!
– Nem felejtek el.
***
Káprázatos napsütéses délelőtt lett. A halványkék égen rózsásan kelt fel a nap, és teljesen szélcsendes volt az idő. A vásárolni induló hölgyek óvatosan lépkedtek, nehogy elcsússzanak vagy elessenek, lábukon meleg csizma, orrukig behúzva a meleg kötött sapka, kezükön vastag kesztyű. De a hideg sem akadályozta meg őket, hogy ne álljanak meg egy kis pletykálkodásra; lélegzetük felhőként párállott, ahogy egymással csevegtek.
A csupasz fák fekete csipkéje mögött a templom aranylott a napsütésben. A torony fölött sirályok keringtek, tetején, a szélkakason csókák gubbasztottak. A régi temető füvét dér festette fehérre, a távoli hegyi tanyákról a városba hajtó kocsikat fehér hótakaró fedte. Egyikük lehajtott hátsó ajtaján fenyőfa kandikált ki.
Elfrida felületesen elvégezte a szükséges házimunkát, bevetette az ágyakat, előkészítette a tűzhözvalókat, a kinti fészerből felhozott egy csomó farönköt, aztán szokott helyére telepedett az ablakülésre, és elnézte a karácsonyi készülődést. Oscar már elment, miután nem kis időt töltött a szélvédő jégtelenítésével és az ablaktörlők beindításával. Elfrida remélte, hogy Rose Miller örömmel fogadja majd, és sejtette, hogy így lesz.
Az asztalhoz ment, s míg hátát melengette a gyenge téli nap, nekikezdett a levélírásnak.
Intéző-lak, December 9-e.
Kedves Hector!
Milyen végtelenül kedves magától, hogy írt, és Oscar meg a magam nevében is köszönöm a bőkezű csekket. Több okból is a legjobbkor érkezett. Némi hiányt szenvedünk a legszükségesebbekből, de eddig elég jól megvoltunk nélkülük. Most azonban egy fiatal unokatestvérem várom, Carrie Suttont, aki karácsonyra is itt marad, és magával hozza az unokahúgát, Lucyt is, aki tizennégy éves, így örülök, hogy kicsit derűsebbé tehetem a házat, és kicsinosíthatom. Szükségünk van új kenyérpirítóra is, de ennyi az egész, Lucynak azonban valami bútort kell vennem (a padlásszobában fog aludni!), és a csekkje ezért kellő pillanatban érkezett. Majd keresek egy használtbútor-üzletet.
Oscar jól van. Amióta itt vagyunk, nagyon visszavonultan él, és időnként egészen elkeseredem, hogy elmúlik-e valaha is róla a bánat, és továbblép-e. Senkit sem akar látni, senkivel sem akar beszélni. Tegnap azonban elvitte Horace-t, a kutyámat egy hosszú sétára, és a golfklubnál beszédbe elegyedett Peter Kennedyvel. Oscar nagyon szimpatikusnak találta, és azt mondta, kedves arca van. Kennedy behívta a klubházba teára, és Oscar be is ment, de aztán rájött, hogy Kennedy a lelkész, megrémült és elmenekült.
Utána nagyon felizgatta ezen magát, de azt hiszem, ez az. eset mégis magához térítette, és belátta, hogy nem rejtőzhet a világ végéig. Ma délelőtt magától elment, hogy Corrydale-ben meglátogassa Rose Millert. Ez az első önkéntes kilépése magányából, és hálával, reménnyel tölt el, hogy talán most már Kennedy ék lesznek a következők. De bármi is történik, Oscart nem szabad sürgetni, hanem hagyni kell, hogy a maga tempójában tegye meg a következő lépést.
Igazán jól vagyunk, a napok békésen telnek. Nyugalmas sarkában vagyunk a világnak, a kutyámat, Horace-t hosszú sétákra viszem a tengerpartra, és néha csak naplemente után jövünk haza. Nincs tévénk, de nem is hiányzik. Oscar magával hozta a kis rádióját, a hosszú estéken kanasztázunk és a klasszikus zenei csatornát hallgatjuk.
Hosszú volt az út Hampshire-ből, és...
Annyira belemerült a levélírásba, hogy nem hallotta az utcáról felszűrődő hangokat, sem azt, hogy nyílik és csukódik a kovácsoltvas kapu és léptek koppannak a bejárati ajtó előtt. Amikor megszólalt a csengő, Elfrida ijedtében elejtette a tollát. Horace fejvesztett ugatásban tört ki. Elfrida felállt, kiment a szobából, és lefutott a földszintre.
– Ó, Horace, maradj már csendben! – Végigszaladt az előszobán, kinyitotta a súlyos ajtót, és beengedte a napsütést meg a jeges hideget. A küszöbön ismeretlen nő állt.
– Ne haragudjon, de a kutya...
– Nem baj...
A látogató harmincas évei végén járó, magas, karcsú és üdítően szokatlan megjelenésű asszony volt. Nagyon hosszú, sötét, majdnem hollófekete haja volt, amit egyenesen leeresztve hordott, csak elöl volt egy kis frufruja. Hosszú vörös gyapjúszoknyája fölött viharvert Barbourt viselt, lábán Doc Martennek látszó csizmát. Skót kockás gyapjúsálat tekert a nyaka köré, ami keretbe foglalta gyönyörű csontozató és festék híján ártatlannak tetsző arcát, ami a délelőtti hidegben rózsásra pirult. Szeme mélyen ülő volt, és feketekávéra emlékeztető színű. Egyik kezében műanyag bevásárlószatyor, a másikban vidéki kis fonott kosár volt, benne tojások.
A nő elmosolyodott. – Jó napot. Ön Elfrida Phipps, ugye? Remélem, nem zavarom. Tabitha vagyok. – Elfrida ettől nem lett okosabb, és értetlensége nyilván kiült az arcára is. – Tabitha Kennedy. Peter Kennedy felesége.
– Ó! – Elfrida igyekezett leplezni elképedését. Nem látott még nőt, aki ennyire kevéssé emlékeztetett volna lelkészfeleségre. – Milyen jó, hogy megismerhetem. – Hátralépett, és kitárta az ajtót. – Kérem, fáradjon be.
De Tabitha Kennedy habozott. – Nem jövök be, ha más elfoglaltsága van. Csak néhány tojást hoztam. A tyúkjaink tojták.
– Nem csinálok semmit, és a friss tojás valóságos csoda. Jöjjön be. Máris főzök kávét.
Tabitha belépett, és Elfrida becsukta mögötte az ajtót. – Nem bánja, ha a konyhában ültetem le? – Előrement, és mutatta az utat. – Felteszem a teavizet, aztán felvisszük a kávénkat. Vagy inkább teát inna?
– Majd meghalok egy kávéért, annyira átfagytam. Peter vitte el a kocsit, ezért le kellett gyalogolnom a dombról. Azt hittem, rögtön hanyatt esem, olyan jeges volt az út. – Követte Elfridát a konyhába, letette az asztalra a tojásokat, egy székre akasztotta a szatyrát.
– Oscar is elvitte a kocsit. Corrydale-be ment, hogy meglátogasson egy Rose Miller nevű hölgyet.
–Istenem, micsoda viszontlátás lesz! Rose bálványozta Oscart. Tudja-e, hogy most először vagyok itt? Valahányszor ellátogattam az Intéző-lakba, mindig nagyon hivatalosan fogadtak, és egyenesen felvezettek a lépcsőn a nagy szobába. Cochrane-ék nagyon furcsa emberek voltak, nagyon tartózkodóak. Nem az a vendéglátós fajta. De évente egyszer meghívtak minket Peterrel egy teára és egy kis udvarias csevejre. Nagy megpróbáltatás volt. Hogy megy a beilleszkedés?
Elfrida megtöltötte vízzel a teáskannát, feltette forrni a vizet, aztán tálcáért nyúlt, csészét, csészealjat tett rá. – Jól megvagyunk.
Tabitha körülnézett. – Ez a konyha a Nemzeti Örökség egyik múzeumából való konyhákra emlékeztet. Nagyanyámnak volt egy megszólalásig hasonló konyhája. Cochrane-ék nem lehettek a modernizálás hívei, de ha igen, úgy Mrs. Cochrane minden nyomát eltüntette. Van mosogatógépe?
– Nincs. De sosem volt, így nem hiányzik.
– És mosógépe?
– Van egy ősrégi a mosogatókonyhában. Órákig mos, de legalább működik. A szárítógépem pedig a kert végében kifeszített kötél.
– Mosogatókonyha! Megnézhetem?
– Miért is ne?
– Ezen az ajtón át? Egyre jobb. Kövezett padló és fajanszmosogató, fa edényszárító. De van hűtője.
– Ebben az időben meglehetősen felesleges.
Tabitha becsukta a mosókonyha ajtaját, visszajött a konyhába, és leült az asztal mellé. – Használják a fenti nagy szobát?
– Állandóan. Rengeteget futkosunk le-fel a lépcsőn.
– És a földszinti szobákat?
– Van egy rémesen komor viktoriánus ebédlő. Csomó sötét mahagónibútor, plüssfüggöny, gyertyatartós pianínó. A másik helyiség lehetett a birtok irodája. Szerintem Cochrane-ék sosem használták. Még mindig áll benne egy redőnyös íróasztal meg egy másik asztal, amiben speciális fiókok vannak, amikbe a bérleti díjakat tették. Restellem, de eddig egyiket sem használtuk. Vagy itt eszünk, vagy fent a tűz mellett.
– Sokkal egyszerűbb.
– És Oscar nem bánja.
– Örülök, hogy Oscar nincs itt – mondta Tabitha. – Részben azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek, és így most ettől mentesülök.
– Bocsánatot kérni? Ugyan miért?
– Peter küldött. Attól tart, hogy tegnap délután túl rámenős és udvariatlan volt. Reméli, hogy nem izgatta fel Oscart túlságosan.
– Azt hiszem, inkább Oscar érzi úgy, hogy elnézést kellene kérnie Petertől. Illetlenség volt úgy elrohannia, de pánikba esett, és elmenekült. Utána lelkifurdalása volt. Tudja, hogy rémesen viselkedett.
– Hector írt, hogy Oscar felesége és gyermeke meghaltak abban az iszonyatos balesetben. Hosszú időbe telik, míg valaki ezen túl tud jutni, és visszatér az életbe.
– Ezt nevezik gyászolásnak.
– Tudom. Magának sem lehetett könnyű.
– Ami azt illeti, pokoli volt.
Elfrida hallotta, ahogy kimondja ezeket a szavakat, és elszörnyedt, hogy ösztönösen kiejtette őket, mert a helyzet pokoliságát sosem ismerte el még maga előtt sem. – Azt hiszem, a tehetetlenség a legrémesebb, mert semmivel sem enyhíthetem a fájdalmát. Aztán a türelmetlenség. A türelmetlenség miatti bűntudat. Nem is egyszer beleharaptam a nyelvembe. Amellett társasági lény vagyok. Ne hajnalig tartó partikra gondoljon, de szeretek barátkozni, emberekkel megismerkedni, csakhogy Oscar miatt nem nagyon járunk el. Biztos nagyon felvágósnak hisznek itt.
– Szó sincs róla.
– Mrs. Snead nélkül már végem lett volna. Tea mellett nagyokat beszélgetünk.
– Örülök, hogy maguknál dolgozik.
–Ma... ma először éreztem úgy, hogy a pokoljárás mögöttünk van. Oscar kedvéért remélem, hogy így is van. Drága ember, nem érdemli meg, ami történt vele. Talán előrelépés, hogy meglátogatja Rose Millert.
–Mi mindvégig itt voltunk Peterrel, de úgy gondoltuk, egy kis időre van szükségük. Olykor nehéz megtalálni a megfelelő pillanatot...
– Ne is gondoljon rá. Kérem.
– Jó ötlet lenne, ha Peter meglátogatná Oscart? Talán egymás közt elrendezhetnék a dolgokat.
– Szerintem nagyszerű ötlet, de mondja meg neki, hogy előtte szóljon ide telefonon.
– Rendben.
Elfrida elkészítette a kávét, a tejeskancsót a tálcára tette. Felvette, és így szólt: – Jöjjön fel. Ott kellemesebb.
Előrement, és Tabitha követte. – Mindig is lenyűgözött ez a csodálatos lépcső. Olyan fényűzővé teszi a belépést a házba. Peter azt mesélte, hogy a lépcsőkorlátot balti fenyőből faragták; ballasztként hozták haza a heringhalászhajók. – Megállt a lépcsőfordulón, és kinézett a kertre. Még így fagyottan és téli kopárságával is jól látszottak a domboldalra felkapaszkodó teraszok, az ösvény és a középen épített lépcső. Legfelül kis fenyőliget volt, csókafészkekkel. – El is felejtettem, milyen nagy itt a kert. A bekötőútról nem látni a magas fal miatt. Szeretem a fallal körülvett kerteket. Az öreg Cochrane nagy kertész volt. Ingyen ellátott minket salátával.
– Oscar is kertészkedik, de eddig csak a leveleket gereblyézte össze.
– Tavasszal nárciszok vannak, és a teraszok bíborszínbe borulnak a pázsitviolától. És orgona is van.
Elfrida a tálcával előrement, és mögötte Tabitha folytatta a beszámolót.
– Nemcsak fényűző ház, de valóban lenyűgöző. A méret valahogy váratlan, mint dr. Kicsoda Tardisa... egyre nagyobb lesz... – alacsonyan járó nap áradt ki a nappali nyitott ajtaján – és mindig is úgy gondoltam, hogy ez a társalgó a legszebb szoba.
– Mióta élnek itt? – kérdezte Elfrida.
– Húsz éve. Közvetlen azelőtt házasodtunk össze, hogy Peter idejött lelkésznek.
– Hány éves volt akkor?
– Húsz. – Tabitha grimaszt vágott. – A hívők némelyike nem helyeselte, de aztán minden elsimult. Mindkét gyerekünk a paplakban született.
– Milyen idősek?
– Rory tizennyolc. Most érettségizett. Mindkét gyereket a helyi szakközépiskolába írattuk be. Kitűnő eredménnyel végzett, és felvették a Durhami Egyetemre, de csak jövőre kezd. Kihagy egy évet, és a magasságos a megmondhatója, mit kezd addig magával. Peter azt mondja, őt nem érdekli, amíg a fiú vagy keres, vagy tanul. Clodagh tizenkettő, és ki tudja, miért, megőrül a lovakért. Még nem sikerült kiderítenünk, miért választott ilyen költséges hobbit.
– Sárkányrepülést is választhatott volna.
Mindketten felnevettek, és Elfridát jó érzés töltötte el. Egy csésze kávé mellett fecsegni egy barátnővel, megvitatni férjeket és gyerekeket, mintha világéletükben ismerték volna egymást.
Tabithára nézett, ahogy fekete magas nyakú pulóverében, fiatalos hajviseletével ült, és hirtelen elfogta a kíváncsiság. – Milyen lelkészfeleségnek lenni?
– Peterrel nagyszerű házasságban élünk. És csak félig vagyok lelkészfeleség, mert egyébként rajzot tanítok az iskolában. Diplomás, megfelelő végzettségű szaktanár vagyok. Heti öt délelőtt tanítok.
– Fest is?
– Igen, festek és rajzolok. De kézművességet is tanítok. Varrást és agyagozást. A felsőbb osztályos lányok hímezték a templom összes térdeplőjét. Hatalmas vállalkozás volt. És Creaganban az összes mama kissé csálé kaspóban tarthatja a begóniáit.
– Én színésznő voltam – bökte ki Elfrida, aztán mindjárt el is szégyellte magát, és arra gondolt, bárcsak ne mondta volna, mert úgy hangzott, mintha túl akarná licitálni Tabitha sikereit.
De Tabitha örömtelin meglepődött. – Tényleg? Ami azt illeti, nem vagyok meglepve. Nagyon is el tudom színpadon képzelni.
– Nem éppen ibseni hősnő voltam. Inkább könnyű dolgok – musicalek, ilyesmi. Évekig repertoárszínházban játszottam, tinédzsertől a rongyos öregasszonyig mindenféle szerepet.
– Híres volt?
– Ó, nem, dehogy. De mindig volt munkám, bármily szerény is.
– Végül is ez számít, nem? Hogy az ember azt tehesse, amit szeret, és ezért még fizessék is. Én is így érzem. Jót tesz az ember önbecsülésének. Peter megérti. Részben ezért is szeretem annyira. Alig várom már, hogy megismerje. Meghívnám önöket a paplakba, de előbb talán várjuk meg, amíg Oscarral dűlőre jutnak. Ha ezen túl vagyunk, azonnal küldöm a meghívót. Ami ez esetben telefonhívást jelent.
– Már előre örülök neki.
– Mit csinálnak karácsonykor?
– Azt hiszem, semmit. Oscar nemigen vágyik bármire is. Megértem, mert ez érzelmi szempontból nagyon nehéz időszak. Annál is inkább problémás, mert jövő szombaton egy unokatestvérem érkezik, aki magával hozza az unokahúgát. .. én ugyan mondtam nekik, hogy ne számítsanak semmi ünnepségre, de ez sem tántorította el őket.
– Hány éves?
– Carrie? Carrie harminc. De az unokahúga tizennégy. Lucynak hívják. Még sosem találkoztam vele. Remélem,
nem túl visszahúzódó. Vagy pont az ellenkezője. És... azt is remélem, hogy nem fog unatkozni.
– Ó, remekül fog szórakozni, Creaganban karácsonykor nagy élet van. A helybeli gyerekek mind összegyűlnek...
– Egy lelket sem fog ismerni.
– Majd bemutatjuk Rorynak és Clodaghnak, és akkor rajtuk keresztül megismerkedik mindenkivel.
Elfridának aggályai támadtak. – Nem lesz ellene kifogásuk?
– Kifogásuk? Ugyan mért lenne?
– Nos... mégis egy idegen gyerek. Londonból.
– Egy okkal több, hogy szárnyuk alá vegyék – mondta Tabitha, és a bájos arc mögött Elfrida hirtelen megpillantotta a kemény rendet tartó tanárnő acélosságát. És a lelkészfeleséget, aki igaz keresztény elvek szerint neveli gyermekeit. És tudta, hogy fiatalos viselkedése és bohém megjelenése ellenére Tabitha Kennedy olyan ember, akivel számolni kell. Növekvő tisztelete csak hozzájárult ahhoz, hogy még jobban megkedvelje az asszonyt.
Hirtelen eszébe jutott valami. – Bútort kell vennem. Amúgy is gyér itt a bútorzat, mert a házat csak félig bútorozva adták ki. Carrie hálószobája jó lesz így, de úgy gondoltam, hogy Lucyt a padlásszobában helyezhetnénk el. Kedves, világos helyiség, de... – habozva folytatta – nem lenne kedve feljönni és körülnézni? Talán segíthetne, hogy mit vegyek...
– Természetesen. Nagyon szívesen, az ilyesmi pompásan fekszik nekem. – Tabitha felhörpintette a kávéját, és pulóvere ujját feltolva gyors pillantást vetett az órájára. – Aztán rohanok, mert ma délután Peternek korai gyűlése van Bucklyban, és még egy kis levest kell elé tennem, mielőtt elindul.
– Ha sietnie kell...
– Annyira nem sietek. Jöjjön, mutassa meg. Igazi fenomén vagyok lakberendezés terén.
– Filléres alapon.
– Hogyan másként? Hiszen lelkészfeleség vagyok. Felmentek egy emelettel feljebb, a padlástérbe, ami két helyiségből állt: az egyik ablaktalan, pókhálós szobácska volt, három régi ládával és próbababával. A másik mennyezetén széles tetőablak nyílt, a tető ívelt volt, és a helyiséget halvány téli napsütés világította be.
Tabitha el volt bűvölve. – Csodálatos kis szoba! Nincs az a kislány, aki meg ne őrülne egy ilyen szobáért. Szőnyeget is tesz a padlóra? Bár a padlódeszkák nagyon szépek. És radiátor is van – barátságosabb már nem is lehetne. Persze kell ide egy ágy, és talán egy komód. És egy kis öltözőasztal. Mi legyen a tévével?
– Nincs tévénk.
– Igen, de a tinédzserek megvadulnak, ha nincs, amit bámuljanak. Rorynak van egy régi tévéje, amit már nem használ. Majd beszélek vele. És néhány lámpa is kell. Meg a tetőablakra roló. Máskülönben kísérteties lesz.
– Van egy kis pénzem – mondta Elfrida. – Hector küldte. De nem sok. Gondoltam, hogy egy használtbútor-boltban...
– Bucklyban nagyszerű piac van.
– Még sosem jártam ott.
– Majd én elviszem. A bódékban mindent lehet kapni.
– Ágyakat is?
– Ó, fantasztikus ágyakat! És lepedőket, képeket, dísztárgyakat és rémes ócska ruhákat, meg szekrényeket, meg szőnyegeket. Jövő héten el is mehetünk. Valamelyik délután... esetleg kedden? Kedd megfelelne?
Elfrida, akinek egy hónapra előre egyetlen programja sem volt, szótlanul bólintott.
– Mehetnénk az ön kocsijával? Peternek biztos szüksége lesz a sajátjára.
Elfrida megint bólintott.
– Remekül fogunk szórakozni. Már alig várom. – Tabitha ismét az órájára nézett. – Akkor hát meg is egyeztünk. Most azonban futnom kell, különben Peter felrobban.
Amikor Tabitha elment, Elfrida visszaült az asztalhoz, hogy befejezze Hectornak szóló levelét.
...másnap hétkor értünk ide. Ezt a levelet sok időbe telik megírni, mert éppen most szakított félbe Tabitha Kennedy, aki átlátogatott hozzánk. Biztosra veszem, hogy Peter és Oscar hamarosan tisztázzák félreértésüket. Tabitha bájos teremtés, és átvisz Bucklyba, a piacra, hogy mindenfélét vegyek a házba.
Még egyszer köszönöm kedvességét és nagylelkűségét. Remélem, jó egészségnek örvend, és az idő is jobbra fordul, hogy ne kelljen otthon rostokolnia.
Sok szeretettel üdvözöljük mindketten:
Elfrida
Elfrida még egyszer átolvasta, aztán borítékba tette, ráírta a címet, és keresett egy bélyeget. Aztán lement a földszintre, a konyhában bekukkantott a hűtőbe, és úgy döntött, hogy mindössze zöldségfélét és talán egy kis gyümölcsöt kell vennie. Horace békésen aludt a kosarában, és láthatóan nem volt sétálhatnékja, ezért Elfrida nem bolygatta, hanem alaposan felöltözött, és kilépett az utcára. Az ajtót nem zárta be maga mögött. Azt már megtanulta, hogy Creaganban senki sem zárja az ajtaját.
Olyan hideg volt, mint egy hűtőházban, de az alacsonyan járó nap megolvasztotta a jeget, a járdák feketék és nedvesek voltak. Elfrida ennek ellenére óvatosan lépkedett, ahogy a bevásárlását intéző többi hölgy is, mert egyáltalán nem hiányzott most egy lábtörés.
Feladta a levelet, aztán átment az utcán Arthur Snead gyümölcs- és zöldségboltjába. A kis üzletben most az egyszer nem voltak vásárlók, és Arthur Snead a pultra könyökölve a lóversenyeredményeket olvasta. Amikor meglátta Elfridát, felegyenesedett, összehajtogatta az újságot és eltette.
– 'napot, Mrs. Phipps. 'ogy van ezen a mesés délelőttön?
Arthur Snead Mrs. Snead párja volt, aki mindig Artúrként emlegette. Sneadék vigasztaló társaságot jelentettek Elfridának Creaganban érkezése után, nemcsak azért, mert Mrs. Snead takarított az Intéző-lakban, és egyébként is hasznos információk kifogyhatatlan tárházának bizonyult, hanem azért is, mert cocneyk voltak, tősgyökeres londoniak, és Elfrida, aki élete javát Londonban töltötte, szívet melengetőnek találta jellegzetes beszédüket, amitől valahogy kevésbé elszigeteltnek érezte magát. Sneadék öt éve Hackneyből érkeztek Creaganba. Mrs. Snead több csésze tea mellett részletesen beszámolt Elfridának e szokatlan elhatározás okáról. Arfur a North End Roadon egy taligával kezdte, és végül sikerült saját kis üzletet vennie. Aztán a tanács úgy döntött, hogy fejlesztik a területet, és kötelező vásárlást írtak elő, amitől annyira tele lett a 'ócipőjük, 'ogy amikor meglátták egy kertészeti képeslapban ezt a 'irdetést – Arfur mindig ezt a képeslapot vásárolta a zártkertje miatt... csodás tököket termesztett -, akkor azt mondta Mrs. Sneadnek: „Mit szósz 'ozzá, öreglány?" És Mrs. Snead, aki mindhalálig kitartott 'ites ura mellett, azt mondta: „Oké, Arfur", azzal felpakoltak, megvették az üzletet és felette a kis lakást, és többé vissza se néztek. Nagyon előkelő népek járnak 'ozzájuk, mesélte Mrs. Snead, és Arfur belépett a tekeklubba, sőt egészen rászokott a tengeri 'alászatra. Mrs. Snead a maga részéről belépett az egyházi körbe, kirándulásokra járt, és időnként a templom kórusában is énekelt.
Noha a helyi közösség tisztelte és befogadta őket, minden rosszindulat nélkül azóta is Fehér Telepeseknek becézték őket.
– Nem árt nyitva tartania a szemét, kedvesem, mer' az embere ma reggel virágot vett egy másik 'ölgynek – jelentette Mr. Snead.
– Tudok róla. Egy Rose Miller nevű asszonynak, és nagyon igyekszem, hogy ne legyek féltékeny. Van kelbimbója?
– Nagyon szép brokkolival szolgálhatok. Ma reggel érkezett. A teherautó ugyan alig bírt átvergődni a 'egyen. A sofőr szerint 'at 'üvelyk 'ó esett. És ciprusi burgonya is van.
Elfrida megvette a brokkolit, vett burgonyát és necchálóban néhány mandarint, valamint két bánatos külsejű citrancsot, amit fél áron kapott meg Arfurtól.
– Egyből 'aza készül?
– Nem. – Elfrida döntésre jutott. – Veszek egy új kenyérpirítót. A mostani gyilkos szerkezet.
– Nos, akkor 'agya itt a csomagját, és én átviszem maga 'elyett az út túloldalára. Beteszem az előszobába.
– Nagyon kedves. Miért is ilyen nehéz a krumpli? Nagyon köszönöm, Arthur.
Csomagjaitól megszabadulva Elfrida végigsétált az utcán William G. Croft Elektromos Berendezések üzletébe. Amikor benyitott, az ajtó fölött kis csengő szólalt meg, és a raktárhelyiség nyitott ajtajában khaki munkaruhában megjelent Mr. Croft, aki ideje javát porszívók javításával vagy tévék helyrepofozásával töltötte a bolt mögött. Elfrida korábbi látogatása mély nyomokat hagyhatott benne, mert a férfi azonnal felismerte.
– Jó napot, Mrs. Phipps. Örülök, hogy visszajött.
– Igen. A kenyérpirító miatt. De ezúttal vásárolok is.
– Ó! Eszerint a meglévő felrobbant?
– Nem, de ez bármelyik pillanatban bekövetkezhet.
– Melyik modellt néztük is?
–A legolcsóbbat. De azt hiszem, valami... modernebbet szeretnék.
– Van egy kifejezetten magának való...
Már hozta is dobozban, és a pulton kicsomagolta, hogy Elfrida megcsodálhassa. Nagyon mutatós, élénkkék és áramvonalas darab volt. Mr. Croft bemutatta, hogy működik, ami nem volt különösképp bonyolult, és ha „az ember elfordítja ezt a gombot, akkor tetszése szerint nagyon halvány vagy nagyon sötét pirítóst készíthet".
– És egy év garancia van rá – toldotta meg Mr. Croft, mintha ezzel ellenállhatatlanná tenné portékáját. Elfrida esetében ez így is volt. Azonnal kijelentette, hogy megveszi. – Az egyetlen gond, hogy most nincs nálam ennyi pénz. Tegye félre, legyen kedves, holnapig, és akkor visszajövök érte. Vagy esetleg egy másik nap.
– Szükségtelen, Mrs. Phipps. Vigye csak magával, és amikor legközelebb erre jár, kifizeti.
– Biztos benne?
– Nem félek, hogy megszökik vele.
Elfrida hazavitte a kenyérpirítót, kicsomagolta, bedugta a konnektorba, csinált magának két egyszerűen tökéletes pirítóst, amire narancsdzsemet kent, és boldogan elfogyasztotta őket. A régi készüléket bedobta a szemétbe, és éppen ebben a pillanatban hallotta, hogy nyílik és csukódik a bejárati ajtó. Oscar hazajött. Elfrida az utolsó falat pirítóst rágva kiment elé az előszobába.
– Örülök, hogy megjöttél. Hogy van Rose Miller?
– Nagyszerűen. – Oscar levette a kalapját, és a lépcsőkorlát lábánál a korlátpillérre akasztotta. – Nagyon jót beszélgettünk, és bodzabort ittunk.
– Ennyit a csésze teáról.
– Hogyhogy pirítóst eszel?
– Új kenyérpirítót vettem. Gyere, nézd meg. – Elfrida bevezette Oscart a konyhába. – Hát nem elegáns? Azt mondtad, hogy őrült vásárlásba kezdek, és így is történt. Csak épp nem fizettem még ki. Azt mondtam, hogy holnap visszamegyek.
– Veled megyek. – Oscar kibújt vastag kabátjából, széket húzott magának és leült. Elfrida éles tekintetet vetett rá. Ahhoz képest, hogy régi csodálójával nemrég még bodzabort szopogatott, fáradtnak és gondterheltnek látszott. Lehet, hogy délelőtt tizenegykor korai volt még bodzabort inni.
– Jól vagy, Oscar?
– Igen, jól. Úgy tettem, ahogy tanácsoltad, Elfrida. Meglátogattam Billicliffe őrnagyot.
– Milyen rendes tőled!
– Nem, nem rendes. Rémesen érzem magam.
– Miért, mi történt? Oscar elmesélte.
Rose Miller corrydale-i házikója az egykori intéző házán túl egy kis út mellett volt, és Rose Millerhez menet Oscar elhaladt mellette. Majd valamikor máskor, gondolta magában. Billicliffe várhat még egy napot. De aztán bodzabortól becsiccsentve, útban hazafelé egyszerre meghallotta a kutyavonítást. A hang olyan volt, mint egy segélykiáltás, és Oscart azonnal aggodalom fogta el. Szó sem lehetett róla, hogy továbbhajtson. Kocsijával ráfordult a vidékies, verandás kis kőházhoz vezető ösvényre, és amikor leállította a motort, megint hallotta a kutyavonítást.
Elfrida már az eddigiektől is halálra rémült, és rettegett, mi lesz a történet vége.
– Mit csináltál?
– Kiszálltam a kocsiból, csöngettem, de semmi sem történt, csak a kutya hagyta abba a vonítást és kezdett el ugatni. Lenyomtam a kilincset, és nyitva találtam az ajtót. Bementem és kiabáltam. De nem jött válasz.
– Talán elfelejtette betenni a hallókészülékét.
– Senkit sem találtam. A kutya ugyanabba a hátsó helyiségbe volt bezárva, és ugyanúgy döngette az ajtót, ahogy az első estén, amikor ott jártunk.
– Nem engedted szabadon?
– Nem. Akkor még nem.
– Senki sem volt otthon?
– Benéztem a másik földszinti szobába is. Ott még nagyobb volt a felfordulás, mint a nappaliban. A székek háttámláján nejloningek száradtak, az asztalon hegyekben álltak a régi újságok és dobozok, a padlón golfütők hevertek szerteszét. Megláttam a lépcsőt, ezért felmentem, és benyitottam a szemben lévő ajtón. Bekukkantottam, és az öregfiú ott feküdt az ágyban...
– Csak nem halt meg?
– Egy pillanatig én is azt hittem. De aztán a nevén szólítottam, és megmozdult...
– Istennek hála!
Nem halt meg. De nagyon rosszul nézett ki, és szemmel láthatóan rosszul is volt. Amikor felderengett előtte, hogy látogatója van, megpróbálta összeszedni magát, nagy nehezen felült, és igyekezett bátor képet vágni. Oscar odahúzott egy széket az ágy mellé, és megkérdezte, mi baj. Billicliffe őrnagy elmondta, hogy egy-két hónapja pocsékul érzi magát: csikar a gyomra, semmi étvágya. Tegnap itt járt a takarítóasszonya, és annyira aggódott érte, hogy felhívta a creagani körzeti orvost, dr. Sinclairt. Lényeg, hogy dr. Sinclair otthagyta a délelőtti rendelést, és azonnal Corrydale-be hajtott, ahol a meglehetősen alapos vizsgálat után közölte Billicliffe őrnaggyal, hogy beutalja az invernessi kórházba, de csak pár napra, hogy elvégezzék a megfelelő vizsgálatokat, és kiderítsék, mi baja. Hagyott nála nyugtatót és fájdalomcsillapítót, és a nővér is benéz hozzá mindennap.
– Mikor kell az őrnagynak Invernessbe mennie?
– Hétfőn. Sinclair doktor akkorra jegyeztette elő.
– És hogy jut el oda?
Természetesen ez volt a legnagyobb gond. Invernessből valószínűleg küldenének mentőautót, de ha a hó miatt járhatatlanná válnak az utak, akkor helikopterrel kell átszállítani. A helikopter szónál Billicliffe őrnagy erőtlen hangja elcsuklott, és Oscar rájött, hogy az öregember, ez a rettenthetetlen öreg harcos fél. Nemcsak attól, hogy helikopterrel szállítják, hanem a kórház, vizsgálatok, orvosok, betegség, fájdalom és esetleges műtét kilátásától is.
Oscar ezen a ponton érezte először, hogy felelős az őrnagyért. Hiszen senkije sincs. Javasolta tehát, hogy majd ő, Oscar kocsival érte jön, és személyesen átviszi Invernessbe. A kórházba. És vele marad addig, amíg el nem helyezik.
Billicliffe őrnagyon úrrá lettek az érzelmek Oscar ajánlata hallatán. – De miért? – kérdezte, és piszkos zsebkendőt vett elő, hogy öreges könnyeit letörölje. – Miért fáradna egy ilyen ostoba vén szamár miatt, mint amilyen én vagyok?
–Mert így szeretném – mondta Oscar. – Mert maga Corrydale-hez tartozik. A nagyanyám és Hector miatt. – Billicliffe őrnagy még mindig kétkedve nézett rá, ezért Oscar hozzátette: – Mert a barátom.
Elfrida mélyen meghatódott. – Milyen drága vagy. És helyesen tetted. Feleannyira sem fog félni, ha mellette leszel.
– Adja Isten, hogy ne akadjunk el egy hóviharban.
– Ó, az még odébb van. Mi lett a kutyával?
– Lementem, és kiengedtem a kertbe. Már majd összepisilte magát. Cseppet sem vad, csak egy drága öreg labrador, aki egy kis figyelemre vágyik. Merő véletlenségből Konyaknak hívják.
– Milyen érdekes.
– Miután elintézte a dolgát, a kutyát betettem a kocsiba, és visszavittem Rose Millerhez, aztán mindent elmeséltem Rose-nak, aki nagyon odavolt, mert fogalma sem volt, hogy az őrnagy ilyen rossz állapotban van. Hogy ennyire beteg. Bánta, hogy régóta nem járt nála, és nem nézte meg, nincs-e valamire szüksége. Amikor indulni készültem, Rose már összekészült, hogy átmegy hozzá, kicsit rendet rak és főz neki valamit. Nyolcvanöt évesen nem vágyik másra, mint kihívásra. Furcsán érintett, hogy láttam, mennyire szereti az öreg Billicliffe-et. Folyton ezt mondogatta: „Odavan a whiskyért, de drága jó úriember, aki büszkeségében nem kér segítséget."
– És mi lesz azzal a szegény kutyával?
– Rose majd elintézi, hogy Charlie Miller, az unokaöccse vigyázzon rá, amíg Billicliffe vissza nem jön a kórházból. Charlie a birtokon, a szállodásoknak dolgozik, és ott van egy fészer, ahol a kutya elalhat. Charlie majd eteti és sétáltatja.
– Úgy látom, mindenről gondoskodtál.
– Azt hiszem, addig rendben lesz az őrnagy. Még két nap, és kórházba kerül.
– Jaj, Oscar, micsoda délelőttöd volt.
– De örülök, hogy elmentem. – Oscar elmosolyodott. – Hát ennyi. És te? A kenyérpirító megvételén túl mivel töltötted a délelőttöt?
– Kellemes dolgokkal. A tiédnél mindenesetre sokkal jobb volt. írtam Hectornak, és Tabitha Kennedy is meglátogatott. Sok a mesélnivalóm.
– Akkor majd ebédnél elmeséled. Rúgjunk ki a hámból. Egy kis vidámságra lenne szükségem. Ünnepeljük meg a lelkiismeret diadalát és Hector bőkezűségét. Menjünk el a kocsmába, együnk egy szendvicset, vagy talán egy burgonyapürés húspástétomot, utána pedig meghívlak egy gin-tonikra, és majd iszunk... – Tétovázott, mielőtt kimondta volna: – Kettőnkre?
Ebéd. Meghívás. – Komolyan gondolod?
– A lehető legkomolyabban.
– Jaj, Oscar! – Elfrida egy lehetetlen pillanatig úgy érezte, mindjárt elsírja magát, de inkább megkerülte az asztalt, átölelte a férfit, és erősen magához szorította.
Szép nap volt...

OSCAR
December 10-e, vasárnap

Vasárnap a késői reggelit követően Oscar szokás szerint alaposan bebugyolálva sétált végig az utcán az újságoshoz, hogy elhozza a vaskos vasárnapi lapot. A kisváros néptelen és csendes volt. E korai órán még autóforgalom sem volt, a csendet csak a templomtorony körül örökösen lebegő, keringő és le-leszálló sirályok és csókák hangja törte meg. Ismét kristálytiszta idő volt, felhőtlen, szélcsendes. A fagy megdermesztett mindent, és Oscar léptei csengtek az elhagyatott járdán. Olyan magányosnak érezte magát, mint egy sarkkutató.
Visszafelé találkozott Elfridával és Horace-szal, akik hosszú sétára indultak a tengerpartra. Elfrida vastag gyapjúsapkát viselt, ami úgy festett, mint egy teababa; jól behúzta az arcába, pelerinjén rojtok voltak.
– Gyere velünk – invitálta Elfrida, de Oscar elhárította, mert át akarta nézni az újság művészeti rovatát, hogy megtudja a legfrissebb londoni híreket. Galériákról, operákról és koncertekről. Szívesen olvasta a kertészkedéssel kapcsolatos cikkeket is. Ezzel szemben a világ hírei pillanatnyilag hidegen hagyták.
– Mennyi ideig maradtok? – kérdezte Elfridát.
– Fogalmam sincs, de időben hazaérünk, hogy a karajt ebédre kisüssem. És betettem a sütőbe a rizspudingot.
Oscar szerette a rizspudingot. Elfrida egyszer már sütött neki, és valami mesésre sikerült: krémes és dús volt, citrom-reszelékkel enyhén fűszerezett.
– Merrefelé mész? – kérdezte Oscar.
– A dűnék mentén. Miért?
– Ha sötétedésig nem érsz vissza, összedobolom a grófság fegyveres erejét, és a keresésedre indulok.
– Megfogadtam, hogy óvatos leszek, mint Agag.
– Szavadon foglak.
Elváltak. Oscar bement, felsétált a lépcsőn pompás nappalijukba. Elfrida már bekészítette a kandallóba a fát, szenet, így Oscarnak csak be kellett gyújtania, aztán megint lement a földszintre, kiment a fészerbe, hogy még egy kosarat telerakjon fahasábokkal. Ha a tűz egész nap égett, egy kosárnyi fa nem tartott ki estig. Amikor a fa már szépen lángra kapott, Oscar kiválasztotta a művészeti különszámot, és viszonylagos kényelembe helyezkedve olvasni kezdte.
A templomharang zavarta meg. A toronyóra fél tizenegyet mutatott. Oscar letette az újságot, felállt, odament az ablaküléshez, és oldalvást letelepedett rá, hogy jól lássa, mi folyik az utcán. Vasárnap délelőttönként szívesen elnézegette, ahogy a kihalt város lassan, de folyamatosan megtelt emberekkel.
A templom is életre kelt, felkészült a heti emberáradatra. Kinyitották a főbejáratot, és a templomszolgák vagy elöljárók vagy akárkinek is hívták őket, sötét ruhában vagy skót szoknyában végigmentek a kaputól felvezető ösvényen, és beléptek a templomba. Oscar felismerte Mr. W. G. Croftot, aki Elfridának eladta az új kenyérpirítót. A következő pillanatban meghallotta az orgona hangját. Mintha nagyon messziről szólt volna. Add, Uram, hogy bárányaid bizton legeljenek. A vastag kőfalak miatt tompán hangzott, de Oscar hozzáértő füle felismerte, hogy az orgona jó hangszer és tehetségesen játszanak rajta. A falusi templomokban az orgonistának általában be kellett érnie egy elöregedett és lélektelen hangszerrel meg egy roskatag kórussal, ezért Oscar gyakran a pedálok kezelése közben kénytelen volt hangosan énekelni, hogy a gyülekezet követhesse, és valami fogalmat alkothasson a dallamról.
Oscar eleinte nyugtalanítónak érezte, hogy ilyen közeli szomszédságban vannak a templommal. Örökké arra emlékeztette, amit elveszített. Ahogy most elnézte, hogy kocsik kanyarodnak a templom elé, az emberek csoportokba gyűlnek, utcasarkokról sétálnak fel vagy a dombról jönnek le, tudta, hogy csak át kellene mennie az úton, és magával ragadná az áradat, ahogy az úszót sodorja magával a folyó, és akkor beléphetne az imponáló bejáraton a magasba szökő templomhajóba.
A templom ablakai magasak voltak, és gótikusán csúcsívesek. Színes üvegablakok. De kívülről színüket és mintájukat alig lehetett kivenni. Oscar tudta, hogy drágakőszerű szépségüket csak belülről kifelé nézve lehetne értékelni, amikor a fény átsüt rajtuk, és rubin, zafír és smaragdzöld rombuszait vetíti a lábaktól agyonkoptatott kőlapokra.
Talán jelképes, hogy épp itt laknak. A templom más örömöket, gyönyörűségeket és vigaszt ígért, amit jelenlegi lelkiállapotában szándékosan megtagadott magától.
Érdekes feltevés volt, ugyanakkor felkavaró is, amin nem akart gondolatban sokáig elidőzni. Elfordult az ablaktól, visszaült a tűz mellé, és kézbe vette az újságot. De mikor az utca túloldalán a gyülekezet a templomban felállva énekelte az első zsoltárt, Oscar leengedte az újságot, és a tűzbe bámulva hallgatta.
Egy szép régi klasszikus adventi zsoltár. Emlékezett, amikor az iskolában, ahol tanított, a kórussal próbálta, és arra próbálta rávenni őket, hogy úgy énekeljék, mintha valóban hinnének a remény üzenetében.
Fel kell keresnem Peter Kennedyt, gondolta.
De a vasárnap a lelkész legzsúfoltabb napja. Talán holnap. Vagy valamikor máskor.
És addig is... megigazította a szemüvegét, és megpróbált a Sunday Timesra és a Jonathan Miller Covent Garden-i Fidelio-rendezéséről szóló alapos kritikára összpontosítani.
***
December 1 l-e, hétfő
Mrs. Snead hétfőnként és csütörtökönként járt az Intéző-lakba. Ezen a hétfőn pontban kilenckor érkezett, amikor Elfrida és Oscar még meg sem itták reggeli kávéjukat. Érkezését a hátsó ajtó csapódása jelezte, ahol rendszerint bejárt. Aztán néma csend következett, míg a mosogatókonyhában megszabadult anorákjától, fejkendőjétől és csizmájától, majd ruháit a kampóra akasztotta. Mindig volt nála egy virágos műanyag bevásárlószatyor, amiben munkaruháját hozta: egy kötényt és divatos edzőcipőjét. Oscar és Elfrida csendben vártak. Aztán kivágódott az ajtó, és ott állt előttük Mrs. Snead.
– 'reggelt mindkettőjüknek.
Ezt a belépőt bármelyik színésznő megirigyelné, gondolta Oscar.
– Jó reggelt, Mrs. Snead.
– A kutyafáját, bizony 'űvös van. – Összedörzsölte kezeit, hogy javítson a vérkeringésén, azzal sarkával bevágta maga mögött az ajtót. – A szél mint a kés, olyan.
Elfrida letette a kávéscsészéjét. – Igyon egy teát.
– Nem bánnám, nem én, mielőtt munkához látok. Van forró víz, igaz? – Éles szeme észrevette az új kenyérpirítót. – No lám, mi van itt. Szép a színe. Vásárolni volt, vagy mi? Ideje volt, én mondom, az a másik egy gyilkos volt. Hova tette? Remélem, a kukában végezte. – Ide-oda csörömpölt, keresett egy bögrét, teás zacskót és egy kartondoboz tejet. Amikor elkészült a teával, széket húzott magának, és odatelepedett melléjük.
– Mit hallok itt Billicliffe őrnaggyal kapcsolatban?
Megkövülten bámultak rá. – Gyorsan terjednek a hírek – nyögte ki végül Oscar.
– Charlie Miller tennap este benn volt Arfurnál, és káposztát vett. Ő mesélte. Azt mondja, neki kell gondoskodnia a kutyáról, 'ogy az őrnagynak be kell mennie Invernessbe a kórházba. Remélem, nem komoly.
– Mi is reméljük, Mrs. Snead. Oscar viszi át kocsival.
– Ezt Charlie is említette Arfurnak. – Éles pillantást vetett Oscarra. – Menni fog, Mr. Blundell? 'osszú út az odáig.
– Majd megoldom valahogy, Mrs. Snead.
– Már az is valami, 'ogy nem 'avazik. Mikor kell indulnia?
– Amint befejeztem a reggelit.
– Van mobiltelefonja, ugye? Magával kellene vinnie.
– Nincs mobiltelefonom. De nem lesz semmi baj, ne aggódjon.
– Nos, reménykedjünk. Nem érdemes pesszimistának lenni. Nos, Mrs. Phipps, mielőtt elfelejtem, Arfur kérdezteti, 'ogy kér-e karácsonyfát, mert 'a igen, akkor félretesz egyet.
– Karácsonyfát? – Elfrida elbizonytalanodott. – Hát... nem is tudom.
– Karácsonyfának muszáj lennie. Anélkül nem ünnep az ünnep.
– Igen. Talán. De úgy gondoltuk, hogy talán nem fáradnánk vele.
– A fa nem fáradság. Inkább mulatság. Mármint a díszítése.
Elfrida végső elkeseredésében Oscarhoz fordult. – Mi a véleményed?
Oscar elhatározta, ideje megszabadítani Elfridát kínjaitól. – Nagyon figyelmes, Mrs. Snead, de Corrydale-ből kapunk karácsonyfát.
Elfridának leesett az álla. Ismeretségük óta először komolyan megharagudott Oscarra.
–Corrydale-ből?! Miért nem mondtad? Miközben azt magyarázom Mrs. Sneadnek, hogy nincs szükségünk fára, te azt mondod, hogy már rendeltél egyet. Lehetetlen ember!
– Ne haragudj.
– Mégis mikor rendelted meg?
– Még szombaton, amikor ellátogattam Rose-hoz. Meséltem, hogy Charlie ott a kertész. Egy egész fenyőfaültetvényük van, és Rose azt mondta, hogy majd beszél vele, és kivág nekünk egy formás fát.
– Miért nem említetted?
– Elfelejtettem. Annyi minden más volt, ami kiverte a fejemből. Gondoltam, Carrie és Lucy örülnének neki.
Elfrida haragját mintha elfújták volna. – Milyen kedves ötlet. Mikor hozzák?
– Fel kell hívnunk Charlie-t, és el kell mennünk érte.
Mrs. Snead a fülét hegyezte. Apró, cingár nő volt, bodrosra dauerolt ősz hajjal, és mindig sziporkázó hosszú fülbevalókat viselt. Ahogy félrehajtott fejjel ült az asztalnál, és csillogó szemével mindent észrevett, Oscart egy szemtelen verébre emlékeztette.
– Vendégeik lesznek? – kérdezte Mrs. Snead.
– Még nem is tudtam sort keríteni rá, Mrs. Snead, hogy elmeséljem. Az unokatestvérem és kis unokahúga jönnek karácsonyra. Lucy az unokahúg. Tizennégy éves.
– 'át ez igazán csodálatos! – örvendezett Mrs. Snead. – Felvidítja majd magukat, 'ogy fiatalok vannak a 'ázban. Mikor érkeznek? És 'ol fognak aludni? Ki kell takarítanunk nekik a szobákat, 'ogy ragyogjon minden.
– Gondoltam, hogy Lucy a padlásszobában aludhatna.
– A padlásszobában! 'iszen ott egy szál bútor sincs.
– Holnapután már lesz. Tabitha Kennedy átvisz Bucklyba a piacra. Azt mondja, ott mindent beszerezhetünk.
Mrs. Snead megvetően szippantott. – Ott nem árulnak új 'olmit – figyelmeztette Elfridát. – Csupa 'asznált cucc van.
– Nekünk az is megteszi.
– Gondoltam, talán egy szép garnitúrát akar venni. – Mrs. Sneadnek láthatóan csalódást okozott Elfrida pórias ízlése. – Legutóbb, mikor Invernessben jártam, láttam egyet. Valami csudaszép volt. Diófa furnérborítás, fonatos rézfogantyúkkal. Barackrózsaszín fejtámla és selyemdamaszt ágykárpit.
– Biztos nagyon szép volt, Mrs. Snead, de talán egy kicsit túl előkelő. És nem akarok egészen Invernessig autózni a bútorért.
Mrs. Snead ezen az új fejleményen tűnődve iszogatta a teáját. Aztán hirtelen megszólalt: – Lepedőből meg hasonlókból sincs valami sok. Azt csak nem akar 'asználtat venni, vagy igen? A használt lepedő gondolatától is irtózom. Bucklyban van egy szövetbolt, ahol ruhaanyagot ugyan nem lehet rendeset venni, de másból egész jó választékuk van. Megemlíthetné Tabitha Kennedynek, és beugorhatnának oda.
– Köszönöm az ötletet.
– Nos. – Mrs. Snead hörpintett a teájából, aztán edzőcipőjében talpra ugrott, és a maradékot a mosogatóba löttyintette. – Lemegy a nap, ha csak itt ülök és a szám tatom, 'ol kezdjem a takarítást, Mrs. Phipps?
– Talán a padlástérben. Söpörjön fel, legyen kedves, súrolja fel a padlót, tisztítsa meg a tetőablakot, aztán ha majd megérkezik a bútor, már csak fel kell vinnünk és a helyére kell raknunk.
– És szeretném tudni, ki fog cipekedni? – Mrs. Snead néha igen ádázán kelt mások védelmére. – Remélem, nem maga és Mr. Blundell. Még a végén sérvet kapnának.
– Majd bútorszállítóval hozatom ide. És a bútorszállítók felcipelik.
– Elhívhatja, ha gondolja, Arfurt is.
– Nagyon kedves öntől...
– Meg kell 'agyni, Arfurnak arany keze van. Csodát művel a csavarhúzóval. – E búcsúszavakkal Mrs. Snead összeszedte a söprűket, porrongyokat, padlófénnyel teli dobozát, és felkapaszkodott a lépcsőn. Percekkel később már a százéves porszívó bömbölését túlordítva énekelte: Bobby csaja akarok lenni, lala, Bobby csaja akarok lenni.
Elfrida elfojtotta a nevetését.
– Mrs. Snead nemcsak takarít – jegyezte meg Oscar -, hanem énekével visszarepít bennünket a múltba. Bámulatos asszony.
– Milyen emlékeket ébreszt benned ez a dal, Oscar?
– Magolást, izzadt tornacipők szagát és táncdalok tam-tamját.
– Hát ez nem valami romantikus.
– Agglegény tanár voltam. Mindennapjaimat nem szőtte át a romantika. – Órájára nézett. – Mennem kell, Elfrida.
– Vigyázol magadra, ugye?
– Igyekszem.
–Bár nem kellene mondanom, de szerintem egy szent vagy.
– Majd megkérem Mrs. Sneadet, hogy fényezze ki a glóriám.
– Oscar...
– Igen?
– Sok szerencsét.
Aznap éjjel keletire fordult a szél, és Oscar kora hajnalban a közelgő orkán nyöszörgő, süvöltő hangjára meg az ablaktáblákat verő eső hangjára ébredt. Hosszú ideig ébren hevert az ágyban, és Godfrey Billicliffe-re gondolt. Végre megtudta az őrnagy keresztnevét; segített a főnővérnek számtalan formanyomtatványt kitölteni, mielőtt a beteg öregembert a nővér gyöngéd kezei közt hagyta.
Az őrnagy elszállítása nem volt olyan kimerítő, mint gondolta. Zökkenőmentesen eljutottak Invernessbe, és az Oscar gondos figyelmességétől felbátorodott öreg Billicliffe egész úton szünet nélkül beszélt. Oscar sokat megtudott az életéről. A hadseregben befutott pályájáról, a Németországban a Rajnai Brit Hadtestnél töltött éveiről. Feleségével Osnabrück-ben ismerkedett meg. Elmesélte, hogy házasodtak össze Colchesterben. Hogy házasságukat nem kísérte gyermekáldás. A vezetéssel elfoglalt Oscartól szerencsére nem várt semmiféle reakciót végtelenbe nyúló visszaemlékezései során. Elég volt időnként egy odavetett hümmögés vagy fejbólintás, ami után Godfrey Billicliffe boldogan folytatta.
Már az autópályán száguldottak a Black Isle-on keresztül, és a vízen túl odalátszott Inverness, amikor Billicliffe őrnagy váratlanul elhallgatott. Oscar egy pillanatra azt gondolta, hogy talán elaludt, de amikor lopva oldalra pillantott, látta, hogy utasa ébren van. Talán csak egyszerűen átengedte magát borongós gondolatainak. Egy idő múlva az őrnagy megint megszólalt, de már nem a múltról, hanem a jelenről és a jövőjéről beszélt.
– Törtem a fejem, Oscar...
– Ugyan min?
– Hogy mi lesz... Talán feldobom a talpam...
– Ilyesmi meg se forduljon a fejében – mondta Oscar, és remélte, hogy hangja meggyőzően cseng.
– Sosem lehet tudni... Már nem vagyok olyan fiatal... Fel kell készülni. Minden eshetőségre. A hadseregben is ezt tanították. Felkészülni a legrosszabbra, és a legjobban reménykedni. – Hosszú szünet után folytatta: – Megfordult a fejemben.. . persze magától függ... hogy beleegyezne-e, hogy maga legyen a végrendeletem végrehajtója. Jó érzés lenne... hozzáértő kezekben tudni...
– Nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez jó ötlet. – Butaság. Maga Hector McLennan unokaöccse. Nem mintha a fia sokat ért volna... de maga... az már más tészta. A barátaim már mind meghaltak. Gondoltam, talán maga... igazán megtisztelne vele...
Befejezetlen mondatai őrületbe kergették Oscart. Ingerültségét leplezve igyekezett nyugodtan válaszolni. – Ha óhajtja, ha ez megnyugtatja, szívesen leszek a végrehajtója. De...
– Remek. Akkor hát megegyeztünk... Majd szólok az ügyvédemnek. Rendes fickó. Amikor megvettem a házam a corrydale-i birtoktól, ő intézte a vagyonátruházást. Lelkes horgász. Tetszik nekem a pofázmánya.
– Neve van?
Billicliffe őrnagy felhorkant, ami valószínűleg nevetés akart lenni, amiért Oscar ilyen csalafinta kérdést tett fel. – Hogyne lenne neve. Murdo McKenzie-nek hívják. A cég McKenzie és Stout. South Street, Inverness.
– Murdo McKenzie.
– Meg kell mondanom neki, hogy maga lesz a végrehajtóm. Akkor meg is egyeztünk... Majd felhívom. – Ezen aztán elgondolkodott. – Vagy hívjam talán fel a kórházból? Ott biztos van telefon. – Kétkedve tette hozzá: – Ugye?
– Persze hogy van. A nővér biztos odaviszi magának az ágya mellé.
– Más, mint a régi időkben volt – elmélkedett Billicliffe őrnagy, aki valamikor kis időt töltött Scutariban a katonai kórházban. – Az orvos tisztek vizitjei és ágytálak. A főnővér olyan volt, mint egy törzsőrmester. Telefon sem volt... – Visszaemlékezései közben megint elhallgatott, és nem is szólt, amíg célhoz nem értek.
A Királyi Nyugati Kórházba mentek. Oscar különösebb nehézség nélkül odatalált, és amikor megérkeztek, már nem akadt semmi dolga: elég volt mindenhová elkísérnie Billicliffe őrnagyot. A portás tolószéket hozott, beleültette az újonnan érkezettet, Oscar pedig csak sétált mellette, kezében az elmaradhatatlan bőrönddel, ami egy súlyos, ütött-kopott darab volt, mintha elefántbőrből készítették volna. Tágas liftben mentek fel, aztán az őrnagyot végigtolták a fényes linóleummal borított hosszú folyosókon, és végül elértek a kórteremig. A tizennégyesig. Az osztályos nővér már ott várta őket, csiptetős mappájával és formanyomtatványaival, hogy felvegye az őrnagyot. Minden simán ment, amíg a legközelebbi hozzátartozó rovatához nem értek.
– Legközelebbi hozzátartozója, Billicliffe őrnagy? Az őrnagy hirtelen összezavarodott. – Tessék?
– Legközelebbi hozzátartozó. Érti, ugye. Feleség. Gyerekek. Testvérek.
Az őrnagy a fejét rázta. – Senkim sincs. Senkim...
– Ugyan már, valaki csak van.
Oscar nem bírta tovább. – Én vagyok – szólt közbe határozottan – Billicliffe őrnagy legközelebbi hozzátartozója. Oscar Blundell. Nyugodtan leírhatja. Intéző-lak. Creagan.
A nővér leírta. – Kérném a telefonszámát is.
Oscar megadta.
Aztán végül már mindent leírtak, feljegyeztek és aláírtak. Búcsúzkodásra került a sor.
– Ugye, meglátogat még? – kérdezte az őrnagy.
– Természetesen. Feltéve, hogy a hó nem vág el bennünket a külvilágtól.
– Még egyszer köszönöm, hogy behozott. Lekötelezett vele...
– Nem tesz semmit.
Otthagyta az öregembert és a bőröndjét, s közben győzködte magát, hogy nem az ő hibája. Semmi oka, hogy árulónak érezze magát.
Többet nem tehetett volna. Később, amikor majd hírt kapnak az őrnagyról, Elfridával még egyszer nekiindulnak a hosszú autóútnak, és meglátogatják Godfrey Billicliffe-et. Ha más nem is, Elfrida biztos felvidítja majd. Elfrida majd szőlőt vesz neki.
Szélroham rázta meg a házat. Oscar oldalra fordult a párnán, lehunyta a szemét, és ekkor váratlanul eszébe jutott Francesca. Nyugtalan éjszakák sötét óráiban gyakran előfordult vele, és rettegett az elkerülhetetlen végtől, a feltépett seb fájdalmától, a gyötrelmes veszteségérzettől. Francesca. Ajkai hangtalanul mondták ki a nevét. Francesca. Kezét a párna alá csúsztatta, zsebkendőjét keresgélte, mert tudta, hogy biztos elsírja magát. De sírás helyett valami nyugalom szállta meg, mintha hetek óta most első ízben kibékült volna önmagával. Francesca. Látta maga előtt, ahogy a Major napsütötte gyepén felé szalad. És a kép nem tűnt el, hanem megmaradt, fájón, de végtelenül édesen.
Az emléket dédelgetve végre álomba merült.
Másnap reggel pokoli időre ébredtek. A fagyos, erős hideg után havas eső verte a házakat, amit a szél a tenger felől hozott, és az utcán nedves, hánykolódó ernyőket lehetett csak látni. Délben egy hatalmas homokszóró teherautó tűnt fel – állomáshelyére igyekezett vissza – , a sárhányóján piszkos, ráfagyott hó, ablaktörlője teljes sebességgel surrogott.
Elfrida vett magának egy noteszt, és a levesből és a szupermarketban talált Stiltonból összeállított ebédnél listákat kezdett írni.
– Mindent számításba kell vennem – jegyezte meg fontoskodva Oscarnak. – Kevés az időnk, nem felejthetek el semmit. Pénteken már itt lesznek. Gondolod, hogy Lucynak szüksége van öltözőasztalra?
Oscar, aki éppen a Times keresztrejtvényét próbálta megfejteni, nemes lemondással félretette az újságot, levette a szemüvegét, mintha így jobban tudna gondolkodni.
– Fogalmam sincs – nyögte ki végül.
– És persze ágy is kell...
Oscar nagy erőfeszítéssel megpróbált a problémára koncentrálni. – Talán egy szekrény?
– A lejtős alacsony mennyezet alá soha nem férne be szekrény. Megteszi néhány kampó is, amit a falba verünk. -Elfrida leírta a noteszébe: Kampók. – És ruhafogasok. – Ruhafogasok, írta alá.
Oscar hátradőlt a székében, és magában mulatva figyelte Elfridát. Még sosem látta ilyen összeszedettnek és rendezettnek. Egy pillanatra, persze csakis jó értelemben véve, Glóriára emlékeztette: ahogy tervez, szervez, listákat ír, és zajlik körülötte az élet.
– Mikor jön Mrs. Kennedy?
– Fél háromra. Azt mondta, akkorra itt lesz. Megígértem, hogy a kocsiddal megyünk. Nincs szükséged rá, ugye?
– Nincs.
– Ha nem bírnál nyugton ülni, elvihetnéd sétálni Horace-t. Oscar kibújt az egyenes válasz alól. – Majd meglátom – és újra a keresztrejtvényébe mélyedt.
Amikor Tabitha Kennedy megérkezett, Elfrida épp a kert végében volt, és a nedves ruhát szedte le a szárítókötélről, amit eleve nem kellett volna kitennie. így amikor megszólalt a csengő, Oscar kénytelen volt lemenni és ajtót nyitni.
A lelkész felesége csizmában és esőkabátban állt az ajtó előtt, de feje csupasz volt, és sötét haja repkedett a szélben. Arcából kisimított egy hajtincset. – Jó napot. Tabitha vagyok.
– Ó, hogyne. Jöjjön csak be, ne ázzon kint. Elfrida mindjárt jön, csak behozza a nedves ruhát. Oscar Blundell vagyok-
– Tudom. – Az asszonynak bájos mosolya volt. – Örvendek. – Kezet fogtak. – Remélem, nem jöttem túl korán.
– Egyáltalán nem. Jöjjön fel, ott kényelmesebb, mint itt álldogálni.
Oscar előreindult, az asszony követte, és úgy beszélgetett, mintha világéletükben ismerték volna egymást. – Ugye, milyen kellemetlen ez az eső az után a szép tiszta, fagyos idő után? A csövek mindenhol megrepedtek, és a vízvezetékszerelőnek egy perc nyugta sincs. – A nappali kandallójában lobogott a tűz, és Arthur Snead cserepes korai jácintja csodálatos illattal töltötte meg a levegőt. – Ó, de mennyei! Tavaszillata van, ugye? Azt mondtam Elfridának, hogy az ön kocsijával kell mennünk, de Peter ma otthon van, ezért a mi kocsinkkal jöttem. Bármit szívesebben csinál, mint a bevásárlást. Mindennél jobban utál bevásárolni.
– Ezzel én is így vagyok. Nagyon kedves öntől, hogy kisegíti Elfridát.
– Nagyon szívesen. Imádom elverni mások pénzét. Lehet, hogy későn érünk vissza. A piac ötkor zár, és akkorra már mind a ketten elepedünk majd egy csésze tea után.
Lent csapódott az ajtó, és Elfrida léptei szaporán kopogtak a lépcsőn. Pelerinjében és a teababasapkájában bukkant fel az ajtóban. – Nagyon sajnálom, Tabitha, sokat várt? Ilyen napokon azt kívánom, bárcsak lenne egy szárítógépem. De csak ilyen időben. Nos, máris hozom a táskám, a listát és a kocsikulcsokat...
– A kocsikulcsra nem lesz szükség – mondta Tabitha. – Kocsival jöttem.
Végre nagy izgatottan elindultak; Oscart két fiatal lányra emlékeztették, akik közös bevásárlásra indulnak. Oscar az ablakból nézett utánuk, ahogy beszállnak a sok vihart látott kombiba, becsapják az ajtót, bekötik magukat, és a téren át lassan eltűnnek szem elől.
Oscar egyedül maradt. Horace a tűz mellett aludt. Lelke mélyén tudta, hogy csak az időt húzza, de azért megpróbálta befejezni a keresztrejtvényt, ám kudarcát belátva végre félretette az újságot. Tudta, hogy mást kellene csinálnia, más feladat vár rá. Nagy keservesen feltornázta magát a fotelból, a kandallóval szembeni falnál álló súlyos tölgyfa asztalhoz ment, amit íróasztalként használt. Helyet csinált, félretolt egy-két aktát meg az aktatáskáját, és nekilátott, hogy megírjon két régen esedékes levelet. Az egyikben Hector McLennannak mondott köszönetet bőkezűségéért, és igyekezett pozitív, biztató hangot megütni. A második levél Mrs. Muswellnek szólt, aki a legrosszabb időszakban mindvégig Oscar mellett állt, és akit oly hirtelen hagyott magára. Lelkiismeretét azóta is bántotta az emlék, ahogy az asszony sírva áll a Major ajtajában, miközben ő Elfridával elhajt. Biztosította levelében az asszonyt, hogy jól van, megköszönte hűséges szolgálatát, és azt írta, reméli, hogy más kellemes munkahelyet talál. Szívélyes üdvözletét küldte. Alákanyarította a nevét.
Összehajtogatta a leveleket, borítékokat címzett meg, bélyegeket ragasztott fel. Már csak be kell dobnia a postaládába.
Peter ma otthon van.
Most vagy soha.
Kiment a szobából a lépcsőfordulóra, ahol a telefon volt. Elővette a telefonkönyvet, kikereste a telefonszámot, megjegyezte és beütötte a számokat. Hallotta, hogy kicseng, de csak egyszer, mintha a készülék a ház urának könyökénél állna, hogy azonnal felvehesse a kagylót.
Barátságos, ismerős hang szólt bele. – Creagani paplak. Peter Kennedy beszél.
Oscar fél hatkor beöltözve, kalaposán kilépett az Intéző-lakból, és elindult a lépcsős ösvényen, ami felvezetett a dombra. Elfrida és Tabitha Kennedy még nem jöttek vissza, ezért égve hagyta az előszobában a villanyt, hogy amikor hazaérnek, ne fogadja őket sötét ház. A konyhaasztalon levélkét hagyott Elfridának. Elmentem járni egyet. Nem maradok sokáig. Horace-t sem vitte magával, mivel már eleget tett vele szembeni kötelességének: elvitte sétálni, és kutyakeksszel, bárányszívvel megetette. Horace-nak ez utóbbi volt a kedvence, és amikor befalta, visszamászott a kosarába egy kis elégedett szundításra.
Oscar magas falak és kertekben álló fák között sétált. Nagyon sötét, felhős este volt, de csökkent a szél, és szemerkélt az eső. A kissé meredek kapaszkodó után megállt, amikor felért a dombtetőre, hogy kifújja magát, aztán továbbindult felfelé a gyalogösvényen. A város elmaradt mögötte. Fentről lenézett a kertekre, háztetőkre, a lámpasorokkal jelzett utcák kacskaringós vonalára. A templomtoronyban az óra számlapja úgy világított, mint a telihold.
Kicsit távolabb – szeme mostanra már hozzászokott a sötéthez – ki tudta venni a behajlított karként tengerbe nyúló távoli partvonalat, amely mint tenyérrel felfelé fordított kéz tartotta a világítótornyot. Nem voltak csillagok, csak a világítótorony pontszerű fénye villant fel újra meg újra.
Egy kapun túl széles útra jutott, amit jobb kéz felől tágas kertekben épült nagy, viktoriánus kőházak szegélyeztek. A paplak volt az első. Ötven évvel ezelőttről Oscar még emlékezett arra, hogy itt van, mert nagyanyja néha elhozta ide uzsonnára, és hogy játsszon az akkor itt élő gyerekekkel. Emlékezett a házra, az itt lakó családra, de a nevüket már rég elfelejtette.
Lámpa égett az ajtó fölött. Benyitott a kapun, becsukta maga mögött, aztán végigment az ösvényen, csizmája talpa alatt tengeri kavicsok csikorogtak. A bejárati ajtót élénkkékre festették. Megnyomta a csengőt.
Hirtelen megborzongott. Azzal hitegette magát, hogy csak a hideg és a nedvesség miatt.
Hallotta, ahogy nyílik a belső ajtó, aztán feltárult a kék ajtó, és Oscart elvakította a fény. Peter Kennedy szívélyes mosollyal állt előtte. Vastag, magas nyakú pulóvert viselt, hozzá kopott kordbársony nadrágot, és megnyugtatóan világiasan festett.
– Oscar! Jöjjön csak be. – Átnézett a válla fölött. – Nem kocsival jött?
– Nem. Sétáltam.
– Nagyon helyes.
Oscar bement az előszobába. Keleti szőnyeg, pácolt tölgyfa állvány, antik komód, rajta csinos halomba rendezve az egyházközség újságjai. A korlátpillért zsokésapka ékesítette, az utolsó lépcsőfokon egy pár focicipő és egy csomó összehajtogatott tiszta ruha, amelyek Oscar érzése szerint arra várhattak, hogy valaki felvigye őket az emeletre.
– .. .bújjon ki a kabátjából. Egyik gyerek sincs itthon, így csak ketten vagyunk az egész házban. A dolgozószobámban begyújtottam a kandallóba. Itthon voltam egész délután, próbáltam utolérni magam a rengeteg papírmunkában, és befejezni a Sutherland Timesnak régen esedékes cikkem. – Oscar lehámozta magáról a kesztyűt, kabátot, kalapot, Peter Kennedy meg elvett tőle mindent, és letette az impozáns tölgyfa székre, ami úgy festett, mintha egykor egy püspök trónolt volna benne. – Tessék, erre jöjjön...
Bevezette Oscart a dolgozószobába, egy íves zárt erkélyes homlokzati szobába, amit eredetileg bizonyára ebédlőnek szántak. A kinti kellemetlen idő ellen behúzták a súlyos függönyöket, és három lámpa is égett: egy a széles, papírokkal teliszórt íróasztalon, másik kettő a kandalló két oldalán, ahol két régi bőrfotel is állt egymással szemközt. A falak mentén könyvekkel zsúfolt könyvespolcaival a szoba – az Intéző-lak levegős üressége után – biztonságos, sötét és meleg barlang hangulatát árasztotta. Oscarnak olyan érzése támadt, mintha az anyaméhbe tért volna vissza.
És valami csodálatos illat is terjengett, aminek forrását keresve Oscar megpillantotta a tűzkosárban parázsló, gondosan felhalmozott tőzegtéglákat.
– Tőzeg! – kiáltott fel. – Egészen elfelejtettem. Néha, amikor kiengedem este a kutyát, érzem a kéményekből áradó illatát. Szereznem kell, csak az illat kedvéért.
– Szerencsém van, mert egyházközségünk egyik tagjának saját tőzegbányája van. Ő lát el utánpótlással. De jöjjön csak ide, és helyezze magát kényelembe. Kér egy kávét? – Oscar nem felelt azonnal, és Peter az órájára nézett. – Háromnegyed hat. Végtére is nem muszáj a szokásokhoz ragaszkodni, és ihatnánk már most egy pohár Laphraiogot. Tartok belőle, de csak különleges alkalmakra.
Malátawhisky. Laphraiog. Erre nem lehet nemet mondani.
– Azt hiszem, semmire sem vágynék most jobban – vallotta be Oscar.
– Sejtettem, hogy így lesz, és felkészültem. – Oscar akkor vette észre, hogy az íróasztalon a számítógép, egy halom könyv, szétszórt papírlapok mellett egy üveg Laphraiog, két széles szájú pohár és egy kancsó víz is áll. Hát ennyit a kávéról. Meghatódott. – A lányok még nem értek vissza?
– Nem. – Oscar leereszkedett az egyik székbe, ami meglepően puha és kényelmes volt. Fölötte, a kandallópárkány közepén óra állt, olyan, amilyeneket nyugdíjba vonulásukkor, negyvenévnyi hűséges szolgálatért lelkészeknek vagy tanároknak szoktak adni. Halkan, kellemesen tiktakolt, mint egy jól beállított metronóm. – Ha nem csalódom, a vásárlás után egy uzsonnával kényeztetik magukat.
– Nem kétséges. Remélem, sikerrel járnak. – Peter odahozta a két poharat, egyiket Oscarnak adta, aztán látogatójával szemben letelepedett a másik fotelba. Felemelte poharát.
– Sláinte.
– Egészségére.
A Laphraiog mennyei nektár volt. Tiszta, finom, mint az olaj csúszott le a torkán. Felmelegítette.
– Buckly e percben elég lehangoló hely – folytatta Peter. -
A legtöbben munka nélkül maradtak. Tönkrement a gyapjú-szövöde, és kevés más munkalehetőség kínálkozik a szakképzett szövőknek, fonóknak.
Oscar a homlokát ráncolta. – A gyapjúszövöde? Csak nem McTaggarték?
– De igen.
– Tönkrementek? Nem is tudtam. Döbbenetes. Mintha azt hallanám, hogy a gibraltári szikla leomlott. Mi történt?
Peter elmesélte. – Az öreg meghalt, a fiait nem érdekelte az üzem. A munkások szereztek egy kis tőkeinjekciót, és maguk vezették az üzemet. Egész jól elboldogultak, de aztán pocsék idő volt, a folyó kiáradt, és elöntött mindent. Mindenük odaveszett.
Oscar kővé válva ült. – Akkor hát végük?
– Szó van valami megvételről. Valamelyik nagy textilkonglomerátum. A Sturrock és Swinfield, Londonból. De eddig nem sok történt, és Bucklyban az emberek már a legrosszabbtól tartanak. Vagyis attól, hogy továbbra sem történik semmi.
– Micsoda tragédia. – Oscar a homlokát ráncolta. – Nem is értem, miért nem hallottam róla hamarabb. Feltehetően... mostanában... nemigen olvasom el végig az újságot, és semmiképp sem a gazdasági híreket. Itt meg csak a Telegraphot és Timest veszem, azok nem írnak a helyi hírekről. Aztán meg nem is szoktam a helybeliekkel beszédbe elegyedni. Kivéve Mrs. Sneadet. Részben ezért is jöttem el önhöz. Bocsánatot kérni. Már korábban kellett volna, de nem tettem meg.
– Kérem. Ne kínozza magát ezzel. Később rájöttem, hogy meggondolatlanul törtem önre, és a megismerkedésre alkalmasabb időpontot kellett volna kivárnom. Remélem, nem izgattam fel nagyon.
– Nem is tudom, mi ütött belém. Nevetségesen viselkedtem.
– Nagyon kérem, felejtsük el. Semmi baj nem történt. Majd máskor eljön velem egy teára vagy egy italra vagy bármire, amire kedve van. A legjobb persze az lenne, ha belépne
a klubba, és amikor itt lesz megint a jó idő, játszhatnánk egy meccset. Golfozik, ugye?
– Régebben játszottam a nagyanyámmal, még gyermekkoromban, de soha nem játszottam jól, már akkor sem.
– Szívesen játszanék akkor is önnel.
– Nincsenek ütőim.
– Majd kölcsönzünk. Nagyszerű pálya, és rossz lenne, ha itt élne és nem próbálna ki legalább egy fordulót. A nagyanyja remek játékos volt. Amikor idekerültem, sokat hallottam a hőstetteiről. Két egymást követő évben is bajnokságot nyert a hölgyek között. Bánom, hogy személyesen nem ismerhettem. Meghalt, mielőtt idejöttem. Minden szempontból kivételes asszony lehetett.
– Igen, az volt.
– Muzikális is volt?
– Nagyon. És tehetséges kertész. Kitűnő asszony volt. – Oscar ivott egy kortyot a Laphraiogból, aztán letette a poharat a mellette levő asztalra, ahol az ital úgy ragyogott a lámpafényben, akár egy ékkő. – Godfrey Billicliffe is hívott, hogy lépjek be a golfklubba. De akkor, amikor ez elhangzott, épp egy meglehetősen felkavaró találkozás gyötrelmeit éltük át. Elfridával mindketten halálosan kimerültünk a fárasztó utazástól. Nem akartunk mást, mint hozzájutni a ház kulcsához, és elmenekülni az őrnagytól. Félek, kissé fölényesen bántunk vele.
– Az őrnagy néha megfélemlíti az embert. Megértem. Ahogy azt is, hogy tegnap délelőtt elvitte a kórházba.
– Honnan tudja?
Peter Kennedy elmosolyodott. – Ebben a kis közösségben kevés marad titokban. Nem, ne aggódjon, szó sincs pletykáról. Sinclair doktor hívott fel, hogy tudjak róla. Nagyon kedves volt öntől.
– Tudott az őrnagy betegségéről?
– Nem. Szerintem senki más sem. Amióta csak meghalt a felesége, sok a gond vele; ijesztő tempóban épül le. Magányos, de büszke, hogy beismerje, és valakinek volt képe azt
javasolni, hogy adja el a házát, és költözzön az öregek otthonába.
– A mostohafiaim engem is arra akartak rávenni, hogy vonuljak be a hampshire-i nyugdíjasotthonba, de csakis azért, mert rájuk maradt az anyjuk háza, és meg akartak szabadulni tőlem, hogy mielőbb eladhassák a Majort. Rettenetesnek találtam a gondolatát is. Mintha a vég kezdete lenne.
– És ön honnan sejtette, hogy valami baj van az őrnaggyal?
– Meglátogattam Rose Millert. Hazafelé jövet meghallottam az őrnagy kutyáját, ahogy vonít. Ezért aztán bekopogtattam. Gondolom, hogy megnyugtassam a lelkiismeretem. Elfridával nagyon bántott minket, ahogy az öreggel viselkedtünk. Fent találtam a hálószobában, ágyban volt, láthatóan rossz állapotban. És rémült is volt. Rettegéssel töltötte el a mentő meg a helikopter kilátása. Szörnyen egyedül volt. A legkevesebb, amit tehettem érte, hogy azt mondtam, kocsival átviszem Invernessbe.
– Pénteken én is oda készülök, találkozóm van a presbitérium lelkészi elnökével. Majd beugrom az őrnagyhoz a kórházba. Megnézem, hogy van...
– Azt mondtam, én vagyok a legközelebbi hozzátartozója. A nevem és telefonszámom felírták a számtalan nyomtatványra, amiket ki kellett tölteni, és gondolom, ha bármi hír van, engem értesítenek majd.
– Helyes. Kérem, szóljon, ha bármit hall.
– Természetesen.
– Nos, most meséljen a nagybátyjáról, Hectorról. Hogy van?
– Egyre öregebb. Londonban él. Lejött hozzám a... temetés után. A temetésen nem tudott ott lenni, mert influenzás volt, és az orvosa – nagyon helyesen – megtiltotta, hogy utazzék. Hector javasolta, hogy hagyjam ott Hampshire-t, és jöjjek vissza ide...
– Tudom, Oscar. Hector írt egy hosszú levelet. Nagyon sajnálom. Azonnal fel akartam keresni, hogy elbeszélgessünk, és elmondjam, hogy ha bármi lenne, amiben segíthetek... De valami azt súgta, hogy egyelőre magára akar maradni. Remélem, nem keltettem azt a benyomást, hogy szívtelen vagy figyelmetlen volnék.
– Ellenkezőleg. Semmi ilyenre nem gondoltam. – Olykor... jó beszélni. Egy idegennel. Egy kívülállóval nagyon gyakran könnyebb...
– Mint amikor elmondunk bizalmas dolgokat valakinek a vonaton. Akivel, tudjuk, többé nem találkozunk.
– Nem egészen – mosolyodott el Peter. – Mert azért remélem, hogy találkozunk még.
– Nehéz eldönteni, hol is kellene kezdeni. Olyan messzire nyúlik vissza.
– Mint az élet általában.
– Sosem gondoltam, hogy valaha is megnősülök. Mindig úgy hittem, hogy életem végéig agglegény maradok. Zongoraleckéket adtam, a kórussal próbáltam. Társaságnak ott voltak a tanártársaim, feleségeik. Egyetlen szenvedélyem volt: a zene. Goodridge-ben tanítottam, egy kevésbé ismert, de ettől még kitűnő középiskolában. Nagyon boldog voltam ott. Aztán lassan megöregedtem, az igazgató nyugdíjba vonult, és egy fiatalabb férfi vette át a helyét. Az igazgató mindig is jó barátom volt, és bár az, aki helyette jött, tökéletesen értett a dolgához, kellemes, hagyománytisztelő ember volt, egy év múlva úgy határoztam, hogy ideje változtatni. Közrejátszott benne az is, hogy felajánlották a Szent Biddulph-templom orgonista- és kórusvezetői állását. Kicsit tépelődtem, de aztán döntöttem. A Szent Biddulph mindig is híres volt kitűnő zenéjéről, a kórus stabil volt, mert egy hálás egyházközségi tag által néhány éve létesített bőkezű alapítvány finanszírozta. Pályát változtattam, és Londonba költöztem. Egy régi sorház második emeletén tágas, kényelmes lakásban éltem, alig ötpercnyire a templomtól, az egyházközség hölgyei gondoskodtak róla, hogy ügyes házvezetőnőm legyen és semmiben se szenvedjek hiányt.
Boldog időszak volt. Szerény pályám csúcsának is tekinthetném. Két kórustag hivatásos koncerténekes volt, a közönség lelkesedett értünk, kibővíthettük a repertoárunkat, és különleges alkalmakkor olyan neves kórusműveket is előadhattunk, mint Haydntól a Salvete Florres Martyrum, Schuberttől a Huszonharmadik zsoltár átirata, Fauré rekviemje. Csodálatos darabok.
Bellamyékkal rögtön a Szent Biddulphba kerülésem után ismerkedtem meg. Előkelő házat vittek az Elm Park Gardensben, és első perctől fogva nagyon vendégszeretőén, kedvesen bántak velem. Amikor George Bellamy megbetegedett, gyakran eljártam hozzájuk, társaságot tartottam neki, triktrakot játszottam vele. Amikor meghalt, én állítottam össze nagyszabású temetéséhez a zenét.
A temetés után úgy véltem, hogy Gloria nem örül majd a társaságomnak. Látogatásaim oka megszűnt, gondoltam. De továbbra is meghívott kisebb társasági összejövetelekre. Egy kis ivásra, vacsorára vagy vasárnapi ebédre. Néha moziba mentünk vagy Kew-ba kirándultunk. Kapcsolatunknak nem tulajdonítottam különösebb fontosságot, de élveztem a társaságát. Aztán egy nap igen gyakorlatiasan megjegyezte, hogy össze kellene házasodnunk. Elmagyarázta, hogy ő nem tud férfi nélkül élni, nekem pedig előrehaladott életkoromnál fogvájó lenne, ha egy feleség gondoskodna rólam. Tudom, az egész kicsit ridegen hangzik, de az igazság az, hogy nagyon kedveltem, és azt hiszem, ő is engem. Mindketten túl voltunk már első fiatalságunkon, és elég idősek voltunk, hogy sikeressé tegyük azt, amit mások egyszerűen csak érdekházasságnak tekintettek.
Nagyszerű feleség volt. Szívélyes, bőkezű és jószívű. Corrydale-i gyermekkorom óta nem éltem olyan jómódban, olyan gondtalanul, mint a házasságom idején. George-dzsal két fiuk volt, Giles és Crawford, de a fiúk már felnőttek, kirepültek a fészekből, és saját családot alapítottak. Gloria azonban még viszonylag fiatal asszony volt, telve fizikai vitalitással. Amikor közölte velem, hogy gyermeket vár, egyszerűen nem hittem a fülemnek. Nevetséges, nem? Soha az életben nem gondoltam, hogy apa leszek. Amikor Francesca megszületett, az apróság látványa csodálattal töltött el. Azt hiszem, soha többé nem fogok ilyen ámulatot érezni. Mintha csoda történt volna. És Francesca ilyen csoda is maradt.
Néha, amikor már nagyobb lett, úgy viselkedett és beszélt, mint a többi vele egykorú, és akkora rajcsúrt csapott, mint a gyerekek általában, még akkor is bámulatot éreztem, hogy tényleg az enyém, hogy én is hozzájárultam ennek a szédületes, gyönyörű, pici lénynek a megteremtéséhez.
Aztán Glóriára hagyták a hampshire-i házat, Londonból Dibtonba költöztünk, és új életet kezdtünk. Bevallom, hiányzott a Szent Biddulph, de a zene továbbra is életem része maradt. Kicsit tanítottam, időnként játszottam a helyi templomban a reggeli istentiszteleten.
Oscar kis szünetet tartott, poharáért nyúlt, és ivott egy korty Laphraiogot. Egy átizzott tőzegtégla halk suhogással beleomlott a tűzbe. Az óra halkan tiktakolt.
– És a barátnője, Elfrida – szólalt meg Peter. – Régóta ismeri?
– Nem. Akkor ismerkedtünk össze, amikor Dibtonba költözött. Egyedül volt, Gloria összebarátkozott vele, a szárnya alá vette Elfridát. Szórakoztató, élettel teli asszony, mind élveztük a társaságát. Francesca folyton átbiciklizett Elfrida kis házába. Megnevettette Francescát. Elfrida Cornwallban járt egy unokatestvérénél látogatóban, amikor a baleset történt. A temetés után jött vissza, és fogalma sem volt róla, hogy mi történt. Amikor Hector azt javasolta, hogy hagyjam ott Hampshire-t és költözzem Creaganba, éreztem, hogy egyedül képtelen lennék rá. Az utazás fárasztónak tűnt, és rettegtem az egyedülléttől. Megkértem hát Elfridát, hogy jöjjön velem. Jószívűségére vall, hogy igent mondott. Társ, és legsötétebb perceimben is megmosolyogtat. Amikor Elfridával megismerkedtem, emlékszem, azt kérdezte, hogy vallásos vagyok-e. Azt feleltem, hogy nehéz nem hinni, amikor az ember egész életét az anglikán egyház liturgiája és hagyományai itatják át. Úgy éreztem, valamilyen lénynek hálát kell adnom.
Hálát, mert szerencsés voltam. Elégedett. Az érdekházasság sikeresnek bizonyult, és Francesca miatt nem bántam semmit. Pedig Gloria nagyon kemény, sőt erőszakos természetű asszony volt. És jelentős vagyona egyedül az övé volt. Időnként hihetetlen tapintattal kellett kezelni. Imádta a társaságot, mindig emberek nyüzsögtek körülötte, partikat tartott, és olykor túl sokat ivott. Nem úgy értem, hogy alkoholista lett volna... szó sincs ilyesmiről... egyszerűen sokat ivott társaságban. Ha meghívtak minket, a parti végén én ültem a volán mögé Gloria nagy autójában, ő meg haragudott ezért, és másnap reggel mindig duzzogott. Már azt, hogy ezt szóba hozom, árulásnak érzem. Tisztában voltam a gyarlóságával, ahogy sok erényével is.
A Guy Fawkes-parti és a tűzijáték estéjén azt mondta, ő viszi el Francescát, és még eszembe is jutott, hogy velük kellene tartanom. De vártam valakit, aki új kerítést épített volna a lófuttatóhoz. Nem akartam már tovább halogatni ezt a munkát, szerettem volna túlesni rajta, és a megbeszélést sem akartam lemondani. Különben is csak gyerekzsúrról volt szó. Nagy uzsonna, utána tűzijáték. Legkésőbb hétre hazavártam őket.
És persze gyerekzsúr is volt. Csak éppen felnőttek is voltak, többségük Gloria barátja. A tűzijáték után, amíg a gyerekek még a sötét kertben, kezükben csillagszóróval futkostak, hogy egy kicsit lehiggadjanak, a felnőttek még bementek egy italra.
Nem tudom, mennyit ivott. Istennek hála, nem volt boncolás. Nagyon rossz időjárási viszonyok voltak, váratlanul esni kezdett, az utakon állt a víz. Ráadásul a körforgalmat is javították, és sárga jelzőfényeket tettek ki, hogy jelezzék. Talán ez zavarta meg. Sosem fogjuk megtudni. A kamionsofőr szerint Gloria kocsija elég gyorsan hajtott ki elé, amikor jobbról rátért a körforgalomra. Természetesen a kamionosnak volt előnye. Emberileg semmit sem tehetett már. Egy másodperc töredéke volt. Gloria kocsija a felismerhetetlenségig összeroncsolódott, és mindketten meghaltak.
A rendőrök értesítettek. Egy kedves fiatal őrmester. Szegény fiú. Nem tudom elmondani, mit éreztem, mert nem éreztem semmit. Dermedtséget. Ürességet. Érzelemmentes űrt. Aztán az űrt fokozatosan kitöltötte a keserű harag és düh az ellen, aki vagy ami ezt megengedte. Tudom, hogy a világ tele van borzalmakkal, és az ember megedződik. Elszörnyed, mégis valahogy megkeményedik. Nézi a tévében a földdel egyenlővé tett falvakat, éhező gyerekeket, elképzelhetetlen természeti katasztrófákat. De itt rólam volt szó! Az én életemről, a létemről. A feleségemről. A gyermekemről. Ha van Isten, gondoltam, és ebben sosem voltam egészen biztos, akkor többé nincs hozzá közöm.
Dibtoni lelkészünk felkeresett. Azzal próbált vigasztalni, hogy Isten csak annyit mér ránk, amennyit el tudunk viselni. Nekitámadtam, és azt kiabáltam, bárcsak gyenge lennék, mint egy kismacska, és még meglenne a gyerekem. Aztán elzavartam a házból. A bűntudatomig el sem jutottunk. Hiszen tudtam Gloria gyengéjéről. Velük kellett volna mennem! Nekem kellett volna a kormány mögött ülnöm. A „mi lett volna, ha". Ez a lidérc nyom azóta is.
– De a „volna" mindig utólagos okoskodás. Felesleges gyötrődés. A baleset mintha tragikus körülmények sorozatos összejátszása lett volna. Ki tudja? Talán maga is meghalt volna, Oscar, és akkor még nagyobb űr tátongana azoknak az életében, akik ismerték és szerették magukat... Ami Istent illeti, őszintén megvallom, könnyebben kibékülök a szenvedéssel kapcsolatos évszázados kérdésekkel, mint az időről időre adott könnyű vagy kegyes magyarázatok többségével. Némelyikük már-már az istenkáromlás határát súrolja. Csak reménykedem, hogy senki sem próbálta azzal vigasztalni, hogy Istennek bizonyára nagyobb szüksége volt Francescára, mint magának. Lehetetlennek érezném, hogy olyan Istent imádjak, aki szándékosan elrabolta tőlem a gyermekem. Az ilyen Isten erkölcstelen szörnyeteg lenne.
Oscar döbbenten bámult Peterre. – Ez... – nyögte ki végül – szóval komolyan ezt hiszi?
Peter bólintott. – Valóban ebben hiszek. Harmincévnyi lelkészi munka megtanított arra, hogy az egyetlen, amit nem mondhatunk, amikor egy ifjú teremtés meghal, hogy ez Isten akarata. Nem ismerjük Istent annyira, hogy ezt kijelenthessük. Személy szerint meggyőződésem, hogy amikor Francesca meghalt abban az iszonyatos balesetben, elsőnek Isten szíve tört össze.
– Tovább akarok lépni, szeretném az életem folytatni, szeretnék újra képessé, válni arra, hogy adni és kapni tudjak. Nem akarok mindig csak kapni. Ez sosem voltjellemző rám.
– Ó, Oscar! Minden rendbe jön majd. Hivatása révén az egyház annyi éven át élete szerves része volt, így ön ugyanúgy ismeri, mint én az élet és halál nagyszerű bibliai ígéreteit. Mindössze arról van szó, hogy a traumás veszteség és bánat gyakorta hitetlenné tesz minket. Egy ideig valószínűleg nem azokra lesz szüksége, akik a Bibliát idézgetik önnek, hanem közeli barátokra, akik továbbra sem engedik el a kezét, figyelmesen hallgatják, amikor Francescáról akar beszélni.
Oscar Elfridára gondolt, és Peter nem szólt, mintha lehetőséget akarna nyújtani neki, hogy vitába szálljon ezzel az új koncepcióval. De Oscar nem szólt semmit.
– Az élet édes – folytatta kis idő múlva Peter. – A fájdalmon túl az élet továbbra is édes. Az alapvető örömök nem múlnak el. Szépség, étel és barátság, a szeretet és megértés kimeríthetetlen forrásai. Később, most még nem, de azután majd szüksége lesz megint másokra, akik arra biztatják, hogy új életet kezdjen. Ne utasítsa el őket. Segítenek, hogy tovább tudjon lépni, örüljön a boldog pillanatoknak, és ne csak keserűséggel és haraggal a szívében nézzen szembe a fájdalmasakkal.
Oscar a sötét éjszakára gondolt, amikor maga előtt látta Francescát, és amikor a fájdalmas veszteség könnyei helyett első ízben békés, vigasztaló nyugalom töltötte el lényét. Talán az volt lelki gyógyulása első pillanata. Talán ez a beszélgetés, ez a gyónás, bárminek is nevezze, nem más, mint a folytatás.
Nem látott még tisztán. Csak azt tudta, hogy könnyebben érzi magát, erősebbnek, nem olyan haszontalannak. Talán eddig nem is állta meg olyan rosszul a helyét.
– Köszönöm – mondta.
– Ó, kedves barátom, bárcsak sokkal többet adhatnék.
– Nem. Ne kívánja ezt. Épp eleget adott.

LUCY
December 11-e, hétfő

Lucy életében kétszer repült. Egyszer Franciaországba, ahol egy osztálytársnője családjával volt nyaralni. Másodszor a Csatorna-szigeteken járt a nagyanyjával és az anyjával. Húsvétkor volt, és olyan szállodában szálltak meg, ahol vacsorához át kellett öltözni.
Mindkétszer nagyon izgalmasnak találta a repülést, de most tudatosan igyekezett fél vállról venni a dolgot, hogy ha valaki véletlen rápillant, világlátott, sokat tapasztalt utazót lásson benne.
Ruhái is táplálták önbizalmát. Talán a be nem vallott bűntudatot lecsillapítandó, anyja elvitte Lucyt a Gap márkaboltba, ahol számos klassz holmit vett neki. Piros bolyhozott pamuttal bélelt új, meleg farmerja most is rajta volt. Vastag gumitalpú, világos hasítottbőr-csizmát vett fel hozzá, piros, bélelt steppelt dzsekit, amiben kicsit úgy érezte, mintha takaró lenne rajta. De kapott még két vastag garbónyakú pulóvert – tengerészkék és fehér színben -, egy fekete miniszoknyát és két vastag fekete harisnyanadrágot. Végül pedig egy pirossal paszpólozott tengerészkék hátizsákot, amibe könyvét, pénztárcáját, keféjét és fésűjét meg egy tábla csokoládét csomagolt. Utazás előtti este hajat mosott, ma reggel haját hosszú lófarokba kötötte, és körkötözött hajgumival fogta össze. Csinosnak és nagyon menőnek érezte magát. Nem hoz szégyent Carrie-re.
Mint mindig, Carrie most is végtelenül elegáns volt hosszú csizmájában, lódenkabátjában és fekete rókakucsmájában. Lucy látta, hogy utánafordulnak a férfiak, ahogy Carrie a poggyászkocsit tolva áthalad a tömegen. Lucynak csak egy bánata volt, hogy szegény Carrie meghűlt; nem csúnyult meg tőle, csak az egészsége gyengült meg. Azt mondta, hogy egy-két napja kezdte rosszul érezni magát – az utóbbi időben sok volt az influenzás megbetegedés -, de úgy gondolta, csak meghűlt, és azóta gyógyszerezi magát, tehát biztos azonnal jól lesz, amint beszívja a tiszta, hideg skóciai levegőt.
Bejelentkeztek a repülőtéri pultnál, áthaladtak a biztonsági vizsgálaton, és amíg arra vártak, hogy a hangosbemondó a járatukat jelezze, Lucy lassan kezdte biztonságban érezni magát. Amióta felvetődött a karácsonyi kirándulás terve, nemcsak a napokat számolta, de idegességében balsejtelmek is gyötörték. Biztos közbejön valami, ami meghiúsítja, hogy Carrie-vel elutazhasson. Valaki megbetegszik, vagy nagyi hirtelen úgy dönt, hogy Lucy mégsem szállhat meg Elfrida Phippsnél, akit nem sokra tartott, és akivel Lucy már alig várta a találkozást. Amerikában Randall Fischer szívrohamot kap vagy meghal, és sürgős hívás érkezik Nicolának, hogy mégse induljon útnak.
De valami csoda folytán nem csapott bele a ménkű, és végre beszálltak a gépbe, elindultak észak felé, és Lucy tudta, hogy hacsak a gép le nem zuhan, már semmi sem állíthatja meg őket. Ablak melletti ülést kapott, így most homlokát a kis üvegablakhoz szorítva bámult le Angliára, ami zöldesszürke takaróként hevert alatta, és lassan mozgó felhőárnyékok vonultak rajta.
Meglepő módon szép békés délelőtt volt. Hideg volt ugyan, de nem esett, és csontig hatoló szél sem volt. A felhők felett az ég tiszta halványkék volt, a láthatáron kissé elmosódott. Lucy a földről felfelé néző emberekre gondolt, akik látják a kondenzcsíkjukat, és talán megfordul a fejükben, hova tarthat ez a gép. Amint épp lenézett a lakatlannak tűnő tájra, az ipar egyetlen jele egy csoport hűtőtoronyból felszálló füstpamacs volt. Eltűnődött, mi az igazi élet. Kik az igazi emberek.
A légiutas-kísérő apró tálcákon ételt szolgált fel. Zsemlét és vajat, narancsdzsemet, egy vékony szelet szalonnát, csöpp fürt zöld szőlőt. Választhattak kávé és tea között, és Carrie meg Lucy is kávét kértek. Minden apró volt, babaméretű, és minden pontosan illeszkedett a kis műanyag tálca köreibe. Lucy éhes volt, és mindent elpusztított, és amikor Carrie nem kérte a zsemléjét, Lucy azt is megette. Miután elvitték a tálcákat, Carrie az újságba mélyedt, Lucy pedig visszafordult az ablak felé, mert nem akart lemaradni Skócia látványáról.
Eszébe jutott, hogy északon talán esik vagy havazik, de csodálatosan tiszta maradt az ég. Amikor a gép megkezdte az ereszkedést, alattuk lassan kezdett kirajzolódni a terep: Lucy havat látott a hegycsúcsokon, és egy csomó fekete szőrmét, amiről kiderült, hogy fenyőerdő. Aztán a ragyogóan kék tenger következett, hajók, a Firthen átvezető híd. A gép kanyarodott, mielőtt megkezdte volna a leszállást, és nyugat felől hóborította hegyek bástyái magasodtak és csillogtak a halvány napsütésben. Lucy tudta, hogy ennél szebbek nem is lehetnének, és ezt jó előjelnek érezte.
Carrie összehajtogatta az újságot, és eltette. Egymásra mosolyogtak. – Minden rendben? – kérdezte Carrie. Lucy bólintott.
Földet értek, a hatalmas kerekek megugrottak a betonon. Lucy megpillantotta a repülőtér épületét... ami egészen úgy festett, mint egy golfpálya nagyobbacska klubháza... és aztán zászlók lobogtak a friss szélben.
– Elénk jönnek – közölte Carrie. 
– Ki?
– Creaganból egy taxi. A sofőrt Alec Dobbsnak hívják.
– Honnan ismerjük meg?
– Táblát tart, rajta a Sutton név.
Amint leemelték csomagjaikat a körbefutó szalagról, a férfi már ott is volt az érkezési csarnokban. Zömök ember volt, bélelt anorákot viselt, kifakult tweedsapkáját homlokába húzta. Érdekes emberek álldogáltak kicsit távolabb. Egy hórihorgas öregember vadászsapkában. Nadrágos hölgy vadul meredező ősz hajjal és széltől cserzett arccal, és ami a legmulatságosabb volt, egy kopott, szakadt skót szoknyát viselő férfi. Lucy nem tudta levenni róla a szemét, mert kékre fagyott térdéből arra gondolt, biztos szörnyen fázik.
– Nos, örülök, hogy látom magukat – mondta Alec Dobbs. – Jó útjuk volt? – Nem a szokásos taxisofőr, inkább mintha régi barát lenne, gondolta Lucy. Mindkettőjükkel kezet rázott, mielőtt felkapta volna bőröndjeiket, amik a kezében pehelykönnyűnek látszottak, és előreindult. A nap alacsonyan állt, gyöngén sütött; jóval hidegebb volt, mint Londonban, és az autóparkoló szélét szürkés régi hó szegélyezte. Fenyőillatú volt a levegő, és amikor Lucy beszívta, belül olyan hideg lett az orra, hogy eltüsszentette magát. Még sosem járt Svájcban, de arra gondolt, ott biztos minden ugyanilyen – a napsütés, a hó és a fenyők, ahogy a kristálytiszta felhőtlen ég felé nyújtózkodnak.
A férfi kocsija egy négykerék-meghajtású Subaru volt. Hátulra berakták csomagjaikat, és Alec Dobbs közben magyarázkodni kezdett. – Van egy másik kocsim is, egy nagy Rover, amiben kényelmesebben ülhettek volna, de magasan kell átkelnünk a Black Isle-on, és ott még maradt hó.
Carrie a hátsó ülésre szállt be, Lucy pedig előre ült Alec Dobbs mellé.
– Sok hó esik? – kérdezte, mert még sosem látott fehér karácsonyt, és vágyott rá. A fehér karácsony lenne a hab a tortán.
– Nem sok, de nem olvad el, ami azt jelenti, hogy fog még esni. – Lágy hangja volt, szépen beszélt és szelíden. Lucy először hallott sutherlandi akcentust.
– Milyen hosszú az út Creaganba?
– Egy és negyed óra, úgy valahogy. Nem több. – Lucy az órájára nézett. Negyed tizenkettő volt. Fél egyre talán oda is érnek. Épp ebédre. Remélte, hogy valami meleget és finomat kapnak. A két zsemle ellenére is kezdett megéhezni. – Először vagy Creaganban?
– Még sosem jártam Skóciában.
– Hát akkor sok élvezetben lesz részed. És szép házban laksz majd. A kelleténél tovább állt üresen. És jó, hogy most megint laknak benne.
Carrie előrehajolt. – Hogy van Elfrida? – kérdezte. – Mármint Mrs. Phipps?
– Remekül. Gyakran látom, bevásárol, kutyát sétáltat. Ő jött be hozzám, hogy megrendelje a fuvart. Ma reggel még telefonált, hogy biztos ne feledkezzem el magukról.
– Creaganban lakik? – kérdezte Lucy.
– Mindig is itt éltem. Itt születtem. Apám is itt élt. Amikor nyugdíjba ment, átvettem a vállalkozását.
– A taxizást?
– Nemcsak taxikat vezetek.
Lucy értetlenül ráncolta a homlokát. – Hát még mit?
– Halottaskocsikat – felelte Mr. Dobbs, és hangjában nevetés bujkált. – Én vagyok a temetkezési vállalkozó.
Lucy elnémult.
Látványos utazás volt. Az út megművelt földek között futott, hidakon vezetett át, aztán ahogy magasabbra értek, a Subaru kerekei alatt csikorgott a hó. Egy hosszan benyúló tölcsértorkolatú tengeröblöt követtek, apró szürke kőházas falvakon hajtottak át, ahol nedves latyak volt a járdán, kocsmák és boltok sorjáztak egymás mellett, és egyszerű, tartós kőtemplomok álltak megdőlt, zuzmós kőlapokkal teli temetőkben. Aztán áthajtottak az utolsó hídon, még egy keskeny tengerág felett, amely mint hosszú, kék kar nyúlt be a nyugati hegyek domborulatai közé.
– Már csak tíz perc – mondta Alec -, és ott vagyunk. Lucyban hirtelen kihunyt az izgalom, és idegesség vett erőt rajta. Nemcsak az, hogy idegen helyre érkezik, ismeretlen házba, de először látja vendéglátóikat, Elfridát és Oscart is. Elfrida nem aggasztotta túlságosan, mert Carrie sokat mesélt róla, és kortalannak, ráadásul nagyon szórakoztatónak hangzott. De Oscar Blundell, Elfrida barátja már más volt. Először is férfi, és Lucy nem szokott hozzá férfiak társaságához. Sokáig élt kizárólag nők között, társasága csakis anyja és nagyanyja volt. Lányiskolába járt, apjával ritkán találkozott, nagyapjával még soha, és így nem tudta, miről kell férfiakkal társalogni.
De nemcsak ez aggasztotta. Carrie mindent elmondott Oscarról, arról, hogy Elfrida miért kísérte el ide, ebbe az északi kisvárosba, hogy Oscar ne legyen egyedül. Oscar felesége és kislánya, akit Francescának hívtak és még csak tizenkettő volt, borzalmas közúti balesetben halt meg. Carrie nem részletezte a baleset körülményeit, és Lucy elszörnyedt kérdései elől is kitért. Egyszerűen csak annyit mondott, hogy baleset történt, senki sem volt hibás benne, és Oscar még nem tette magát túl a történteken.
Francesca tizenkettő volt. Lucy most tizennégy. – Biztos, hogy nem leszek terhére? – faggatta Carrie-t. – Nem lesz rémes számára, hogy egy ilyen korú kislánnyal kell egy fedél alatt élnie? Mit gondolsz, nem fog meggyűlölni?
Carrie csak elmosolyodott, és megölelte. – Ezt én is felvetettem Elfridának a telefonban. Elfrida beszélt erről Oscar-ral, és Oscar ragaszkodott ahhoz, hogy náluk töltsük a karácsonyt. Az ő házában lakunk majd, tehát ő a vendéglátónk, ő hívott meg minket. És soha senki nem gyűlölhet téged.
A helyzet mégis egy kicsit bonyolult és ijesztő volt. Lucy tartott a komplikációktól. Londonban kijutott belőlük, gondolta.
Egyszer csak tengerparti hangulatú helyhez értek. Homokdűnés dombocskák szegélyezték az utat, satnya fenyők és hangacsomók nőttek rajtuk, a fény is más lett, mintha a tenger verné vissza. Lucy letekerte az ablakot, és sós tengeri illat csapta meg az orrát. Az út lefelé kanyargott, és előttük kisváros terült el. Mielőtt feleszmélhetett volna, már a főutcára értek. Nem szürke és komor volt, mint a többi, amin keresztüljöttek, hanem sárgás homokkőből épült, ami lágyan visszaverte a gyönge téli napsütést. A fallal övezett kertekben az utcától távolabb álltak a házak, szép épületeket látott, és fákat, és az egész várost valahogy tehetősnek és tágasnak érezte.
Carrie eddig csendesen ült hátul, de most megszólalt. -
Milyen furcsa. Olyan, mint Cotswolds. Mint egy cotswoldsi kisváros.
Alec elmosolyodott. – Sok látogató mondta már. Én még sosem jártam ott.
– Aranyszínű kövek. Széles utcák. És a kertek...
– Sokan nem tudják, hogy a Golf-áramlat miatt olyan az éghajlatunk, mint Eastbourne-nek. A hegyekben vihar dúl, mi meg golfozunk, vagy a napsütésben sétálunk a tengerparton.
– Mikroklíma – szúrta közbe Lucy.
– Pontosan.
Az utca térbe torkollt, amelynek a közepén nagy és szép templom állt, körülötte fallal körülkerített temető. A templomnak tornya is volt, rajta aranyozott szélkakas, körülötte sirályok és csókák keringtek. A sirályokról Lucynak tengerparti nyaralások jutottak eszébe. A templomtorony órája szerint tizenkettő óra huszonöt perc volt.
– Gyorsan ideértünk – jegyezte meg Alec. Méltóságteljesen megkerülte a templomkertet, és megállt a járda mellett.
– Ez az? – kérdezte Lucy. Alec leállította a motort. – Igen.
Kiszálltak a Subámból, de mielőtt Alec kinyithatta volna a kertkaput, veszett ugatás hallatszott, és a következő pillanatban kitárult a ház ajtaja, és az ösvényen végigszaladt Elfrida és lármás kutyája.
– Carrie! Drága kislányom! – Átölelte Carrie-t, és a két nő sokáig állt összekapaszkodva. – Hát itt vagy végre! Annyira vártalak... olyan izgatott voltam... már alig bírtam kivárni, hogy...
Lucy kissé félrehúzódva figyelte őket. Elfrida nagyon magas volt, nagyon vékony, és narancsszínű, vad frizurája volt. Valami kivételesen rikító skót kockás anyagból varrt nadrágot viselt, és bő, vastag, szürke pulóvert. Szemhéját kékre festette, és sok rúzst kent az ajkára. Lucy most már értette, nagyanyja miért nem rajong Elfridáért. Amikor Carrie-t megpuszilta, Elfrida rúzsnyomokat hagyott rajta.
– Remekül nézel ki, Elfrida! – mondta Carrie. – Skócia jót tesz neked.
– Drágám, ez egy csoda hely. Hideg, de mesés.
– Ismerkedj meg Lucyval.
– Hát persze! – Elfrida felkacagott. – Nem furcsa, Lucy? Rokonok vagyunk, és most látjuk egymást először! De nagyapád kedvenc unokatestvérem volt, és nagyszerű, vad dolgokat műveltünk együtt. – Két kezét Lucy vállára tette. – Hadd nézzelek. Igen, ahogy sejtettem. Szép, mint egy festett kép. Ez a kutyám, Horace, aki – örömmel jelenthetem – abbahagyta az ugatást. Már nagyon várt, mert reméli, hogy hosszú tengerparti sétákra viszed majd. 0, Alec, már meg is vannak a bőröndök. Ennyi a csomagotok? Volna olyan angyal, és bevinné helyettünk? Jöjjön mindenki, menjünk be ebből a hidegből, és ismerkedjetek meg Oscarral...
Libasorban mentek végig az ösvényen, Elfrida elöl, utána a kutya, aztán Carrie, Lucy, végül Alec a csomagokkal. Alec berúgta lábával maga mögött az ajtót. Végigmentek egy hosszú előszobán, fel egy széles lépcsőn. Lucynak tetszett a ház hangulata. Szilárd, biztos háznak látszott, erős lépcsőkorlát, vastag szőnyeg a lépcsőn. Régi, sokat fényesített fa és elnyűtt bútor illata, meg még valami: a konyhában valami finom készült...
Elfrida csak mondta: – Milyen volt a repülőút? Nem túl zötyögős? Hála az égnek, nincs most tomboló szélvihar.
Felértek az első emeleti lépcsőfordulóba. A kellemes lépcső még tovább is tartott, a felső emeletre. A lépcsőforduló távolabbi végén nyitva volt egy ajtó, ahonnan napfény áradt ki.
Elfrida felemelte a hangját. – Oscar! Itt vannak. – Aztán normál hangerővel tette hozzá: – A nappaliban van. Menjetek be, és köszöntsétek, én meg megmutatom Alecnek, hova tegye a bőröndöket. Carrie-ét ide, Alec, Lucyét egy emelettel feljebb. Kibír még egy kapaszkodót?
Carrie bátorítóan Lucyra mosolygott. Megfogta a kislány kezét, ami megnyugtatta Lucyt, és kéz a kézben mentek be a nyitott, napsütötte ajtón a gyönyörű nappaliba. Fehér falak, csupa fény, nem bútorokkal túlzsúfolt szoba. A kandallóban kis tűz égett, az utcára magas, ívelt ablak nézett, a templom olyan közelinek tetszett, mintha az ember kinyújtott kézzel is elérhetné.
A férfi már várta őket. Háttal állt a kandallónak. Elfridával egyforma magas volt, de nem olyan vékony, dús ezüstfehér haja volt, nyugodt, kedves arca, nem kemény vonású, de szokatlanul sima bőrű. Szemhéja félig eltakarta a szemét, és a sarkoknál lefelé konyult. Kockás inget, gyapjú nyakkendőt és kék gyapjúszvettert viselt.
– Oscar. Nagyon örülök, hogy megismerhetem – szólalt meg Carrie. – Carrie Sutton vagyok.
– Kedvesem... – Oscar közelebb jött, hogy üdvözölje őket, és Lucy úgy vélte, bizonyára meglepődik, hogy ilyen szenzációsan ragyogó nőt láthat vendégül, mint amilyen Carrie. De azért örül is, gondolta. – Boldog vagyok, hogy megjöttek. Nyugalmas útjuk volt? – Carrie és Oscar kezet fogtak.
– Tökéletes. Gond egy szál se.
– És Alec rendben megtalálta magukat? Elfrida majd megőrült az izgalomtól egész délelőtt. Percenként az ablakhoz rohant, hogy megjöttek-e már.
– Nagyon kedves öntől, hogy vendégül lát minket. – Carrie körülnézett. – Milyen csodálatos háza van.
– Csak a fele az enyém. Résztulajdonos vagyok.
– Attól még nem lesz kevésbé különleges. – Carrie elengedte Lucy kezét, és karjával átfogta a kislány vállát. – Az unokahúgom, Lucy Wesley.
Lucy nagyot nyelt idegességében. – Örvendek – mondta. A férfi lenézett rá, és Lucy kényszerítette magát, hogy a szemébe nézzen. Oscar végtelennek tűnő ideig nem szólt semmit. Lucy tudta, hogy biztos a saját kislányára gondol, aki tizenkettő volt és meghalt. Minden bizonnyal összehasonlítja Francescával, és vegyes érzelmek – köztük fájdalom – dúlnak benne. Remélte, hogy megállja a helyét az összehasonlításban. Mást nemigen tehet, gondolta. Aztán a férfi rámosolygott, két kezébe fogta Lucy kezét. Keze szorítása meleg volt és szívélyes, és Lucy idegessége egyből elmúlt.
– Szóval te vagy Lucy?
– Igen.
– És te alszol majd a padlásszobában.
–Jaj, Oscar, milyen izgalmasnak állítja be! – nevetett Carrie.
– A padlásszobák sosem hangzanak izgalmasan. Régi ládák és kitömött, molyos jávorszarvasfejek. De ne aggódj, Lucy. Elfrida elbűvölő helyet varázsolt neked.
– És most... – eresztette el Lucy kezét, és kinézett az ablakon a toronyórára. – Fél egy van. Menjetek csak a szobátokba, rendezkedjetek be, aztán iszunk valamit, és asztalhoz ülünk, helyes? Elfrida egész délelőtt egy burgonyapürés húspástétom sütésével bíbelődött. Azon a véleményen volt, hogy a hosszú út után valami tartalmas ételre lesz szükségetek.
Lucy egyből jókedvre derült. A legrosszabbon, az első találkozáson túl van. Elfrida mulatságos, Oscar aranyos. És Elfrida azt mondta rá, hogy szép, mint a festett kép. És ebédre burgonyapürés húspástétom lesz!
A konyhában ebédeltek. – Van ebédlőnk is – mesélte Elfrida -, de olyan sötét és lehangoló, hogy sosem eszünk ott. És átadóablak sincs a konyhából, így folyton ide-oda kellene mászkálnom a tálakkal.
– Itt sokkal kellemesebb – mondta Carrie, és Lucy egyetértett vele. Hosszú asztal, zefírfüggöny, egymáshoz nem illő faszékek... minden olyan kellemesen fesztelen. Nem valami elegáns konyha. Lucy tudta jól, hogy Dodie bele is halna, ha ilyen ásatag körülmények közt bármit is kénytelen lenne csinálni. Először is elég sötét van, a konyha a szomszéd kert falára néz. Rács van az ablakon – vagy azért, hogy távol tartsa a betörőket, vagy hogy megakadályozza az agyondolgoztatott szakácsokat és konyhalányokat a szökésben. A ház egésze mégis kellemes, lakályos benyomást keltett benne, és tetszett a nagy, sötétzöldre festett tálaló is, a kirakott porcelánnal és a kampókkal, amikre csészéket, bögréket és kancsókat lehetett akasztani.
Megették a burgonyapürés húspástétomot, aztán párolt almából és cukrozott tojáshabból készült puding következett, amihez egy kancsó tejszín is volt, végül Carrie és Elfrida kávét ittak. Oscar nem kért kávét. Az órájára nézett, és így szólt: – Ha most nem indulok neki Horace-szal, nem érünk haza sötétedés előtt. – Az asztal végében ülő Lucyra nézett: – Van kedved velünk tartani?
– Sétálni?
– Lemehetnénk a tengerpartra. így aztán te is tudnád már az utat.
Lucy jóleső érzéssel vette tudomásul a meghívást. – Igen. Nagyon szívesen.
– Talán körbevihetnéd előbb Lucyt, hogy lássa, hol vannak a boltok – ajánlotta Elfrida. – Nem több öt percnél, utána mehetnétek a partra.
– Persze, ha Lucynak ehhez van kedve. Van meleg kabátod, Lucy?
– Igen, van egy új dzsekim.
– És meleg sapka is kell. A tengerről fújó szélben lefagyhatnak a füleid.
– Igen, az is van.
– Akkor menj, öltözz fel, és indulunk.
– Leszedjem előbb az asztalt? – kérdezte Lucy.
– Milyen jól nevelt vagy! – kacagott Elfrida. – Ne bajlódj vele. Majd mi Carrie-vel elintézzük, ha megittuk a kávét. Indulás Oscarral, mielőtt túl hidegre fordulna az idő.
Öt perccel később elindultak: az idős férfi, a kislány és a kutya. Horace pórázon volt, amit Lucy kesztyűs kezében tartott. Lucy vastag gyapjúsapkát húzott a fülére, és felhúzta új dzsekije cipzárját. Oscar meleg, kockás bélésű széldzsekit vett fel, és olyan tweedsapkát, ami Lucy szerint nagyon jól állt neki: előkelő és jóképű volt benne.
– Előbb a városnézés – mondta Oscar, amikor kiléptek a kapun, és így is tettek. Végigmentek az utcán, aztán a templomkertet körülvevő fal mentén. Ajándéküzlet, drogéria, könyvesbolt, hentes, újságos.
– Idejárok a reggeli újságért. Ha lustálkodni szeretnék, és tovább ágyban akarok maradni, te is elhozhatod helyettem.
A benzinkút, kötött pulóvereket áruló üzlet, kis szálloda, homokozáshoz, fürdéshez való játékokkal teli kirakat, a szupermarket. Lucy megállt egy kopasz fa alatt, átnézett a kovácsoltvas kapun, ami után kövezett ösvény vezetett oda, ahol a templom oldalkapuja nyitva állt.
Valami okból úgy érezte, szívesen bemenne. Fedett előcsarnokot látott, vastag lábtörlőt, belső csukott ajtót.
– Nyitva a templom? – kérdezte.
– Mindig. De csak az oldalajtó. Gondolom, a látogatóknak.
– Milyen belül?
– Nem tudom, Lucy. Még nem jártam bent.
– Bemehetnénk most? Csak egy pillanatra... Oscar habozott. – Én...
– Ó, kérem, hadd menjünk be! A templomok olyan szépek, amikor üresek. Mint az üres utcák. Látni a formájukat. Csak egy percre!
Oscar mélyen beszívta a levegőt, és Lucy egy másodpercig azt hitte, nemet fog mondani, azt feleli, hogy Most nincs rá időnk, vagy Majd máskor. De aztán Oscar kiengedte a levegőt, ami mély sóhajnak hangzott. – Rendben van – mondta.
Lucy kinyitotta a kaput, aminek sarokvasai nyikorogtak, aztán végigmentek az ösvényen. A kapubejárónál felirat volt: LÁTOGATÓKNAK SZABAD A BEMENET, DE A KUTYÁKAT KÉRJÜK KINT HAGYNI. Horace pórázát a külső ajtó kilincsére hurkolták. Horace leült a lábtörlőre, és boldogtalanul bámult utánuk.
Egy lélek sem volt odabent. Lépteik koppantak a kövezett padlón, és visszhangzottak a magas mennyezet alatt. A színes üvegablakokon át napfény szűrődött be, és a kereszt alakú templomhajó három ágát padok töltötték meg; mindegyik a középső folyosó felé nézett, így olyan volt, mint három külön templom. A falakat kőből rakták, a falak íve magasan fent találkozott, a hajlított gerendák között égszínkékre festették a vakolatot.
Lucy felderítőútra indult. Elolvasta a régi emléktáblákra írt szavakat, amelyeket letűnt korokban élt embereknek állítottak, akik Isten igaz szolgái és rendszeres templomjárók voltak. Számos nemesi és rangos név is volt köztük, de sok egyszerű emberé is. Jóval nagyobb volt a templom, mint kintről gondolta, és mire a díszkúttól a kézzel hímzett gobelinnel takart térdeplőkig mindent megnézett, Oscar belefáradt az álldogálásba, és kényelmesen leült az első padba, és ott várt rá.
Lucy kis bűntudatot érzett, és leült mellé. – Elnézést.
– Miért?
– Mert olyan soká elmaradtam.
– Örülök, hogy érdekel az ilyesmi.
– Carrie mesélte, hogy ön orgonista. Zenét tanított.
– így van. És kórusvezető karnagy is voltam. – Lenézett a kislányra. – Tudsz zongorázni?
– Nem. Sosem kezdtem el tanulni. Mami szerint túl sok időm venné el a különóráktól, játéktól, házi feladattól meg hasonlóktól. Különben sem lenne hely zongorának a nagymamám lakásában.
– Szeretnél játszani?
– Igen. Azt hiszem, lenne kedvem hozzá.
– Sosem késő elkezdeni. Szoktál zenét hallgatni?
Lucy vállat vont. – Csak popzenét meg ilyesmit. – Kicsit elgondolkodott. – Kivéve, amikor az iskola koncerthallgatást szervez. Idén nyáron szabadtéri koncerten voltunk a Regent's Parkban. Hatalmas színpad volt, és igazi zenekar.
Oscar elmosolyodott. – Esett?
– Nem, szép este volt. És a hangverseny végén a Királyi Tűzijáték zenéjét játszották, és ugyanakkor tűzijáték is volt.
Nagyon tetszett! A zene, a robbanások, a rakéták és a fények mind egybefolytak, és kétszeresen izgalmas volt. Most ha zenét hallgatok, mindig tűzijátékot látok, és éjszakai égboltot, amin mindenféle csillagok sziporkáznak.
– Micsoda élmény!
– Igen. Nagyon szép volt. – Állát új dzsekijébe mélyesztette, és felnézett a mellettük levő magas festett üvegablakra. Mária a gyermek Jézussal. – Nem szeretnék tél közepén születni – mondta Lucy. – Nem lenne jó karácsony napján világrajönni.
– Miért nem?
– Hát először is azért, mert akkor csak egy ajándékot kap az ember. És különben is sötét, csúnya idő van.
– Mikor van a születésnapod?
– Júliusban. Sokkal jobb. Egy csak a gond, hogy akkor még tanítás van.
– De legalább nyár van.
– Igen.
Oscar kicsit elgondolkodott, aztán így szólt: – Egyébként szerintem Krisztus nem télen született. Hanem inkább tavasszal.
– Tényleg? Miből tetszik gondolni?
– Nos, a pásztorok nyájukat őrizték, ami azt jelenti, hogy biztos ellesi idő volt. Vigyáztak, nehogy a bárányokat elragadják a farkasok. Tudományos kutatások eredményei is azt bizonyítják, hogy azon a helyen és időben szokatlanul fényes csillag volt kétezer évvel ezelőtt.
– Akkor miért nem tavasszal tartjuk a karácsonyt?
– Szerintem az őskeresztények ravasz népek voltak. Egyszerűen átvették, ami a kereszténységre áttért pogány népektől rájuk maradt. A téli napfordulót mindig megünnepelték; az az év legrövidebb napja. Fel akarták vidítani magukat, ezért az őskeresztények kitaláltak valamiféle partit, tüzet raktak, mulatoztak, gyertyát gyújtottak, fagyöngyöt szedtek, süteményt sütöttek. – Oscar elmosolyodott. – És leitták magukat meg bujálkodtak.
– Szóval az őskeresztények csak ugyanazt a partit rendezték meg?
– Valami ilyesmi.
– És megtoldották egy s mással.
– Isten Fiába vetett hitükkel.
– Értem. – Ha jól meggondolja, nagyon gyakorlatias megoldás. – És a karácsonyfa honnan van?
–Németországból. Albert, Viktória királynő férje vezette be.
– És a pulyka?
– Amerikából. Addig libát sütöttek.
– És a karácsonyi dalok?
– Némelyik régi, mások újak.
– És az ízesített sör? Az mit jelent? Sosem tudtam.
– Ivászatot. Sima sör, amit fűszerekkel ízesítenek.
– És a harisnya?
– Azt sajnos nem tudom, honnan származik.
Lucy egy darabig csendben volt, aztán megkérdezte: – Szereti a karácsonyt?
– Részben igen. – Oscar válasza óvatos volt.
– Én nem nagyon. Akkora az izgalom előtte... aztán valahogy csalódás a vége.
– Amiből az következik, hogy nem szabad túl sokat remélnünk. – Fejük fölött fél hármat ütött az óra. A csendülések dallamosak, távoliak, tompák voltak. – Talán túl soká maradtunk-jegyezte meg Oscar.
Lucy nem szólt. A templomra mély csend telepedett. Messziről más hangok szűrődtek be. Elhaladó kocsi motor-zúgása, egy férfi kiáltása, a templomtorony körül keringő sirály hosszú kacagása. Lucy felnézett a mennyezetre, és most először fedezte fel a feltűnésmentesen elhelyezett kis lámpákat, a faragott kőpárkány kiugró szegélye mögé rejtve. Most nem égtek, ezért is nem látta meg őket rögtön, de ha...
– Szép lehet, amikor felkapcsolják a lámpákat – mondta. – Mint a reflektor vagy a napsütés, és megvilágítják a kék mennyezetet...
–Gondolom, a vasárnap reggeli istentiszteletkor égni szoktak.
– Szeretném látni.
– Ha szeretnéd, akkor látni is fogod – mondta csendesen Oscar, aztán felállt. – Gyere. Sétálni indultunk. Még el kell jutnunk a partra, és nemsokára sötétedik.

CARRIE
December 11-e, hétfő

Oscar, Lucy és Horace elmentek sétálni. Az Intéző-lak súlyos ajtaja becsapódott mögöttük. Carrie és Elfrida egyedül maradtak. A konyhaasztalnál ültek, előttük az ebéd maradéka és a kávéjuk. Egymásra mosolyogtak. Két nő, más-más nemzedék, mégis régi jó barátnők, akik régóta nem voltak már kettesben, és most élvezték békés együttlétüket.
– Milyen hihetetlenül aranyos ember! – szólalt meg Carrie.
Hatvankét éve ellenére Elfrida csupa élet és energia, akár egy fiatal lány, gondolta Carrie. Remekül nézett ki karcsún, festett gyanús, kihívóan rikító hajával, élénk rúzsával, amelyek mind egészségesen hazudtolták meg előrehaladott korát. Puszta megjelenése felvillanyozta Carrie-t.
– Ugye? – ragyogott fel Elfrida arca elégedetten.
– Úgy örülök, hogy Lucyval összebarátkoztak. Lucy nagyon aggódott. Lucynak persze elmeséltem, mi történt a feleségével és a lányával, és Lucy félt, hogy Oscar talán nem akarja, hogy egy fedél alatt éljen vele, mert Francescára emlékeztetné. Azt gondolta, hogy Oscar elszomorodik egy hasonló korú kislány láttán. Sőt talán meg is gyűlöli.
Elfrida együtt érzőn nézett rá. – Szegény kis jószág. De nagyon éles eszű. Kétlem, hogy Oscar tudná, mi az: gyűlölni. De még ha gyűlölne is valakit, soha nem mondaná ki vagy éreztetné bármi módon is. Csak egy fennakadásunk volt, amikor ideérkeztünk: egy sajnálatra méltó, unalmas öregemberrel akadtunk össze, akitől el kellett hoznunk a ház kulcsát. Mit mondjak, elég idegesítő öregúr volt. Azt hajtogatta, hogy beajánlja Oscart a golfklubba, és majd összejönnek egy italra. A frászt hozta Oscarra. Az első hetekben idebent lapított, vagy mint egy bűnöző, kalapját a szemébe húzva surrant át a szupermarketba, olyan halálosan rettegett, hogy összefut Billicliffe őrnaggyal, és vissza kell hívnia egy gin-tonikra. Aztán egyszer Oscar rájött, hogy az öreg nagyon beteg. Agyban fekve találta, ahogy mondani szokták, „orvosi kezelés alatt állt". Oscar erre rögvest felajánlotta, hogy átviszi kocsival az invernessi kórházba, annyira megesett rajta a szíve. Billicliffe őrnagy özvegyember, teljesen magányos. Látod, szívem, Oscarnak nem megy a gyűlölködés. Nem lehet megrögzött, fizetett, hivatásos gyűlölködőnek nevezni!
– Szerintem tündéri ember. Remélem, nem leszünk ketten nagyon a terhetekre. Mármint ez a vendéglátás nem lesz megerőltető.
– Nagyszerű ötlet volt! Épp erre van szükségünk.
– Nem kell dalos-táncos karácsonyi mulatság. Lucyval nincsenek nagy elvárásaink az úgynevezett ünnepi időszakkal kapcsolatban.
– Nekünk sincsenek. Bár amint megtudta, hogy jöttök, Oscar a maga szakállára rendelt egy karácsonyfát.
– Lucyt boldoggá teszi vele! Feldíszítheti. Szegény gyerek. .. Anyám sosem értett hozzá, hogy ünnepi hangulatot teremtsen, Nicola pedig lusta. De anyám most az egyszer hálás neked. Végre elmehet Bournemouthba, és tiszta lelkiismerettel kirúghat a hámból.
– Hogy van?
– Ahogy mindig. – Szükségtelen bővebben ecsetelnie.
– És Nicola?
– Dettó. A borral ellentétben az idő előrehaladtával nem nemesednek.
– És apád?
– Nem találkoztam vele. De telefonon beszéltünk.
– Októberben egy csodálatos hónapot töltöttem velük Emblóban. Aztán erre a szörnyűségre értem haza, ami Oscar-ral történt. Mintha egyik világból átmenet nélkül a másikba csöppentem volna. Az élet megrázó hirtelenséggel változhat.
– Tudom. – Carrie Andreasra gondolt, aztán sikerült elűznie a gondolatot. – Tudom – ismételte meg.
Csend lett. Carrie megitta a kávéját, és letette a kis csészét. Tudta, mi következik, és így is lett.
– És te, Carrie?
– Én jól vagyok.
– Nem hiszem. Először is fáradt vagy és sápadt. És kilógnak a csontjaid.
– Nézd már, ki beszél! Félek, Elfrida, egyikünk sem nyerne kövérségi versenyt.
– Miért jöttél vissza olyan váratlanul Ausztriából? Carrie vállat vont. – Ezer oka van. Szeszélyből.
– Nem hiszek neked.
– Majd egyszer elmesélem. ígérem. De nem most.
– Nem vagy beteg?
–Nem. Megfázásfélével küszködöm, kicsit ki is merültem, de beteg nem vagyok.
– Felmondtál?
– Igen.
– Kapsz másik állást?
– Gondolom, igen. Tulajdonképpen az az utazási iroda, amelyiknél eddig is dolgoztam, a „Tengerentúl" egyik este felhívott, és másnap bementem hozzájuk. Állást, jó állást ajánlottak a londoni irodájukban. Még nem adtam választ, de ha karácsony után visszamegyek, bizonyára elfogadom.
– A házad?
– Februárig kiadtam. Addig barátoknál húzom meg magam, vagy kibérelek valamit.
– Érzem, hogy boldogtalan vagy. Bárcsak segíthetnék.
– Segítesz. Azzal, hogy befogadsz minket.
– Nem valami izgalmas.
– Nem is vágyom izgalomra.
Elfrida kifogyott az érvekből. Felhörpintette a kávét, aztán felsóhajtott, ujjaival végigszántotta rakoncátlan, lángszínű haját, aztán vidámabban, a helyzet uraként jelentette ki: – Mit szeretnél ma délután csinálni? Mit szólnál egy kis délutáni alváshoz? Mindjárt kerítek meleg vizes palackot...
Agy és meleg vizes palack! Carrie az idejét nem tudta, mikor törődött vele bárki is. Mikor mondta: Fáradtnak látszol, vagy: Mit szólnál egy kis délutáni alváshoz? Évek hosszú során át mindig erősnek kellett lennie, másokkal kellett törődnie. Mások problémái töltötték ki az életét. Lemondott helyfoglalás, meghibásodott sífelvonók, nem megfelelő szobák, buszok és vonatok, amik nem Carrie hibájából késtek. Nem esett hó, vagy egyszerre túl sok is esett. A hajnalban hangosan játszó zenekar, elvesztett útlevelek, pénz, hajszárító... Aztán Londonba visszatérve ezek helyett megoldásra váró családi problémák.
Rádöbbent, hogy elege van abból, hogy erős legyen. Nem akar szilárd oszlop lenni, mindenki támasza. Fent van a hálószobája. Benne a bőröndje. Ebéd előtt már járt a szobájában, levette a kabátját, és elégedetten nyugtázta a pehelypaplanos, puha franciaágyat, rajta a fehér ágytakarót. Az ágy hatalmas réz váza úgy fénylett, mint egy hajó ragyogóra dörgölt korlátja. Ott és akkor már arra vágyott, hogy a paplan alá bújjon és aludjon.
Mit szólnál egy kis délutáni alváshoz? Hálás szeretet töltötte el Elfrida iránt. – Azt hiszem, semmi sem esne jobban. De előbb szívesen körülnéznék a házatokban. Olyan nagynak látszik, hogy félek, eltévedek benne. Képzeletben valami kis kunyhóban láttalak, ahol meghúzzátok magatokat, erre egy valóságos kúriában laktok.
– De mennyire! – Elfrida felállt.
– És a mosogatás?
– Majd később elmosogatok. Nincs mosogatógépünk, de nekem sosem volt, így nem is hiányzik. Jobban szeretek régi-módiasan elpancsolni a habos vízben...
Kivezette Carrie-t a konyhából, és az előszobából nyíló két földszinti szobát mutatta meg először. – Valamikor a corrydale-i birtoké volt. – Úgy beszélt, mint egy idegenvezető. – Az intéző lakott itt a családjával, ezért ilyen tágas. Csak
a legszükségesebb bútorokat örököltük, és nincs értelme, hogy mindenféle holmit zsúfoljunk össze. – Kinyitott egy ajtót. – Ez volt az intézői iroda, s mint láthatod, teljességgel lakhatatlan. Akár egy ócskásbolt, nem? És ez az ebédlőnk. Melankólia a köbön.
Valóban nyomasztó volt: hosszú, unalmas étkezéseket és párolt káposztát idézett fel.
– Az asztal nagyon tetszik – mondta Carrie. – És a tálalót masszív sült szarvascomboknak találták ki. Ó, hisz zongora is van! Hangversenyeket tartunk?
– Kétlem. Az ég a megmondhatója, mikor hangolták utoljára.
– De Oscar játszik, ugye?
– Mostanában nem. Hallgat zenét, de nem muzsikál. Felmentek az emeletre. – Lucy szobája a padlástérben van. Átalakítottam neki, de biztos ő akarja majd megmutatni neked. A nappalit láttad már, aztán ott a te szobád, a két fürdőszoba, és ez... – újabb ajtót nyitott ki – a másik vendégszoba.
Carrie bekukkantott a kicsi, jelentéktelen szobába, amit szinte teljesen elfoglalt a széles ágy. Láthatóan senki sem lakta, és először támadt valami kínos érzése; ha tudni nem is tudta, de gyanította, mi következik. Érdekelte, milyen a ház beosztása, de érdeklődése mögött nem volt hátsó szándék. Nem kíváncsiság vezérelte. Ártatlan kérdése azonban mintha kinyitotta volna Pandora szelencéjét.
– Elfrida...
De Elfrida vagy nem hallotta, vagy nem törődött a közbeszólásával. Nagy dérrel-dúrral és némi daccal nyitotta ki az utolsó ajtót.
– És itt vagyunk... – mondta – mi.
Tágas, impozáns szoba volt, az eredeti ház legnagyobb hálószobája. Magas ablakain, amelyek az utcára és a templomra néztek, beáradt a délután alkonyi fénye. Magas, viktoriánus ruhásszekrény, csinos viktoriánus fésülködőasztal, komód. Széles és magas ágy, rajta Elfrida már kifakult hímzésű, kopott szélű, mégis elbűvölően pazar, a putneyi napokból jól ismert skarlátvörös vállkendője. Elfrida házában látta utoljára, ahol Carrie hat héten át ápolta a műtét után Elfridát.
És más tárgyak. A komódon egy férfi elefántcsont hátú hajkeféje, férficipők szépen egymás mellé téve egy szék mellett, párnán heverő, szépen összehajtogatott sötétkék pizsama. Tisztított bőrből és Bay Rumból összeálló kellemes, férfias illat.
Röpke csend lett. Aztán Carrie Elfridára pislantott, és arcán kissé zavart kifejezést látott. Ez annál inkább mulattatta, mert Elfrida sosem szégyenkezett számos és változatos szexuális kapcsolata miatt.
– Megbotránkoztat? – szegezte neki Elfrida a kérdést.
– Ugyan, Elfrida. Én én vagyok, nem Dodie.
– Tudom.
– Együtt alusztok? Elfrida bólintott.
– Szeretők vagytok?
– Igen.
Carrie a vonzó, disztingvált külsejű, dús ősz hajú és szelíd arcú úrra gondolt. – Örülök – mondta keresetlenül.
– Örülök, hogy örülsz. De el kell mondanom. Meg kell magyaráznom.
– Nekem nem kell magyarázkodnod.
– De szeretném...
***
Dibtonból együtt jöttünk fel Skóciába. Jobbára én vezettem, rémes körülmények között. Az A1-esen pokoli volt a forgalom. Az elutazásunk előtti napok is megviseltek minket – búcsúzkodás, intéznivalók, és azt hiszem, mindketten teljesen kimerültünk. Oscar alig szólt útközben. Mire besötétedett, elegünk lett az autópályából. Valamelyik csomópontnál lehajtottunk, és elindultunk Northumberland felé. Oscar emlékezett rá, hogy van valahol egy kisváros, a főutcán egy régi szállodával. Csoda folytán rátaláltunk a városkára, és még a szálloda is megvolt. Horace-szal a kocsiban maradtam, míg Oscar bement, hogy megkérdezze, van-e üres szoba, és behozhatjuk-e a kutyát is.
Kis idő múlva kijött, és közölte, nincs kifogásuk a kutya ellen, de csak egy franciaágyas szobájuk szabad. Addigra annyira elfáradtam, hogy állva is elaludtam volna, így azt mondtam Oscarnak, menjen be és vegye ki. Mr. és Mrs. Blundellként jelentkeztünk be, és tisztára kerge kamasz lánynak éreztem magam, aki a barátjával elszökik egy hétvégére.
Megfürödtünk, ittunk egy pohárral, megvacsoráztunk, aztán mivel másnap reggel korán akartunk indulni, felmentünk lefeküdni. Ott aztán nevetséges huzakodásra került sor: Oscar váltig állította, hogy majd a kanapén elalszik, én meg, hogy a padlón Horace-szal. Aztán egyszer csak mindkettőnknek elege lett, egyszerűen lefeküdtünk, és mint akit letaglóztak, elaludtunk.
Csak eggyel nem számoltam: Oscar szörnyű rémálmaival. Később elmondta, hogy a baleset óta lidércnyomás kínozza, és esténként mindig sokáig halogatja a lefekvést, annyira retteg az álmaitól. Aznap éjjel a sikoltozására ébredtem, és egy pillanatig nagyon megijedtem, de aztán tudtam, hogy fel kell ébresztenem. Amikor felkeltettem, zokogott... szörnyű lehetett számára... én pedig hoztam egy pohár vizet, és megnyugtattam, aztán átöleltem, magamhoz szorítottam, és kis idő múlva megint elszenderült. Attól fogva egyetlen éjszakára sem hagytam magára. Amikor ideérkeztünk, eleinte kicsit aggasztotta, mit gondolnak, mit beszélnek majd rólunk. Egy aranyos asszony jár hozzánk takarítani, Mrs. Sneadnek hívják, és Oscar tartott tőle, hogy kipletykálja, és az emberek helyteleníteni fogják, és elfordulnak tőlünk. Én meg erre azt mondtam, hogy nem érdekel, mit csinálnak, én akkor sem hagyom el.
Tudom, drága Carrie, hogy az egész kicsit gyanúsan hangzik. Számítónak. Mintha abban a pillanatban, amikor Gloria meghalt, berobbantam volna Oscar életébe, és egyből lefeküdtem volna vele. Pedig hidd el, szó sem volt ilyesmiről. Igaz, mindig is kedveltem Oscart, sőt nagyon is, de Gloria férje volt, és Glóriát is kedveltem, ha talán sosem annyira, mint Oscart. Bonyolult elmagyarázni. De mindent a legjobb szándékkal tettem, minden döntésemet a legtisztább indíték vezérelte. Megkért, hogy kísérjem el Skóciába, és mivel a végső kétségbeesés szélén volt, beleegyeztem. Katasztrofálisan is elsülhetett volna, ehelyett olyan kapcsolattá vált, ami, azt hiszem, mindkettőnknek vigaszt nyújt. Egy héttel az ideérkezésünk után történt meg először. És természetesen elkerülhetetlen volt. Nagyon vonzó férfi, és valami érthetetlen oknál fogva ő vonzónak talál engem is. Azóta a rémálmok szűnőfélben vannak, és néha már reggelig békésen alszik. Vannak még lidércnyomásos álmai, de már nem olyan gyakran. És ha éjjel kiabálást hallasz, ne ijedj meg, mert mellette vagyok.
Semmit sem titkoltam el, nem hazudtam. Mrs. Sneadnek is bevallottam az itteni berendezkedésünk mikéntjét már az első alkalommal, hogy kettesben maradtunk. Mrs. Snead londoni, semmivel sem lehet megbotránkoztatni, nagyon jó barát és hasznos információk kimeríthetetlen tárháza. Amikor magyarázkodásom végére értem, csak ennyit mondott: „Azt hiszem, Mrs. Phipps, kegyetlenség lenne szenvedni 'agyni azt a szegény embert, 'a módjában áll a szükség órájában egy kis vigaszt nyújtani neki." Ennyi volt az egész. És most már te is tudod.
Egy percig mindketten hallgattak. Aztán Carrie felsóhajtott. – Szegény Oscar! De mennyivel szegényebb lenne nélküled.
– És Lucy? Mi legyen vele? Nem tűnik buta kislánynak. Nem kellene elmondanod neki is?
– Ne kerítsünk ennek akkora feneket. Ha rákérdez, elmondom az igazat.
– Meg lesz lepve, hogy a mi korunkban...
– Nem hiszem. Nagyapjának fiatal felesége van, és két kisgyereke. Lucynak ez nem újdonság. Láthatólag megkedvelte Oscart, és ugyanúgy örül majd ennek, mint én. – Carrie átkarolta Elfrida sovány vállát, és erősen magához ölelte. – Olyan csodálatos. Hogy szükségetek volt egymásra, és egymásra is találtatok.
– Oscar még távolról sincs túl a gyötrelmein. Még hosszú utat kell megtennie. Néha annyira deprimált, hogy egész nap alig szól hozzám. De megtanultam, hogy ilyenkor magára kell hagynom. A maga módján kell megbirkóznia a bánatával.
– Nem lehetett könnyű.
– Drága Carrie, semmi sem könnyű. És most ne vesztegessük itt tovább az időt, mert mindjárt vége a napnak. Keresek neked egy forró vizes palackot, aztán szépen alszol egyet.

LUCY
December 15-e, péntek

Megérkeztünk. Este tíz óra, és hosszú nap áll mögöttünk. Carrie reggel fél kilencre jött értem nagyi lakására – a taxi már lent várt -, és aztán a Heathrow-ra hajtottunk. Mami és nagyi még nem utaztak el. Mami majd csak kedden repül el Floridába. Mindketten még pongyolában voltak, és nagyon kedvesen búcsúztak tőlünk. Azt hiszem, némi bűntudatuk volt a sok vita és haragszomrád miatt. Szépen becsomagolva megkaptam a karácsonyi ajándékaimat, bele is tettem őket a bőröndömbe. Mamitól ötven font, nagyitól húsz font költőpénzt kaptam, és még sosem éreztem magam ilyen gazdagnak. Most félek, hogy elvesztem a pénztárcám, de eddig minden rendben, biztonságban csücsül az új hátizsákomban.
A repülés kellemes volt, nem rázós, és valamiféle reggelit is kaptunk a gépen. Invernessben egy Alec nevű kedves ember várt ránk, és kocsival idehozott. A hegyekben hó volt, és az út egy és negyed óráig tartott.
Creagan nagyon régi, helyes város, teli egész nagy házakkal meg egy hatalmas templommal. A ház, amiben lakunk, egészen elképesztő, sokkal nagyobb, mint amilyennek látszik, és háromemeletes. Eddig bérlők lakták, és Oscar elmesélte, hogy a bútor javarészt Corrydale-ből származik, abból a nagy házból, ahol gyermekkorában sokszor megfordult, és ahol a nagyanyja élt. Azt írtam, hogy sok bútor, pedig valójában nem is sok, és nincsenek se képek, se semmi. Az első emeleten van a nappali és a hálószobák, de én egy emelettel feljebb vagyok, a padláson, amit Elfrida külön nekem alakított át. Festeni nem kellett, mert minden fehér, és látszik, hogy nemrégiben festettek, de Elfrida kénytelen volt bútort venni, ami nagyon kedves volt tőle.
Szóval a szobám. Ferde teteje van, amin tetőablak nyílik (nem ablak), és a tetőablakon csíkos roló van, de azt hiszem, sosem fogom lehúzni, mert így felnézhetek az égre, amikor ágyban fekszem. Mintha kint lennék a szabadban.
Az ágy sötét fából van, rajta egy kék-fehér csíkos paplan meg egy skót kockás takaró is, arra az esetre, ha fáznék. Van egy fehér toalettasztalom, billenthető tükörrel és kis fiókokkal, meg egy komód. Van még éjjeliszekrényem, lámpám és egy sokféleképp kihasználható asztal, ami az egyik egyenes falnál áll. Szerintem valaha konyhaasztal volt, mivel elég ütött-kopott, de most ennél írom a naplóm meg a leveleket. És van két székem, meg pár kampó a falban, amikre a ruháimat akaszthatom. Nem sok holmit hoztam. A padló tisztára súrolt hajópalló, és középen egy csodálatos vastag szőnyeg, a színei élénkek és vidámak, az ágyam mellett pedig egy báránybőr van, hogy hideg reggeleken ne kelljen a padlóra lépnem. Minden olyan más és romantikus.
Elfrida és Oscar nagyon aranyosak. Azt hittem, szörnyű öregek, de nem látszanak annak, és nem is úgy beszélnek. Elfrida nagyon magas és vékony, a haja olyan narancsvörös, Oscar is magas, de nem olyan vékony. És rengeteg ősz haja van, és lágy, kedves hangja, és kissé álmos pillantású, szelíd szeme. Mielőtt eljöttünk Londonból, Carrie mesélt a feleségéről és a kislányáról, Francescáról, akik valami szörnyű autóbalesetben haltak meg. És a kutyáik is meghaltak. Féltem Oscartól, mert néha nehéz eldönteni, mit mondjunk olyasvalakinek, aki ilyen elképzelhetetlen borzalmat szenvedett el. De Oscar nagyon kedves, és egyáltalán nem zaklatta fel, amikor Carrie-vel meglátott minket. Megebédeltünk, aztán megkérdezte, nincs-e kedvem sétálni egyet vele és Horace-szal. Horace Elfrida kutyája. Elmentünk sétálni, és nem is volt nagyon hideg, így aztán megnéztük a boltokat, elüldögéltünk egy kicsit a templomban, aztán végigmentünk a városon, át a golfpályán, és lementünk a tengerpartra. A part nagyon szép, hosszú és tiszta, nincsenek műanyag flakonok meg más szemét. Viszont van egy csomó kagyló. Szedtem két fésűkagylót. Máskor is elmegyek, és Horace-t is elviszem.
Igazán boldog vagyok itt. Soha nem éltem még ilyen nagy házban, de jó érzés, mintha mindig is gazdag és vidám emberek lakták volna. A kert is szép nagy, a ház mögött van, de ebben az évszakban nem sok minden nő benne. Holnap felderítőútra indulok.

OSCAR
December 15-e, péntek

Oscar – legnagyobb meglepetésére – tüzet rakott. Dibtonban a Majorban felfedezte, hogy imád kertészkedni, elsősorban azért, mert nyugdíjasként, néhány zongoraóra és alkalmi vasárnapi templomi orgonálása mellett még mindig rengeteg szabad ideje maradt. Először is tökéletesen tapasztalatlan volt. Még virágládába ültetett virágokat sem locsolt soha. De amikor belefogott, rádöbbent, hogy tudatalattijából rég elfeledett bölcsességek kerülnek napfényre, amelyek a Corrydale-ben töltött nyaralásokból maradtak meg, amikor nagyanyja mellett élt, aki olyan őstehetség volt a kertészkedés terén is, olyan tapasztalt és ügyes, hogy mindenki csodájára járt a kertjének, és kikérte a tanácsát.
A kertészkedés gyakorlati oldalát tévedések és újbóli nekirugaszkodások során sajátította el, és hatalmas szakirodalmat böngészett át. Két helybelit is felfogadott, akik füvet nyírtak, a fákkal foglalkoztak, és elvégezték a nehezebb ásást. Új hobbija nemsokára egészen lekötötte, élvezte a fizikai munkát, a tervezéssel és ültetéssel járó örömöt és azt az elégedettséget, amelyet a szabadban végzett munka nyújtott.
Creaganban, télvíz idején nem sok tennivaló akadt az Intéző-lak háta mögötti lejtős, meredek kertben. Kicsit összegereblyézte a száraz leveleket, kitisztította az eltömődött lefolyókat, ennyi volt az egész. De aznap, a reggelinél Elfrida egy túlburjánzott, az ösvényre kihajló orgonabokorra panaszkodott, amitől nem fér el, amikor felmegy a mosott ruhával a szárítókötélhez.
Oscar megígérte, hogy elbánik a rakoncátlan orgonabokorral.
Dibtonból nem hozta magával a kerti ollóját, így aztán reggeli után leemelte a tálaló egyik kampójáról a melegház kulcsát, és kiment körülnézni. Furcsa nap volt: felhős, a hűvös levegő csak néha mozdult egy kicsit. Időről időre szétváltak a felhők, kibukkant a vakítóan kék ég, de amikor Oscar feljebb nézett, havat látott a hegytetőkön, ami azt jelentette, hogy fog még havazni.
Sikerült nagy nehezen elfordítania a rozsdás kulcsot, benyomta a megvetemedett faajtót, és bekukkantott a csöpp pókhálós ablaktól gyengén megvilágított sötét, dohos helyiségbe. Talált egy dugványozóasztalt, amin egy csomó föld volt, néhány törött virágcserép, egy halom megsárgult újságpapír és pár ősrégi szerszám, így ültetőcövekek és vincellérkések. Nem volt sem fűnyíró gép, sem sövénynyíró, sem más modern gép, de a falak mentén elhelyezett jókora szögeken súlyos, régi vasvillák és ásók lógtak. Egy gereblye, kapa, rozsdás fűrész, kissé ijesztő sarló. Mindre ráfért volna a tisztogatás és egy kis kipofozás. Oscar arra gondolt, megtisztítja és beolajozza őket, de a rendetlenségben nem talált olajozó-kannát, ezért úgy döntött, hogy ezzel a munkával ráér még.
Egy anyacsavarokkal, reteszekkel és rozsdamarta villáskulcsokkal teli dobozban ráakadt egy régi, de még többé-kevésbé működőképes metszőollóra. Ezzel sikerült végül visszametszenie az orgonabokrot, viszont maradt egy csomó ág, amitől meg kellett szabadulnia. Nem talált talicskát, bár a meredek telken sok hasznát úgysem venné, gondolta. Fogott egy rongyos krumpliszsákot, ebbe tömködte az ágakat, és az egészet felcipelte a kert végébe, ahol egy öreg szilvafa mögött korábbi tűzrakás megfeketedett nyomait találta.
Ekkor döntött úgy, hogy kitakarítja a fészert is, eléget minden szemetet, amíg ilyen száraz, szélmentes nap van, és kedve is van hozzá.
Akadt szemét elég, és sokszor kellett fordulnia, amíg mindent össze nem gyűjtött. Fidibuszt csinált az újságpapírból, felhasogatott néhány szétrothadt virágmagos dobozt, és begyújtotta a tüzet. Hamarosan szépen lángolt, Oscar összegereblyézte a tűz körül a leveleket is, és közben egész kimelegedett. Levette a dzsekijét, felakasztotta a szilvafára, és pulóverben dolgozott tovább. Sűrű füst gomolygott, és illata az őszre emlékeztette. Aztán nyesni kezdett valami elburjánzott, fojtogató repkényt, ami felkúszott a kőfalra, és annyira belemerült a munkába, hogy meg sem hallotta, amint nyílik és csukódik a hátsó ajtó, és észre sem vette a háta mögött felkaptató férfit.
– Oscar.
Oscar ijedten fordult hátra, és Peter Kennedyt pillantotta meg. Peter golfhoz öltözött, piros dzsekiben volt, és homlokába húzta széles ellenzős baseballsapkáját.
– Istenem. Nem hallottam, hogy jön.
– Nem akartam észrevétlen a háta mögé settenkedni. De épp a golfklubba tartok, fél tizenegykor játszom. Láttam a tűz füstjét, és gondoltam, itt találom.
– Miben segíthetek?
– Tulajdonképpen semmiben. Csak el akartam mondani, hogy tegnap benn jártam Invernessben, és benéztem a kórházba is, Godfrey Billicliffe-hez.
– Kedves, hogy ezt tette. Hogy van az őrnagy?
Peter a fejét csóválta. – Sajnos nincsenek jó híreim. Nagyon beteg. Rákja van...
Rák. – Ó, istenem – sóhajtott fel Oscar.
– Ha nem tévedek, titkon már sejtett valamit, tartott tőle. De soha, senkinek nem említette. Azt mesélte nekem, hogy egy ideje már gyengélkedett, de nem fordult orvoshoz. Csak fájdalomcsillapítóval, whiskyvel gyógyította magát. Nem akarta megtudni... félt az igazságtól.
– Aznap is rémült volt, amikor ágyban találtam.
– Tudom.
Oscar a szegény beteg öregemberre gondolt, a hurutos szemekből tehetetlenül kicsorduló könnyekre. – Az őrnagy tudja?- kérdezte.
– Igen. Rávette a fiatal osztályvezető orvost, hogy árulja el.
– Mennyi ideje van hátra?
– Kevés. Haldoklik. De kényelemben, békésen tölti napjait. Azt hiszem, még talán élvezi is a sok figyelmet és törődést, amiben a nővérek részesítik. Megkönnyebbülés lesz.
– Okvetlen meglátogatom.
– Nem. Kifejezetten kérte, hogy ne menjen be hozzá. Kábult és gyönge, olyannak látszik, mint aki fél lábbal már a másvilágon van. De kérte, hogy adjam át meleg üdvözletét, és mondjam meg, milyen hálás a kedvességéért.
– Hisz semmit sem tettem.
– Dehogynem. És ott volt, amikor legnagyobb szüksége volt egy barátra.
Oscar bakancsa orrával a tűzbe rúgott egy füstölgő gallyat. Egy pillanatig, amikor arra gondolt, hogy beszélni sem volt hajlandó az öreg Billicliffe-fel, és utcasarkok mögül leselkedett, annyira félt, hogy összefut vele, gyűlölte magát.
– Beszélt az orvosával is? – kérdezte.
– Igen. Amikor elköszöntem az őrnagytól, megkerestem az osztályos orvost, és megerősítette, amit az őrnagytól hallottam.
– Mit tehetnék?
– Tulajdonképpen nem sokat. Esetleg írhatna neki egy rövid levelet. Küldhetné egy jókívánságkártyát. Annak biztos örülne.
– Banális megoldásnak hangzik.
– Békésen megvan a kórházban. Nem küszködik, nincs letörve. Jobbára alszik, de amikor kinyitotta a szemét, felismert, beszélgettünk, és teljesen tiszta volt a feje. Azt hiszem, beletörődött.
Oscar hatalmasat sóhajtott. – Akkor, azt hiszem, nincs mit tenni. – Gyakorlatiasabb témára terelte a szót. – Engem írtak be legközelebbi hozzátartozónak.
– Majd értesítik. Vagy engem. Mindenesetre szólunk egymásnak.
– Köszönöm, hogy szólt.
– Tudtam, hogy kíváncsi az állapotára. Most azonban sietnem kell. Magára hagyom a tűzzel.
Oscar letette a gereblyét. – A kapuhoz kísérem. Libasorban mentek végig az ösvényen. A kapunál Peter megállt.
– Lenne még valami. Eszembe jutott, hogy talán hiányzik önnek a zene. – Piros golfdzsekije zsebébe nyúlt, és kihúzott egy kis rézkulcsot. – A templom mindig nyitva van, de az orgonát lezárjuk. Megbeszéltem a dolgot Alistair Heggie-vel, az orgonistánkkal, és boldogan átengedi önnek, amikor csak kedve támad játszani. Tessék... – Mielőtt Oscar tiltakozhatott volna, Peter megfogta a csuklóját, és Oscar kinyújtott tenyerébe nyomta a kulcsot, aztán gyöngéden ráhajtotta az ujjait.
– De én nem... – kezdte Oscar.
– Semmi kényszer. Lehet, hogy nem is lesz kedve hozzá. De jó érzés arra gondolnom, hogy ha a kedve úgy hozza, és ha úgy érzi, hogy a zene segít, átmehet játszani.
– Végtelenül kedves öntől.
– Csak tegye valami biztos helyre. – Peter elvigyorodott. – Ez az egyetlen pótkulcsunk. – Megfordult, hogy induljon, aztán megint visszafordult. – Úgy látszik, kezdek meghülyülni. Majdnem elfelejtettem. A másik okot, amiért kerestem. Tabitha arra kéri magukat, hogy kedd este jöjjenek fel mind a paplakba egy italra és kis pitére. Már régóta szeretné vendégül látni önöket és a vendégeiket. Mindenkit szívesen látunk. Kötetlen vendéglátás. Nehogy kiöltözzenek. Valószínűleg a gyerekek is otthon lesznek.
– Akkor hát kedden. – Oscar a kulcsot fogva erősen emlékezetébe véste. Feltétlen figyelmeztetnie kell Elfridát. – Kedden hatkor. Nagyon kellemes lesz.
– Remek. – Peter kiment a kapun, és beriglizte maga után. – Akkor a mielőbbi viszontlátásra.
– Kellemes golfozást. És köszönöm, hogy benézett.

LUCY
December 18-a, hétfő

Amikor hétfő reggel Lucy leereszkedett külön kis fészkéből, az első emeleti lépcsőfordulóból látta, hogy Carrie ajtaja csukva van. Megfordult a fejében, hogy Carrie talán alszik még, és eltűnődött, ne ébressze-e fel, de aztán – ki tudja, miért – mégis úgy döntött, hogy nem háborgatja.
A konyhában Elfrida és Oscar már a reggeli végénél tartottak; Oscar virslit evett, és Lucy remélte, neki is maradt még. Lucy fogalmai szerint a reggelire evett virsli maga volt a mennyország.
– Lucy! – Amikor a kislány felbukkant az ajtóban, Oscar letette a kését, villáját, és kitárt karral üdvözölte, sőt barátságos ölelésre magához is vonta. – Hogy vagy ma reggel?
– Remekül, de hol van Carrie?
– Carrie gyengélkedik. – Elfrida felállt az asztaltól, hogy kitálalja Lucy virslijét, amit a melegítőn hagyott. – Szerintem nincs influenzája, de ettől a csúnya hűléstől sem tud szabadulni. Két virslit kérsz vagy hármat?
– Hármat, ha marad másnak is. Carrie még nem is kelt fel?
– Nem. Benéztem hozzá, hogy lássam, hogy van, és azt mondta, hogy egész éjjel köhögött, egy szemhunyásnyit sem aludt, és elege van önmagából. Felvittem egy csésze teát, de nem akar semmit sem enni. Amikor majd kilenckor kinyit a rendelő, felhívom Sinclair doktort, és megkérem, jöjjön át és vizsgálja meg.
– Házhoz szokott jönni?
– A rendelő itt van velünk szemben.
Lucy leült reggelizni. – Londonban az orvos sosem jön házhoz. El kell menni a rendelőbe, és ott kell várni a sok beteggel együtt. Nagyi szerint az ember több nyavalyával jön el onnét, mint ahánnyal bemegy. Mit gondolsz, hamar felépül? Mármint Carrie. Karácsonyra egészséges kell hogy legyen.
– Majd meglátjuk, mit mond Sinclair doktor.
– Felmehetek meglátogatni?
– Egyelőre nem, amíg nem tudjuk, mi baja. Lehet, hogy valami rémes fertőző betegsége van, és percek alatt teli leszel kiütésekkel. Vagy fekélyek támadnak rajtad. Mint szegény Jóbon.
Lucy nekifogott a virslinek, amit nagyon finomnak talált, és Elfrida kávét töltött neki. – Bosszantó – jegyezte meg Lucy -, mert mára hosszú sétát terveztünk a tengerparton, és Horace-t is magunkkal vittük volna.
– Miért ne mehetnél egyedül?
– És te, Oscar? Velem jössz?
– Ma reggel nem megy. Egy csomó levelet kell írnom, aztán fodrászhoz kell mennem, onnan a könyvesboltba, két könyvet rendelni, végül el kell hoznom a húst a hentestől.
– Értem. – Lucynak nehezére esett lepleznie elkeseredettségét.
Oscar rámosolygott. – Menj egyedül. Vidd magaddal Horace-t. Majd ő vigyáz rád. Te leszel a magányos felfedező. Lucy arca felragyogott. – Tényleg?
– De mennyire.
Virslievés közben Lucy eltöprengett a szabadság előtte megnyíló új távlatain, és rájött, hogy szívesen indul el egyedül, a kutya társaságában. Magától értetődő okoknál fogva Londonban nem engedték el egyedül sétálni, és ha Emmával mentek valahova, mindig meg kellett anyjának mondania, hogy hova készülnek és mikorra érnek vissza. Creaganban nyilván nem volt szükség hasonló óvintézkedésre. Elfrida és Oscar még a bejáratot sem zárták. A városban lassan közlekedtek az autók és teherautók, a vásárlásra indulók gyakran az út közepén sétáltak, olykor megálltak egy kis beszélgetésre, az utcákon, járdákon mindig egy rakás kísérő nélküli gyerek volt, akik görkoriztak, vagy csak úgy összeverődtek. Aznap, amikor Oscar elvitte a tengerpartra, Lucy látott fiatalokat, akik sziklára másztak vagy bicikliztek, és sehol egy felnőtt a láthatáron. Ijesztő, esőkabátos férfiak, részegek vagy drogosok, úgy látszik, nem tenyésztek ezen az egészséges klímán. Talán a mikrobákhoz és penészhez hasonlóan nem bírják a hideget, gondolta Lucy. Nyílt és csukódott a hátsó ajtó.
– Mrs. Snead – jegyezte meg Oscar, és egy percbe sem telt, az asszony már be is robbant közéjük a konyhába. Rózsaszín tréningruhát és elképesztő steppelt tornacipőt viselt.
– Már megint rémes idő van – közölte. – Fekete felhők. Szerintem 'avazni fog. – Meglátta Lucyt. – Szia! Mit keresel itt? Sokáig maradsz? Hol a nénikéd?
Mrs. Snead arcát bodros ősz fürtök keretezték, és tréningruhájához illő rózsaszín üveg fülbevalók lógtak a füléből.
– Ágyban van. Nem érzi jól magát.
– Ó, 'át ez már baj. Volt orvosnál?
– Elfrida majd felhívja a doktor bácsit, és az itthon megvizsgálja.
– 'át. – Mrs. Snead Elfridára nézett. – Mondhatom, kellemetlen fordulat. Mármint 'ogy beteg van a 'áznál. Pedig még csak most értek ide! Balszerencse, no. Lucy vagy, ugye? Mrs. Phipps mesélt rólad, 'ogy teszik a szobád? Pompás mulatság volt berendezni. Azelőtt csak egy üres kis padlásszoba volt.
– Igyon egy csésze teát, Mrs. Snead – kínálta Elfrida, mire Mrs. Snead azt felelte, hogy boldogan, és zacskós teából nekiállt elkészíteni, majd a teli bögrével odaült hozzájuk.
Lucy tudta, hogy nagyanyja igencsak helytelenítene ilyen bizalmaskodást, de beteges módon ettől csak jobban kedvelte Mrs. Sneadet.
A délelőtt gyorsan telt. Mrs. Snead porszívózott, Lucy és Oscar elmosogatták a reggeli edényt, Elfrida elvonult, hogy felhívja az orvost. Tízkor csengettek, és Lucy lerohant, hogy ajtót nyisson, de az orvos már benyitott, és most épp cipőjét törölte a bejárat előtti lábtörlőn.
– Szia – köszönt oda Lucynak. Erős skót akcentussal beszélt, de nagyon fiatal volt, szélcserzett arccal és olyan vöröses szemöldökkel, ami úgy festett, mint két szőrös hernyó. – Hogy hívnak?
– Lucy Wesleynek. Én is itt lakom.
– Helyes. Nos, hol a beteg? 
– Odafent...
Elfrida áthajolt a korláton. – Sinclair doktor, milyen drága, hogy idefáradt. – Az orvos felment a lépcsőn, de Lucy nem ment utána, hanem bement a konyhába, ahol Mrs. Snead a mosógépbe való szennyest válogatta. – Az orvos jött, ugye? Remélem, semmi komoly.
– Először azt hittem, csak megfázott. Tetszik tudni, a repülésnél sem érezte jól magát. Olyan rosszul van.
– Ne bánkódj, hamarosan jól lesz. Megkérhetlek valamire? Szaladj már fel az emeletre, és 'ozd le Mrs. Phipps törülközőit a fürdőszobájából. Aztán felviheted helyükre a frisseket.
Sinclair doktor gyorsan végzett. Elfridával bementek Carrie szobájába, és a törülközők összeszedése közben Lucy hallotta az ajtó mögül kiszűrődő hangokat. Megnyugtatta az orvos jelenléte, csak azért fohászkodott, nehogy valami komoly vírusos betegség legyen, ami ellen antibiotikumot kell szedni és két hétig nem szabad felkelni. Amikor az orvos végzett Carrie-nél, nem ment el rögtön, hanem benézett a nappaliba, Oscarhoz.
Lucy levitte a szennyest, felvitte a tiszta törülközőket, aztán csak téblábolt az előszobában, végül nem bírta tovább, és felment a felnőttekhez a nappaliba. Mindhárman az ablakfülkében ültek, és valami Billicliffe őrnagyról beszélgettek. A hallottak alapján az őrnagy az invernessi kórházban feküdt, és nagyon beteg volt. Mindhárman lógó orral gunnyasztottak. Aztán Elfrida megfordult, és észrevette Lucyt.
– Ne aggódj már, Lucy.
Az orvos felállt. – Carrie jól van? – kérdezte szorongva a kislány.
– Igen, nem lesz semmi baj. Csak egy kis pihenésre van szüksége. Alvásra, sok folyadékra, és felírtam valamit a köhögés ellen. Nyugalom, fekvés, és pár nap alatt helyrejön.
Lucy láthatóan megnyugodott. – Bemehetek hozzá?
– Ha lehet, most inkább nem.
Elfrida szólt közbe: – Miért nem viszed el Horace-t felfedezőútra?
– Hova mész, Lucy?
– Gondoltam, végigsétálok a parton.
– Érdekelnek a madarak?
– Nem tudom a nevüket.
– Gyönyörű madarak vannak arrafelé. Holnap benézek, hogy lássam, hogy van a nagynénéd, és akkor hozok egy madaras könyvet, abban kikeresheted őket.
– Köszönöm.
– Nincs mit. Nincs mit. Nos, rohannom kell. Majd értesítem, Mr. Blundell. Viszlát, Mrs. Phipps.
Azzal már ott sem volt; lefutott a lépcsőn, kiment, és bevágta maga mögött az ajtót. Lucy az ablakból látta, hogy beszáll a kocsijába, és elhajt a következő beteghez. Az anyósülésről kutya bámult ki. Egy nagy Springer spániel. Lógó fülei voltak. Lucy arra gondolt, hogy jó lehet vidéki körorvosnak lenni és kutyával furikázni.
Mrs. Sneadnek igaza volt. Nyomasztó nap volt, bár esni nem esett, ami érthetetlen volt, mert hétvégén enyhe, szélcsendes idő volt, és Oscar tüzet is gyújthatott. Lucy felkapcsolta Horace pórázát, kiment az Intéző-lakból, végigment az ösvényen, ki a kapun, aztán átvágott a téren, és elindult az úton, ami a golfklubhoz vezetett. Kevés golfozót látott, a parkolóban csak pár autót. A szolgalmi út a golfpályán át vezetett, le-fel kanyargott a pálya természetes hepehupái között. Amikor Lucy felért egy alacsony dombtetőre, kitárult előtte a teljes horizont: hideg volt és mozdulatlan, mint az acél, az ég szürkén, alacsonyan lógó felhőkkel borult fölé. Féldagály volt, és apró hullámok nyaldosták a fénylő, nedves homokot. A távolban látta a világítótornyot, és amikor a kis parkolóba ért, háromujjú csüllők csipegettek a szemeteskukák körül; kenyérhéjat vagy száraz szendvicset keresgéltek. Horace is észrevette őket, és persze ugatni kezdett, mire a madarak – mintha megijedtek volna – felröppentek, kicsit köröztek a levegőben, aztán visszaszálltak a szemétre.
Lucy lekapcsolta Horace pórázát, és a kutya előreszaladt a lejtőn, le a homokos partra. A dűnék szélárnyékában mély és puha volt a homok, Lucy csak nehezen haladt előre, ezért kiment a nedves, kemény homokra, és amikor visszanézett, látta léptei nyomát, amiket, mint öltések, Horace mancsnyomai szegélyeztek.
A földnyelvnél sziklák, a sziklák közt kis tavacskák voltak, utána hosszan nyúlt el a homokos tengerpart. Elöl, a messzeségben a hegyek szürkén, fenyegetőn, hókoronával torlódtak egymásra. Mögöttük az ég sötét volt, mint egy lila ütésnyom, és az enyhe szél, ami meglegyintette Lucy arcát, hideg volt, mintha a mélyhűtőt nyitotta volna ki.
Egyedül volt. Egyetlen ember vagy kutya sem volt rajtuk kívül a parton. Csak madarak súrolták a kis hullámtörőket.
Ebben a levegős, üres, hatalmas világban olyan aprónak érezte magát, mintha hangya lenne, mintha a természet nagysága és sodrása jelentéktelenné zsugorította volna. Egy senkivé. Lucy nem találta riasztónak, hogy azonosságtudata semmivé foszlott, hogy pontosan senki sem tudja, merre jár, és ha találkozna is valakivel, azoknak fogalmuk sem lenne arról, kicsoda. így most senkihez sem tartozik, csakis önmagához. Keményen kilépett, hogy ne fázzon, csak néha állt meg, hogy felvegyen egy fésűkagylót vagy egy szemrevaló kavicsot vagy a tengertől simára csiszolt szép üvegdarabot. Kincseit zsebébe rejtette. Aztán Horace ráakadt egy hosszú hínárra, amit úgy cipelt a szájában, mint egy trófeát. Lucy megpróbálta elszedni tőle, mire Horace – játéknak véve a dolgot – elfutott, Lucy meg utána. Lucy talált egy botot, bedobta a vízbe, mire Horace a hínárról megfeledkezve berohant utána, de már mikor bent volt jött rá, hogy túl hideg, és rémülten kihátrált a habokból.
A homokos tengerpart újabb sziklacsoportnál ért véget, a sziklák közt itt is meggyűlt a víz, beszivárgott a kisebb kövek réseibe, és erős hínárszag érződött a levegőben. Lucy megállt, próbálta kiismerni magát. Dombos dűnék választották el a golfpályát a tengerparttól, és míg Lucy tétovázott, hogy merre is folytassa útját, motorzúgást hallott, aztán a sziklák felett egy kaptatón traktor jelent meg előtte. A traktor lassan araszolt, mert egy forgózsámolyt húzott. Valamiféle út lehet arra, vélte Lucy, és úgy döntött, arra indul haza. Nagy keservesen felvonszolta magát egy homokkal borított sziklára, onnan a dűnékre. Horace előrefutott, és eltűnt szem elől. A dűnékből kis domb lett, amin sűrűn nőtt a durva fű és szittyó, és amikor Lucy felért a tetejére, megpillantotta az utat.
Horace már lent állt, és várt rá. De nem Lucy felé nézett. Idegeneket vehetett észre, mert fülét hegyezve figyelt, bokrétás farkát mint zászlót tartotta fel. Moccanatlan állt. Figyelt. Lucy is arra nézett, amerre Horace, és észrevett egy másik kutyasétáltatót, aki a város felől jött fel a lejtőn: határozott léptekkel közeledő nő volt. Csizmát, vastag nadrágot, báránybőr kabátot és skót sapkát viselt, amit rövidre nyírt ősz haján kackiásan félrecsapott. Szabadon futkosó kutyája felfigyelt Horace-ra, és abban a pillanatban megtorpant. A két állat hosszan farkasszemet nézett, és Lucyt hirtelen rémület töltötte el, mert most látta, hogy a másik kutya rottweiler.
– Horace! – Lucy kiáltásnak szánta, de szája hirtelen kiszáradt, és a név aggodalmas suttogásként hagyta el az ajkát.
Horace vagy nem hallotta, vagy úgy tett, mintha nem hallaná. A kis butus ehelyett inkább ugatni kezdett. A rottweiler lassan előrébb jött, fénylő teste, izmai ugrásra készen megfeszültek. Torka mélyéről acsargó hang tört fel, sötét ajkait vicsorogva felvonta. Horace megvetette a lábát, félénken még egyszer felugatott, mire a rottweiler rávetette magát.
Lucy felsikoltott. Horace is, amolyan kutyasikollyal, ami inkább segélyvonításnak hangzott. A következő pillanatban már a másik kutya alatt feküdt, az meg tépte, marcangolta, és Horace akárhogy próbált, nem bírt menekülni.
A kutya gazdájának nem sok hasznát lehetett venni. Láncos pórázt tartott a kezében, de szemmel láthatóan óvatos volt ahhoz, hogy amíg kutyája ilyen támadó kedvében van, hozzányúljon. Elővett azonban egy apró sípot, amibe belefújt, majd az éles hang után kiképző őrmesteri hangon ordítani kezdett:
– Brutus! Brutus! Lábhoz, kutya! Lábhoz! Ide... A rottweiler oda sem figyelt.
– Brutus!
– Fogja már meg! – sikította Lucy a borzalomtól hisztérikusan. Szeme előtt gyilkolták Elfrida drága kutyáját, Horace-t. – Csináljon már valamit! Állítsa meg!
Lucy megfeledkezett a közeledő traktorról. Most, mint egy régi westernfilmben, a felmentő sereg, azaz a traktor épp időben bukkant fel: nyílt az ajtó, a vezető leugrott, futva megtette az utolsó métereket, aztán a legcsekélyebb félelem vagy tétovázás nélkül akcióba lendült – erős csizmás lábával a rottweiler izmos hátsójába rúgott. – Mars innen, te rohadt vadállat! – kiabálta. A meglepett rottweiler félbehagyta Horace csócsálását, és új ellenfelének támadt, de a fiatalember elkapta vasszögekkel kivert nyakörvénél fogva, és némi erőfeszítéssel lerángatta áldozatáról.
Lucy soha az életben nem hitte volna, hogy valaki ennyire józan, erős és bátor is lehet.
– Mit gondol, mi az ördögöt művel? – kiáltott rá a kutya gazdájára, azzal kikapta kezéből a pórázt, valahogy felcsatolta a vicsorgó, rángatózó állat nyakörvére, aztán az állatot a gazdája felé vonszolta. A nőnek két kézzel kellett kapaszkodnia a bőrhurokba.
Az incidenst a legmeghökkentőbb veszekedés követte.
– Hogy képzeli, hogy szitkozódhat velem...
– Miért nem tartotta a kutyáját pórázon?
– De hiszen rátámadtak! – Most, hogy elmúlt a veszély, a nő harciassá vált. Beszéde nem helyi tájszólás volt, inkább úgy hangzott, mintha Liverpool vagy Manchester környékére való lenne.
– Ne mondjon olyat, ami nem igaz. Mindent láttam...
– Brutus senkit nem bánt, ha nem támadnak rá... – A nő még most is veszettül küszködött, hogy féken tartsa a kutyát, arca egész kivörösödött az erőfeszítéstől.
– Ez egy vadállat...
– Ostobaság!
– Hol lakik?
– Ahhoz meg magának mi köze, fiatalember?
– Mert ha itt lakna, lenne annyi esze, hogy nyilvános helyen nem sétáltatna póráz nélkül egy ilyen vérszomjas dögöt.
– Nem lakom itt! – vágta rá már-már büszkén a nő. – Látogatóba jöttem. A húgomnál lakom a lakókocsijában.
– Hát akkor menjen csak vissza a lakókocsiba, vigye magával a kutyáját is, és jól zárja be.
– Maga csak ne beszéljen velem ilyen hangon!
– Úgy beszélek, ahogy akarok. A golfklubnál dolgozom, a személyzet tagja vagyok.
– Hű, de felvágósak vagyunk...
– Fogja a kutyáját, és menjen! Irány haza. Ha még egyszer meglátom szabadon mászkálni ezt az állatot, bejelentést teszek a rendőrségen.
– Én meg bejelentem, milyen arcátlan...
De Brutus ezen a ponton megindult. Észrevett két ártalmatlan golfozót a pálya sima részén, és felhevültén, abbéli vágyában, hogy agyarait más torkába mélyeszthesse, őrjöngve elloholt. Gazdája kénytelen volt követni, rövid lábai úgy mozogtak, mint a dugattyú.
– Még soha nem sértettek így meg – kiabálta vissza a válla fölött. Olyan nőnek látszott, aki szereti, ha övé az utolsó szó. – Nem felejtem el... – Többet nem hallottak. A nő hallótávolságon kívül került, hangját elfújta a szél.
Aztán eltűnt szem elől is.
Lucy addigra a nedves, szúrós füvön ült, karjába fogta Horace-t, a kutya fejét új piros dzsekijéhez szorította. A fiatalember odament, és letérdelt mellé. Lucy most látta csak, hogy nagyon fiatal, arcát pirosra cserzette a szél, rövid sárga haja mintha festve volna, és arany karika van a bal fülében.
– Jól vagy? – kérdezte, és Lucy, örök szégyenére, sírva fakadt.
– Igen... de Horace...
– Várj. – A fiú gyöngéden elvette a kutyát Lucy szoros öleléséből, finoman megtapogatta, megvizsgálta szegényt, hosszú szőrét kisimította a pofájából, s közben nyugtató, csitító hangokat hallatott. – Szerintem nincs komoly baja. Csak felületi harapások, sérülések.
– Csak ugatott! – zokogta Lucy. – Mindig csak ugat! Olyan buta. Azt hittem, megölik.
– Szerencse, hogy nem.
Lucy szipogott. Nem talált zsebkendőt. Orrát kézfejébe törölte. – Még csak nem is az én kutyám. Hanem Elfridáé. Sétálni jöttünk.
– Honnan?
– Creaganból.
– Visszaviszlek a traktoron. A klubházig elvihetlek. Onnan haza tudsz menni?
– Igen. Azt hiszem.
– Helyes. Akkor gyere.
A fiú felsegítette Lucyt, aztán lehajolt és felemelte Horace-t. A kutyával a karjában előrement, Lucy követte. A traktort nyitott ajtóval, járó motorral hagyta ott. Most Lucy felmászott a vezetőfülkébe, de látta, hogy csak egy ülés van, így a szélére húzódott. Horace-t a fiú Lucy lábához tette, ahol a kutya Lucy lábának dőlve ült. Aztán a fiú is felugrott mellé, becsapta az ajtót, és sebességbe tette a traktort. Zötykölődve megindultak, a forgózsámoly zörgött mögöttük, ahogy elindultak.
Lucy könnyei elapadtak. – Mit gondolsz, Horace felépül? – kérdezte puhatolódzva.
– Amint hazaérsz, fertőtlenítőben fürdesd meg, akkor majd meglátod, mi baja történt. Ha nagy harapások lennének rajta, azt össze kell ölteni. Lehet, hogy el kell vinni az állatorvoshoz. De biztos teli lesz horzsolásokkal. És pár napig nehezen fog mozogni.
– Rémes bűntudatom van. Jobban kellett volna vigyáznom rá.
– Semmit sem tehettél volna. Az a nő biztos lökött. Lássam meg még egyszer azt a pokolfajzat kutyáját, esküszöm, hogy lelövöm.
– Brutusnak hívják.
– Brutus, a brutális.
Lucy a megrázkódtatás ellenére is elmosolyodott. – Nagyon köszönöm. A segítséget.
– Az Intéző-lakban laksz, ugye? Oscar Blundell-lel?
– Ismered?
– Nem, de az apám igen. Peter Kennedy, a lelkész az apám. Rory Kennedy vagyok.
– Én meg Lucy Wesley.
– Szép név.
– Szerintem meg rémes. – Lucy meghittnek érezte, ahogy a traktor vezetőfülkéjében, közös ülésen ül ezzel a bátor és kedves fiatalemberrel. Kellemes volt a testének szoruló izmos test érzése, a vastag kabátból áradó olajos szag, a szokatlan fizikai kapcsolat melege. – Úgy hangzik, mintha misszionárius lennék.
– Vannak rosszabbak is. Van egy húgom, Clodaghnak hívják. Ő sem szereti a nevét. Neki a Tracey Charlene név tetszik.
Lucy most már elnevette magát.
– Nem láttalak tegnap a templomban? – kérdezte Rory.
– De igen, én azonban nem láttalak téged. Gondolom, mert olyan sokan voltak. Szerettem volna látni a fényeket, amikor a mennyezetet megvilágítják. Gyönyörű volt. Elfrida elkísért. Carrie is eljött volna. Ő a nagynéném. De megfázott, és inkább otthon maradt. Ma reggel átjött hozzá az orvos, és azt mondta, hogy ágyban kell maradnia. Nincs semmi súlyos betegsége, csak pihennie kell. Máskülönben velem jött volna, és erre a verekedésre sem került volna sor.
– Nincs rosszabb, mint amikor kutyák verekednek össze. De nem tudtad volna sehogy sem megakadályozni.
Lucy ezt vigasztalónak találta. – A golfklubban dolgozol?
– Egyelőre igen. Most kezdem a kihagyott évem. Júliusban érettségiztem, és jövőre a Durhami Egyetemen kezdek. Egész nyáron amerikaiak mellett dolgoztam labdaszedőként. Jól kerestem, de már mind hazamentek, ezért most a fő-pályakarbantartónak segítek.
– És aztán mit csinálsz?
– Nepálba akarok menni. Állást szerzek, iskolában tanítok.
Lucy álla leesett. – Mit tanítasz?
– Hát, feltehetőleg írást, olvasást. Meg számtant. Kisgyerekeknek. Meg focit.
Lucy elgondolkodott. – Én kissé tartok a kihagyásos évemtől.
– Hány éves vagy?
– Tizennégy.
– Akkor még van időd eltervezni, mit csinálj.
– A baj az, hogy nem akarok valami idegen és ijesztő helyre menni. Egyedül.
– Ijesztő?
– Tudod. Krokodilok meg forradalmak. A fiú elvigyorodott. – Túl sok tévét nézel.
– Lehet, hogy inkább itthon maradok.
– Hol laksz?
– Londonban.
– Ott is jársz iskolába?
– Igen. Sima suliba.
– Karácsonyra jöttetek?
– Carrie-vel jöttem. Anyámmal és nagyanyámmal élek. Anyám Amerikában tölti a karácsonyt. Ami azt illeti, épp ma repül el. A nagyanyám meg Bournemouthba utazik. így aztán Carrie meg én idejöttünk.
– És az apád?
– Elváltak a szüleim. Apámat nem sokat látom.
– Cudar ügy.
Lucy vállat vont. – Kibírom.
– Anyám mondta, hogy kölcsön kell adnom neked a használt tévém. Kéred?
– Neked van tévéd?
– Persze.
– Hát, nagyon kedves lenne tőled, de egész jól megvagyok nélküle is.
– Majd előkeresem. – Egy darabig szótlanul zötykölődtek le-fel a hepehupás úton. Rory törte meg a csendet: – Ha jól tudom, holnap este mind feljöttök a paplakba egy italra. Hétkor az iskola nagytermében „hooley" lesz. Clodaghgal elmegyünk. Van kedved velünk tartani?
– Mi az a „hooley"?
– Tánc.
Lucyt azonnal elfogta a szorongás. Utált táncolni, soha nem emlékezett, melyik a bal, melyik a jobb. Partikon persze volt már, de táncolni nem. A partikon is félénken s ennélfogva csöndesen viselkedett.
– Nem tudom – felelte.
– Mit nem tudsz?
– Hogy el akarok-e menni táncolni.
– Miért ne jönnél? Iskolás gyerekek lesznek csak, akik a „reel"-t gyakorolják a skót szilveszteresti partira. Remek móka.
„Reel." – Nem tudom, hogy kell „reel"-t járni. Nem ismerem a tánclépéseket.
– Akkor ideje, hogy megtanuld.
Amikor Lucy még mindig nem tudott dönteni, a fiú felé fordult, és barátságosan, bátorítón rámosolygott, mire Lucy – legnagyobb megdöbbenésére – így szólt: – Rendben. Jó, elmegyek. Köszönöm. Izé... szépen fel kell öltöznöm?
– Isten ments. Farmer és tornacipő megteszi.
Míg beszélgettek, egyre komorabb sötétség szállt le. Végül lassan szállingózni kezdtek az első, nagy hópelyhek. Az ólomszürke égből hulltak alá, megtelepedtek a traktor tetején, és rátapadtak a szélvédőre. Rory elindította az ablaktörlőket. – Már vártam, mikor kezd el havazni – jegyezte meg Rory. – Észak felől látni lehetett a hófelhőket. Hallottam ma reggel az időjárás-előrejelzést, és azt mondták, hogy nagy havazás várható.
– Fehér karácsonyunk lesz?
– Szeretnéd?
– Még sosem volt fehér karácsonyom.
– Jókat lehet ródlizni. Viszont kemény meló az úttisztítóknak és a hókotróknak.
Mostanra már csaknem célnál voltak. Felkaptattak egy emelkedőn, ami a klubházhoz vezetett. Rory befordult a traktorral a parkolóba, leállította a motort, kinyitotta az ajtót és lemászott.
– Innen már nem lesz bajod?
Hó ült meg a hajában, vastag munkáskabátja vállán. Lucy is lekecmergett utána, aztán Rory benyúlt a fülkébe, leemelte Horace-t, és letette a földre. A kutya megrázta magát, és még bozontos farkát is megcsóválta. Hó hullott és kavargott körülöttük, a földre már ropogós hóréteg fagyott. Lucy érezte, ahogy egy csiklandósan az orrára száll, és lesöpörte. Kivette zsebéből a pórázt, és Rory rákapcsolta Horace nyakörvére.
– Meg is lennénk – mondta Rory, és levigyorgott a kislányra. – Indulás haza.
– Még egyszer nagyon köszönöm.
– Viszlát holnap este.
– Viszlát.
Lucy elindult a hóesésben a dombról lefelé. Horace bátran sántikált mellette. Fertőtlenítő fürdő, ajánlotta Rory, aztán talán el kellene vinni az állatorvoshoz. Lucy reménykedett, hogy Elfrida nem borul ki nagyon, bár majdnem biztosra vette, hogy nem. Együtt érző lesz, és megérti, hogy nem Lucy hibája, ami történt. Hallotta, hogy háta mögött felbőg a traktor motorja, és megfordult, hogy integessen, de olyan sűrűn hullott a hó, hogy Rory nem láthatta.
Érzelmei, az izgalmak teljesen kimerítették. Lassan vánszorgott előre. Nem mindennapi kirándulás volt, gondolta. Hosszú séta, kutyaviadal, traktoron utazás, hóvihar és meghívás egy táncmulatságra. Alig várta, hogy hazaérjen, és mindent elmeséljen Elfrídának és Oscarnak.

ELFRIDA
December 18-a, hétfő

Elfrida végtelen megkönnyebbüléssel hallotta, hogy nyílik és csukódik a bejárati ajtó, aztán Lucy kiált. Délre járt, de olyan sötét volt, mintha már esteledne, és a konyhaablakból egy méterre se lehetett ellátni a sűrű hóesés miatt. Amióta csak esni kezdett a gránitszürke égből a hó, Elfrida Lucy miatt aggódott, magát okolta, amiért felelőtlenül hagyta a gyereket egyedül elmenni, és mindenféle rémséget képzelt össze. A nappaliban tűz mellett üldögélő Oscar feleennyire sem izgult. Békésen olvasta az újságot, és valahányszor Elfrida az ablakhoz rohant, hogy megnézze, jön-e már Lucy, Oscar megnyugtatta, hogy Lucy megfontolt, vele van a kutya, és nem lehet élete végéig babusgatni.
Elfrida tisztában volt vele, hogy igaza van, ezért visszament a konyhába, hogy nekilásson az ebédfőzésnek, krumplit hámozzon, de közben a fülét hegyezte, mint egy kutya. Amikor meghallotta az előszobában Lucyt, hogy őt szólongatja, lecsapta a krumplit, és kezét a kötényébe törölve kirohant hozzá. Lucy és Horace a nyitott ajtóban, a lábtörlőn álltak, jeges hóval lépetten, és Lucyból már kikívánkozott az átélt rémségek története.
– ...ez a szörnyeteg kutya – mondta Lucy, miközben levette a meleg konyhában a kabátját, sapkáját és csizmáját -, egy rottweiler... nem volt pórázon, és nekitámadt Horace-nak, és megharapta, és aztán jött egy traktor... Rory Kennedy... iszonyúan bátran viselkedett... pokolian összeveszett a rottweileres nénivel... ordibáltak egymással... aztán a nő elvágtatott... és Rory Kennedy elhozott minket traktorral a golfklubig, és akkor havazni kezdett. Jaj, Elfrida, borzasztóan sajnálom, de képtelen voltam megakadályozni! Szegény Horace tele van harapásokkal és horzsolásokkal. Rory azt tanácsolta, hogy fertőtlenítőben fürdessük meg, aztán esetleg vigyük el az állatorvoshoz. Van valami fertőtlenítőnk? Mert ha nincs, akkor elmehetnék a drogériába, és hozhatnék. .. Olyan ijesztő volt... Nem sok híja volt, hogy megölje Horace-t...
Az eset láthatóan feldúlta Lucyt, ám ugyanakkor feldobta, hogy megúszta a kalandot és élve hazahozta Horace-t. Arca kipirult, szeme csillogott, és Elfrida soha ilyen elevennek, élettelinek még nem látta. Édes gyerek, de túl komoly, vélte róla Elfrida, és a túlzott engedelmesség nem illik egy tizennégy éveshez. A szeme előtt történő átalakulást ígéretesnek találta, és azonnal megfeledkezett aggodalmairól – tudta, hogy azzal csakis a legjobbat tette, hogy Lucyt egyedül engedte el.
Horace a padlón ült, és szemmel láthatóan sajnálta magát.
– Mi történt, Horace? – kérdezte Elfrida. – Megtámadott egy vad véreb?
– Ugatott – vallotta be Lucy bűntudatosan. – De épp csak.
– Rottweilerekre csak buta kutyák ugatnak.
Elfrida felment egy üveg Dettolért, addig Lucy megtöltötte meleg vízzel a mosogatókonyhában levő nagy fajanszmosogatót, aztán együtt beemelték a vízbe Horace-t, akiről a mellére és tappancsaira ragadt jeges hó azonnal leolvadt. A zuhanyozás elmaradt, de Elfrida talált egy régi kancsót, és ezzel öntötte Horace hátára, nyakára és lábaira a kórházillatú vizet.
Horace ázott, szenvedő csendben tűrte, amit műveltek vele, és a fürdés végén Elfrida nem talált egyetlen súlyos sérülést sem, csak pár helyen becsípődött, átlyukasztódott a bőre, a hasa csúnyán felhorzsolódott, és egyik füle kicsit beszakadt. Mindent összevetve kevés maradandó sérüléssel úszta meg a támadást.
Lucy felszabadultan sóhajtott fel. – Akkor hát nem kell elvinnünk az állatorvoshoz?
– Nem hiszem. Egyébként nem baj. Igazából fogalmam sincs, hol a legközelebbi rendelő, de ebben a hóesésben nem is indulhatnánk útnak kocsival. – Leengedte a vizet, kiemelte Horace-t a mosogatóból, bevitte a konyhába, és egy tiszta, vastag törülközőbe úgy becsavarta, mint egy beduint. Aztán lassan, gyöngéden megszárogatta a kutyát. – No, most már két betegünk is van. Talán ki kellene tennünk egy táblát: ÍNTÉZŐ-LAK SZANATÓRIUM.
Lucyn rögtön úrrá lett a bűntudat. – Milyen borzasztó! Egész elfeledkeztem Carrie-ről! Alszik még?
– Vélhetőleg igen. Egy hangot sem hallottam a szobájából.
– És hol van Oscar?
– A nappaliban.
– Muszáj elmondanom mindent, ami történt.
– Odáig lesz. De, drágaságom, teljesen átázott a farmerod. Először menj fel, vesd le, és bújj valami szárazba. Hozd le majd a vizes holmid, és felakasztom őket a fregolira.
– Rendben. – Lucy elindult, de a nyitott ajtóban még visszafordult. – Elfrida...
– Igen, kicsim?
– Rory Kennedy nagyon helyes. És festi a haját.
– Micsoda? – Elfrida elszörnyedt arcot vágott. – Mit szólna ehhez nagyanyád?
Lucy Dodie hangján válaszolt: – Fel-háborító! – Aztán elvigyorodott, és már ott sem volt, Elfrida pedig hallotta, hogy egészen a padlásig kettesével rohan fel a lépcsőn.
Délután háromra járt, amikor Elfrida felment megnézni, hogy van Carrie. Már elállt a havazás, de a sötét napból lassan sötét este lett, így mindenütt felkapcsolta a lámpákat és behúzta a függönyöket.
Halkan bekopogott Carrie-hez, aztán benyitott.
– Carrie?
– Ébren vagyok.
A félhomályban Elfrida látta, hogy Carrie felé fordítja fejét a fehér párnán. Odament, és az éjjeliszekrényen felkattintotta a kislámpát. Carrie nyújtózkodott, aztán rámosolygott. – Hány óra?
– Három.
– Mintha éjszaka lenne.
– Tudom. Havazott. Tízcentis hó esett. De most elállt. – Az ablakhoz ment, és behúzta a vastag függönyöket; a kis hálószoba egyszerre otthonossá, barátságos, védett kuckóvá vált, ahol egyetlen fény égett, és a sarkokban megültek az árnyékok. Elfrida letelepedett a nagy ágy szélére. – Hogy vagy?
– Mint akit kiütöttek. Hogy aludhattam ennyit?
– Kimerültél. Kérsz valamit enni? Vagy egy teát, akármit? Carrie gondolkodóba esett. – Egy csésze tea nagyon jólesne. És a klotyóra is ki kell látogatnom.
Kimászott az ágyból, hosszú, vézna karok, lábak, batiszt hálóing. Pongyolájáért nyúlt, belebújt, karcsú derekán megkötötte az övet. Elfrida magára hagyta, és lement, hogy feltegye a teavizet. Kettejüknek odakészített mindent egy tálcára, s tett a drága teasüteményből is, amit egyik bevásárló körútján Oscar – valami kényszertől hajtva – vett. Felvitte a tálcát, és Carrie-t már ismét az ágyban találta: közben megmosdott, fogat mosott, megkefélte sötét haját. Be is illatosította magát a kedvenc parfümjével, és így jóval szalonképesebbnek érezte magát.
– Elfrida, angyal vagy. Nagyon restellem. Hogy olyan sok gondot okozok.
– Nem gond. Boldog vagyok, hogy végre pihenni tudtál.
– Nagy a csend. Hol vannak a többiek?
– Amikor elállt a hóesés, Oscar és Lucy úgy döntöttek, hogy elmennek vásárolni. Helyben, a városban. A karácsonyfára keresnek díszeket.
– Hol találni itt karácsonyfadíszt?
– Gőzöm sincs. Talán a vasboltban. Lucy elvitte Horace-t sétálni, és hihetetlen kalandban volt része... – Elmesélte
Carrie-nek Horace és a rottweiler hosszú sagáját, és Carrie kellően elszörnyedt, ugyanakkor imponált neki Lucy lélekjelenléte, az, ahogy viselkedett.
– Micsoda kaland! Félelmetes, de talán épp erre volt szüksége. Dodie-val és Nicolával olyan egyhangú, unalmas életet él. Két önző állat, akikbe egy szemernyi fantázia sem szorult. Elképzelni sem tudom, micsoda életem lett volna Lucy korában, ha nincs mellettem Jeffrey. Neki szegénynek Jeffreyje sincs, még egy tisztességes apa sem jutott neki. Dodie és Nicola szörnyen szűk látókörnek, mellettük végtelenül ingerszegény az élete. Csakis másokról beszélnek – azaz másokat szapulnak -, vagy ruhákról van szó.
– Mit csinál egész nap ez a szegény gyerek?
– A nap jó részét iskolában tölti. Van egy helyes kis szobája a lakásban, és egy Emma nevű barátnője...
– Gondolom, férfiakkal sosem találkozik. Se fiúkkal.
– Tiszta lányiskolába jár, és ha meg is látogatja az apját, a rettegett Marilyn mindig ott téblábol. Féltékeny, s bizonyára ostoba tehén.
– Ha jól sejtem, Rory Kennedy elbűvölte. Nemcsak rettenthetetlenül bátor és kimentette Horace-t az ellenség karmaiból, de festi a haját. És fülbevalója van.
– Ez már sok a jóból.
– Holnap estére Kennedyék meghívtak mindnyájunkat a paplakba egy italra. Jó lenne, ha el tudnál jönni, mert szeretném, ha megismerkednél Tabitha Kennedy-vel, de lehet, hogy még nem érzed képesnek magad az ilyen vad társasági életre.
– Majd meglátom.
– Aztán valami nagy cécó is várható az iskola nagytermében, ahol az összes gyerek „reel"-t fog táncolni. Rory elhívta Lucyt, hogy tartson vele és a húgával, és Lucy ettől tisztára becsavarodott. Kijelentette, hogy ma este hajat fog mosni.
Carrie itta a teáját, ami tűzforró volt és füstízű, mert Elfrida Lapsang Souchong filteres teából csinálta. Szomorúan jegyezte meg: – Valami azt súgja, hogy nagy bánat és könnyek lesznek, amikor vissza kell mennünk Londonba.
– Ne is mondd. Gondolni sem bírok rá.
– Töprengtem ezen az álláson, amit az utazási irodánál ajánlottak. Londonban. Úgy döntöttem, elfogadom. Lehet, hogy csak egy évre. így legalább Lucy közelében lehetek, kicsit felvidíthatom. Dodie-t addig ütöm, míg bele nem egyezik, hogy levigyem Lucyt Cornwallba, Jeffreyhez és Serená-hoz. Nem is ismeri a nagyapját. Pici volt, amikor Jeffrey és Dodie elváltak, és Dodie neheztelése, haragja azóta sem csökkent.
– Szegény asszony.
– Miért?
– Mert csak erre gondol. Kérsz még teát? – Carrie odanyújtotta üres csészéjét, és Elfrida teletöltötte.
– Nicola telefonált ma?
– Nicola? Miért, hívást vártál?
– Nem. De ma repül el Floridába. Gondoltam, talán felhívja előtte Lucyt, és elbúcsúzik tőle. De ezek szerint nem tette.
– Lucy nem említette. Őszintén szólva, szerintem a kutyakaland, Rory Kennedy meg a karácsonyfadísz-vásárlás Oscarral elterelték a figyelmét.
– Jó neki.
Elhallgattak, meghitt csendben teáztak. A ház is csöndes volt körülöttük. Csak ők ketten voltak otthon. Elfrida a lehető legfesztelenebbül szólalt meg: – Alkalmas időpont a beszélgetésre?
Carrie felemelte a fejét, és gyönyörű sötét szemével Elfrida arcát fürkészte.
– Beszélgetésre?
– Azt mondtad, elmeséled. Valamikor. Később. Hogy miért jöttél el Ausztriából. Miért jöttél haza olyan váratlanul. Miért vállalod el ezt a londoni állást. Talán most, amikor senki sem szakít minket félbe, van olyan alkalmas időpont, mint bármikor máskor. Nem kutakodom, csak szeretném tudni. Nem is annyira Ausztria érdekel, hanem hogy miért vagy olyan kimerült és szomorú.
– Ilyennek látszom?
– De változatlanul gyönyörűnek.
– Jaj, Elfrida, te egy csoda vagy. Egyáltalán nem érzem magam szépnek. Inkább öregnek és kimerültnek. Már betöltöttem a harmincat. Vízválasztóhoz értem. És nem tudom, mi vár rám a túloldalon. Gyorsan elröpültek az évek az utolsó találkozásunk óta. A harminc valamikor nagyon messzinek tűnt. Észbe sem kapok, és nemsokára negyven, aztán ötven leszek, és valamit kezdenem kell az életemmel. De már az kimerít, ha arra gondolok, hogy döntést kell hoznom, új emberekkel kell találkoznom, vagy régi barátaimat kellene felkeresnem.
– Biztos ezért szedted össze ezt a szörnyű meghűlést is. Egy kis vírus ezért fektethetett két vállra.
– Úgy érted, hogy pszichoszomatikus eredetű?
– Nem, egyáltalán nem erre gondoltam. Fizikai sebezhetőségre.
– Sebezhető... Sosem hittem volna, hogy rólam bárkinek is eszébe juthat ez a kifejezés.
– Mindenki sebezhető.
– Erősnek hittem magam. – Carrie megitta a teáját, és Elfrida elvette tőle az üres csészét, a tálcára tette, aztán felkelt az ágyról, hogy a tálcát a padlóra tegye. Aztán visszaült az ágyra, kényelmesen elfészkelt, hátát a réz ágytámlának támasztotta.
– Mi történt, Carrie?
Egy éve voltam Oberbeurenben, és a hátam mögött volt már egy téli meg egy nyári szezon. Magas fizetést kaptam, találtam magamnak lakást, és végre azt csináltam, amit a világon a legjobban szerettem. Csodálatos időszak volt. Akkor ismerkedtem meg Andreasszal. Amikor leesett az első hó, akkor érkezett a barátaival... afféle kanmurit rendeztek évente, attól fogva, hogy valamikor együtt jártak egyetemre. A szállodában szálltak meg, így ismerkedtünk össze. Frankfurtban volt bankár. Tekintélyes családi vállalkozás volt, amelynek az apa volt a feje. Andreas nős volt, és két gyermeke volt. Kezdettől fogva tudtam erről, de nem voltam már naiv kamasz lány, és azzal hitegettem magam, hogy ura tudok maradni a helyzetnek. Nem akartam beleszeretni, és azt hiszem, az ő számításaiban sem szerepelt a szerelem, egyszerűen csak megtörtént.
Ellenállhatatlanul vonzó férfi volt, bőkezű és szórakoztató partner, nagyszerűen síelt, és fantasztikus volt az ágyban. Külsőre egyáltalán nem volt németes – se szőke haj, se kék szem. Sötét volt a haja, szeme, magas volt és vékony, meglehetősen intellektuális külsejű. Szemre akár író vagy professzor is lehetett volna. De nem az. Bankár.
Azon az első télen gyakran megfordult Oberbeurenben. A cég gépével repült Münchenbe, és onnan kocsival kelt át a hegyeken. Később már nem a szállodában, hanem nálam lakott. Volt egy kis magánvilágunk, amelybe senki más nem léphetett be. Arra gondoltam, hogy amikor elolvad a hó, őt sem látom többé, de nyáron ugyanúgy rajongott a hegyekért, mint télen, és néha egész napokat csak sétáltunk, vagy jeges vizű tavakban úsztunk, és a világtól távol eső fogadókban aludtunk. Reggel aztán valami pehelydunnás ágyban ébredtünk, és hallgattuk a tehénkolomp hangját, ahogy a csorda reggeli fejeshez jött le a hegyről.
Üzleti útjai során beutazta egész Európát, és néha én is elkísértem Bécsbe, vagy Luxemburgba, vagy Münchenbe. Télen jártunk Bécsben, és bekóboroltuk a karácsonyi vásárt, gyömbéres teasüteményt vettünk, sziporkázó csillagdíszt és kis festett fadíszeket. Aznap este operában voltunk, ahol A rózsalovagot adták, aztán a Három Huszárban vacsoráztunk.
Aztán úgy hat hónappal ezelőtt megint felbukkant Oberbeurenben. Fáradtnak és kissé szórakozottnak tűnt. Amikor arról faggattam, mi baj, elmondta, hogy megkérdezte a feleségét, hogy hajlandó-e elválni tőle. Mert engem akart feleségül venni. Rettenetes dilemma elé kerültem. Eszembe jutott Jeffrey és Serena, és azt mondogattam magamban, milyen boldogok együtt. De aztán emlékeztem anyámék válásának minden keserűségére és az elmérgesedő vitákra. A feleségéről csak annyit tudtam, hogy Ingának hívják. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy egy nő ne imádjon feltétel nélkül egy olyan férfit, mint Andreas. Ezért aztán egyszerre gyötört bűntudat és éreztem magam a hetedik mennyországban. De nem gondoltam a holnappal, mert nem láttam értelmét. Hiszem olyan régóta éltem Andreasszal csak a jelenben. Alig emlékeztem már, hogy volt idő, amikor nem ismertem, amikor nem ő volt életemben a legfontosabb.
Többet nem beszélt a válásról. Amikor fent volt a hegyekben és együtt voltunk, néha ilyeneket mondott: „Miután összeházasodtunk, építünk itt egy házat, és minden hétvégét itt töltünk, és elhozom a gyerekeimet is. Majd megismerkedsz velük."
Ezekre a kijelentéseire soha nem válaszoltam, mert féltem; úgy éreztem, kihívja maga ellen a sorsot.
Aztán egyszer azt mondta, hogy ügyvédnél volt. Később meg azt, hogy közölte a szüleivel. Megmondta, hogy vége a házasságának, és el fog válni.
Azt hiszem, eget rengető veszekedés lehetett. Andreas családja Frankfurt krémjéhez tartozott: gazdagok voltak, jó kapcsolatokkal rendelkeztek, befolyásosak voltak. Ráadásul katolikusok. El tudom képzelni, milyen lehetett Andreas számára. Ugyanakkor mégsem tudom elképzelni. Csak azt tudtam, hogy nincs erőm a szakításhoz. Tehát az ő kezében van a sorsom. Andreaséban. Ő dönt, mi legyen.
Három hónapig bírta, addig olyan erős és magabiztos volt, és annyira tartotta bennem is a lelket, hogy végre én is elhittem, hogy végigviszi, nem inog meg, és el tud szakadni a családjától. De a végén bizonyára túl nagy nyomás nehezedett rá. Valószínűleg őszintén kedvelte a feleségét, és imádta a gyerekeit. Tisztelte a szüleit, és élvezte az életmódját. Gondolom, hogy választás elé állították: ha szétszakítja a családot, akkor vége. Mehet, amerre lát.
Az egész olyan banális, nem? Unalomig ismételt forgatókönyv. Mintha régi melodráma lenne, vagy viktoriánus opera. Mire Andreas közölte velem, hogy be kell fejeznünk, vége a szerelmünknek, és visszamegy Frankfurtba Ingához és a gyerekekhez, addigra megacéloztam a szívem, hogy belenyugodjak a döntésébe. De amikor búcsúzkodásra került a sor, és tudtam, hogy többé nem látom viszont, úgy éreztem, mintha minden élet elszállna a testemből, mintha kivéreznék, vagy valami hasonló rémség történne velem.
Azt hittem, tovább tudok maradni Oberbeurenben, folytatni tudom a munkámat, de képtelen voltam rá. Egyszerűen máshol járt az eszem, a munka pedig olyan fontos volt, annyira teljes embert kívánt, hogy lehetetlen volt fél gőzzel csinálni. A főnököm elé álltam, és megmondtam, hogy kilépek. Visszamegyek Londonba. Addig maradtam, míg találtak helyettem valakit... egy ügyes lányt, aki a beosztottam volt... aztán hazarepültem.
Még mindig szoktam Andreasról álmodni. Néha ijesztő dolgokat, máskor mintha azért jönne, hogy elmondja, tévedés volt az egész, Inga nem fogadja vissza, és újra együtt lehetünk. Olyankor mindig boldogan ébredek...
Elbeszélését hosszú csend követte, aztán Carrie moccant meg elsőnek és mosolyodott el. – Hát ennyi – mondta.
– Drága kislányom. Köszönöm, hogy elmondtad.
– Valójában unalmas. Vagy, amint mondtam, banális.
– Távolról sem.
– Majd túl leszek rajta. Kigyógyulok Andreasból és a megfázásból. Az élet megy tovább. Itt vagyok, veletek. Összeszedem magam, és igyekszem vidám lenni.
– Szükségtelen színlelned.
– Elmondod Oscarnak?
– Csak ha szeretnéd.
– Elég egy rövid összefoglaló. De jó lenne, ha tudná. Könnyebb lenne mindkettőnknek.
– Rendben van. – Elfrida nagyot sóhajtott. – Nem szabad azt gondolnod, Carrie, hogy többé se nevetés, se szerelem nem lesz az életedben. Néha olyan különleges csodák történnek. A legváratlanabb pillanatban szívet melengető meglepetések jöhetnek. Tudom, hogy mostani lelkiállapotodban mindent üresnek és komornak látsz, de nézz csak rám! Azt hittem, hogy halálomig egyedül élek abban a kis hampshire-i öregkori vackomban. Aztán, mielőtt észbe kaphatnék, már Skóciában élek Oscar Blundell-lel.
– Oscar nőtlen.
– Igaz. – Elfrida Jimbóra gondolt, és ismét felsóhajtott; a sors kiszámíthatatlan fordulatai teljesen összezavarták. -A világban hemzsegnek a nős férfiak – jegyezte még meg.
– De nem nekem, Elfrida. Soha többé. Felhallatszott a nehéz ajtó nyitása-csukódása, aztán a vásárlásból hazatérő Oscar és Lucy vidám beszélgetése.
Elfrida megrázta magát, és lemászott a magas ágyról. – Megyek, főzök friss teát Oscarnak. Szóljak Lucynak, hogy nézzen be hozzád?
– Igen, kérlek. Szeretném tőle hallani a kutyaviadal történetét. És jó lenne, ha mesélne az új barátjáról.
– De, ugye, nem ugratod?
– Jaj, Elfrida! Mintha szokásom lenne. Még jól emlékszem, milyen volt tizennégy évesnek lenni.

SAM
December 19-e, kedd

Bucklyban, A Herceg Címerében, egy igénytelen kis kocsma pultjánál álltak; a kocsma szemmel láthatóan ellenállt a turizmus vagy a divatos lakberendezés támasztotta igényeknek. A falakat hornyos csapos, deszkakötésű, szurokfenyő lambériával fedték, a világítás sivár volt, a padlón kopott, sötétbarna linóleum. A tulaj szolgált ki, és láthatóan utálta a munkáját. A helyiségben kis kerek asztalok mellett kényelmetlen székek álltak, az apró kandallóban tőzegből rakott tűz parazsa világított. A kandalló felett hatalmas kitömött hal függött üvegvitrinben, hideg tekintetét a vendégekre meresztette. Állott sör- és whiskybűz volt.
– Mit inna? – kérdezte Fergus Skinner.
– Fél pint világosat kérek.
– Nem kér egy pohár pálinkát?
– Vezetek.
Fergus hívta el ide Samet, a tanácsteremben tartott megbeszélés után. Csak át kellett sétálniuk a havas úton. Mint említette Samnek, szeretett ide járni, mert ezt a helyet elkerülték a magányos nők, és a férfiember békésen elüldögélhetett pálinkája mellett anélkül, hogy valaki rálőcsölte volna magát, és beszélgetésre kényszerítette volna.
– Igen, igen – bólintott, belátva Sam helyzetét. – Nagy kár, de nincs mit tenni – és rendelt magának egy nagy Bellst. – Én gyalog vagyok. – Ha ezt humoros megjegyzésnek is szánta, tekintetében nem bujkált nevetés.
Magas, negyvenes évei elején járó férfi volt, de sötét hajával, hamisítatlan skótra valló világos bőrével idősebbnek látszott. Markáns vonású arca volt – mélyen ülő szemek, karvalyorr, hosszú, szögletes áll -, és arckifejezése mindig komoly volt.
De jelleme rácáfolt a külsejére. A régi időkben Fergus Skinner volt a textilüzem művezetője, és amikor a McTag-gart-vállalat felbomlott, ő volt az, aki összegyűjtötte a munkásokat, a Helyi Vállalkozói Társasághoz fordult, és megszervezte a menedzsment kivásárlását. Jóformán egyhangúlag szavazták meg, hogy az új vállalkozás igazgatója legyen, és a csőd, ami az árvíz miatt következett be, Fergus Skinnert mindenki másnál jobban megviselte.
De még ez sem győzte le, talán mert az egyetlen alternatíva az lett volna, ha megadja magát, ehhez azonban túl erős volt. Amikor Sam felhívta Londonból, a Sturrock és Swin-field központjából, és arra kérte, hogy beszéljen meg valamiféle találkozót a munkásokkal, Fergus Skinner maradéktalanul elvégezte a rábízott feladatot. Hirdetményeket ragasztott ki, amikben értesítette a nyilvánosságot, és a helyi újságokba is betett hirdetéseket. A megbeszélésre éppen ezért nagyon sokan jöttek el, így a későn jövőknek már nem is jutott ülőhely.
Italukat a kandalló mellé, egy billegős asztalhoz vitték. Rajtuk kívül csak egy igen öreg ember üldögélt egy sarokban, poharába bámult, szájából cigaretta lógott. Mintha észre sem vette volna őket. A falon a kerek óra fél hatot mutatott; nyugalmas tiktakolása volt talán az egyetlen hang, ami megtörte a csendet. Az üveget törölgető csapos egy kis fekete-fehér tévét nézett, de csaknem némára halkította le a hangot.
Izzó tőzegtégla csusszant le halkan a parázs közé. Fergus felemelte a poharát. – Egészségére.
– És a jövőre. – A behűtetlen világos sör meleg volt.
– A jövőre.
A bucklyi templom tanácstermében tartott találkozó jól sikerült. A szövődében nem tarthattak megbeszélést, mert ott még teljes volt a pusztulás: minden romokban hevert, nedves és csontig hatoló hideg volt. A megbeszélésen Sam és Fergus egy dobogón ültek, és a közönség soraiban Sam nemcsak férfiakat, de nőket is látott, meg egy-két gyereket, aki túl kicsi volt ahhoz, hogy egyedül hagyják otthon.
A légkör eleinte óvatos és nem éppen barátságos volt. A régóta munka nélküli emberek nem vettek készpénznek rózsás ígéreteket. Sam felállt, bemutatkozott mint a McTag-gart új vezérigazgatója, aki a tönkrement üzem rekonstrukciójának és a vállalkozás újbóli beindításának egyszemélyi felelőse. Bejelentésére néma csend volt a válasz, és Sam tudta, hogy valószínűleg egyszerű pénzembernek tekintik, akit Londonból leküldött a Sturrock és Swinfield. Ezért némi háttér-információt adott magáról. Yorkshire-i fiú, aki beleszületett a gyapjúiparba, abban is nevelkedett, egy olyan családi vállalkozásban, amely nagyon hasonlított a bucklyi McTaggartra. Amikor pénzügyi nehézségeik támadtak, a Sturrock és Swinfield húzta ki őket a csávából, és mindez ahhoz vezetett, hogy ő, Sam ma itt áll.
A légkör rögtön enyhült. Az emberek oldottabbak lettek, kényelmesebben helyezkedtek el székeiken.
Sam folytatta.
Hosszú időbe telt. Sam elmagyarázta az egész folyamatot. A megvalósíthatósági tanulmányt, a szerkezetváltást. Egy hagyományra és jó hírre épülő vállalat, ami modernizálódik. Vagyis új termékeket gyárt. Új piacokra. Új gépekkel.
A megbeszélés elején azt ajánlotta, hogy a végén válaszol az esetleges kérdésekre. Most kezek emelkedtek a magasba. – Átképzés is várható?
Sam igennel felelt. Kíméletlenül pergett a többi kérdés. -Lennének leépítések is?
Erre is igennel felelt. Eleinte legalábbis. De ha az új üzem beindul és jól megy, fokozatos fejlesztés is lesz, ami új munkahelyeket jelent.
Egy nő állt fel, és azt kérdezte, lenne-e számára munka – kézi kikészítőként dolgozott -, vagy ezt is új, bonyolult gépek végeznék? Sam azt felelte, hogy a luxuscikkeknél, amiket gyártani akarnak, mindig szükség lesz kézi kikészítőkre.
A legéletbevágóbb kérdés következett: mikor? Mikor léphetnének leghamarabb munkába?
Legjobb esetben kilenc hónap múlva. Legkésőbb egy év után.
Miért olyan sokára?
Sok a tennivaló. Ha bizonyítékra kíváncsiak, már elkészültek a tervek, és a terem végében megtekinthetők a részletes tervrajzok.
A régi üzem külsőre ugyanolyan maradna, de csak a falakat hagynák meg, belül mindent lebontanának, és teljesen átépítenék. Lenne egy üzlet a turisták kiszolgálására, és az építész a terveken még egy kis teázót és büfét is felvázolt, amelyek további munkalehetőséget jelentenének.
És ki lenne az építtető?
Sam elmagyarázta, hogy Sir David Swinfield kifejezett óhaja, hogy környékbeli iparosokat alkalmazzon, így lehetőség kínálkozna, hogy helyi kőművesek, vízvezeték-szerelők, villanyszerelők és asztalosok dolgozzanak az építkezésen. Újév után kiírják a pályázatokat, majd elbírálják a beérkező anyagokat.
Az egész végül általános vitába torkollt, pontosan úgy, ahogy Sam tervezte. A megbeszélés vége előtt lejött a dobogóról, és elvegyült az emberek között; elmagyarázta a tervrajzot, meghallgatta a problémákat, és megpróbálta bátorítani az embereket. A végére úgy érezte, hogy ha nem is szerzett barátokat, de legalább bizalmat ébresztett, és remélhetőleg együtt fognak működni vele.
A vártnál jobb kezdet, gondolta, és nem rosszabb, mint amitől tartott.
Fergus lehajolt, és a kihunyó tűzre újabb tőzegtéglát tett. – És mikor költözik ide Bucklyba?
– Hiszen most itt vagyok, Fergus.
– De visszamegy Londonba, nem?
– Igen. Természetesen. Bizonyára ide-oda fogok utazni, de egyelőre itt lesz a harcálláspontom.
– És hol szállt meg?
– Pillanatnyilag Invernessben, egy szállodában.
– De karácsonyra csak hazamegy?
Sam tétovázott. Közeli munkakapcsolatban lesz Fergus-szal, és úgy döntött, hogy legjobb a kíméletlen őszinteség: minden privát kártyáját ki kell terítenie. így semmi sem lesz zavaros, sem félreértett. – Tudja, e percben épp nincs otthonom. Korábban New Yorkban laktam. Még csak családom sincs. Külön élek a feleségemtől. Ő az Egyesült Államokban maradt.
– Szörnyű dolog, ha az embernek nincs otthona – jegyezte meg Fergus.
Sam elvigyorodott. – Nem olyan borzasztó. Egyébként az üzem miatt olyan kevés az időm, és annyira leköti minden gondolatomat, hogy a karácsonyra még nem is gondoltam. Visszamehetnék esetleg Londonba, a barátaimhoz, de most inkább a munkára koncentrálnék.
–Mégsem lehet naponta megjárni az utat Inverness és Buckly között. Hosszú út, az új hidak ellenére is.
– Majd keresek itt valamit. Bérelek valamit. Megleszek. – Nagyon szívesen látjuk a házunkban. A feleségem is örülne, és bőven van helyünk.
– Igazán nagyon kedves, de jobb nekem egyedül. – Megitta kevéske italát, és felnézett az órára. – Nos, indulok is. Ahogy mondta, hosszú út áll még előttem.
– De jó autója van. Egy Land Rover Discovery. Ráadásul új, legalábbis annak látszik.
– Igen, új. Londonban vettem, amikor megtudtam, hogy idehelyeznek. Három napja jöttem fel vele északra. Nagyszerű kocsi.
– Igen, igen, valóban az. A fiamnak is Land Roverje van.
– Mivel foglalkozik?
– Vadőr. Nem érdekelte a gyapjúipar, inkább a szabadban akart dolgozni. Mindig odavolt a természetért. Gyermekkorában sebesült madarakat és beteg mókusokat hordott haza, kalitkába tette őket, és addig ápolta, míg meg nem gyógyultak. A konyhánk sarkában mindig lakott valami szerencsétlen, vadon élő állat. A feleségem egyszer meg is jegyezte, hogy még jó, hogy nem Kenyában élünk.
Ezt olyan komolyan mondta, hogy Samnek egy percébe telt, hogy rájöjjön, csak viccel.
Kimentek. Odakint megint havazott. Az út túloldalán, a templom tanácstermével szemben állt Sam sötétzöld Discoveryje, rajta néhány centis hóréteg.
– Azt hiszem, mielőtt elindulna Invernessbe, fel kellene hívnia az Autóklubot. Hogy megtudja, milyen idő várható. Ilyen estéken a Black Isle nagyon veszélyes tud lenni.
– Megeshet. Majd meglátom, merre megyek.
– Találkozunk még újév előtt?
– Okvetlen. Majd hívom. Kapcsolatban maradunk.
– Örülök, hogy megismertem.
– Én örülök, Fergus.
Elbúcsúztak, kezet fogtak. Fergus elindult a hosszú, keskeny utcán, a nagy pelyhekben hulló hóban. Léptei meglátszottak a szűz hóban. Sam utánanézett, aztán beszállt a nagy kocsiba, és behúzta az ajtót. Zsebébe nyúlt a slusszkulcsért, de két kulcsot húzott elő. A kocsija kulcsát és a másikat. Egy nagy, régimódi kulcsot Hughie McLellan Intéző-lakához, amelynek neve a kulcsra madzaggal erősített cédulán állt.
Sam képtelen volt döntésre jutni. A megbeszélés is megviselte, sok energiáját felemésztette, de most végre túlesett rajta, és inkább feldobottnak, mint fáradtnak érezte magát. Jó lenne visszajutni a szállodába, megfürödni, bedobni egy italt a bárban és megvacsorázni. Igaz viszont, hogy ha ilyen közel van Creaganhoz, érdemes lenne megtenni azt a kis kitérőt, és körülnézni, esetleg megkeresni Hughie házát. Még csak be sem kell mennie. Elég egy pillantást vetni rá, hogy néz ki, felmérni a lehetőségeit, eldönteni, hogy érdemes-e visszatérni, hogy közelebbről is megnézze, esetleg meg is vegye.
Egy darabig üldögélt és a lehetőségeket mérlegelte, aztán úgy döntött, hogy feldob egy érmét. Ha fej, egyenesen Invernessbe megy. Ha írás, akkor beugrik Creaganba. Talált a zsebében egy tízpennyst és feldobta, amikor pedig elvette a
kezét, látta, hogy írás. A tízpennyst és az Intéző-lak kulcsát a műszerfalon lévő üregbe dobta, beindította a motort és felkapcsolta a fényszórókat.
A hosszú, erős fénypászmákban hópelyhek táncoltak.
Meglegyintette a kaland szele.
Itt jövök, Creagan!
Meglepő módon az utakon nagy volt a forgalom. Vadul járó ablaktörlőkkel nehézjárművek haladtak észak felé, lassan araszolva a hóesésben. Hatalmas, fával megrakott kamionok, tartálykocsik és állatszállító teherautók. A munkanap végén hazafelé tartó személykocsik, aztán egy traktor, amelynek figyelmeztető jelzése csillagként sziporkázott. Sam vagy fél mérföldön át képtelen volt megelőzni, és csak akkor tudott megint gyorsítani, amikor a traktor lekanyarodott egy gazdasághoz.
Hirtelen elállt hó. Csak hózápor volt, gondolta. Kivillant a tiszta égbolt, a holdsarló íve. Áthaladt egy folyótorkolatot átszelő hídon, és pár mérföldnyire fényszórója megvilágította a fényvisszaverő útjelző táblát.
TURISTAÚTVONAL. CREAGAN. 2 MÉRFÖLD.
Befordult. Az egy kocsiszélességnyi út egy tengeri „loch" partja mentén kanyargott. Féldagály volt, és Sam látta a feketén csillogó vizet, amiben az iszapos lapályok fehérlettek a hótól, és az egész álomszerű, szürreális benyomást keltett. Apró fénypont kis házat sejtetett a túlsó parton. Egy idő múlva az út jobbra fordult, és felkanyarodott egy fenyőkkel borított dombra, ami után sík vidék következett, a távolban egy kisváros fényei.
Megint felhős lett az ég, és havazni kezdett. Fákkal szegélyezett úton hajtott be a városba, és az utcai lámpák fényénél megpillantotta a templomot, a teret és a régi fallal körülvett temetőt. A látvány karácsonyi képeslapokat juttatott az eszébe. Már csak egy krinolinos hölgy hiányzott, aki ajándékcsomagokat cipel. Lassan megkerülte a templomot, hogy kiismerje magát, és azon tűnődött, vajon melyik az üres, lakatlan ház, amely Hughie McLellanc. Miután eredménytelenül körbejárt, úgy határozott, hogy útbaigazítást kér, és megállt a járdaszélnél. Egymásba karolva pár közeledett felé, szabad kezükben csomagok és kosarak. Sam leengedte az ablakot.
– Elnézést.
A pár megállt. – Igen? – kérdezte készségesen a férfi.
– Az Intéző-lakot keresem...
– Pont ott áll. – A férfi magában mulatva elvigyorodott. – Azaz itt. – Fejével a mögötte álló ház felé intett.
– Á! Értem. Köszönöm.
– Szívesen. — A pár elindult.
– Jó éjt – szólt utánuk Sam.
– Viszlát.
Eltűntek Sam elől. Sam mozdulatlanul ült a kocsiban, és a házra bámult, amit már korábban észrevett, de elment mellette, mert biztosra vette, hogy nem lehet Hughie háza. Hughie háza üres. Nem lakik benne senki. Hughie legalábbis ezt mondta. De ennek a háznak gondosan behúzott függönyei mögött fények égtek.
Tehát nem üres. Laknak benne. Sam arra gondolt, hogy egyszerűen tovább kellene mennie, itt kellene hagynia. Tartozott egy úttal az ördögnek. De Sam nem szerette a rejtélyeket, és tudta, hogy ez addig fogja nyugtalanítani, míg rá nem jön, mi folyik itt. Benyúlt a tartóba a kulcsért, kikapcsolta a fényszórókat, és a Discoveryből lemászott a hóesésbe. Átment a járdán, kinyitotta a nehéz kovácsoltvas kaput, becsukta maga mögött, és a bejárathoz sétált. Megtalálta a csengőt, megnyomta, és hallotta, hogy valahol szól a házban.
Várt egy kicsit, miközben hideg hó hullott a nyakába, aztán újra megnyomta a csengőt. Hirtelen felgyulladt a külső lámpa, és Sam megkövülten állt a fényében, mint akire reflektort irányítottak. Aztán lépteket hallott, és nyílt az ajtó.
Nem igazán tudta, kire vagy mire számított. Egy idősebb, kötényes hölgyre talán? Vagy V kivágású pulóverben, papucsban előcsoszogó férfira, aki bosszús, mert valaki megzavarja kedvenc tévéműsora nézésében. Amire nem számított, az egy magas, sötét hajú lány volt, aki farmert és vastag pulóvert viselt. Egy szenzációsan szép lányra, aki után még a Fifth Avenue-n is megfordultak volna a férfiak.
Némán bámultak egymásra. Aztán a lány különösebb lelkesedés nélkül így szólt: – Igen?
– Elnézést a zavarásért. Ez az Intéző-lak?
– Igen.
– Hughie McLellan Intéző-lakja?
– Nem. Oscar Blundell Intéző-lakja.
Sam a reflektorfényben hópelyhektől borítva, fázva és átnedvesedve feltartotta a felcímkézett nagy kulcsot. – Talán eltévesztettem a házszámot – mondta.
A lány a kulcsra nézett. Aztán félreállt, és kitárta az ajtót. – Szerintem jobb lenne, ha bejönne.

CARRIE
December 19-e, kedd

Az orvos, ahogy ígérte, aznap reggel beugrott az Intéző-lakba. Arca kipirult a hidegben, vastag Harris tweedből készült kabátja átnedvesedett a hótól és tőzegillatú volt. Elhozta Lucynak a madárhatározó könyvet, át is adta neki, aztán az olyan ember sietségével szaladt fel kettesével a lépcsőn, hogy megnézze betegét, mint akinek nincs vesztegetni való ideje. Carrie még ágyban volt, de megnyugtatta, hogy sokkal jobban van, pompásan aludt, és úgy érzi magát, mintha kicserélték volna. Az orvos vele született óvatosságával figyelmeztette, hogy még egy napig nem ártana ágyban maradnia és pihennie, és Carrie sejtette, hogy ha ellenkezne, akkor Elfridával gyűlne meg a baja, így a békesség kedvéért nem tiltakozott.
Amikor az orvos éppoly sebesen távozott, mint ahogy érkezett, Elfrida felment az emeletre, és bekukkantott hozzá.
– Mit mondott?
– Hogy semmi bajom, de még egy napig ágyban kell maradnom. Ne haragudj.
– Miért kellene?
– Mert terhedre vagyok.
– Ne butáskodj. Nem vagy a terhemre. Kérsz egy forró vizes palackot?
– Nem. így is megsülök.
– Kár, hogy így alakult, mert lemaradsz a ma esti kis partinkról. A Kennedy családdal. De majd máskor megismerkedsz velük. Bevallom, izgatott vagyok. Ostobaság, de most először megyek el Oscarral bárhova is. Voltunk egyszer egy kocsmában ebédelni, de ez minden.
– Majd én őrzöm a házat és a vacsorát.
– A vacsorát nem nagyon kell. Indiai rizstálat készítettem, csak beteszem a sütőbe. Ha ma este nem ennénk meg, holnap ebédre is jó lesz. Olyan étel, ami elmarad.
– Túl sok szakácskönyvet olvasol, Elfrida.
– Isten ments!
Ahogy telt a nap, Carrie az ablakából nézte, milyen kint az idő, és örült, hogy bent lehet. Hózáporok követték egymást, az ég szürke volt. Időnként felélénkült a szél, és halkan süvített az öreg ház körül. Végtére is barátságos volt ágyban feküdni. Eszébe jutott, amikor kislánykorában beteg volt, és mintegy kívülről szemlélte a világ folyását, anélkül hogy részt kellett volna vennie benne. Telefon csengett, és más sietett oda felvenni. Léptek kopogtak ide s tova, csukott ajtó mögül hangok kérdeztek, válaszoltak. Ajtók nyíltak, csukódtak. Oscar feljött, aztán megint lement, bizonyára a fáskosarat töltötte fel. Dél felé finom ételszag kúszott fel. Hagyma pörkölődött, vagy talán leves főtt. Carrie rég elfeledett örömöknek hódolt: önkényeztetés, tétlenség és teljes felelőtlenség fényűzésének.
Lucy gyakran benézett hozzá.
– Nézd csak, Carrie! Hát nem aranyos ez a Sinclair doktor? Kölcsönadta a madárhatározóját, hogy legközelebb, ha lemegyek a partra, tudjam a madarak nevét.
– Milyen rendes tőle.
– De jó lenne, ha Londonban is ilyen orvosunk lenne! A miénk szörnyen barátságtalan, és órákig kell várni nála. – Félretette a könyvet. – Nem tudom, mit vegyek ma fel. A tánchoz. – Láthatóan jobban izgatta az aznap esti tánc kilátása, mint a tengeri madarak neve.
– Mik között választhatsz?
– Nos, ott az új farmerom, de az talán kicsit meleg az ugrabugráláshoz. A régi tiszta, Elfrida ki is vasalta nekem. Vagy mit gondolsz, vegyem fel az új miniszoknyám és a fekete harisnyám?
– Rory említett valamit ruhaügyben?
– Csak annyit mondott, hogy farmer és tornacipő.
– Akkor azt vegyél fel. A régi tiszta farmerod és a piros-fehér csíkos pamutpulóvered. Azt nagyon szeretem rajtad. Olyan franciás. És még mindig jobb alulöltözni, mint túlöltözni. A miniszoknyát karácsonyra tartogatnám.
– Karácsony! Olyan fura. Ritkán jut eszembe, hogy mindjárt itt a karácsony, már csak hat nap van hátra, és senki sem kapkod, nem készülődik. Nagyinak ilyenkorra már mindig migrénje van, és azt panaszolja, hogy annyi a tennivaló.
– Nos, Oscar rendelt egy fát, és megvettétek a díszeket is.
– Tudom, de muszáj elmennem ajándékot venni. Oscarnak és Elfridának. Nem tudom, mit vegyek. Meg mást is kellene venni. Ennivalót. Mit gondolsz, lesz egyáltalán karácsonyi ebéd?
– Én sem tudok többet, de szerintem lesz. Feltehetően. Csak épp Elfrida mindig kicsit lemarad. Az utolsó percben készül el mindennel.
– És mi lesz a harisnyákkal?
– Lehet, hogy az idén kihagyjuk őket. Nem bánod? Nem mintha még hinnél a Télapóban, kéménymászásban meg hasonló marhaságokban.
– Nem, persze hogy nem hiszek. A harisnya különben is hülyeség. Csak a mandarint meg az aranypapírba csomagolt csokipennyket szeretem.
– Azt majd felaggatom a fára, jó?
– Igazán megteszed, Carrie? Tudod, egy kicsit nehéz egy másmilyen karácsony. Az, hogy nem tudom, milyen lesz...
– Remélem, azért nem fogsz unatkozni... három felnőttel?
– Én is felnőtt leszek. Ez lesz benne a különleges.
***
Oscar, Elfrida és Lucy végül háromnegyed hatkor indultak el a paplakban tartott zárt körű partira. Egész nap voltak hózáporok, és mostanra az utat vastag hóréteg borította, veszélyessé vált a vezetés.
Mivel sem Oscar, sem Elfrida nem repesett a gondolatért, hogy hegynek fel vezessen ilyen útviszonyok mellett, mert féltek, hogy az autó megfarol vagy elakad a hófúvásban, úgy döntöttek, hogy a felfelé vezető keskeny ösvényen másznak fel. Alaposan bebugyolálták magukat, sapkában, csizmában egyenként bejöttek Carrie-hez elbúcsúzni, és Carrie mindegyiküknek jó szórakozást kívánt, és megkérte, mindent apróra meséljenek el, ha hazajönnek.
– Tartok tőle, hogy nem lesz sok mesélnivalónk – ismerte el Elfrida -, hacsak nem hívnak rajtunk kívül mást is, és azok egyike be nem csíp.
– Reménykedni mindig lehet.
Lucy jött be utoljára. Carrie nagyon csinosnak találta. Csillogott a szeme, izgatottan mosolygott. Új, piros, steppelt dzsekijét és csizmát viselt, a fején vastag kötött sapka, a vállán pedig a zsákja.
– Mi van a zsákodban?
– A tornacipőm meg egy fésű. És egy tábla csokoládé.
– Remekül fogsz mulatni.
– Nem tudom, mikorra érek haza.
– Nem számít. Semmi sem számít. Rory biztos hazakísér. Ha gondolod, be is hívhatod. Egy sörre vagy bármire. Tégy, ahogy jólesik. Valaki biztos itthon lesz.
– Tényleg behívhatom? Hát nem is tudom... – Lucy elbizonytalanodott. – Majd meglátom.
– Helyes. Most aztán indulás!
– Szia, Carrie.
– Szia, drágám. – Megölelték, megcsókolták egymást. – Mulass jól.
Végre elmentek, és Carrie hallotta, ahogy csapódik mögöttük a hátsó ajtó. Várt úgy öt percet, amíg biztos nem volt abban, hogy nem felejtettek otthon valamit és nem jönnek vissza testületileg, de amikor nyugalom volt és csend, szépen kikászálódott az ágyból, isteni tűzforró vízben megfürdött – órákig ázott a vízben -, aztán farmert és legvastagabb pulóverét vette fel, rendesen megcsinálta a haját, beillatosította magát, és rögtön százszor jobban érezte magát. Meggyógyultam, mondta tükörképének.
Kiment a folyosóra, lesétált a földszintre, hogy ellenőrizze az indiai rizst és Horace-t. Mindkettő kitűnő egészségnek örvendett, bár Horace még gyengélkedett, és szokatlanul csendes volt. Az elszenvedett sérülésekért kárpótlásul bárányszívvel és szafttal tömték, úgy élt, mint egy király, és sétálnia sem kellett, elég volt a hátsó ajtón pár lépést kimennie, hogy aztán azonnal vissza is jöhessen.
Carrie lehajolt, és megsimogatta a fejét. – Nincs kedved feljönni a tűz mellé? – kérdezte, de Horace-nak nem volt. Behunyta a szemét, és álomba merült a skót kockás takaróval bélelt meleg kosarában.
Carrie megkereste a sherrys üveget, töltött magának egy pohárkával, és felment a nappaliba. Behúzott függönyök, lobogó tűz és a kandalló melletti fotelok egyikénél egyetlen égve hagyott lámpa. Carrie még egy hasábot tett a tűzre, aztán olvasni kezdte Oscar reggeli lapját.
Odakint néha lassan, surrogva elment egy-egy autó, de a hó tompította a hangot. Az emberek többsége már régen biztonságban otthon ült. Épp egy híres, bár idős színésznővel készített riport felénél tartott – a színésznő korábban egy tévésorozatban játszott Londonban, ami váratlanul óriási sikert aratott és a művésznő most a világhír melegében sütkérezhetett – és a hollywoodi részhez ért, amikor a házon végigsikoltott a csengő vészes hangja, és Carrie csaknem frászt kapott az ijedségtől.
Normális körülmények között a csengetést Horace eszeveszett ugatása követte volna, de Horace – üdvös módon – nem feledte, hogy előző nap ugatással szabadította magára a rottweilert, és most néma volt, mint a sír.
– A fenébe – morogta Carrie. Leengedte az újságot, és várt. Talán csak valaki, akinek lerobbant a kocsija, és segítségért szeretne telefonálni. Vagy egy helybeli kereskedő, aki számlát vagy karácsonyi üdvözlőlapot hoz. Vagy három kisgyerek, akik egymás mellé állva el akarják énekelni a Mennyből az angyalt.
Ha nem mozdul, talán elmennek.
Újabb fülsértő csengetés. Nincs értelme, le kell menni. Elkeseredetten dobta félre az újságot, talpra ugrott, lefutott a földszintre, közben mindenütt felkapcsolta a lámpákat, így az előszoba már fényárban úszott. A súlyos bejárati ajtó nem volt bezárva, és Carrie kitárta a hó, a hideg és egy magányos férfi előtt, akire a külső lámpa fénye esett. A férfinak sötét, egész rövidre nyírt haja volt, vastag tengerészkék kabátot viselt, aminek gallérját a füléig felhajtotta. Haján, fülén, kabátján megült a hó, mintha valaki porcukorral hintette volna be.
Carrie a férfi válla fölött látta a járda mellett parkoló impozáns, hatalmas kocsit. A látogató tehát sem nem kereskedő, sem nem segítségért jött, de még karácsonyi dalokat sem akar énekelni.
– Igen? – kérdezte.
– Elnézést a zavarásért. Ez az Intéző-lak?
Kellemes hang, az akcentusa... nem is annyira az akcentus, mint inkább a hanglejtés... ismerősen hangzott Carrie fülének. Amerikai?
– Hughie McLellan Intéző-lakja?
Carrie a szemöldökét ráncolta. Az életben nem hallotta ezt a nevet. – Nem. Oscar Blundell Intéző-lakja.
Most a férfi bizonytalanodott el. Aztán kesztyűs kezével feltartott egy nagy kulcsot, amire madzaggal címkét kötöttek, a címkére pedig nyomtatott nagybetűkkel, vízálló tintával ezt írták: INTÉZŐ-LAK. Régi filmekben szoktak ilyen kézenfekvő nyomok felbukkanni, gondolta Carrie. De hogyan juthato...?
Bizonyára van rá magyarázat, de hideg van ahhoz, hogy ezt az ajtóban hallgassa meg. Carrie félreállt, és szélesebbre tárta az ajtót. – Jobb lenne, ha bejönne.
A férfi nem élt rögtön a meghívással. – Biztos benne?
– Persze. Jöjjön csak.
A férfi belépett, Carrie pedig kicsukta a hideget, és a férfi felé fordult.
Az ismeretlen láthatóan zavarban volt. – Őszintén restellem. Remélem, nem zavarom.
– Szó sincs róla. Bújjon ki a kabátjából. Ide akasztjuk a radiátor fölé, ahol megszáradhat.
A férfi visszatette zsebébe a kulcsot, lehúzta bőrkesztyűjét, kigombolta a kabátját és levette. Carrie látta, hogy elegáns, hivatalos öltözéket, sötétszürke flanelöltönyt és nyakkendőt visel. Elvette tőle a kabátot, és felakasztotta a régi tonettfogasra.
– Azt hiszem, nem ártana bemutatkoznom – mondta a férfi. – Sam Howard.
– Carrie Sutton. – Nem ráztak kezet. – Jöjjön fel a nappaliba. Ég fent a tűz, és kényelmesebb ott, mint az előszobában álldogálni.
Előrement, a férfi követte. Felmentek a lépcsőn, végig a fordulóban, és beléptek a hatalmas nappaliba. – Micsoda bámulatos szoba! – ámult el a férfi, mint mindenki, aki először pillantotta meg a nappalit.
– Nem várt meglepetés, ugye? – Carrie odament és felvette a leejtett újságot. – Nappal egészen lenyűgöző, mert olyankor csupa fény. – A fotelja melletti székre tette az újságot. – Megkínál... megkínálhatom valami itallal?
– Végtelenül kedves, és bár szívesen elfogadnám, nem tehetem. Kocsival vagyok.
– Hova készül?
– Invernessbe.
– Invernessbe? Most? Ilyen ítéletidőben?
– Nem nagy ügy.
Carrie-nek kételyei voltak, de nem szólt semmit. Nem tartozik rá. – Üljünk le, és akkor elmondhatja, hogyan került önhöz Oscar házának kulcsa.
A férfi megbánóan pillantott rá. – Őszintén szólva, nem egészen tudom. – De azért beljebb jött, letelepedett Oscar foteljába, ahol rögtön olyan otthonosan, fesztelenül üldögélt, mintha nem most sétált volna be a havas utcáról, váratlanul és meghívás nélkül. Carrie érdekesnek találta az arcát: se nem jóképű, se nem csúnya. Inkább jellegtelen. De érdekes. Mélyen ülő szemei figyelemre méltóak voltak. A férfi hátradőlt a fotelban, és hosszú lábát előrenyújtva bokában keresztezte őket. – De biztosra veszem, hogy tisztázhatjuk a dolgot. Mondja csak, Mr. Blundell korábban Hampshire-ben élt?
– Igen.
– Es van egy idős nagybátyja Londonban?
– Fogalmam sincs.
– És egy Hughie McLellan nevű unokatestvére?
– Sajnos, nem a megfelelő személynek teszi fel a kérdéseit. Én csak megszálltam itt. Vendégségbe jöttem. Valójában semmit sem tudok Oscar családjáról. Életemben először találkoztam vele, és amióta itt vagyok, influenzával az ágyat nyomtam, és nem sikerült többet kiderítenünk egymásról.
– Értem.
– Oscar és Elfrida... Elfrida olyan unokatestvér-félém, és Oscar barátja... e percben nincsenek itthon. Meghívták őket egy italra. Nyolc körül érnek haza. – A kandallópárkány közepén álló kis órára nézett. – Mindjárt hét. Ha van kedve várni...
– Nem, sajnos nem tudok várni. Mennem kell.
– De még mindig nem tudom, honnan van kulcsa ehhez a házhoz.
– Hughie-tól kaptam. Értékesíteni akarja a házat. El akarja adni.
Carrie szeme elkerekedett. – Eladni? – Érezte, hogy leesik az álla. – De hiszen ez Oscar háza!
– Azt hiszem, társtulajdonosok. Ha jól értem a dolgot.
– Társtulajdonosok. Úgy érti, hogy a ház nem Oscaré?
– Csak a fele, ha nem tévedek.
– De Hughie McLellan, lett légyen akárki, nem adhat el valamit úgy, hogy az nem is az övé.
– Így van – értett egyet a férfi. – Kicsit sántít, nem?
– Egyébként miért akarta megnézni? Meg akarja venni?
– Ez is megfordult a fejemben – mondta a férfi elővigyázatosan.
– Mi célból?
– Hogy itt lakjak. Új állásom van Bucklyban. A McTaggart gyapjúüzemet kell megint talpra állítanom. Ott dolgozom, de valami lakásra is szükségem lesz.
– Hol van Buckly?
– Északra mintegy tizenkét mérföldre. Most onnan jövök. Délután a munkásokkal tárgyaltam.
– Nem kellene inkább Bucklyban lakást keresnie?
– Az üzem szolgálati lakásait mind értékesítették. Bizonyára kényelmesebb megoldás lenne, de hallottam erről a házról, nálam volt a kulcsa, gondoltam, gyorsan erre kerülök, megnézem, milyen a város. Az igazat megvallva, üresnek hittem a házat. Aztán megláttam a kivilágított ablakokat, és úgy döntöttem, becsöngetek, és végére járok a rejtélynek.
– De hiszen nem jártunk a végére!
– Nem, nem igazán. És addig nem is járunk, amíg nem beszéltem Mr. Blundell-lel. Most, sajna, erre nincs is időm. Talán majd máskor... Azt hiszem, jobb, ha máris indulok.
– Én meg azt hiszem, hogy beszélnie kell Oscarral. Vele szemben egyedül az tisztességes, ha tudja, mi történt... mi történik.
–Sajnos nem várhatok tovább... – Felállt. Carrie is. A lány a nagy, kiöblösödő ablakhoz ment, és elhúzta a súlyos függönyt. Odakint igazi téli kép fogadta. Erős, szünet nélküli havazás, a járda mellett álló Discoveryt már teljesen belepte a hó. Se autók, se emberek nem jártak. Carrie az Invernessig tartó útra gondolt, a hosszú mérföldekre, a Cromarty-tengerág fölött átívelő híd felől a Black Isle-nál magasodó hegyre.
Carrie nem olyan volt, mint Oscar és Elfrida, akik féltek hóban vezetni. Az osztrák hegyekben eltöltött három év után kevés dolog nyugtalanította. A látottak valahogy mégis mások voltak. A kinti időjárás irgalmat nem ismerőnek tetszett.
Az ilyen havazás nem áll el, nem is fújja el a szél. Egész éjjel így fog esni.
Megfordult. A férfi még mindig a tűz mellett állt. – Szerintem nem kellene elindulnia – kockáztatta meg Carrie.
– Tessék?
– Jöjjön, nézze meg.
A férfi mellé lépett, és együtt néztek ki az egyre rosszabbodó időbe. A férfi eleinte nem szólt semmit, és Carrie megsajnálta. – Komolyan mondom, hogy kedvezőtlenek a körülmények.
– Hát igen. Fergus Skinner, a szövöde igazgatója azt ajánlotta, hogy hívjam fel az Autóklubot, és hallgassam meg az előrejelzésüket. Akkor ezt szükségtelennek tartottam, de talán tévedtem.
– Pedig nem volna elveszett ötlet.
– Van nálam mobiltelefon, de nem tudom a számot.
– Majd én kikeresem.
Carrie kiment a lépcsőfordulóra, a telefonkönyvvel jött vissza, és kikereste a segélyhívó számát. – Tessék. Leírja?
A férfi tollat vett elő, Carrie felolvasta a számot, és a férfi leírta a telefonkönyv szélére, aztán zsebéből elővette a telefonját.
A férfi leült az ablakfülkében az elhúzott függönyű ablakhoz – úgy festett, mint egy színpadkép. A lány otthagyta, újabb rönköt tett a tűzre, és elnézte a fellobbanó lángokat.
A férfi szinte rögtön elérte az Autóklubot. Megkérdezte, hogy az Invernessbe vezető A9-esen milyenek az útviszonyok. Hosszan hallgatta a választ. – És holnap? – kérdezte aztán, majd kis szünet után csak ennyit mondott: – Oké. Minden világos. Viszlát.
A szoba két végéből egymásra néztek. A lány nem szólt, de tudta, hogy a férfi rossz hírt kapott. Amit az egy másodperc múlva szóban meg is erősített. – Igaza volt. Járhatatlan az út. Álmomban sem gondoltam volna, hogy ilyen rossz a helyzet.
– Sajnálom.
– Én... – A férfi eltette a mobilját. – Azt hiszem, indulnom kellene. Nem akarok tovább a terhére lenni.
– Hova megy?
– Tessék?
– Hova készül innen?
– Biztos van valami panzió, szálloda... kiveszek egy szobát.
– Creaganban ebben az időszakban egyetlen szálloda vagy panzió sem tart nyitva. Télre bezárnak. Semmit sem fog találni.
– Valamit csak...
– Itt kell maradnia – szakította félbe Carrie. – Nálunk.
– Itt? De hiszen ezt nem tehetem!
– Miért nem?
– Nem is ismer. Idegen vagyok. Nem álhatók itt csak úgy...
– Dehogyisnem alhat. Amúgy sincs sok választása. Tudom, hogy van egy üres hálószoba. Senki sem alszik ott. Butaság lenne nem kihasználni.
– De...
Carrie elmosolyodott. Most, hogy minden elrendeződött és győztesen került ki a vitából, határozottan élvezte, hogy sarokba szoríthatja a férfit. – Tudja, mit mondanak ilyen esetben? Szükség törvényt bont.
–De... Mr.Blundell...
– Ő csak örül, ha egy vendéggel több van. És különben is rendkívül érdekelni fogja, amit mondani akar neki. Elfrida pedig repesni fog a boldogságtól. Semmit sem imád jobban a váratlan vendégeknél és a rögtönzött partiknál. Még csak a vacsora miatt sem kell aggódnia. A sütőben van indiai rizs, és bőségesen van forró fürdővíz. Teljes összkomfort. Mit kívánhat még egy férfi?
A férfi beadta a derekát Carrie győzködésének hatására, és megcsóválta a fejét. – Azt hiszem, semmit.
– Fogkefét?
– Van egy a kocsiban. És villanyborotva is van nálam.
– Pizsamát biztos nem visel, ez tehát nem okozhat problémát.
– Nem – gondolt bele a férfi. – De ha nincs kifogása ellene, telefonálnék még egyet.
– Parancsoljon. – (Bizonyára hazatelefonál, akárhol is lakik, gondolta Carrie; el akarja magyarázni a feleségének, mi történt.) – Bizonyára nem akarja, hogy aggódjanak.
A férfi megint elővette a mobiltelefonját, és beütötte a telefonszámot. Carrie-nek megfordult a fejében, ne menjen-e ki valamilyen ürüggyel, mert nem akart végighallgatni egy magánjellegű, személyes beszélgetést, gyöngéd szavakat vagy gyerekeknek küldött intelmeket. De mielőtt eldönthette volna, a férfit már kapcsolták is, és hallhatóan egy invernessi szálloda recepciósával beszélt. – Csak tudatni szeretném önökkel, hogy ma este nem érek oda. A hóviharban elakadtam Creaganban. Nem, nincs semmi bajom. Barátoknál alszom. Talán holnapra visszaérek. Tartsák fenn a szobámat. Köszönöm. Viszlát – azzal megszakította a vonalat.
– Ennyi az egész? – kérdezte Carrie.
– Ennyi.
– Nem telefonál többet?
A férfi visszacsúsztatta a zakója zsebébe a telefont, és megrázta a fejét. – Nem.
– Helyes. Nos, akkor megkínálhatom még egyszer egy pohár itallal?
– Nagyon kedves öntől.
– Le kell mennem a konyhába, hogy felhozzak valamit. Idefenn nem tartunk italt, mert nincs zsúrkocsi. Oscar borospincéje a mosogatókonyha palával borított polcán található.
– Engedje meg, hogy segítsek.
– Nem, maradjon csak itt, helyezze magát kényelembe. Mit inna? Van minden.
– Egy whiskyt lehetne?
– Szódával, vízzel vagy jéggel?
– Jégkockával, ha lehet.
– Rendben van. Egy pillanat, és itt vagyok.
Carrie leszaladt, a mosogatókonyhában talált tálcát, amire rátette a whiskysüveget és a teli jegesvödröt. Aztán poharat keresett, végül elővett egy nyitott borosüveget is. A tálcát felvitte, de a látogatót nem a tűz mellett, hanem a szoba másik végében találta, ahol a férfi elmerülten nézte Elfrida kis festményét. Ehhez szarukeretes szemüveget tett fel, amiben tudósformán festett.
Amikor Carrie belépett, a férfi levette a szemüveget. – Milyen tüneményes kép!
– Igen. Elfridáé. Hampshire-ből hozta magával. Évek óta megvan neki. Egy David Wilkie. Elfrida csak a biztosításaként emlegeti: ha egyszer nem lesz már egy fillérje sem, ez óvja meg a kéregetéstől. Láthatja, hogy a szobában ez az egyetlen kép, így kicsit elveszett ott a falon.
– Igazi kincs... várjon, mindjárt segítek. – A férfi elvette Carrie-től a tálcát, és fogta, míg Carrie néhány papírt és aktát félretolva helyet csinált neki Oscar asztalán. – Hagyom, hadd készítse el ízlése szerint az italát.
– És ön?
– Maradok a bornál.
– Tölthetek?
– Hogyne, ha gondolja.
Carrie visszaült a helyére, a tűz mellé, és figyelte a férfit, ahogy whiskyt kever magának. Tetszettek ügyes kézmozdulatai. A férfi objektív módon felkeltette az érdeklődését, hiszen váratlan felbukkanása az Intéző-lakban, az ok, amiért jött és amiért maradt – a hóvihar -, mind valami fondorlatnak tűntek. Mintha egy színdarab bonyodalma lenne, gondolta magában mulatva Carrie. Vagy egy film aggasztó felhangú kezdő képsorai.
A férfi átsétált a szobán, egyik kezében a whiskyt, másikban a bort hozta, átnyújtotta Carrie-nek az italát, aztán visszaült oda, ahol korábban is ült.
– Egészségére – mondta.
– Magának is.
– Azt mondta, hogy most volt influenzás?
– Semmi komoly. Kialudtam magamból a betegséget.
– És nem itt lakik?
– Nem. Mondtam, hogy csak vendég vagyok. Londonban élek. Van egy kis unokahúgom. Őt hoztam le magammal. Karácsonyra és újévre jöttünk.
– Ő is a partira ment?
– Igen, de aztán továbbmegy valami „reel"-mulatságra. Amin a város összes többi gyereke is részt vesz. Isten tudja, mikor lesz itthon. Jól ismeri ezt a környéket?
– Nem. Mi több, egyáltalán nem ismerem. Yorkshire-i vagyok. Aztán egy ideig Londonban éltem, végül hat éven át New Yorkban.
Carrie magában somolyogva állapította meg, hogy helyesen ítélte meg a férfi akcentusát.
– Innen a „jégkockával" kifejezés.
– Úgy van.
– Mivel foglalkozik?
–Eredetileg gyapjúalkusz vagyok... a Sturrock és Swinfieldnél dolgozom.
– Ejha! – Carrie lenyűgözve meredt rá.
– Jó néhány éve megvették apám yorkshire-i gyapjúüzemét, és azóta náluk dolgozom.
– New York meg minden?
– Igen.
– Akkor ez nagy változás, nem? Idefent északon dolgozni.
– Igen – értett egyet a férfi. – Egy kicsit tényleg az lesz.
– Hogy mondta, mi az üzem neve?
– Bucklyi McTaggart.
– Működő cég?
– Nem – mondta szépítés nélkül a férfi, aztán röviden elmagyarázta, hogy áll a helyzet. Végigvette az események láncolatát, amik oda vezettek, hogy csődbe ment a vállalat. A munkások hősies erőfeszítései ellenére is egy árvíz képében jelentkező természeti csapás végzett vele.
– ...mindenük odalett, a nyersanyag, rendelés-nyilvántartás, számítógépek – egyszóval minden.
– És a gépek? Megmaradtak?
– Néhány. Amikor levonult a víz, az egész város összesereglett, hogy megpróbálja a romokból kimenteni, amit lehet, levezetni a vizet, kiszárítani az épületet. A kártológépet szétszedték, megtisztogatták és beolajozták, mielőtt szétmarná a rozsda, és egy-két nagy szövőszék is használható. De mindent összevetve teljes katasztrófa. Le kell írni úgy, ahogy van.
– És magára vár, hogy talpra állítsa?
– Nem teljesen rám.
– Úgy érti, hogy Sturrock és Swinfielddel a háta mögött?
– Igen. Tőke és szakértelem. Neves építészek és tervezők.
– Amikor minden kész, és beindulhat a termelés, mit fognak gyártani?
– Mindenfélét. Széles termékskálát. Hagyományos tweedet és skót kockás szöveteket, de új piacokra is kacsingatunk. A divatvilágra. Luxus gyapjúcikkek.
– Mikorra indíthatják be a termelést?
– Az üzemet belülről teljesen szét kell verni, és újraépíteni. Gondolom, úgy kilenc hónap múlva. Esetleg egy évbe is beletelik.
– Miért nem bontják le, és építenek egy új gyárat?
– Mert kivételesen szép épületről van szó. Kőből rakták, meredek manzárddal, magas, ívelt ablakokkal. Része a kisvárosnak. Vandalizmus lenne a földdel egyenlővé tenni.
– Akkor hát saját magának keres lakást?
– Igen – mosolyodott el a férfi. – De ebben nem dönthetek, míg nem beszéltem a vendéglátójával.
– Ez a Hughie McLellan... akárki is az... említett árat is?
– Igen.
– Megtudhatom, milyet?
– Százötvenezret. Fele-fele arányban a két unokatestvér között. A két tulajdonos között.
– Szóval ha Oscar hetvenötezret adna Hughie-nak, akkor kivásárolhatná, igaz?
– Igaz.
– Ez nem sok pénz, ugye?
– Mai mértékkel nem.
– De megeshet, hogy Oscarnak nincs ennyije. Ami azt illeti, majdnem biztosra veszem, hogy nincs. És annyira nem ebben a világban él, hogy nem is tudná, honnan szerezhet ennyit. Egyébként... – vont vállat – ez nem az én dolgom, és semmi közöm hozzá. Csak arra gondoltam, jó lenne, ha itt maradhatna.
– Megígérem, hogy nem dobom ki.
– Nem is tehetné. Az ő háza.
– Csak a fele.
– De Oscarnak elővásárlási joga van. Benne ül a készben.
Az enyhe feszültséget a férfi nevetéssel oldotta fel: – Ebben messzemenőleg igaza van. Az első tehermentes öröklakásomat akkor vettem, amikor Londonban kezdtem dolgozni. Nagyszerű érzés volt. Megvan egypár éve.
– Hol lakott?
– Eel Park Commonban.
– Milyen kicsi a világ!
– Amennyiben?
– Van egy kis házam a Ranfurly Roadon. Fél mérföldre van csak onnan.
– Ott lakik?
– Csak fogok, februártól, amikor lejár a bérlők szerződése. – Sam értetlenül nézett rá, és Carrie-t hirtelen szánalom fogta el iránta. Eddig nem sokat árult el magáról, gondolta, talán azért, mert nem igazán akart magáról beszélni. – Három évig Ausztriában dolgoztam – mondta végül. – Oberbeurenben, egy „Overseas" nevű utazási irodánál. Ezért adtam ki a házam. De most visszajöttem, és megint Londonban dolgozom majd. A cég alkalmazottja maradtam, de most a Bruton Street-i főirodájukban ajánlottak állást.
– Elfogadja?
– Igen. Miért is ne?
– Hiányozni fog Ausztria és a hegyek.
– Igen. – Carrie kurta válasza után egyikük sem szólt, és a kimondatlan szavaktól nyomasztóvá vált a csend. Aztán Carrie megmoccant a székében, és a férfira nézett. – Majdnem üres a pohara. Kér még egy italt?

ELFRIDA
December 19-e, kedd

Oscar és Elfrida kart karba öltve, apró, óvatos léptekkel sétáltak haza. Már majdnem nyolc óra volt, nagyon sötét, sűrűn hullott a hó, de az utat végig lámpák világították meg, így nem volt szükség Oscar elemlámpájára, amit nagy előrelátással a zsebébe dugott. A dombtetőn végigfutó ösvényen mentek végig, és lábuk előtt terült el a város. Mások kertjének kopasz fái fölött teliholdként úszott a toronyóra világító számlapja. A hóban minden olyan más és varázslatos lett, hogy Elfrida hirtelen megállt, és átadta magát a pillanat varázsának.
– Jaj, Oscar, bárcsak tudnék festeni! – sóhajtott fel.
Mivel erősen kapaszkodott a férfi karjába, Oscar is kénytelen volt megállni, de azért megkérdezte: – Ez lenne a kellő pillanat, hogy a „volná"-kon töprengjünk?
– Miért is ne?
– Hó csurog a nyakamba.
– De nem lenne csodálatos megragadni egy ilyen képet? Megörökíteni, hogy megmaradjon az idők végezetéig? Utcai lámpák és kivilágított ablakok fényében keringő hópelyhek. Az óra, mint egy soha le nem menő hold. Csak az égő tőzeg illatát nem tudnám ráfesteni.
– Örömteli élmény lenne. De most, ha lehet, menjünk haza.
Oscar kertjének fala mentén meredeken ereszkedett alá az ösvény, de itt már korlát is volt, így a korlátba kapaszkodva libasorban, mint repülőgépről leszálló utasok óvakodtak lefelé. Az ösvény aljában, hátsó ajtajuknál erős lámpa világított.
Biztonságban hazaértek.
A mosogatókonyhában – Mrs. Sneadet utánozva – megszabadultak nedves kabátjuktól, havas csizmájuktól és átázott kalapjuktól. Felakasztották mindet száradni. Elfrida szóba hozta a vacsorát, de Oscar még nem volt éhes. Teleette magát füstölt lazacos szendviccsel és pitével. Ezenkívül a hazaútra gondolva illedelmesen tartózkodott az alkoholfogyasztástól, és most az újabb gyomorterhelés előtt meg akart inni egy nagy adag whiskyt.
Elfrida előrement, és a konyhában szerető szavakkal üdvözölte a kutyáját, aztán kinyitotta a sütő ajtaját, hogy megnézze a kellemetes indiai rizst, amikor meghallotta Oscar döbbent megjegyzését: – Eltűnt a whiskym. Nyoma veszett az üveg whiskymnek.
– Biztos?
Elfrida épp becsukta a sütő ajtaját, amikor Oscar kissé felpaprikázódva előkerült, amit Oscar esetében alig lehetett észrevenni. – Lába kelt.
– Carrie-nek talán kedve támadt egy kupicára.
– Azt hittem, hogy még ágyban fekvő lábadozó.
– A lábadozás és a kupica nem zárják ki egymást. Nincs még egy üveggel?
– Hogyne lenne, de az nincs nyitva.
– Járjunk utána.
A konyhából felmentek az emeletre, de a lépcsőfordulóban Elfrida megtorpant. A nappali csukott ajtaja mögül halk beszélgetés moraja szűrődött ki. Oscar is meghallotta. Zavarodottan néztek egymásra. – Most már sejtem, hol az üvegem – jegyezte meg Oscar.
– Pszt! – Elfrida lábujjhegyen Carrie félig nyitott hálószobaajtajához ment és bekukkantott, aztán visszament Oscarhoz.
– Nincs ott – suttogta színpadiasan. – Üres az ágy. Oscar vette a lapot, és ugyanúgy súgta vissza. – Es látogatója van.
– Ki lehet?
– Rejtély. Miért nem derítjük ki? így is tettek.
A nappali ajtaját kinyitva békés, barátságos kép tárult eléjük. A szép szoba, behúzott függönyök, lágy megvilágítás. Lobogó tűz, melléhúzva a két legkényelmesebb ülőalkalmatosság. Bennük Carrie és egy vadidegen férfi, amint úgy beszélgetnek, mint régi jó ismerősök. Elfrida agyán lehetőségek százai villantak át. Carrie régi barátja, aki kinyomozta, hol a lány. Egykori imádója, aki rendületlen megőrizte Carrie emlékét...
Carrie odafordult és meglátta őket, abban a pillanatban talpra ugrott. – Elfrida! Hát visszaértetek! Nem is hallottuk. Jól mulattatok?
– Nagyszerűen. De még nem volt szó felkelésről.
– Unatkoztam.
Közben az ismeretlen férfi is felállt, és a kandalló előtt várta, hogy bemutassák. Elfrida első benyomása az üzletemberi elegancia volt: remekül szabott sötétszürke öltöny, finom nyakkendő és rövidre nyírt haj. Magas, hosszú lábú férfi, akinek világos mogyoróbarna szemét kihangsúlyozta lebarnult bőre. Hatvankét éve ellenére Elfrida a testi vonzás kellemes borzongását érezte, jóllehet ez nem befolyásolta Oscar iránti érzéseit. Inkább ráeszmélés volt, melengető emléke mindannak, amit annak idején a férfiak iránt érzett.
– Elfrida, hadd mutassam be Sam Howardot. Elfrida Phipps. Es vendéglátóm, Oscar Blundell.
– Örvendek. – Sorban kezet fogtak.
– Elnézést a betolakodásért – mentegetőzött Sam.
– Miért tolakodott volna be?
Oscar ebben a pillanatban fedezte fel whiskysüvegét. – Á, itt van! Nem tudtam, hova lett.
Carrie felkacagott. – Szóval azt hitte, titkon felhajtok pár pohárral? Bocsánatot kérek. Azért hoztam fel, hogy Samet megkínáljam. Töltsek egy pohárral?
– De gyorsan. Alkoholmentes estét tartottam, hogy illendő állapotban kísérhessem haza Elfridát ebben a hóesésben.
– Ez esetben máris töltök – jelentette ki Carrie. – De le kell mennem még poharakért. És te, Elfrida? Én egy pohár bort iszom...
– Én is. – Elfrida hirtelen elfáradt. Megkönnyebbülten rogyott le a kanapé közepére, hosszú lábát kinyújtotta maga elé. – Két órája állok, és szendviccsel meg pitével tömöm a fejem.
– Mások is voltak?
– Ó, hogyne, komoly parti volt. Három másik pár, mind nagyon beszédesek és szívélyesek.
– És Lucy?
– Eltűnt egy másik szobában a Kennedy gyerekekkel, és azóta nem láttuk. Mire elindultunk, már elmentek „reel"-ezni. Minden a tervek szerint ment.
–Remek. Hozom a poharakat és még egy üveg bort. Oscarnak szódát...
Kiment, és Elfrida hallotta, ahogy leszalad a lépcsőn. Oscar közben leült kedvenc karosszékébe, és magukra maradtak az idegennel. Elfrida ismerte már annyira Oscart, hogy tudja: fogalma sincs, mivel kezdje a beszélgetést, így megmentésére sietett, és a lehető legbarátságosabb modorában így szólt: – Nos, mesélje el, kihez van szerencsénk, és mit keres itt. Bizonyára Carrie régi barátja.
– Voltaképp nem az vagyok.
Széket húzott oda, és leült Elfrida közelében. Beszéd közben előrehajolt, és térdére támaszkodva összekulcsolta kezeit. – Ma este ismertem csak meg.
– Te jó ég – suttogta Elfrida elhalóan.
Sam magyarázatba kezdett, ők pedig hallgatták. Elmondta, hogy a neve Sam Howard. A Sturrock és Swinfield textilipari konglomerátumnál dolgozik, amely átvette a bucklyi egykori szövőgyárat. A McTaggartot. Ügyvezető igazgatónak jött ide.
Elfrida ettől nem lett sokkal okosabb, de Oscar rögtön tudta, miről van szó.
– Peter Kennedy mesélte, hogy a McTaggartot átvette egy másik cég, de nem tudtam, hogy már beindult a munka.
– Be még nem indult, de a legjobb úton haladunk.
– Ez jó hír.
– Remélem is.
– És mikor kezdenek termelni?
– Előbb át kell az egészet építenünk. Elfrida szólt közbe. – Mi történt?
– Szerencsétlenségek láncolata – magyarázta Oscar. – Amire egy árvíz tette fel a pontot. – Samhez fordult. – Régóta dolgozik ebben az iparágban?
– Valójában egész életemet a gyapjúiparban töltöttem. Apámnak Yorkshire-ben volt egy kis üzeme.
– No nézd csak! Egyébként hol lakik? Londonban?
– Laktam ott is. De az elmúlt hat évet New Yorkban töltöttem. Novemberben hívtak vissza Londonba, hogy átvegyem ezt a beruházást.
– Ez azt jelenti, hogy idefent fog lakni?
Carrie ebben a percben lépett be egy újabb tálcával, amin üvegek és poharak voltak. Sam felugrott, elvette tőle a tálcát, és egy darabig elvacakoltak azzal, hogy helyet csináljanak Oscar asztalán. Arrébb tolták a jegesvödröt, sorba rakták a poharakat. A hűtőből kivett borosüveg párás volt. Sam ügyesen kihúzta a dugót, bort töltött Elfridának, és odavitte neki a poharat.
– És ön, uram?
– Ó... – Oscar hálás volt, hogy valaki más látja el a házigazda teendőit, miközben ő békén ülhet a tűz mellett. – Egy whiskyt szódával, ha lenne kedves. Jég nélkül.
Sam kitöltötte az italt. – így megfelel?
– Tökéletes.
Sam töltött még Carrie poharába. – És maga? – kérdezte Elfrida, de Sam azt mondta, hogy még az elsőt sem fejezte be, azzal elhozta a kandalló melletti kis asztalról, és visszaült Elfrida mellé.
– Meddig jutottak? – érdeklődött Carrie.
– Tessék?
– A magyarázkodásban.
– Mindent tudunk a szövődéről – mesélte Elfrida. – Feltehetően ezzel végére értünk az izgalmaknak.
– Meg leszel lepve, Elfrida. – Carrie visszaült a székébe, és összegömbölyödött, mint egy macska.
Elfrida várt. – Akkor hát lepjen meg.
Sam Howard vette át megint a szót. – Meglehetősen személyes és bonyolult dologról van szó. Lényege, hogy mielőtt ideutaztam, de az után, hogy visszatértem New Yorkból, régi barátaimnál szálltam meg Londonban. Neil és Janey Philipnél. Wandsworthben van egy házuk. Egyik este Janey szüleinek egy régi ismerőse vacsorázott ott. A neve Hughie McLellan volt.
Kis szünetet tartott, talán szándékosan is, hogy a név, amelyről sejtette, hogy bombaként robban majd, megtegye a kellő hatást. Elfrida úgy érezte, hogy végtelenbe nyúlik a csend. Aztán Oscar felkiáltott: – Hughie! Kizárt, hogy Hughie unokatestvéremről beszéljen.
– Pedig minden bizonnyal róla van szó.
– De Hughie Barbadoson van.
– Már nem. Visszajött Londonba. Ha jól tudom, barátokat látogatni, üzleti ügyeket intézni. Aztán már indult is tovább, hogy a karácsonyt és szilvesztert valami Maudie Peabodynál töltse Dél-Franciaországban.
– Micsoda elképesztő véletlen!
– Beszélgettünk pár szót, és megtudta... azt hiszem, Janey árulta el neki, hogy ide utazom, Bucklyba, hogy átvegyem a McTaggartot. Megkérdezte, hol fogok lakni. Mondtam, hogy lakásom még nincs, de majd keresek. Erre előhúzta a zsebéből a kulcsot, ennek a háznak a kulcsát. Azt mondta, övé a fele, az unokatestvéréé a másik. És azt is hozzátette, hogy el akarja a házat adni.
– A szentségit! – szakadt ki Oscarból, és Elfrida úgy vélte, hogy adott körülmények között még nem is mondott olyan csúnyát. – Micsoda gazember! Mindig is az volt. Mi az ördögért nem keresett meg?
– Mentségére legyen mondva, azt hiszem, próbálta hívni.
Ha jól tudom, ön Hampshire-ben élt. Ott hívta, de senki sem vette fel a kagylót.
– Az apja... Hector. Hector tudja, hol vagyok. Tudja, hogy feljöttem ide, visszatértem Creaganba. Hector miért nem szólt neki?
– Szerintem nem kereste fel az apját. És akkor akarta csak hívni, amikor Franciaországból visszajövet megint megáll Londonban, mielőtt hazamenne Barbadosra.
– Hát ez regénybe illő fordulat. – Oscar nagyot kortyolt a whiskyjéből. Unokatestvére galádsága megrázta, és komoran elmerengett a helyzet szörnyűségén. – Miért döntött hirtelen úgy, hogy eladja a házat? Annyi éven át sodródtunk az árral, megosztoztunk a kevéske béren. Sosem hittem volna, hogy meg akar tőle szabadulni. Azt meg végképp nem, hogy a megkérdezésem nélkül.
– Ha jól sejtem, készpénzre van szüksége.
– Hát ez nem lep meg. Három feleségnek asszonytartást fizetni teljes leégés. De Hughie kezében sosem állt meg a pénz. – Hirtelen eszébe jutott valami. – Ügynökön keresztül jutottak erre a megállapodásra?
– Nem. Hughie aznap készült a Hurst és Fieldmore céghez, amikor Neiléknél összefutottunk. De úgy vélekedett, hogy az összes érdekelt számára üdvösebb lenne, ha magánúton egyeznénk meg.
– Tudta, hogy enyém a ház fele?
– Igen, Hughie elmondta.
– És maga erre mit felelt?
– Azt, hogy addig nincs megállapodás, amíg nem beszéltük meg önnel, az unokatestvérével.
– Akkor hát minek köszönhetjük most a szerencsét?
– Hughie-nál volt a kulcs. Azt mondta, hogyha már úgyis északra jövök, akár meg is nézhetném a házat. Állítása szerint a ház üresen áll. Egy idős házaspár bérelte, de a férj meghalt, az asszony máshova költözött. Azzal Hughie elővette zsebéből a kulcsot, és a kezembe nyomta.
– Nem érezte ezt a túlzott bizalom jelének?
– Dehogynem. De feltehetően engem tartott a legjobb dobásnak az adott körülmények között.
– Az eladók és vevő közti megegyezéssel meg lehetne takarítani az ügynöki jutalékot, igaz?
– Pontosan.
– Összeget említett?
Sam a beszélgetés alatt mindvégig mozdulatlanul ült kényelmetlen, fatámlás székén. Bámulatos volt a nyugalma, és a kettejüket elválasztó távolságon át tekintetét le nem vette Oscarról, figyelme változatlanul élénk maradt. A részletkérdések tárgyalásánál szeme sem rebbent, nem látszott rajta zavar. – Százötvenezret.
– Hajlandó lenne ennyit adni érte?
– Még nem láttam a házat.
– De ha a vétel mellett döntene?...
– Természetesen.
– Fele-fele arányban elosztva?
– Igen.
– És ha, mondjuk, én többet kérnék érte?
– Alku tárgya. Én csak az unokatestvérét idézem.
– Értem. – Oscar megitta a whiskyjét, Sam pedig anélkül, hogy bármit is kérdezett volna, felállt, elvette tőle az üres poharat, újratöltötte, aztán visszavitte Oscarnak. – Most, hogy tisztába jött az előzményekkel, mindkettejük bocsánatát kell kérnem. Átadom önnek Hughie kulcsát, és elfelejtjük az egész ügyet. Csak éppen el kellett mondanom, mi hozott ide. Hogy megértse.
– Persze. – Oscar a kezében tartott italba bámult. – Köszönöm – tette még hozzá, aztán a mellette levő asztalra tette a poharat.
Elfrida, aki eddig nagy erőfeszítéssel türtőztette csak magát, hogy ne szóljon közbe, úgy érezte, eljött az ideje, hogy véleményt nyilvánítson.
– Mindent érthetően elmondott, Mr. Howard...
– Sam.
– Rendben. Most már minden teljesen világos, Sam, csak az nem, hogy jutott ide?
– Pár napja jöttem fel kocsival.
– Most látogatott el először az üzembe? – kérdezte Oscar.
– Igen.
– Azt mondta, hogy novemberben hívták vissza New Yorkból. És most napokon belül karácsony van. Úgy fest, mintha Sturrock és Swinfield szándékosan hátráltatnák az üzem beindítását.
Sam elismerően elvigyorodott. – Tényleg úgy fest. De az elnökkel Svájcba mentünk, hogy elkészítsük az árkalkulációt az új gépekhez, amelyeket venni akarunk. Több mint egy hetet töltöttünk ott.
– Bucklyban szállt meg? – kérdezte Elfrida.
– Nem. Egy invernessi szállodában. Ma délután volt az első megbeszélésem a munkásokkal. Számos kérdést alaposan meg kellett rágnunk. A megbeszélést követően ittam egy sört Fergus Skinnerrel, a helyi képviselővel, aki az egészet megszervezte, majd visszaindultam Invernessbe, amikor hirtelen eszembe ötlött, hogy Creagan felé kerülök, és terepszemlét tartok. Egy járókelőtől tudtam meg, hogy ez az Intéző-lak, amiben a jelek szerint laknak, így felébredt a kíváncsiságom. Kiszálltam hát a kocsiból, és becsöngettem. Sosem szerettem a megoldatlan rejtélyeket.
– Értem. – Elfrida rettentő izgalmasnak találta az egészet. Elképzelte a jelenetet: a jóképű idegen, csengetés, és... Carrie. Lemegy a földszintre, és ajtót nyit neki.
A karosszékben összegömbölyödő Carrie-re pillantott. Carrie egész idő alatt egyetlen szót sem szólt. Néha lehetetlen kitalálni, mi jár Carrie fejében, gondolta Elfrida, és ez egyike volt azon pillanatoknak.
– Carrie, remélem, meghívtad Samet vacsorára.
Carrie nevetni kezdett. Félrefordította a fejét, és Elfrida meglátása szerint szinte összeesküvő pillantást váltott Sam-mel. Mintha valami mulatságos, közös titkuk lenne. A férfi is elmosolyodott, s ettől sokkal fiatalabbnak, kevésbé érettnek, komolynak és felelősségteljesnek látszott.
– Újabb gyónás.
Miben sántikálnak? – tűnődött el Elfrida. – Újabb kavarodás – igazította ki Elfrida Samet, és Carrie-nek megesett rajta a szíve. – Elfrida, Sam itt alszik. Én kértem rá, és igazán nincs más választása. Inverness felé minden utat elzárt a hó. Felhívtuk az Autóklubot, és ott mondták. Mint tudjátok, a városban nincs nyitva egyetlen szálloda vagy panzió sem, így éjszakára van még egy vendégünk. Nem baj? Elnézést. Ugye, nem haragusztok?
– Semminek sem örültem volna jobban – mondta Elfrida, és alig bírta leplezni a hangjából kicsendülő örömöt.
***
Éjfélre járt. Elfrida az ágyban feküdt, és mellette Oscar könyvet olvasott. A Szerelem kolera idejént. A szobát csak Oscar lámpája világította meg, így a sarkok sötétben maradtak. A vastag függönyöket résnyire széthúzták, az utcáról keskeny fénysáv hullott be, és a kissé nyitott ablak felől jeges légvonat érződött. Szerencsére Oscar és Elfrida egyformán gondolkodtak ilyen részletkérdésekben, és egyikük sem tudott levegőtlen sötétségben aludni.
A fénysáv az ágy lábának rézkorlátjára esett, ami úgy ragyogott, mint az arany. A fal mellett álló hatalmas mahagóni ruhásszekrény, amit Mrs. Snead hetente fényesített, a régimódi toalettasztal, rajta Elfrida ezüstkeretes fényképei, elefántcsont nyeles kézitükre, kölnije. A szobája. Kettejük szobája. Oscar háza.
Visszagondolt az est többnyire váratlan eseményeire. Végül kilenckor ültek négyesben vacsorához a konyhában; a rizs addigra kicsit kiszáradt, de ezt láthatóan senki sem bánta, és senki sem tette szóvá. A rizshez zöldborsót ettek, amit a régi hűtő felső részében fagyasztottak le, a desszert tejszínes őszibarackbefőtt volt, és a vacsorához Oscar kinyitott egy üveg fehérbort, azután még egyet, amikor az elsővel végeztek. Már a kávénál tartottak, amikor Lucy és Rory Kennedy visszatértek a táncból. Mindketten kipirultak az ugrabugrálástól vagy talán a hidegben tett sétától.
Lucy meglepetten fedezte fel az asztalnál ülő idegent, így először bemutatták Samet, aztán röviden ecsetelték ottléte körülményeit. Lucyra mély benyomást tett a történet.
– Úgy érti, hogy elzárta a hó a külvilágtól? – kérdezte elhűlve.
– Úgy tűnik – felelte Sam.
– Milyen izgalmas! Mint egy könyvben. Egy Agatha Christie-ben. Lehet, hogy holnapra egyikünket meggyilkolják.
– De nem én.
– Akkor hát Oscar. Oscar, te játszod a bűnözőt. Éjjel késsel settenkedsz végig a házon, vagy kötéllel fojtod meg az áldozatot. Reggel aztán senki se tudja, hogy te követted el, és ki kell hívni a rendőrséget meg az iszonyúan okos detektívet.
– Miért kell, hogy én játsszam a gonosztevőt? – tiltakozott Oscar.
– Mert te vagy közülünk a legaranyosabb, és a gyilkos mindig a legkevésbé gyanús személy. Szóval te kell hogy játszd.
Oscar az iskolában tartott „reel"-partiról kérdezte, és Lucy szavaiból kitűnt, hogy nagyszerűen mulattak, és Lucy mindegyik táncot végigtáncolta egy szörnyen nehéz tánc kivételével, amit Edinburghi herceg és hercegnőnek hívnak, amit előbb meg kell tanulni. A mulatsághoz rendes zenekart szerződtettek, és ha az ember kimelegedett és megszomjazott, limonádét lehetett inni.
Carrie derűs arccal kérdezte: – Ki szervezte ezt az egészet, Rory?
– Az iskolaigazgató meg egy-két végzős fiú. Nagyon jól sikerült. Mindenki eljött. Még a kicsik is.
Oscar sörrel kínálta Roryt, de a fiú inkább forró csokoládét kért, mire Lucynak is rögtön kedve támadt rá, és nekilátott, hogy mindkettőjüknek elkészítse. Az asztalnál helyet szorítottak a gyerekeknek, akik széket húztak oda, és csatlakoztak a felnőttekhez. Forró csokoládét ittak, és Elfrida dobozából teasüteményt majszoltak hozzá.
Rory végül kijelentette, hogy ideje hazaindulnia. Amikor felállt, Sam megkérdezte: – Milyen kint az idő?
– Elállt a havazás, de más változás nem történt. Elmesélem apámnak, hogy megismerkedtem önnel. Meg amit a McTaggartról meg az újraindulásról mondott. Boldog lesz.
– Azért csak ne ébressz benne hiú reményeket. Időbe telik, míg beindulhatunk.
– Hát valahol csak el kell indulni – jelentette ki Rory filozofikusan. – Holnap délután megpróbálom lehozni azt a tévét, Lucy, persze attól függően, hogy mennek a dolgok a golfpályán. Sok munkám biztos nem lesz. Lehet egy kis szánkózás is, és ha igen, akkor szólok. Idecsörgök.
A hátsó ajtón át távozott, mert onnan jobban elérte a hazafelé vezető utat, és Lucy kikísérte. A kislány mosolyogva jött vissza a konyhába, de mosolya hatalmas ásításba váltott.
Carrie odahúzta magához. – Elfáradtál. Menj aludni.
– Előbb megfürödhetek?
– Persze. Jól mulattál?
Lucy megcsókolta a nagynénjét. – Mesésen.
Míg Oscar és Sam kávéztak és a kávéhoz konyakot ittak, amit Oscar a palával borított polcos borpincéjéből varázsolt elő, Carrie és Elfrida elmosogattak, aztán felmentek, hogy körülnézzenek Mrs. Snead fehérneműs szekrényében, és megágyazzanak Samnek. Találtak lepedőket és párnahuzatokat, egy fürdőlepedőt, sőt még egy külön takarót is, arra az esetre, ha a férfi éjszaka fázna. Carrie benézett a ruhásszekrénybe, ami üres volt, és csak két vállfa lógott benne, viszont erős molyirtószag áradt belőle. Elfrida kiment, és porronggyal és egy csipkével szegett asztali futóval tért vissza. Miután gyorsan port törölt, a futót a komódra tette. Carrie beállította és felhúzta az ébresztőórát.
– Mire lehet még egy férfinak szüksége? – kérdezte Elfrida.
– Friss virágok? Arctisztító? Minibár?
– Mire Oscarral végeznek, legkevésbé minibárra lesz szüksége. Viszont nincs egyetlen bontatlan fogkefe sem a házban.
– Van nála fogkefe. Mondta nekem. És borotvája is van. Másra nem is lesz szüksége.
– Pizsama?
– Biztos anyaszült meztelen alszik.
– Ezt meg honnan tudod?
– Ösztön, Elfrida. Női megérzés.
Nevetésben törtek ki. – Angyal vagy, Elfrida – mondta Carrie. – Kénytelen voltam felajánlani, hogy maradjon, de nagyon örülök, hogy nincs kifogásod ellene.
– Szerintem nagyszerű. Mindig is szerettem, ha teli a ház. És ebben a házban sokan elférnek, partikat lehetne rendezni. Oscarral túl sokáig lézengtünk benne kettesben. Most végre tele van. – Mélységes elégedettséggel tette hozzá: – Csurig van emberrel. Családi ház. Ahogy lennie kell.
Családi ház. Elfrida az ágyban feküdt, és érezte maga körül a házat, ami olyan volt, mint egy pajzs, egy páncél, ami menedéket ad. Egy ház, amit kezdettől fogva kedvelt, és azóta meg is szeretett. Barátokkal a fedele alatt végre otthonná vált. Oscar otthonává. De Hughie el akarja adni, és a puszta gondolat, hogy Oscarnak alkalmazkodnia kell Hughie terveihez, és el kell hagynia az egyetlen helyet, amit valaha is a sajátjának mondhatott, szinte elviselhetetlen fájdalmat okozott Elfridának.
Oscar elolvasta a fejezet végét, betette a könyvjelzőt, és becsukta a könyvet, aztán letette az éjjeliszekrényre.
– Még ébren vagy? – kérdezte.
– Igen.
– Sajnálom.
– Nem jön álom a szememre.
Oscar lekapcsolta a lámpát, de a szoba nem merült teljes sötétségbe a függönyrésen beáradó fény miatt.
– Oscar – szólalt meg Elfrida.
– Igen?
– Ha Hughie el akarja adni a ház felét, nem vásárolhatnád meg tőle, hogy az egész a tied legyen? Örökre.
– Hetvenötezret kellene fizetnem.
– És... nincs ennyid?
– Ha mindenemet pénzzé tenném, amim csak van, talán húszezret tudnék összekaparni.
– Felvehetnél jelzálogkölcsönt.
– Ennyit lehetetlen felvenni. Legalábbis az én koromban. És mindig is rettegtem a jelzálogkölcsöntől. Azt sulykolják az emberbe, hogy „Kérj jelzálogkölcsönt", de igazából azt értik alatta, hogy „Kérj kölcsön". Engem ez megrémít. Soha nem voltam jómódú, de adósságba se keveredtem. És most sem fogok.
– Ha volna hetvenötezrem, az segítene?
– Ha volna hetvenötezred, az a tiéd lenne. Nem arra szolgálna, hogy helyettem fizess.
– Annyira szeretem ezt a házat.
– Valóban, kedvesem?
– Olyan erős, szerény, olyan... a célnak megfelelő. Hát nem érzed? Olyan, mint egy szív: valamennyiünket életben tart, megvéd, gondoskodik rólunk.
– Attól tartok, én nem vagyok ilyen képzeletgazdag.
– Nem veszítheted el, Oscar.
– Hughie nem adhatja el a beleegyezésem nélkül.
– De szüksége van a pénzre. – Elfrida szótlanul feküdt, miközben gondosan eltervezte, mivel áll elő. – Oscar. Figyelj rám. Ha eladnám a kis képemet, a David Wilkie-t, mit gondolsz, mennyit kaphatnék érte?
– Az a te kincsed.
– Nem, az a biztosításom. És talán most jött el az ideje, hogy megszabaduljak tőle.
– Ez a kép a te biztosításod, nem az enyém.
– Hiszen együtt vagyunk, Oscar. Öregek vagyunk már ahhoz, hogy ilyen apróságokon lovagoljunk.
– Hetvenötezer font nem apróság, hanem rengeteg pénz.
– Ha annyit ér, amennyit szerintem ér, akkor el kellene adnunk. Ha nem kapunk érte hetvenötezret, a különbséget jelzálogkölcsönnel pótolhatjuk. így ésszerű. Minek őriznénk meg egy kis festményt, ha az árán biztonságot vásárolhatunk? Ha abból a pénzből megvehetnénk ezt a házat? Ha életünk végéig itt lakhatnánk? Te is ezt szeretnéd, nem? Te is itt akarsz élni, állandóan, ugye? Nem bírom elviselni a gondolatát, hogy ez a tüneményes hely másé legyen. Azt akarom, hogy a tiéd legyen. Azt akarom, hogy itt élj.
Oscar sokáig nem szólalt meg. Aztán Elfrida kezéért nyúlt, és gyöngéden megfogta. Kezének szorítása meleg volt, és Elfrida nagyon közel érezte magát hozzá.
– Nincs nálad drágább – mondta végül Oscar. – Aludj.
– Végtelenül nagylelkű vagy.
– Reggel majd beszélünk róla – mondta Elfrida.

LUCY
December 20-a, szerda

December 20-a
Reggel fél kilenc van, és a naplómba írok. Tegnap este kellett volna elővennem, de olyan fáradt voltam, hogy csak megfürödtem és lefeküdtem, és ma reggel korán keltem, hogy mindent leírjak, mielőtt elfelejtem. Mesés volt.
Átsétáltunk Kennedy ékhez, mert Oscar a nagy hóban nem akart vezetni. Ekkora havat eddig csak fényképeken láttam. Hamar odaértünk, mert a rövidebb úton mentünk. Kennedyék házát paplaknak hívják, mert Peter Kennedy a lelkész. Régi, nagy ház, kicsit olyan, mint ez is, de sok benne a bútor, és mindenfelé egy csomó holmi van.
Carrie a megfázása miatt nem jött velünk.
Amikor ideértünk, már egy csomó vendég volt. Mindenkit bemutattak. Mrs. Kennedy keresztneve Tabitha, nagyon csinos és fiatalos és különös teremtés. Rory mesélte, hogy rajzot tanít az iskolában. Aztán a nappaliban hagytuk a felnőtteket, kimentünk a konyhába, ahol már több hasonló korú fiatal volt: Rory három volt iskolai barátja és Clodagh nevű húga, aki tizenkét éves, iszonyú sovány, éles eszű, a szeme csillogó kék, és szőke haját lófarokban hordja. Körbeültük az asztalt, kólát ittunk, és Clodagh a fiúkkal flörtölt. Az asztalt már megterítették, és uzsonnát kaptunk: volt egy hatalmas tál sajtos makaróni, saláta, aztán vastag csokoládétorta és fagylalt. Amikor befejeztük az evést, kabátba bújtunk, és lesétáltunk a hegyről az iskolába. Fél mérföldet gyalogoltunk. Az iskola régi, de sok új épület is van körülötte, az egyikben van a tornaterem, amit nagyteremnek is hívnak, de amit tornateremként is használnak.
Hihetetlenül sok gyerek gyűlt össze, hétévestől a felnőttig. Az igazgatót Mr. Mackintoshnak hívják, de a háta mögött a mackintosh kabátok miatt csak Esőkabátnak, bár szerintem tud róla. Fiatal és nagyon kedves ember. A terem egyik végében dobogó volt, és azon igazi zenekar. Egy harmonikás, egy dobos és egy hegedűs. Pokoli zaj volt, mindenki bolondozott, aztán Mr. Mackintosh egész halkan azt mondta, hogy maradjanak csendben, és erre tényleg el is hallgatott mindenki. Azt mondta, hogy ideje elkezdeni, és először a Fűzfa kopasztását járjuk el, mert az könnyű a kicsiknek és a kezdőknek, azaz nekem.
Rory és a többiek, akikkel együtt voltunk, segítettek mindenkinek sorba állni, elrendezték a partnereket meg ilyesmi. Nem számított, ki kivel táncol. Fiúk fiúkkal, lányok lányokkal, ha épp úgy tartotta kedvük, amit én nagyon okos ötletnek tartottam. Clodaghgal két fiú is akart táncolni, de Rory engem választott.
A sor közepére álltunk, hogy többé-kevésbé lássam, mit kell csinálnom. Nagyon élénk ritmusú, ugrálós tánczene volt, amitől az ember úgy érezte, képtelen nyugton maradni. Különösen a dobos verte erősen. Nem volt nehéz, tánc, csak körbekörbe kellett forogni a partnerrel vagy valakivel a sorban, aztán vissza kellett térni a helyünkre. Néha egy magas fiú mellé kerültem, aki majdnem felkapott a földről, aztán egy kicsi mellé, akinél arra kellett vigyázni, nehogy én kapjam fel őt a földről.
A végére mind kimelegedtünk és lihegtünk, de lehetett limonádét inni, és aztán folytattuk tovább.
Nyolcas „reel"-t csináltunk, ami tizenhat táncost jelent, és ettől sokkal bonyolultabb. Aztán következett egy Hamilton Ház nevű tánc, ami jó mulatság volt, mert az ember az egyik fiúval kezdte, aztán a másikkal forgott. A következő a Fess fehér őrmester volt; ennél hármasával megyünk körbe
a teremben, a sorok ellenkező irányban haladnak, így a végére az ember valaki egészen mással találja szemközt magát. Aztán jött a Vidám Gordonok, de Rory azt mondta, hogy ez egy buta tánc, ezért kiálltunk, és inkább limonádét ittunk. Nemcsak vele táncoltam, hanem sok más, barátságos idegennel is, akiknek nem is tudtam a nevét, de azért felkértek. A legtöbben farmerban voltak, és valami pulóverben, de néhány fiú skót szoknyát vett fel rögbipólóval vagy tweedmellénnyel.
Észre sem vettem, úgy repült az idő, és furcsa, de bármennyire ki is kifulladtam és melegem volt, amint megszólalt a zene, mindenképp táncolnom kellett.
Tízkor lett vége, de senki nem akart hazamenni. Amikor azonban a zenekar elment, nem volt értelme tovább maradni, így mind kimentünk a ruhatárba a kabátunkért. Clodagh és a többiek visszamentek a paplakba. Az egyik fiúnak szánkója volt, és felváltva húzták egymást az úton, aztán fel a dombra. Engem Rory hazakísért Oscar házához. Gyönyörű éjszaka volt, halkan hullott a hó, és mindent beborított.
Carrie azt mondta, hogy hívjam be Roryt egy sörre, és így is tettem, ő pedig bejött. És aztán újabb meglepetések vártak. A többiek mind a konyhában voltak, és épp a vacsora végénél tartottak. Carrie fent volt, és egy idegen is ült az asztalnál. Sam Howardnak hívják, és itt fog lakni a közelben, és valami régi gyapjúüzemet fog vezetni Bucklyban. Nagyon jóképű, és szerintem korban épp illik Carrie-hez. Először Carrie régi barátjának hittem, de aztán kiderült, hogy a hó miatt nem tud visszamenni Invernessbe, és éjszakára itt maradt nálunk. Az utcán, a ház előtt láttunk is egy klassz Range Rovert, de ebből nem vontuk le a kézenfekvő következtetést.
Egyébként odaültünk a többiekhez, és forró csokoládét ittunk, és hozzá teasüteményt ettünk, aztán Rory hazament. Mielőtt elment, megígérte, hogy ma áthozza a tévét. Nem mintha szükségem lenne rá, mert folyton zajlik az élet, ezért nem valószínű, hogy lesz időm nézni.
Leginkább annak örülök, hogy tudom, ilyen izgalmas lesz itt továbbra is. Még soha nem éreztem ilyet. Londonban, ha történik valami jó, annak nincs folytatása, de itt minden napra esik valami váratlan, örömteli esemény.
Ideje már felöltöznöm és lemennem reggelizni. Étvágygerjesztően szivárog fel a sülő szalonna illata.

ELFRIDA
December 20-a, szerda

Elfrida szokás szerint elsőnek ment le reggel. A lépcsőfordulóban széthúzta a fantasztikusan előkelő és kopott kétszárnyú függönyt, amit Bucklyban, a piacon vett, és kinézett a világba vagy inkább a sötétbe, mivel még nem világosodott. Elállt a havazás, és az utcai lámpa fénye megvilágította a hótakaró alatt formátlanná és felismerhetetlenné vált kertet. A hó lehúzta a bokrok és fák ágait, a cserjék helyét kupacok jelezték. Puha csend és mozdulatlanság, gondolta.
Lement a földszintre, a konyhába. Horace kezdett magához térni. Amikor Elfrida benyitott, Horace előmászott a kosárból, és bozontos farkát csóválva jött elé. Elfrida megsimogatta, megveregette, kicsit eltársalogtak, aztán kinyitotta a kutya előtt a hátsó ajtót, és Horace kislattyogott. Majd eltűnt egy hóbuckában, és kis tisztást kellett csinálnia, hogy dolgát végezhesse. A helyhiány miatt ez csak némi nehézséggel ment, és amikor elkészült, azonnal bekéredzkedett. Képén sértődött kifejezés honolt. Nem számított ilyen kényelmetlenségre, kivált megrendült egészségi állapotában.
Visszamászott a kosarába, és duzzogott.
Elfrida nekifogott a reggelikészítésnek. Megterített, kávét főzött, előkereste a szalonnát. Látta, hogy a végére járnak, és frisset kell vennie. Lassanként már a karácsonyi menüt is illene megterveznie; eddig egyre csak halogatta, de most már csak napok vannak hátra, valószínűleg az üzleteket is kifosztják, és pitén kívül a végén mást nem kap. Talált egy használt borítékot meg egy ceruzát, és a tűzhely mellett álldogálva és szalonnát sütve kedvetlenül listát kezdett írni.
Szalonna, írta. Mandarin. A többit az első csésze kávé utánra halasztotta.
Éppen kávézott, amikor nyílt a konyhaajtó, és Sam Howard jelent meg a küszöbön. Elfrida skót kockás nadrágjában és sötétkék szvetterében volt, amin kötött birkák legelésztek, míg Sam előző napi elegáns öltönyét viselte, nem lévén más ruhája. Látszott, hogy feszeng, és Elfrida első gondolata az volt, hogy a kényelméről gondoskodjék.
– Kölcsönadok egy pulóvert – jelentette ki.
– Vélhetően olyan furán festek, ahogy érzem magam. Túl-öltözöttnek.
– Szó sincs róla. Nagyon előkelő a megjelenése. Mint egy beszédre készülő elnök. Hogy aludt?
– Kényelmesen. Anyám házában voltak ilyen ágyak.
– Szalonnát sütöttem reggelire.
– Éreztem. Illata beszivárgott hozzám is.
– Sütök hozzá tojást is.
– Majd én megcsinálom. Értek hozzá.
– De nem a legszebb zakójában. Ételszagú lesz. Várjon, mindjárt hozok valami otthonosabbat.
Elfrida felment az emeletre. Oscar a fürdőszobában borotválkozott, így Elfrida zavartalanul feltúrhatta a fiókjait, és elő is halászott egy kék shetlandgyapjúból kötött magas nyakú pulóvert. A konyhában Sam már ingujjra vetkőzött, és ügyesen tojást sütött. Elfrida odadobta a pulóvert. – Hideg van ahhoz, hogy ingujjban legyen – jegyezte meg, Sam pedig elkapta a pulóvert és belebújt. Feje úgy bukkant elő a bordázott kötésű nyakból, mint a víz mélyéről felbukó úszóé.
– így már sokkal jobb – jelentette ki Elfrida. – Most már itthon érezheti magát.
Sam megsütötte a tojást, tányérra csúsztatta, és hozzátett pár szelet szalonnát. Elfrida kenyérszeleteket tett az új kenyérpirítóba, és kávét töltött a férfinak. Asztalhoz ültek, és barátságos csendben reggeliztek.
– Elállt a hó...
– Olyan kínos érzésem van a tegnap estével kapcsolatban...
Mindketten egyszerre szólaltak meg, és azonnal el is hallgattak, hogy a másik folytathassa.
– Miért érzi kínosan magát? – kérdezte Elfrida. – Hiszen mibe sem került: kiszáradt indiai rizzsel megetettük, és két lepedőt tettünk az ágyára.
– Nem is erre gondoltam. Bár kimondhatatlanul hálás vagyok érte. Nem, én arra céloztam, hogy a házuk kulcsával berontottam ide, és kijelentettem, hogy meg akarom venni. Éjjel sokáig nem jött álom a szememre, és a szégyentől kivert a víz. Remélem, nem sértettem meg vagy nem izgattam fel Oscart.
– Oscar nem az a fajta. Pár pillanatig mérges volt, de nem magára, hanem Hughie-ra. És megvallom, nem csodálom: Hughie alávaló módon viselkedett. Bár Oscar szerint mindig is ilyen volt. Én nem nyilatkozhatom, hiszen sosem találkoztam vele. Mondja, magának hogy tetszett? Mármint Hughie.
– Nem különösebben. Nagyon sima beszédű. Kissé ódivatú. Állandóan a nyakkendőjét morzsolgatta.
Elfrida azonnal ráismert az idegesítő szokásra. – Jaj, de gyűlölöm az ilyen férfiakat! Látom magam előtt!
– A kulcs még a kabátzsebemben van. Mindjárt odaadom Oscarnak.
– Annyira nem sürgős.
–Én... – Sam letette kését, villáját, és kávéscsészéjéért nyúlt. – Én... arra gondoltam, hogy Oscar talán nem akarja megvenni Hughie részét?
– Tegnap éjjel beszélgettünk erről az ágyban. Szeretném, ha tisztán látna. Oscarral rövid ideje ismerjük csak egymást. November elején a felesége és a kislánya szörnyű közúti balesetben haltak meg, és Oscarnak el kellett jönnie Hampshire-ből, én pedig vele tartottam. Közös ágy és asztal, ahogy mondani szokták, de előre látható közös jövőről még nem beszélhetünk. Nem vagyok még állandó tényező az életében, csak valamiféle pótkerék, hogy menjen a verkli, amíg Oscar
összeszedi magát. így aztán nehéz bármilyen cselekvésre rábeszélnem, vagy akár ötletekkel is előállnom.
– Oscar visszatér majd Hampshire-be?
– Nem. Már eladásra kínálták a házat, amiben Glóriával éltek.
– Akkor ez az egyetlen ingatlanja?
– Igen. És ez is csak fél ingatlan.
– De nem lenne ésszerű megvenni Hughie részét?
– Dehogynem. Ésszerű lenne, de anyagilag kivihetetlen. Épp most derült rá fény.
– Úgy érti, nincs meg a rávalója?
– Pontosan úgy.
– Jelzálog?
– Hallani sem akar róla.
– Értem. – Sam folytatta az evést, de jelenléte annyi erőt és együttérzést sugárzott, hogy Elfridának jólesett kiöntenie a szívét. Olyasmit vallott meg neki, amit másnak nem.
–Mondom, tegnap éjjel beszélgettünk. Elárulta, hogyha mindenét pénzzé is tenné, akkor sem tudna húszezernél többet összeszedni. Erre én azt mondtam: „Oscar, itt a kis képem."
Sam felkapta a fejét. Pillantásuk találkozott, és sokáig néztek egymásra. Elfrida azt olvasta ki Sam tekintetéből, hogy ez az eshetőség már Sam fejében is megfordult.
– A David Wilkie-ről beszél?
– Igen. Évekkel ezelőtt hiteles eredetiként kaptam. Soha nem becsültettem fel, mert nem kötöttem rá biztosítást. De mint magányos öregasszonyok szokták, abban a hitben ringattam magam, hogy sok pénzt ér. ínséges, nehéz időkre ez lehetne a titkos tartalékom.
– És eladná?
– Oscarért bármit megtennék. Talán csak nem ugranék ki az ablakon, és nem lőném agyon magam. De végtére is mi egy kis kép? Éveken át nagy örömet adott, de tudnunk kell, hol a határ. Sokkal fontosabb, ha az ember egy ilyen bűbájos ház tulajdonosa lehet.
– Személy szerint egyetértek önnel – mondta Sam. – Sejtelme sincs, mit érhet?
– Nincs. És aligha itt és most jött el a pillanat, hogy felbecsültessem. Ezen a vidéken idegen vagyok. Nincs semmiféle ismeretségem, azt sem tudnám, hol fogjak neki. Az út túloldalán van egy régiségbolt, de ez minden.
Sam gondolataiba merült, aztán így szólt: – Janey Philip... legrégibb barátom felesége. Náluk laktam, amikor Londonban Hughie-val megismerkedtem. Janey a Boothby's-nál, a régiségkereskedő cégnél dolgozott. Őt felhívhatnám. Biztosra veszem, hogy lenne pár ragyogó ötlete.
– Közel a karácsony, hogy képet próbáljunk eladni.
– Nem kell azonnal túladnia rajta.
– És itt ez a havazás is. Eleve gátat szab mindennek. Remélem, még mindig képtelen a hó miatt elhagyni minket, Sam. – Sam letette a kávéscsészéjét, és nagyot nevetett. – Mi olyan mulatságos? – kérdezte értetlenül Elfrida.
– Maga. Az emberek többsége alig várná, hogy megszabadulhasson egy idegentől.
– Egyáltalán nem tartom idegennek, de feltehetően butaság volt ilyesmit mondanom. Biztos alig várja, hogy továbbmehessen. Visszajuthasson Invernessbe. – Majd befejezte: -Haza.
– Nem készülök Invernessnél messzebbre, Elfrida.
– De... otthon?...
– Ebben a pillanatban nincs otthonom. Egy New York-i lakást leszámítva. Ott éltem hat évig, de egy ideje külön élek a feleségemtől, és aztán visszahívtak Angliába, hogy elvállaljam ezt az állást Bucklyban.
– Jaj, Sam, ne haragudjon.
– Miért haragudnék?
– A felesége... igazán nem sejtettem.
– Előfordul az ilyesmi.
Külön élnek. – Akkor hát még nős?
– Igen.
– Gyerekei vannak?
– Nincsenek.
– Szülei? – ütötte a vasat Elfrida, és hangja még saját fülének is egyre kétségbeesettebbnek tűnt.
– Nem élnek már. Régi yorkshire-i otthonomat eladtam.
– Akkor mihez kezd karácsonykor?
– Még nem foglalkoztam a kérdéssel. A karácsony most nem tűnik kecsegtető kilátásnak. Valószínűleg Invernessben várom ki, míg a szilveszteri orgiák le nem zajlanak, aztán indulok vissza Bucklyba, és beindítom a verklit. Hogy őszinte legyek, nekem most csak ez számít. Idén a család és az ünneplés kihagyva.
– Velünk kell hogy töltse a karácsonyt. -Elfrida...
– Nem. Komolyan mondom. Nem élném túl a gondolatát, hogy ott ül papírcsákóban Invernessben, egy szállodai társalgóban, egy szál egymaga. Nevetséges! Oscarral mi sem akartunk karácsonyozni. Pogányra akartuk venni a figurát, s gondoltuk, báránysülttel ünnepeljük a téli napfordulót. Aztán Carrie és Lucy meghívatták magukat, és Oscar megrendelte a fát, Lucyval meg elmentek díszeket venni. Én most épp a karácsonyi menün töröm a fejem. Abszolút alkalmatlan vagyok az ilyesmire, és eddig csak két dolgot írtam fel: a szalonnát meg a mandarint. De szedhetünk magyalt, lőhetünk egy pulykát vagy csinálhatunk bármit, amit ilyenkor illik. Különben is az ember számít, nem? A barátok, akikkel együtt töltjük a karácsonyt, igaz? Ne menjen el. Olyan remekül szórakoznánk együtt.
Elhallgatott, és amikor a férfi sem szólt, Elfrida fejében megfordult, nem lőtt-e szokása szerint túl a célon, s nem csinált-e bolondot magából. – Ó, Sam, tegyen, amit akar, nem szólok bele. Csak az számít, hogy mihez van kedve.
– Magánál vendégszeretőbb, nagylelkűbb emberrel még nem találkoztam – mondta Sam. – Tudja, mit? Felhívom az Autóklubot, és megkérdem, mi a helyzet az utakon. Ha megtisztították, visszamegyek Invernessbe, és békén hagyom magukat. Úgyis rengeteg munka vár rám. Ha az utak még mindig járhatatlanok, akkor mélységes hálával elfogadom a meghívását.
– Remek! Imádkozni fogok, hogy hóvihar jöjjön. Eljárom a hócsinálók táncát.
– És mit szól majd ehhez Oscar?
– „Nagyszerű", mondja majd, és tovább olvassa az újságot. Sam feltolta Oscar pulóverének ujját, és gyönyörű Rolexére pillantott. – Mindjárt kilenc. Ha nem haragszik, megyek és a mobilommal bezárkózom a hálószobámba, hogy elintézzek néhány telefont.
– Helyes, tegye csak azt. De előbb igyon még egy csésze kávét.
***
Carrie volt a következő. – Hol vannak a többiek? Mintha beszélgetést hallottam volna.
– Jól hallottad. Sam volt lent. De már visszament a szobájába, hogy telefonáljon.
– Még mindig nagy a hó. – Carrie kávét töltött magának, és betett egy szelet kenyeret a kenyérpirítóba. Kézzel megevett egy szelet szalonnát, aztán leült Elfrida mellé, és észrevette a listakezdeménnyel ékes borítékot. – Mit látok? Szalonna és mandarin. Itt tényleg orgia készül!
– Megpróbáltam a karácsonyra koncentrálni. Muszáj összeszednem magam, hogy eltervezzem az ünnepeket. Elodáztam, míg lehetett, de már csak négy nap van hátra.
– Miért nem rakod át az én vállamra a terhet? Hivatásos szervező vagyok, és kedvenc időtöltésem a bevásárlólisták írása. Hol lehet itt gigászi bevásárlást csinálni?
– A hídon túl, Kingsferryben van egy hatalmas szupermarket. A repülőtérről idejövet biztos elmentetek mellette. PriceRite a neve. Csak épp nem tudom, ebben a hóban megközelíthető-e. Minden attól függ, eltakarították-e a havat. De amint Sam beszélt az Autóklubbal, erre is választ kapunk.
– PriceRite. Reménykeltő név.
– Kutyatápszertől a rózsatrágyáig mindent árulnak. Csak egyszer tettem be oda a lábam, mert kettőnknek nincs sok ennivalóra szükségünk. De most más a helyzet.
– Sam visszamegy Invernessbe?
– Attól függ. Ha továbbra is el van zárva a világtól, akkor meghívtam, maradjon velünk. Ahogy mondani szokták, a karácsonyi ünnepekre.
Carrie arca nem árult el semmit. – Ez esetben öten leszünk a házban – mondta, és maga felé húzta a borítékot, felvette a ceruzát, és írni kezdett. – Nos, akkor... Terveztél karácsonyi lakomát?
– Igen. Azt hiszem. Karácsonyi ebéd legyen? Vagy vacsora?
– Vacsora. Sokkal ünnepibb.
– Abba a pici sütőbe sosem tudunk egy pulykát beszuszakolni.
– Akkor csirke lesz. Kettő.
Carrie sebesen körmölt. Két csirke. Kelbimbó. Krumpli. Szegfűszeg a kenyérmártáshoz. Mélyhűtött zöldborsó. Sárgarépa. Rengeteg gyümölcs. Vaj. Francia kenyér. Vörösáfonya-szósz. Egész fahéj...
– Pukkantó bonbon?
– Úgy bizony, az is kell.
– És bor?
– A bor beszerzését Oscar magának tartja fenn.
– Füstölt lazac?
– A kedvencem.
– Kerek kekszek meg a többi. Pite?
– Megvennéd a hozzávalókat? Nem tudok tésztát csinálni. Csalhatunk is, és konyakba áztatjuk a belevalókat. Karácsonyi torta. Azt majd én megcsinálom. Karácsonyi puding.
– Ne vegyünk főtt sonkát? Huszonhatodikára és szendvicskészítéshez jól jöhet.
– Ragyogó ötlet! És egy nagy kondér leves.
– Azt vállalom. – Elfrida most először a helyzet magaslatán érezte magát. A leves volt a specialitása: húsleveskocka és mindenféle kéznél levő zöldségféle. Mosléklevesnek nevezte. – Sós ropogtatnivalók és mártás, ha netán partit rendeznénk.
– Partit?
– Miért ne?
– És kit hívnánk meg?
– Nos... – Elfrida számba vette korlátozott lehetőségeiket. – Kennedyéket. Az orvost és a feleségét. Azt a kedves könyvesbolt-tulajdonost a feleségével. Ok is ott voltak tegnap a paplakban, és Oscarral fantasztikusan kijöttek egymással...
Oscar végszóra érkezett. – Kivel jöttem ki fantasztikusan?
– Azzal, akié a könyvesbolt.
– Rutleynak hívják. Stephen Rutleynak. A feleségét pedig Anne-nek.
– Milyen okos vagy, hogy emlékszel a nevükre. Oscar, egy kis partit rendezünk. És meghívjuk őket.
– Mikor rendezünk egy kis partit?
Carrie és Elfrida egymásra néztek, mert ezt még nem döntötték el. – Szombaton – határozott Carrie. — Szombat este a vendégség ideje.
– Szenteste előtti este.
– Innivalót kell vennem – jelentette ki Oscar.
– Ha át lehet kelni a hídon, Carrie bemegy Kingsferrybe a PriceRite-ba, és megvesz mindent. Esetleg elkísérhetnéd.
– De mennyire. Elfrida, valaki eltüntette a szalonnát.
– Jaj, Oscar, bocsásson meg. Én ettem meg az utolsó szeletet. Mindjárt sütök még.
– Nincs több itthon – sóhajtott fel Elfrida.
De volt még virsli a hűtőben, és Carrie épp akkorra lett kész vele, mire Lucy előkerült. Elfrida magukra hagyta őket, hadd egyenek, és felment az emeletre. Boldog volt, hogy terveket szőttek, és nem kell órákat eltöltenie a PriceRite-ban, hogy a karácsony előtti tolongásban, a kocsit reményvesztetten, holtfáradtan tologatva őrölt kávét keressen a polcokon.
A hálószobában úgy-ahogy rendet rakott, bevetette az ágyat, ráterítette piros selyemkendőjét. Összehajtogatta a ruhákat, elrakta őket a helyükre, aztán a szennyest kezdte szétválogatni, mert azt remélte, kimoshat, és kiakaszthatja a ruhát a kötélre száradni. Még ez is megeshet, gondolta, mert a nap lassan felkúszott a tiszta égre, a hó vakítóan ragyogott, ahol nap érte, az árnyékok csodásan füstöskékek lettek. Odalent az utcán megindult a délelőtti élet. Az első bevásárló asszonyok, lassan araszoló autók, egy várakozó teherautó volánja mögött sonkás szendvicset majszoló férfi. Lány jött elő a pékségből, és a havat kezdte söpörni. Kezeslábast és masszív gumicsizmát viselt. A levegőben sirályok köröztek, aztán megtelepedtek a templom szélkakasán, és a szép időben tollászkodni kezdtek.
Elfrida nagy keservesen elszakította magát a kellemes látványtól, felmarkolta a mosnivalót, és ledobta a fürdőszoba padlójára. Később majd leviszi. Bement a nappaliba, ami az előző este óta még behúzott függönyök mögött félhomályban szendergett, elhúzta a függönyt, és az alacsonyan járó nap fénnyel árasztotta el. Elfrida végignézett az előző estéről maradt rendetlenségen. Üres poharak, Oscar whiskysüvege, ellapult párnák, összevissza álló székek. Összegyűjtötte a poharakat, kicsit rendet rakott, aztán letérdelt, hogy kitakarítsa a kandallót. Ezt utálta legjobban, de minden reggel ez várta. Oscar ugyan azt mondta, hagyja rá, de Oscar cipeli fel a fát, és nem tisztességes, hogy a vödörnyi hamu is rá maradjon.
Éppen a kandallót söpörte ki, amikor meghallotta a háta mögött Sam hangját: – Elfrida. Majd én megcsinálom.
– Ó! – kiáltott fel Elfrida, és megfordult. A férfi a nyitott ajtóban állt. Beljebb jött, becsukta az ajtót, Elfrida pedig letette a seprűt és felállt, piszkos kezét kockás nadrágja fenekébe törölte. – Nem gond. Minden reggel ezt csinálom. Később majd befejezem. Mi újság?
– Rossz hírem van. Itt ragadok a nyakukon karácsonyra – nézett rá gyászosan a férfi.
– Remek! – Elfrida nem is titkolta, mennyire örül, de aztán eszébe jutott, hogy diplomatikusabb lenne némi szánalmat mutatni a férfi szorult helyzete iránt. – Szegény Sam! Itt ragadt. Nincs más választása. Jöjjön, mesélje el.
Elfrida az ablakülésre telepedett, Sam pedig odament és leült mellé. Az ablaküvegen át a halovány napsütés kellemesen melegítette őket.
– A Cromarty hídig járhatóak az utak, de a Black Isle környéke megközelíthetetlen, és Invernesst teljesen elvágta a hó a külvilágtól. Se ki, se be.
– Nagyobb hó eshetett arra, mint itt.
– Igen. Nekem is ez az érzésem.
– Carrie és Oscar komoly bevásárlóexpedíciót terveznek a hídon túli PriceRite-ba. Mit gondol, eljutnak oda?
– Addig gond nélkül járható minden. A hókotrók megtisztították az utakat. A gond délebbre van.
– Felhívta a szállodát?
– Igen. És az elnökömmel, David Swinfielddel is beszéltem Londonban. Meg Janeyvel...
– Janey?... – Elfrida homlokráncolása arra mutatott, hogy már elfelejtette, ki is az a Janey.
– Janey Philip. Tudja, említettem. Neil Philip felesége.
– Ó, persze. Bocsásson meg. Aki a Boothby's-nál dolgozott.
– Ő bizony. Segítőkész volt. Rögtön előkereste az egyik legfrissebb Boothby's-katalógust, és kicsit utánakutakodott. Kiderült, hogy a Boothby's-nak van helyi képviselője. Kingsferry House-ban lakik, és Sir James Erskine-Earle-nek hívják.
– Szent ég! – kapta szája elé a kezét Elfrida. – Milyen előkelő!
– Janey lediktálta a telefonszámát is, de még nem hívtam fel. Gondoltam, előbb magával beszélek. Tudni akartam, hogy valóban el akarja-e adni a képet... vagy legalább fel akarja-e becsültetni.
– Oscarnak még nem tettem róla említést.
– Meg akarja vele beszélni?
Elfrida átgondolta, aztán így szólt: – Nem. Mert ezzel
csak lelkiismereti válságba sodornám. Igyekezne lebeszélni róla.
– A becslés még nem jelent eladást. És egyébként sem ártana biztosítást kötnie rá.
– Kétlem, hogy ki tudnám fizetni a biztosítási díjat.
– Akkor hát mi a válasza? Felhívjam ezt az urat?
– Igen. Kérem. Lássuk, mit mond.
– A szobámban maradt a mobilom. Megyek és onnan felhívom.
Sam kiment, de Elfrida nem mozdult az ablakülésről, hanem a szoba túlsó falán függő kincsét nézte. Apró kép az üres, nagy falfelületen. Évek hosszú során élete részévé vált... az idős házaspár, ahogy az asztalnál ülnek, amelyen ott a családi Biblia – a férfi komor öltözékben, a nő büszkén, piros ruhában és nárciszsárga selyem vállkendőben. Arcukon figyelmes, bölcs és kedves kifejezés ül. Mozdulatlanságukból valamiféle méltóság és nyugalom árad. Éveken át vigaszt nyújtó társai voltak, és számtalan zaklatott és magányos napon segítették át. Szívből szerette őket.
De nem olyan fontosak, mint Oscar.
Sam öt perc múlva elégedett arccal jött vissza. – Mindent megbeszéltem. – Ismét Elfrida mellé ült.
– Beszélt vele? Sir James Erskine-Earle-lel?
– Igen. Simán ment. O maga vette fel a kagylót. És ma délután át is jön Creaganba. Valami háborús emlékművel kapcsolatban; bizottsági tag vagy mi. Négy körül néz be, és akkor megnézi a kis képét. Úgy hallottam, érdekli a dolog.
– Ó, Sam! – Elfridát hirtelen elfogta a harctéri idegesség. – Nem biztos, hogy tudok addig várni.
– Pedig muszáj.
– Teával kínáljuk majd. És veszek fánkot vagy valami ilyesmit. Milyen volt a telefonban? Kedves?
– Végtelenül udvarias.
– Izgalmas... nem?
– Az lehet.
– Szóljak Oscarnak?
– A helyében azt tenném. Különben úgy gondolhatja, hogy a háta mögött intézkedett.
– Milyen igaza van! Köszönöm, Sam, hogy ennyit fáradt.
– Szívesen. Ez a legkevesebb, amivel viszonozhatom a kedvességét. Nos, az előbb említette, hogy Carrie és Oscar átmennek Kingsferrybe bevásárolni. Mi lenne, ha én vinném el Carrie-t, segítenék összeszedni, amit kell, és aztán hazaszállítanám?
Elfrida ezt nagyszerű ötletnek tartotta, egyszerre több okból is.
– Pompás! És milyen kedves magától. Oscar boldog lesz. Utál vásárolni.
– Nemcsak a segítőkészség motivál. – (Egyre jobb!) – Ruhára van szükségem. A következő öt napban nem járkálhatok felöltöztetett kirakati bábuként. Mit gondol, Kingsferry van annyira előkelő hely, hogy akad ott egy úri szabóság? És egy drogéria, mert fogpasztám sincs.
– Hogyne akadna – mondta Elfrida megjátszott vidámsággal, mert azt hitte, hogy Sam tisztességtelen szándéka Carrie-re irányul.
– És egy kis bort szeretnék venni Oscarnak... talán megbeszélem vele, mielőtt elindulok.
– Jó ötlet lenne. Oscar nem ismer tréfát, ha borról van szó.
– És milyen igaza van.
Az egyre ragyogóbb délelőtti napsütésben a sirályok nagy ribilliót csaptak: a magas tető gerincén ültek, fel-felrebbentek, a torony körül köröztek, és élvezték a tiszta levegőt. Elfrida elmerülten nézte őket, aztán így szólt: – Furcsa, de szeretném, ha a magáé lenne ez a ház. Méltóságteljes és szilárd, épp megfelelő egy cég fontos vezetője számára. – A férfira nézett, aki vele szemben Oscar kék pulóverében ült, és úgy érezte, mintha mindig is ott élt volna velük egy fedél alatt. – Hát nem különös, hogy mit hoz a sors? Megjelenik nálunk a kulccsal, aztán a hó elzár minket a külvilágtól. És most itt vagyunk mind együtt. Nagyon jó, hogy fiatal és hozzáértő emberek vesznek körül minket. Carrie, aki mindent megszervez, és maga, aki olyan döntéseket hoz, amiket én sosem tudnék. Mindig is képtelen voltam döntéseket hozni. Ösztönösen cselekedtem, ami némelykor katasztrófához vezetett. Oscarral túl régóta vagyunk magunkban. Két öreg, akik egyedül maradtak. Mrs. Snead szerint a látogatók felvidítanak minket, de ennél többről van szó. Bár ez így nem hangzott el közöttünk, mindketten rettegtünk a karácsonytól. Az adott körülmények között, úgy éreztem, hogy keserű és szomorú időszak vár ránk. De most, hogy maga, Lucy és Carrie is velünk vannak, most lehetetlen, hogy bánatosak legyünk, ahogy attól tartottam. – Kicsit elgondolkodott, és elmosolyodott. – Akárhogy is, most már nyakig benne vagyunk. Ezért aztán tegyünk meg mindent, hogy felejthetetlen legyen. Olyan lesz, mint azok a partik, amikre az embernek nincs kedve elmenni, aztán a végén kiderül, hogy ezek a legemlékezetesebbek és a legjobbak. Ugye érti, mire gondolok? Sam azt mondta, hogy pontosan érti.

LUCY
December 20-a, szerda

Fél tizenegy volt, és mindenki szétszéledt. Sam és Carrie Sam káprázatos Discoveryjében Kingsferrybe és a PriceRite-ba mentek. Indulás előtt Sam még megmozgathatta az izmait: az Oscar fészerében talált lapáttal eltakarította a havat a bejárattól a kapuig vezető ösvényről, majd söprűvel letisztogatta a havat a kocsijáról, végül fagyállót fecskendezett a szélvédőjére. Amikor elkészült, Carrie-vel elindultak bevásárolni, és magukkal vitték a hosszú listát, amibe órákon át mindenki apait-anyait beleadott. Carrie a lódenkabátjában volt, és fekete szőrmekalapjában, Sam pedig az elegáns tengerészkék kabátjában, amiben igen sikeresnek tűnt, s ez bizonyára meg is felel a valóságnak. Gazdag, elegáns pár benyomását keltették.
Elfrida kiakasztotta a ruhát száradni a szélcsendes, hideg levegőre, aztán rövid sétára indult Horace-szal. Felmentek a hegyoldalon a bezárt és csukott zsalugáteres szállodáig, aztán az állomástól hazaindultak. Elfrida kijelentette, ha a kutyát nem kényszeríti sétára, az állat izmai elsorvadnak, és többé nem mozdul ki a kosarából. Oscar a nappaliban a tűz mellett olvasta kedvenc újságját. Láthatóan nagy kő esett le a szívéről, amikor meghallotta, hogy nem kell bevásárolnia.
Lucy hálószobájában az asztalánál ült, és tervezgetett. Ma délelőtt elmegy itthonról, és megveszi a karácsonyi ajándékokat. Mielőtt Londonból elutazott, átadta anyjának és nagyanyjának, amit vett nekik, de még sok mindenkiről nem gondoskodott. Miután bőven kapott költőpénzt, nem kell garasoskodnia, gondolta.
Elfridának, Oscarnak és Carrie-nek kell vennie valamit.
Azután felírta Samet is, és Mrs. Sneadet. Es Roryt. Es talán Clodaghot is, különben fura lenne, hogy csak Rorynak vesz valamit.
Más nem jutott eszébe.
Előkereste a hátizsákját, beletette a listát, aztán megnézte a tárcáját, ami biztatóan dagadt a pénztől. Felvette steppelt dzsekijét, csizmát húzott, és lement egy emelettel lejjebb. Bekukkantott a nappali nyitott ajtaján.
– Oscar.
– Igen, drágám.
– Oscar, elmegyek bevásárolni.
– Helyes.
– Amikor Elfrida visszajön, megmondod neki?
– Hát persze.
Lucy leszaladt a földszintre. A karácsony egyszer csak valóságossá vált. Már a reggelinél csak a tervekről volt szó, és Lucy megtudta, hogy este karácsonyi vacsora lesz, igazi felnőtt parti. Londonban, ahol a karácsony rendszerint elég unalmas volt, a nagy lakoma mindig ebédidőre esett, és utána rettenetesen hosszúnak tűnt a nap. De egy esti parti azt jelenti, hogy egész nap várakozásteljes izgalomban élhet az ember, este pedig felveheti az új fekete miniszoknyáját, hozzá a fehér pulóverét. Lucy végigment a hosszú előszobán, és ezen törte a fejét, aztán hirtelen megtorpant, és valami ösztönnek engedve kinyitotta az elhagyatott és használaton kívüli ebédlő ajtaját. Odabent sötét volt, és a szoba lehangoló látványt nyújtott; ráfért volna egy alapos portalanítás és fényezés, de Lucy képzeletében tűz fénye világította meg, és gyertyaláng, az asztalok pedig roskadoztak a finom ételektől. Például kandírozott gyümölcstől és pudingtól, amin kékesen ég a meggyújtott konyak. És borospoharak meg pukkanó bonbonok sziporkázása, és csokoládéval meg dióval teli ezüsttálak.
Támadt egy ötlete, de most nem volt ideje, hogy átgondolja, ezért becsukta újra az ajtót, és kilépett a hideg, kellemes, délelőtti levegőre és a naptól káprázatosan csillogó hóra. Az
utca túloldalán egy nagy községi teherautó állt, létrája a magasba nyúlt, és két megtermett férfi épp a díszkivilágítás füzéreit aggatta a templomfalon belüli csupasz fák ágaira.
Lucy elindult a járdán, hogy végigjárja a szerény üzleteket. Mostanra már mindenütt ünnepi hangulat érződött: a kirakatokra műhavat szórtak, a kitett árun piros selyemmasnik és műanyag magyal díszlett. A vasárubolt kirakatában a láncfűrészre aranylamettát kötöttek, és egy tábla azt hirdette: KIVÁLÓ KARÁCSONYI AJÁNDÉK.
Lucy arra gondolt, vajon ki dől be ilyesminek.
A kötöttáru-üzlet volt az első, ahova bement. Mindenféle pulóvereket, kardigánokat, skót sapkákat, zoknikat és kesztyűket árultak. A pulóverek elejét kötött bogáncs díszítette, az a jellegzetes skóciai minta, amitől úgy festett, mintha valami őrült perui tervezte volna. Lucy némi keresgélés után előásott egy piros, nagyon finom és hosszú kasmírsálat, amiről tudta, hogy tökéletes lenne Carrie kecses nyakán.
És még melegen is tartaná.
Innen a könyvesboltba ment. Mr. Rutley szolgálta ki, akié a bolt volt, és akivel a paplakban már találkozott. Lucyt régi ismerősként üdvözölte, és rendkívül segítőkész volt. Némi keresgélés, véleménycsere és változtatás után egy olyan, dohányzóasztalra való könyvet választott Oscamak, amiben ősi skót házakról, kastélyokról és kertekről készített egész oldalas fényképek szerepeltek. Lucy biztos volt benne, hogy Oscar örülni fog neki. Mr. Rutley megígérte, hogy ha a könyv mégsem nyerné el Oscar tetszését, szívesen kicseréli, de Lucy tudta, hogy Oscarnak eszébe nem jutna visszacserélni a könyvet, még akkor sem, ha egyáltalán nem tetszene neki, mert nem olyan ember – inkább meghalna, semhogy valakit megbántson.
Mr. Rutley javaslatára Samnek Creagan és a környező vidék, köztük Buckly topográfiai térképét vette meg. Unalmas ajándéknak vélte, ugyanakkor minden bizonnyal a leghasznosabbnak, hiszen Sam a környéken fog élni és dolgozni. A tetejében még drága is volt. Lucy a könyv és a térkép mellé még üdvözlőkártyákat, magyalmintás csomagolópapírt és csillogó zsineget is vett. Mr. Rutley az egészet szatyorba tette, és elvette Lucytól a pénzt.
– Remélem, karácsonykor mindnyájan ismét találkozunk, Lucy.
– Én is remélem. Köszönök mindent.
– Mulass jól.
A könyvesboltból a drogériába ment. Itt gyorsabban végzett. Levendulaszappant vett Mrs. Sneadnek, Clodaghnak kis hajdíszeket, amiket lófarka végére illeszthetett. Rory már nehezebb ügy volt, mert Lucynak fogalma sem volt, minek örülne. Könnyebben választana, ha lenne bátyja vagy fiú barátja. Aztán meglátott egy nagy üveg Badedast. A régi szép biztonságos időkben apja mindig Badedast használt. Lucy akkor még kicsi volt, a szülei még nem váltak el. Apja sokáig ázott a Badedasszal illatosított, gesztenyeszagú fürdővízben, amelynek illata betöltötte házuk emeletét. Talán Rory is boldogan áztatná magát Badedasban a golfpályán végzett napi munka után. Lucy habozott, de aztán mivel nem jutott jobb az eszébe, megvette.
Elfrida okozta a legnagyobb fejtörést. Mivel hálálhatná meg azt a rengeteg nevetést és spontán kitörő szeretetet, amit neki, Lucynak adott? A drogéria nem szolgált ihlettel, ezért kilépett a boltból, és végigsétált az utcán. Már túlment Arthur Snead Gyümölcs- és Zöldségkereskedésén, amikor briliáns ötlete támadt, és visszasietett. Miután belépett a boltba, az ajtó egy hangos csendüléssel csukódott be mögötte.
– Mr. Snead?
– Szervusz.
– Lucy Wesley vagyok. Az Intéző-lakban vendégeskedem. Mrs. Sneaddel jó barátságban vagyok.
– Ó, persze. Mesélt rólad.
– Ha rendelnék valami különleges virágot Elfridának, szenteste le tudná szállítani neki?
Mr. Snead arcára kétkedő kifejezés ült ki. Ajkát csücsörítve gondolkodott. – Szenteste vasárnapra esik, kicsikém.
– Hát akkor szombaton. Szombat még jobb is lenne, mert akkor egy kis partit rendeznek.
– Az az igazság, drágaságom, hogy ezzel a hóval elég rázós a dolog. Invernessből képtelenség árut kapni, pedig általában onnan rendelek mindent. Mire gondoltál? Krizantémra? Szegfűre?
Lucy az orrát ráncolta. – Nem igazán.
– 'átul van néhány szál liliomom. Tegnap érkeztek, amikor megjárhatok voltak az utak. Csak elég drágák.
– Megnézhetnék egyet?
– 'ogyne.
Egy ajtón át eltűnt üzlete raktárhelyiségében, majd egy szál liliommal tért vissza. Krémszínű, tojásdad, szorosan csukott bimbók ültek a hosszú száron. Pontosan olyan virág volt, amiket nagyi vett Fulhamban a sarki virágostól. Néha két hétig is elálltak.
– Hány szál van?
– Egy tucatnyi, de mint mondtam, elég drágák, 'árom font szálja.
Háromszor hat az tizennyolc. Tizennyolc font. De milyen csodálatosak lennének Elfrida nappalijában! Lassan nyílnának ki, tárnák szét halvány rózsaszín szirmaikat, és kábító illattal töltenék meg az egész házat. – Hatot kérek, és most ki is fizetem őket, de lenne kedves itt tartani őket szombatig, és akkor esetleg áthozná?
– Semmi akadálya. Tudod, mit? Különleges papírba csomagolom őket, és masnira kötött rózsaszín szalaggal kötöm át.
– Üdvözlőkártyám is van. A könyvesboltban vettem. Ha megírok egyet, a virág mellé tűzhetné.
– Pontosan ezt fogom tenni.
Mr. Snead kölcsönadott egy tollat, és Lucy a következőket írta:
Kedves Elfrida!
Boldog karácsonyt kíván sok szeretettel: Lucy
A kártyát borítékba csúsztatta, amire azt írta: ELFRIDA PHIPPS, aztán megnyalta a boríték leffentyűjét, leragasztotta, és odaadta Mr. Sneadnek, végül átnyújtotta a tizennyolc fontot is. Borzasztó sok pénz virágért, de megéri, gondolta.
Mr. Snead beütötte az összeget a pénztárgépbe. – 'a fagyöngyöt is szeretnél, csak szólj. Van még egy-két szálam, de úgy fogy, mint a pinty.
Fagyöngy alatt csókot szoktak váltani.
– Majd meglátom – igyekezett kitérni Lucy az egyenes válasz elől.
Elköszönt, és csomagokkal megrakva, igazi karácsonyi hangulatban indult hazafelé. Otthon rögtön felsiet a szobájába, magára csukja az ajtót, és nekilát díszpapírba csomagolni az ajándékokat, aztán a csillogó madzaggal átköti őket, és elrejti mindet az alsó fiókba. Amikor átkelt a téren, Oscar háza előtt egy autót pillantott meg: régi kombi volt, hátsó ajtaja nyitva, de ez Lucynak semmit sem mondott, mert Creaganban mindenki ott parkolt, ahol helyet talált. Ám amikor bement a házba és a konyhából kihallatszó beszélgetés nyomán benyitott, ott találta Elfridát, aki valami ételt kevert a tűzhelynél, és Rory Kennedyt. A konyhaasztalon tévékészülék trónolt, meg egy kis fekete, műanyag kerekes kocsi.
Amikor Lucy csomagjaival felbukkant az ajtóban, mindketten elhallgattak, és mosolyogva felé fordultak. – Szia – mondta Rory. Bolyhos szürke dzsekit és gumicsizmát viselt, és fantasztikusan férfias volt. Váratlan ottléte Lucyba fojtotta a szót, ugyanakkor boldoggá tette.
–Szia. Én... azt hittem... szóval későbbre vártalak. Uzsonnatájt. Úgy tudtam, dolgozol.
– Ilyen időben nem sok tennivaló akad a golfpályán. A pályakarbantartó mindenkit hazaküldött. Kölcsönkértem papi kocsiját, és lehoztam neked a készüléket.
Lucy jobban megnézte a tévét, és látta, hogy modernebb, mint az otthoni. – Azt hittem, régi készülék. Cseppet sem látszik annak.
– Színes tévé. Mindössze arról van szó, hogy én egy nagyobbat vettem magamnak. Magammal hoztam a tartót is, ha nem lenne hova raknod.
Elfrida leemelte a fazekat a tűzhelyről, és egy háromlábú vasállványra tette át. – Szerintem döbbenetes. Mind feljárunk majd hozzád a padlásra, Lucy, és kidülledt szemmel bámuljuk a tévét. Mutasd csak meg Rorynak, hova tegye a szobádban.
– Négy emelet – figyelmeztette Lucy a fiút.
Az csak elvigyorodott. – Majdcsak felcipelem valahogy.
Lucy előreindult, szatyrai a lábához verődtek. – Vásárolni voltál? – kérdezte Rory a háta mögül. Lucy arra gondolt, hogy csak Rory képes arra, hogy egy ekkora súly alatt roskadozva még beszélgetésre is legyen ereje.
– Igen. Karácsonyi ajándékokat vettem. Londonban nem volt rá időm.
A legfelső lépcsőforduló, a szobájába vezető ajtó. Lucy előrement, lecsapta ágyára a szatyrokat, Rory pedig bement utána, és óvatosan letette a tévét a padlóra. Amikor felegyenesedett, elismerően nézett körül: – Nagyon dögös szoba. Rengeteg helyed van. Mindig ekkora rendet tartasz?
– Többnyire – felelte Lucy könnyedén, nehogy a fiú szőrözőnek tartsa.
– Clodagh szobája tiszta kupi. Mami folyton nyüstöli, hogy rakja el a holmiját. Lesöprök, felhozom az asztalt is, aztán felállítjuk a tévét.
Amint levágtatott a lépcsőn, Lucy sebtiben bevágta a szatyrokat az üres alsó fiókba, aztán betolta. Még az hiányzik, hogy észrevegye a Badedast.
Rory egy perc múlva már vissza is jött a kerekes asztallal. Találtak egy elérhető dugaljat, Rory feltette a tévét az asztalra, és bekapcsolta. Nem volt antennaérintkező, de a készüléknek beépített antennája volt, amit Rory bekapcsolt, aztán addig forgatta az antennát, míg a kép már nem volt hangyás és kitisztult.
– Csuda klassz! – csodálkozott el Lucy.
– Még igazíthatok rajta. – Rory törökülésben ült a szőnyegen, és a tévére koncentrált. Gombokat nyomott, csatornákat váltott. Gyerekeknek a Supermant vetítették, egy másik csatornán fekete-fehér film ment. Aztán egy hölgy azt mutatta meg, hogy lehet virágkatalógusból kivágott képekből karácsonyi lapot csinálni. Rory közben a hangot is beállította úgy, hogy a beépített antennán csavart még egyet. Lucy mellételepedett a földre.
– Utoljára egy szép szalagból kötött masnit tegyünk rá. így ni. Azt hiszem, egyetértenek velem, hogy mindenki csak örülne egy ilyen személyes karácsonyi lapnak...
– De én nem – jegyezte meg Rory, és megnyomott egy újabb gombot. Erős skót akcentussal beszélő férfi éppen az időjárást taglalta, és közölte, hogy a következő napokban nem várható se sétára, se hegymászásra alkalmas idő.
– Hagyjam bekapcsolva? – kérdezte Rory.
– Nem. Már értem, hogy működik.
Rory kikapcsolta a készüléket. – Csak az antennához ne nyúlj. Szerintem ennél jobban nem lehet beállítani...
– Kedves, hogy kölcsönadtad és el is hoztad.
– Nem gond. így teljes a szobád. – Még egyszer bámulattal körülnézett. – Ez az, amit anyám segített megvenni? Szuperje. Imád a Bucklyban tartott piacra járni, és mindig valami alkalmi vétellel jön haza. Egy csiricsáré régi vászon párnahuzattal vagy egy porcelán vásárfiával vagy valami hasonló hasznavehetetlen cuccal. A házunk teli van minden szeméttel, de azért mindig talál helyet valami újabbnak. Otthon, Londonban is ilyen szobád van?
– Nem. Legalábbis nem ekkora. És az ablakból semmire sem nyílik kilátás. Egyébként szép szoba. És nem kell együtt laknom senkivel, egyedül az enyém. Ott tartom a könyveimet meg a számítógépem. A holmijaim.
– Milyen a nagyvárosban élni?
– Semmi különös.
– Szerintem óriási lehet – az a sok múzeum, kiállítás, hangverseny és színdarab. Apám egyszer felvitt, amikor valami konferenciára ment. Szállodában laktunk, és minden es-
te színházba mentünk. Meleg volt, kocsmákban kajáltunk – kint ültünk a járdán, és figyeltük a jövő-menő lökött fazonokat. Szuper volt. Creagannál ezerszer jobb.
– Más, ha az ember folyton ott lakik.
– Gondolom.
– Tudod, ha kertes házban laksz, nem is olyan rossz. Amikor még kicsi voltam, Kensingtonban volt egy rendes kertes házunk, és ott nem is éreztem úgy, hogy városban élek, mert mindig volt fű, fák, virágok meg ilyesmik. De aztán elváltak a szüleim, és most egy lakásban lakom anyámmal és nagyanyámmal. Közel van a folyóhoz, van erkély meg szép kilátás, de nincs, ahol ellehetnék. Hogy kimehessek, végigfeküdjek a füvön és olvassak. A barátnőm, Emma, akivel egy osztályba járok, rendes házban lakik, és ott néha húst sütünk a kertben.
Több nem jutott az eszébe, és kínos zavar fogta el, hogy az egész unalmas és lényegtelen.
Rory kis szünet után megkérdezte: – Honvágyad van? Lucy elképedve nézett rá. – Honvágyam ?
– Hát, tudod... hiányzik a mamád. A megszokott cuccaid. Meg ilyesmi. Clodagh tök reménytelen eset. Egy estét sem hajlandó a háztól távol tölteni, bőg, mint egy kisbaba.
– Nem – hallotta Lucy a saját válaszát, ami most meglepően éles és határozott volt. – Nem. Egyáltalán nincs honvágyam. Még csak eszembe sem jut, hogy vissza kell majd mennem Londonba. Igyekszem megfeledkezni róla.
– De...
– Ezt te nem érted. Nem olyan, mint itt. Ebben a házban. Vagy mint nálatok. Sok látogató, vendég, veled egykorú barátok, akik ki-bejárnak. A lakás a nagyanyámé, aki nem szereti, ha feljönnek a barátnőim. Azt mondja, megfájdul tőle a feje. Emma néha feljön, de nagyi nem rajong érte, ezért mindig kissé feszült a hangulat, és többnyire ki sem mozdulunk a szobámból. Egyszer akkor jött fel, amikor se mami, se nagyi nem voltak otthon, és az egész délutánt a fürdőszobában töltöttük, hajat mostunk, befújtuk magunkat parfümmel, és ezüst körömlakkal festettük be a lábkörmünket. Amikor Emmánál vagyok, mindegy, mit csinálunk. Az anyja jószerivel alig van otthon. Egy képeslapnál szerkesztő. Az au pairrel meg ki lehet jönni, hagyja, hogy főzzünk meg undorító pudingot kotyvasszunk.
Elhallgatott, hogy Rory is beleszólhasson vallomásnak beillő szóáradatába, de a fiú nem szólt. Ezért egy kis idő múltán Lucy folytatta.
– Itt minden olyan más. Bármit csinálhatsz, és ha nincs mit csinálnod, akkor még mindig elmehetsz sétálni vagy vásárolni, vagy lemehetsz a partra, vagy felfedezőútra indulhatsz, és még este is elmehetsz, és senki sem mondja, hogy maradj otthon. Itt mindenki drágámnak meg szívecskémnek szólít, ugyanakkor felnőttként bánnak velem. Mintha ember lennék, nem gyerek. Nagyi és mami csak Lucynak hívnak. Soha másként. De soha nem érzem igazán embernek magam. Tizennégy vagyok már, és néha azt érzem, mintha egész életemben mást sem csináltam volna, csak iskolába jártam. Feleolyan rossz se lenne, ha volna egy húgom vagy bátyám. Főként egy bátyám. Szörnyen nyomasztó állandóan nőkkel összezárva lenni. Olyan lényegtelen hülyeségekről locsognak. Ruhákról, étteremről meg ismerősökről pletykálnak...
– Hova jársz iskolába?
– Stanbrooknak hívják. Közel van a lakásunkhoz. Metróval járok. Csak két megálló. Jó suli, kedvelem a tanárnőket meg az igazgatónőt is, és Emmával is ott barátkoztam össze. Járunk hangversenyekre, képkiállításokra, úszni, meg játszunk a parkban. De oda is csak lányok járnak, és sokszor megfordul a fejemben, hogy jó lenne egységes középiskolába járni. Akkor az ember sok mindenféle emberrel találkozhatna.
– És apád milyen?
– Nem sokat látom, mert mami nem örül neki, ha nála vagyok, meg különben is van új felesége, aki szintén nem rajong értem. Van egy nagyapám, Jeffrey Sutton. Carrie apja. De ő meg Cornwallban él az új fiatal feleségével és két kisgyerekével.
– Hozzájuk nem mehetsz?
– Éppenséggel mehetnék, de nagyi megsértődött rá, nem bocsát meg neki, és még a nevét sem ejti ki soha. Egy nap majd összeszedem a bátorságom és az erőm, és azt mondom, hogy le akarok menni hozzá, és ott is akarok maradni. De azt hiszem, meg kell várnom, míg idősebb leszek, hogy ezt megtehessem.
– Nem kell várnod. Tedd meg most.
– Gyáva vagyok hozzá – vallotta be Lucy szomorúan. – Egyszerűen gyűlölöm a veszekedést, és hogy kiállják magamért. Mamival és nagyival volt egy veszekedésem, hogy kilyukasztassam-e a fülem. Az iskolában már mindenki kilyukasztana, de nekem nem engedik. Apróság, tudom, de napokig folyt miatta a veszekedés, és a végén már nem bírtam tovább, és engedtem. Gyáva kukac vagyok.
– Szerintem tök jól néznél ki fülbevalóval. Hordhatnál aranykarikát. Mint én – vigyorodott el Rory.
– Akkor már nem egyet szeretnék, hanem kettőt.
– Csináltasd meg itt. Kingsferryben van ékszerész.
– Anyám bele is halna.
– Amerikában van.
– Honnan tudod?
– Elfrida elmondta anyámnak, ő meg nekem.
– Van egy barátja. Randall Fischernek hívják. Mami vele van Floridában. Együtt töltik a karácsonyt. Ezért jöttem el Carrie-vel. Hívtak engem is, de nem akartam menni. Csak útban lettem volna. És különben sem vagyok oda Randallért – tette hozzá.
Rory semmit sem felelt, és Lucy ráébredt, a fiú milyen figyelmes hallgatóság. Kíváncsi lett volna, vajon ez természetes adottság-e, vagy apja tanította meg arra, hogy a kellő pillanatban tudjon hallgatni. Eszébe jutott az a nap Londonban, amikor Carrie abban a szent pillanatban bukkant fel, amikor ő bizalmas barátnőre vágyott. Akkor azt hitte, mindent elmondhat Carrie-nek, kiöntheti neki a szívét, de Carrie, aki akkor tért vissza Ausztriából, megfoghatatlanul megváltozott, és láthatóan nem volt olyan hangulatban, hogy bizalmas közléseket hallgasson. Talán a legjobb szó az lehetne rá, hogy visszahúzódó volt, gondolta Lucy. Mintha lelke egy része valahol másutt maradt volna. De Rory Kennedy egész más. Van ideje, hogy meghallgassa, és szemmel láthatóan együtt is érez vele. Lucyt hálás szeretet töltötte el.
– Ne haragudj – mentegetőzött. – Igazán nem akartalak nyakon önteni a problémáimmal. Csak itt olyan jól érzem magam. Jó Elfridával és Oscarral lenni, „reel"-ezni, velem egykorúak társaságában lenni. Arra gondolni, hogy idén a karácsony végre igazi ünnep lesz, nem pedig sült fácán mami és nagyi társaságában, vagy valami unalmas étteremben elköltött ebéd, mert főzni sem volt kedvük. És szeretem a havat meg itt mindent. És a templomot. Meg az ünnepi kivilágítást...
Hangja elhalkult. Végére ért. Nem maradt több mondanivalója. A lakásra gondolt, Londonra, aztán elhessegette az eléje toluló képeket. Mintha rájuk csukott volna egy képzeletbeli fedelet. Mi értelme emlékezni? Minek a hazatérésre gondolni? Nem szabad tönkretennie ezt a pillanatot, ezt az órát, ezt a napot. Azt, ami most van.
Rory figyelte Lucyt. Lucy pillantása találkozott az övével, és a kislány elmosolyodott. – Van kedved ma délután ródlizni? – kérdezte Rory.
– Te elmész?
– Miért is ne? Mindjárt felhívok néhány srácot. A golfpályára mehetnénk... van ott pár szuper lejtő. – Órájára pillantott. – Mindjárt tizenkettő. Korán kellene indulnunk, mert korán is sötétedik. Mit szólnál hozzá, ha most hazajönnél velem, mami megkajáltatna minket, és aztán összetrombitálnánk a többieket?
– Nincs ródlim – mondta Lucy.
– Nekünk három-négy is van a garázsban. Egyiket kölcsönveheted. – Felállt. – Gyerünk.
– És a mamád nem...?
– Nem, nem fog haragudni. És panaszkodni sem fog, mert
annyi kaja van otthon, amivel egy hadsereget jól lehet lakatni. Mindig annyi van. – Lehajolt, és karjánál fogva talpra segítette Lucyt. – Ne rágd magad feleslegesen. Ne állíts magad elé akadályokat.
– Ezt teszem?
– Többé már nem.

ELFRIDA
December 20-a, szerda

A Kingsferrybe tett bevásárló körút felettébb sikeresnek bizonyult. Először is Sam és Carrie egy csomó dobozzal tértek vissza, amelyek élelmiszerrel, zöldségfélékkel, gyümölccsel, gabonapelyhekkel és karácsonyi finomságokkal voltak tele, másodszor dobozszám hoztak bort, ládaszám sört, szódát, kólát és hat üveg Grouse whiskyt. Ezenkívül megtalálták az úri szabóságot, ahol Sam a vidéki úriemberek ruhatárával szeretkezett fel: kordbársony nadrág, meleg ingek, bordás kötésű vastag pulóver, Timberland bakancs és Barbour dzseki.
Mi több, bizonyára vett még – Elfrida volt annyira diszkrét, hogy ne kérdezze – alsóneműt, zoknit és a borotválkozáshoz, mosdáshoz, fogmosáshoz, valamint mindahhoz elengedhetetlenül szükséges holmikat, hogy szalonképessé és jó illatúvá tegye magát.
Sam ebédhez átöltözött, és mind megdicsérték kellemes és fesztelen megjelenését. Ebéd után felvette új Barbourját, és Oscar társaságában elindult a golfklubba, ahol a klub titkára előzetes egyeztetés után várta, hogy a tagság feltételeiről beszélgessenek. Elfrida utánuk nézett, ahogy a havas járdán egymás mellett sétálnak, barátságos harmóniában. Jót tesz Oscarnak egy kis férfi társaság, gondolta.
Carrie-vel otthon maradtak, hogy felkészüljenek Sir James Erskine-Earle négyórai látogatására. Először is azt kellett eldönteniük, hol uzsonnáztassák meg. Elfrida a konyhát javasolta... minek az a nagy szertartásosság? De Carrie kifejtette, hogy ezt csak egy ismerőssel tehetik meg, Sir Jamest viszont esetleg kellemetlen helyzetbe hozzák, ha a konyhaasztal mellé kell ülnie, és bögréből kell innia a teát.
Elfrida ezt be is látta. – Akkor a nappaliban...
– Hogyan, a kandalló mellett csücsülve?
– Miért ne?
– A férfiak utálják az ilyesmit. Hacsak – mint a lelkészeket – nem erre tanították őket. Nem bírnak egyszerre teáscsészével, csészealjjal és süteménnyel bohóckodni. Terítsünk meg rendesen az ablakülés előtt, ahogy anyám szokta csinálni.
– Tisztességes terítőt kell kerítenem.
– Biztos akad egy Mrs. Snead szekrényében. Süssek fánkot?
Elfrida lenyűgözve bámult rá. – Miért? Tudsz? – Persze. Menj, és vegyél a péknél cukrászkülönlegességeket.
Elfrida felkapta a pelerinjét és elment. A pékségben nem árultak cukrászsüteményt, viszont kapott gyömbéres süteményt, ezért azt vett, meg egy üveg szederlekvárt.
– Partit rendez, Mrs. Phipps? – kérdezte az eladólány, miközben odaadta Elfridának a visszajárót. Elfrida azt felelte, hogy nem egészen, csak uzsonnára vár valakit.
Mire visszaért, Carrie fánkjai már a sütőben voltak és étvágygerjesztő illatot árasztottak. Elfrida elővette a gyömbéres süteményt és a lekvárt, keresett egy tálcát, rátette a legjobb – ha nem is egymáshoz illő – csészéit, csészealjait és tányérjait. Előkereste a cukortartót, a vajtartót, és még vajkenő kést is talált.
– Igencsak előkelőek leszünk – jegyezte meg. Talált teáskanalat, a teáskannát pedig alaposan kisúrolta belülről.
Az emeleten előásta Mrs. Snead szekrényéből a terítőt, ami kikeményítve, gyönyörűen kivasalva igazán ünnepi látványt nyújtott a régi asztalon. Elfrida megterített: kirakta az öt tányért, melléjük a kis késeket, csészealjakat, csészéket, aztán a vajtartót és a lekvárt. Virág nem volt, de talán Sir James Erskine-Earle ezt nem bánja majd nagyon.
Az üres tálcával elfordult az asztaltól, és kis képére nézett, amelytől a mai nap után talán örökre meg kell válnia. Kicsit féloldalasan lógott. Elfrida odament, megigazította, szeretet-
tel megsimogatta, mintha gyerek lenne, akit tisztességes viselkedésre buzdít.
– Ha nem lesz időm elbúcsúzni tőled, akkor most mondok isten hozzádot – mondta a képnek. – Jó volt, hogy nálam voltál.
Oscar és Sam időben és jókedvűen jöttek vissza a golfklubból. A titkárral folytatott eszmecsere eredményes volt. Sammel közölték, hogy tagságra pályázók esetében várólista van, de mivel Bucklyban fog lakni, esetleg előrevehetik. Bemutatták őket a klub vezetőjének és néhány klubtagnak, megcsodáltatták velük a portrékat és trófeákat, aztán a két férfi hazaindult.
Oscar láthatóan élvezte kiruccanásukat. Elfrida Oscar golfklubban tett első és pánikszerű meneküléssel végződő látogatására gondolva ezért magában hálát adott az égnek, és legszívesebben megölelte volna Oscart. Ám uralkodott magán, és felment, hogy megfésülje lángoló hajkoronáját és magára kenjen még egy kis rúzst.
Amikor Sir James Erskine-Earle hajszálpontosan négykor megérkezett, alaposan elképesztette a háziakat. Élesen felberregett a csengő, és Elfrida leszaladt, hogy beeressze. Leesett az álla, hogy egy ilyen fiatal ember áll az ajtóban. Bár Sir James egyenesen a háborús emlékművel kapcsolatos gyűlésről jött, inkább mintha kertészkedéshez öltözött volna: régi tweed golfnadrágot és zakót viselt, aminek legtöbb gombja rég leszakadt. Ingnyaka kirojtosodott, V kivágású pulóverén kis lyuk volt. Amikor Elfrida ajtót nyitott, Sir James levette a tweedsapkáját, és Elfrida megpillantotta kisfiúsra nyírt egérszürke haját.
– Mrs. Phippshez van szerencsém?
– Igen. Sir James... – Kezet fogtak. – Kérem, fáradjon be. – Felvezette az emeletre. – Milyen kedves öntől, hogy azonnal idefáradt.
– Fáradságról szó sincs. – Elbűvölő hangja volt, és ártatlan mosolya. – Mindig örömömre szolgál, ha valami különlegeset nézhetek meg.
Elfrida a nappaliba vezette, és bemutatta a többieknek, akik kicsit zavartan álltak körben, mintha Sir James őket jött volna felbecsülni. – Oscar Blundell. És Carrie, az unokahúgom. Sam Howard, aki Bucklyban a régi gyapjúüzemet fogja vezetni.
– Azt hiszem, önnel beszéltem telefonon. Milyen kedves, hogy személyesen is megismerhetem. A Sturrock és Swinfieldnél dolgozik? Etonban együtt jártam valamelyik Swinfielddel, de ha jól emlékszem, nem az ön elnökével. – Körülnézett. – Milyen csodálatos, meglepő ház! Kívülről nem-is látszik, mennyire fényűző. Corrydale-hez tartozott, Ha jól tudom.
– Igen, de jó pár éve már nem a volt birtok része – mondta Oscar. – Talán a nagybátyámat, Hector McLennant is ismerte?
– Nem, sajnos nem valami jól. Évekig Londonban dolgoztam. Csak apám halála után jöttem északra. Akkor valamennyien Kingsferrybe költöztünk. A családom életében a változás komoly válságot idézett elő, de azóta már beleszoktak az itteni életbe. – Óhatatlanul az ablakhoz sétált, mint mindenki, aki először járt ebben a szobában. Sötét volt már, de Elfrida nem húzta be a függönyöket, és az utca túloldalán a ragyogó karácsonyi világítás ékszerként sziporkázott a templom régi kőhomlokzata előtt. – Micsoda kilátás. És ilyen közel vannak a templomhoz. Biztos idehallatszik az orgona hangja is. Csodálatos hangszer. Olyan szerencsések vagyunk. .. – Visszafordult a többiek felé. – De nem akarom bámészkodással rabolni az idejüket. Hol a kép, amit meg akarnak mutatni nekem?
– Izé... – Elfrida megköszörülte a torkát. – Itt van.
– Értem. Magában függ.
– Nincs más képünk.
– Levehetnem?
– Ó, természetesen.
Sir James átsétált a szobán, gyöngéden megfogta a keretet, és leemelte a képet. Olyan óvatosan tartotta a kezében, mintha finom, törékeny porcelán lenne. – Milyen varázslatos. -
Az Oscar asztalán álló lámpa alatt félrefordította. – Sir David Wilkie.
– Igen. Én is így tudtam.
– Szülei portréja. Tudta? Feltehetően 1835 körül festette.
– Nem tudtam, hogy a szülei. Csak egy kedves idős párnak véltem őket.
Súlyos csend támadt. Enyhe nyugtalansággal várták Sir James ítéletét. A becsüs nem siette el a dolgot. Eléggé kifogásolható kabátja zsebébe nyúlt, és elővette keret nélküli szemüvegét. Amikor feltette, fiatal, koldusszegény egyetemistának látszott. Mondjuk, orvostanhallgatónak, mert keze igazi érzékeny, finom sebészkéz volt. Aprólékosan megvizsgálta a képet. Ujjhegyével megérintette, megfordította, és a hátát is alaposan megnézte.
Végül elővigyázatosan Oscar asztalára tette. – Hogy jutott hozzá, Mrs. Phipps?
– Ajándékba kaptam. Nagyon régen. Vagy harminc éve. Egy barátomtól.
– És tudja, hogy az illető hol vette?
– Egy ócskásboltban. Chichesterben.
– Hm. – Bólintott. – így már érthető.
–Én... mindig is azt hittem... abba a hitbe ringattak... hogy eredeti. De soha nem becsültettem fel, nem biztosítattam.
A férfi felnézett, a visszatükröződő fény megvillant keret nélküli szemüvegén. Elmosolyodott. Elbűvölő, fiatalos mosolya volt. Aztán az asztalnak dőlve levette a szemüvegét. – Igazán nagyon sajnálom, de nem az eredeti – mondta. – Másolat.
Döbbent némaság. Senkinek nem jutott eszébe értelmes válasz.
– Igen szépen és elbájolón kivitelezett munka, de nem az eredeti.
Elsőnek Oscar nyerte vissza a lélekjelenlétét. – Honnan tudja megállapítani?
– Először is nincs rajta aláírás. Elismerem, hogy a stílus, a kép tárgya kétségtelen Wilkie, de nincs rajta szignó. A másik ok, amiből tudom, hogy másolat, hogy különös egybeesésként az eredeti épp tavaly került a Bond Street-i Boothby's-hoz. Egy amerikai képkereskedő vette meg, aki valamelyik múzeum számára licitált. Nagyobb volt az ön képénél, Mrs. Phipps, ami véleményem szerint arra utal, hogy ezt sosem szánták hamisítványnak, inkább csodálatból, tiszteletből festették. Egy tanítvány, aki a mestere stílusát próbálta elsajátítani. Ritka tehetséges utánzat... az ecsetkezelés, a színek, a fény játéka. Gyönyörű munka, igazán. Ha az utánzás a bók legőszintébb formája, az ember őszintén tudni kívánja, ki lehetett, aki belefogott ebbe az időrabló munkába.
Ismét csend lett. Végül Elfrida kényszerítette magát, hogy feltegye a rettegett kérdést: – Mennyit ér, Sir James?
– Ha kérhetném, szólítson inkább Jamie-nek.
– Nos... Jamie... mit gondol, mennyit ér a kép?
– Ha eredeti lenne, úgy nyolcvanötezer font körűlre taksálnám. A pontos összegre, amiért elment, már nem emlékszem, de e körül volt.
– És mivel nem eredeti, hanem csak másolat?
– Ezer font? Talán több, talán kevesebb. A piac határozza meg. Semmi sem ér semmit, hacsak valaki nem akarja.
Ezer. Másolat, és csak ezret ér. Elfrida kis dugesz kincse, elszegényedett és magányos jövője elleni biztosítéka. Ezer font. Elfrida a maga részéről furcsamód nem bánta. Eladni nem érdemes, így élete végéig boldogan élvezheti, hogy az övé. De Oscar szempontjából kínzó csalódottságot érzett. Semmivé vált minden reménye, hogy kivásárolhatja Oscar kedvéért Hughie részét, és gondoskodhat Oscar biztonságáról. Álmai szétfoszlottak. Úgy tekintett utánuk, mint sebes folyó sodrásába került, többé elérhetetlen hordalékra. Ami szempillantás alatt eltűnik a szeme elől.
Egy iszonyú pillanatig azt hitte, elsírja magát. Kétségbeesetten Carrie-re nézett, és Carrie gyönyörű szeme megértően, szánakozva függött rajta. Elfrida kinyitotta a száját, de nem jött ki hang rajta. Carrie a segítségére sietett.
– Lemegyek, felteszem a teavizet – jelentette ki. – Mindannyiunkra ráfér egy erőt adó tea.
Sam is megszólalt, először azóta, hogy bemutatták Jamie Erskine-Earle-nek. – Magával tartok, és segítek.
Elfrida tudta, hogy teavízforraláshoz nem kellenek ketten, de hálás volt Sam tapintatáért, s azért, hogy egy ilyen nehéz helyzetben magukra hagyja őket. Magában azért fohászkodott, bárcsak Sir James Erskine-Earle is rövid úton távozna. Amikor felkérték, azonnal eljött, hogy felbecsülje kis festményét, és Elfrida tudta, nem az ő hibája, hogy nem valódi, de tudása, szakértelme romba döntötte minden tervüket, és Oscarnak most már nem marad más hátra, mint eladni a ház őt megillető felét. Azt sem bánta, ha a házat Sam veszi meg. De azt nagyon is, hogy nem Oscaré lesz.
Amikor a fiatalok kimentek és becsukták az ajtót, kínos csend lett. Sir James talán megérezte Elfrida neheztelését, mert megismételte: – Nagyon sajnálom.
– Az isten szerelmére, nem a maga hibája – fakadt ki vele és önmagával egyformán türelmetlenül Elfrida.
Sir James gondosan visszaakasztotta a kis képet pontosan ugyanoda, ahol volt. A sárga vállkendős idős hölgy olyan jólelkűen nézett le rá, amire Elfrida most képtelennek érezte magát. – Legalább... továbbra is örömet okoz majd önnek – jegyezte meg a férfi.
– Már sosem lesz olyan, mint régen.
Oscar megérezte a feszültséget, és bekapcsolódott a beszélgetésbe. – A kép mindazonáltal nagyon Elfrida szívéhez nőtt. Örülök, hogy nincs oka megválni tőle.
– Jaj, Oscar, hiszen minden okom megvan rá! Ez csak egy kép! De ezer fontért nem adnám el. Még kimondani is nevetséges.
– Elfrida, nem lesz semmi baj.
Elfrida hátat fordított mindkettőjüknek, és a tűzhöz ment. Valamit csinálnia kellett, hogy enyhítsen csalódottságán. Felvett egy fahasábot, a tűzre dobta, és nézte, ahogy lángra kap.
Jamie szólalt meg mögötte: – Elnézést. Nagyon remélem, nem tart tolakodónak, ha megkérdem, kié az az érdekes kis óra?
Elfrida egy másodpercig azt hitte, rosszul hall. Aztán értetlen szemöldökráncolás közepette a férfi felé fordult. – Óra?
– Megakadt rajta a szemem. Olyan szokatlan...
– Elfridáé – mondta Oscar.
– Vajon... megtekinthetném-e?
Elfrida beleegyezőleg bólintott. Félreállt, és Jamie Erskine-Earle ismét feltette a szemüvegét, Elfrida mellé lépett, és levette a kis órát a kandallópárkányról. Elfrida és Oscar szótlanul figyelték, amint a férfi ismét aprólékos gonddal megvizsgálja az órát. Miközben a véleményére vártak, Elfrida arra gondolt, hogy ha megint azt mondja, hogy értéktelen csecsebecse, a szénlapáttal beveri a fejét.
– Úti kronométer – jegyezte meg a becsüs. – Bámulatos. Hogy jutott hozzá ehhez a kis kincshez?
– Kincs, mint szentimentális érték, vagy kincs, mint vagyon?
– Még nem tudnék rá válaszolni – felelte udvariasan a férfi.
– Idős keresztapám hagyta rám – felelte ridegen Elfrida. – Öreg tengeri medve volt. – Aztán amikor rájött, hogy pokoli dühös a hangja, enyhültebben folytatta. – Látja, az egyik mutató az órákat, a másik a perceket, a harmadik a másodperceket jelzi. Mindennap fel kell húzni. Gondolom, át lehetne elemesre alakítani, de úgy tűnik...
– Isten ments. Egy ilyen ritkaságot soha.
– Ritkaság? De hisz csak egy régimódi, tengeri utakra vitt óra, nem?
– Praktikus. És szép is.
Elfrida most jobban megnézte az órát, ami a férfi kezében más fényben tűnt fel, ahogy az történni szokott azokkal a nap mint nap látott, megszokott tárgyakkal, ha váratlanul valaki más csodálja meg őket. A bőrtok kívül kopott volt, de belül mély, sötét színben pompázott, a tok fedelét, ami úgy csukódott le, mint egy könyvé, belülről horzsolt korallszínű bársonnyal bélelték. A bőrborításon miniatűr aranyozott levélfüzér ölelte körül a kerek számlapot, amin a három mutató volt, és ugyanaz a minta ismétlődött a keret szélén is. A kulcs, a zsanérok és az apró órák rézből voltak.
– Nem is tudom, mennyi idős... – mondta Elfrida. – Ön talán meg tudja állapítani.
– Sajnos nem vagyok óraszakértő... De van egy kollégám, aki az. Ha óhajtja... ha megengedi... megmutatnám neki.
– Miért?
– Mert szerintem különlegesség.
– Mennyire különleges?
– A kincs szót használtuk.
– Úgy érti, ér valamit?
– Inkább nem nyilatkoznék. Nem elég a tudásom hozzá.
– De, ugye, nem ér meg hetvenötezer fontot? – szegezte neki kíméletlen őszinteséggel Elfrida a kérdést. Gyászos fej-csóválást várt, vagy akár megvető kacajt.
De Jamie Erskine-Earle nem nevetett. – Nem tudnám megmondani. Mrs. Phipps, megengedi... megengedné, hogy el vigyem magammal? Ha nem sikerül elérnem a kollégámat, akkor felhívom telefonon, vagy küldök egy fényképet az óráról. Természetesen hagyok önnél elismervényt, hogy átvettem, és elzárva fogom tartani.
Elfridának nevethetnékje támadt. – Hampshire-ben, a kis dibtoni házamban a földszinti nappali kandallópárkányán állt, és még csak nem is zártam a bejárati ajtót.
– Akkor gratulálok a szerencséjéhez – mondta Jamie. – Nincs biztosítva – tette hozzá, nem annyira kérdésként, mint tényközlésként.
– Nem, persze hogy nincs. Csak egy apróság, ami évek óta megvan, és amit mindenhova magammal viszek.
– Ha megismételhetem, nagyon ritka apróság. Elvihetem magammal?
– Természetesen.
–Ha kaphatnék... egy dobozt esetleg... vagy valamit, amibe becsomagolhatnám. A zsebkendőm nem igazán felel meg a célnak.
Oscar az asztalhoz ment, kihúzott egy fiókot, kiásott egy lap buborékos műanyag csomagolóanyagot, amit új könyvek csomagolásából tett félre.
– Ez megfelel?
– Tökéletesen. És ha egy papírlapot is kaphatnék, amire az elismervényt írhatnám? Általában van nálam egy hivatalos nyomtatványtömb, de ma persze otthon felejtettem.
Átadta Oscarnak az órát, aki bebugyolálta, és addig az asztalnál megírta az elismervényt. – Majd én elteszem – jelentette ki Oscar. – Elfrida hajlamos elhagyni ezt-azt. – Azzal eltette zakója felső zsebébe.
– Még valami – szólalt meg Elfrida.
– Igen, Mrs. Phipps?
– Ha Sam és Carrie visszajönnek, ne beszéljünk az óráról. A David Wilkie annyira kihozott minket a sodrunkból, hogy nem akarom, hogy megint feléledjenek, aztán lelohadjanak a remények. Mondhatnánk esetleg azt, hogy ön szerint biztosítást kellene kötnöm rá, és ezért állapítja meg a becsértékét?
– Hogyne. Kitűnő magyarázat. Mi több, még igaz is.
***
Aznap este a vacsora készítése közben Elfrida arra gondolt, hogy az egész délutánt valamiféle érzelmi hullámvasúton töltötte. Az izgalom, csalódás, újraéledő remények fényében Lucy teljesen kiment a fejéből. Szórakozottan, gondolatokba merülten kevergette a bolognai szószt, amikor Lucy a hátsó ajtó felől egyszerre a konyhába toppant.
Elfrida felnézett a konyhai órára. Perceken belül hét óra. Lucyra bámult, és megpróbálta felidézni, mit csinált a kislány egész nap.
– Igen, én vagyok – erősítette meg Lucy.
– Ó, drágám, rémesen restellem.
– Úgy festesz, mintha én lennék a legutolsó, akinek felbukkanására számítottál.
– Épp a dekoncentrált szerepemet játszom el. Annyi minden történt, hogy kiszálltál a fejemből, de most megint visszaszálltál, ami nagy örömmel tölt el.
– Mi történt? – Lucy levette gyapjúsapkáját, aztán kezdte kinyitni kabátja kapcsait. – Lemaradtam valamiről?
– Tulajdonképpen nem. Csak egy kedves ember járt itt. Nálunk uzsonnázott. Carrie fánkot csinált. De azt hiszem, a vendégünk a javát megette.
– Ki volt a kedves ember?
– Sir James Erskine-Earle. Kingsferry House-ban lakik.
– Most jártam Kingsferryben. Roryval.
– Úgy tudtam, szánkózni mentél.
– így is volt, de aztán besötétedett, ezért visszamentünk a paplakba uzsonnázni, aztán Roryval átmentünk Kingsferry be.
– Újabb bevásárlás?
– Nem. Nem egészen.
Elfrida érdeklődése hirtelen felébredt. Lucy titokzatos képet vágott, ami egyben huncut is volt. Mintha alig tudná visszatartani a nevetését.
– Úgy vigyorogsz, mint a fakutya. Miben sántikáltatok? Lucy felemelte a kezét, és felemelte hosszú haját. Arany
csillant meg a lámpafényben.
– Kilyukasztattam a füleimet. A kingsferryi ékszerész csinálta. És Rory megvette nekem karácsonyra a próbafülbevalókat. Igazi ékszert. Fülbevalót.
– Ó, drágám...
– Mióta vágytam már rá...
– Hadd nézzem.
– Mami nem fogja engedni...
– Csodaszép. Olyan felnőttes. Egyben felnőttes külsőt kölcsönzött neked. Milyen gazdag ajándék.
– Még soha nem kaptam semmit, amire ennyire vágytam volna – mondta Lucy.

LUCY
December 20-a, szerda

December 20-a, szerda
Azt hiszem, ez volt életem legszebb napja. Rengeteg hó mindenfelé, és olyan szép minden. Ma délelőtt elintéztem a karácsonyi bevásárlást, és amikor visszaértem, Rory már várt rám, és beszélgetett Elfridával. Elhozta a tévét, amit kölcsönad nekem. Felvitte a szobámba, és beállította, aztán csak ültünk és beszélgettünk, és valahogy olyan könnyű volt beszélgetni vele, hogy meséltem neki mindenről: az unalmas Londonról, és arról, hogy a lakásban kell élnem, meg beszéltem mamiról, nagyiról és Randall Fischerről. Aztán papiról és Marilynről és a cornwalli családról. Olyan csodálatos volt, hogy valaki meghallgat, nem szakít félbe, nem próbál felvidítani vagy ugratni, vagy nem mondja azt, hogy hülyeségeket beszélek. Vagy azt, hogy nem tudom, miről beszélek. Csak meghallgatott.
Amikor kifogytam a mondanivalóból, kocsival visszamentünk a paplakba, Mrs. Kennedy marhahúsos fasírtot csinált, miközben Rory felhívta a barátait, aztán mind elmentünk szánkózni a golfpályára, ami remek szórakozás volt és teljesen kimerített. Sötétedésig szánkóztunk, aztán visszamentünk uzsonnára a paplakba, és aztán Rory megkérdezte az édesapját, hogy kölcsönkérhetjük-e még egyszer a kocsit, és Mr. Kennedy azt mondta, hogy igen, és Rory elvitt Kingsferrybe. Nagyon régi és valahogy szokatlan város, ahol sok az üzlet. Megálltunk, és bementünk egy ékszerészhez, aki egy szempillantás alatt kifúrta a füleimet; egyáltalán nem fájt, és kis aranykarikákat tett bele, amiket próbafülbevalónak hívnak.
Rorynak elmeséltem, hogy otthon nem engedik meg, hogy kilyukasztassam a fülem, és azt mondta, hogy most nem vagyok otthon, hanem vele vagyok, és ő fizette a lyukasztást meg a fülbevalókat, és azt mondta, hogy ezt adja nekem karácsonyra.
Hazafelé a kocsiban még beszélgettünk, és úgy érzem, mintha fordulóponthoz vagy vízválasztóhoz értem volna. Rory azt mondta, hogy néhány dolgot nem szabad elfelejtenem. Ezek a következők.
Jó jegyeket kapok az. iskolában, tehát nem vagyok buta.
Ha én nem vagyok magabiztosabb, más nem fog azzá tenni.
Ésszerű vitával és nem duzzogással kell keresztülvinnem az akaratom.
Ha Cornwallban meg akarom látogatni nagyapát, Serenát, Amyt és Bent, akkor el is kell mennem. Semmi sem akadályozhat meg benne. Saját magam megtehetem az előkészületeket, meghívatom magam nagyapával, és egyszerűen odamegyek.
Merészebbnek kell lennem. Tudok vigyázni magamra. Tudom, hogy a bulikon Ecstasy tablettákat szoktak szedni, tudom, hogy vannak részegek és drogosok és mutogatós bácsik és szexmániákusok és cukros bácsik, akik a buszmegállókban odajönnek beszélgetni az emberhez.
Talán érdemes lenne elgondolkodnom azon, hogy az. érettségire egy koedukált bentlakásos iskolában készülnék fel. Ott végezném a középiskola utolsó két évét. Ez eddig meg sem fordult a fejemben. Majd beteszem a bogarat mami fülébe, és alaposan átrágjuk a kérdést. Megnyerem Miss Maxwell-Brownt is szövetségesemnek. És csak két évet kellene távol töltenem.
Már attól elszántabbnak érzem magam, hogy valami újat tervezhetek, és ez az új a várakozás örömteli izgalmával tölt el.
Bárcsak lenne egy olyan bátyám, mint Rory. Nem, mégsem lenne jó. Nem ugyanaz volna, ha a bátyám volna.
Egyáltalán nem fáj a fülem. Amikor nagyi és mami meglátják a fülbevalóimat, rögtön tudják majd, hogy megváltoztam, hogy azt teszem, amit akarok. Hogy egyedül is tudok dönteni. Nem vagyok többé kisgyerek.
Itt uzsonnázott egy Sir James Erskine-Earle nevű ember. Elvitte magával Elfrida óráját, hogy a biztosításhoz felbecsülje az értékét. Carrie szerint Sir James hat fánkot evett meg.
Holnap lesz új életem első napja.

SAM
December 21-e, csütörtök

Amikor kinyitotta a szemét, sötét volt, és dermesztő hideg. A hideg ébresztette fel, és rádöbbent, hogy a dunyha lecsúszott az ágyról, és egész testében reszket a monogramos hideg lepedő és a kevéske meleget adó két takaró alatt. Ablakán a függönyök szokás szerint nem voltak összehúzva, az ablak, ha résnyire is, de nyitva volt, és olyan hideg levegő áradt be, mintha valaki a mélyhűtő ajtaját nyitotta volna ki. Éjjel bizonyára farkasordító hideg lett.
Odébb gurult, lenyúlt a dunyháért, és magára húzta. Még mindig fázott, de a dunyha lágy, könnyű súlya kellemes érzést adott. Várta, hogy átmelegedjen, s közben kinyúlt, felkattintotta az ágy melletti lámpát, és megnézte az időt. Reggel fél nyolc volt.
Mostanra ismerőssé vált szobája sarkaiba nem jutott el a fény. Nem volt sok bútor. Hatalmas ruhásszekrény, amiben e pillanatban minden tulajdonát tartotta, viktoriánus mosdóállvány, ami öltözőasztalként szolgált. Májszínű márványteteje volt, amin nagy virágos mosdótál és vizeskancsó állt. A ruhásszekrény ajtajának belső oldalán volt az egyetlen tükör, és volt még egy díszes kis szék. A szoba alkalmatlan volt munkára vagy üldögélésre, de alvásra tökéletesen megfelelt.
És innen intézhette mobiltelefonján az üzleti megbeszéléseit is.
Lassan melegedve feküdt az ágyban, és azon töprengett, miért tölti el a szoba látványa ekkora elégedettséggel, végül úgy döntött, hogy a szoba arányai tökéletesek, a csupasz falak igénytelenek, a kifakult, foszlott kretonfüggöny, ami elég hosszú volt ahhoz, hogy a kopott szőnyegen futóként feküd-
jön, anyja függönyeire emlékeztette a Radley Hill-i régi házban. A függönyt rézgyűrűkkel ananászalakban végződő réz-rúdra akasztották fel, és amikor az ember elhúzta, kellemesen zörögtek.
A zörgés anyja hangját idézte: – Kelj fel, drágám. Ideje reggelizni.
Nosztalgia, ám annak legjobb formája.
Az egész ház ugyanezt az érzést keltette benne. Tágassága, a szép, félig üres szobák, díszes mennyezetpárkányok és a magas, kazettás ajtók. Az alacsony lépcsőfokú lépcső, amely fordulókkal tarkítva kúszott fel a padlástérig, a fényezett balti fenyőkből készített faragott korlát, a régimódi, de tökéletesen otthonos konyha, a fehérre festett lambériával borított fürdőszobák, amelyekben eredeti viktoriánus szerelvények voltak, a vécék, ahol láncos húzó volt, amire rá is írták, hogy HÚZNI.
Az első zavarba ejtő este után úgy érezte, mintha valamiképp hazaérkezett volna.
A ház rögtön megtetszett Samnek. Megszólította, szívesen fogadta. Sam gondolatban végigszaladt a véletlenek különös láncolatán, amelyek éppen most idejuttatták, és azután nem engedték továbbmenni; úgy esett, hogy nem volt más választása, mint maradni. Visszatekintve úgy tűnt, mintha a sors gondosan előkészített volna mindent. A sors vagy valami – remélhetőleg jóindulatú – lény, meglehet, csillagzatának hatása vagy esetleg az ősi erővonalak kifürkészhetetlen mágnesessége.
Az első láncszem Hughie McLellannal való találkozása volt Londonban. Az, hogy megkapta Hughie creagani házának kulcsát. Azután fej vagy írást játszott kocsijában ülve a bucklyi tanácsterem előtt. Ha fej lett volna, egyenesen Invernessbe hajt, és minden bizonnyal átkelt volna a Black Isle-on átvezető úton, mielőtt azt a hó járhatatlanná tette. Ehelyett írás lett, és más irányba indult, a creagani utat választotta.
Ha a házat csukott zsalugáterekkel, lakatlanul találja, ahogy erre számított, nem tétovázott volna. Nem vágyott másra, mint megtalálni a házat, és a házból áradó megingathatatlan viktoriánus méltóság, a ház helyzete és mérete elég ösztönzést adott volna, hogy később visszajöjjön, és alaposabban szemügyre vegye. De a ház nem volt üres. Fények égtek az emeleti ablakokban, és felpiszkált kíváncsisága arra késztette, hogy a kocsit a járda mellett hagyja, végigmenjen az ösvényen a bejáratig, és megnyomja a csengőt.
Ezután nem volt visszaút: fennakadt a horgon.
Immáron második napja él négy másik, egymással laza kapcsolatban álló ember társaságában, és addig marad, míg a karácsony is el nem múlik. Korábban azt tervezte, hogy laptopján és számológépével az üzemmel kapcsolatos legfontosabb dolgainak elrendezésével tölti ezt az időt. Most azonban kénytelen tétlenségbe merülni, mivel invernessi szállodaszobájában maradt a laptopja, a számológépe, az aktái, a legfontosabb telefonszámok és papírok. Bucklyba, a tanácskozásra csak mobiltelefonját, egy kisebb aktatáskát és az Intéző-lak kulcsát vitte magával.
Mivel nem dolgozhatott, feszített életritmusa lazább lett, és évek óta nem tapasztalt lassúbb sodrású gondolkodásra állt át. Látóköre beszűkült. Átrendeződött a fontossági sorrend. Kicsit úgy érezte magát, mintha a világtól elvágva, de más utasokkal erőteljes kapcsolatba kerülve egy hajó fedélzetén lenne. Idegenek, akik lassan olyan szorosan kötődnek egymáshoz, amit csak családjában tapasztalt, noha családja már régen nem volt. A ház – a hajó – védelmet nyújtott mindannyiuknak, mégpedig valami különös bájjal, mintha elégedetté tenné, hogy tágas szobáit ismét emberek lakják, ajtajai tárva-nyitva, tűz ég a kandallóban, hangok csendülnek, léptek koppannak a lépcsőn.
Jó ház, és Sam szerette volna megvenni. És épp itt volt a bökkenő. Meg akarta venni Hughie-tól és Oscartól, hogy az övé legyen. Tökéletes volt a fekvése... csak húsz percébe telne, nem többe, hogy reggelente az üres utakon az üzembe hajtson, és a munkanap végén újra hazamenjen. A házból gyalog, könnyű sétával elérné a golfklubot. Egy doboz sörért, kenyérért vagy tejért elég átmennie a téren a kis szupermarketba.
A jövőjét is el tudta képzelni benne. Ha az övé lenne, többé nem kellene odébbállnia. Egy apró sorházzal vagy egy festői, rózsával befuttatott nyaralóval szemben mindennek otthont adna, bárhogy alakítsa is az életét. A ház hosszú élettartamának tudata vonzotta leginkább. Sam harminckilenc volt. Nem akart többé költözni, venni és eladni, újrakezdeni. Azt akarta, hogy ez legyen az utolsó újrakezdés. Maradni akart. Itt.
De a ház fele Oscar Blundellé, a hely, ahol Elfridával laknak. A házon és egymáson kívül senkijük, semmijük nincs. Hughie azt mondta Samnek, hogy Oscar unalmas fickó. Az unokatestvérem egy unalmas alak. De Sam a legkevésbé sem tartotta Oscart unalmasnak. Nagyon megkedvelte, és ez megnehezítette a dolgát.
Ha Sam Hughie-hoz hasonló figura lett volna, hallgatott volna Elfrida kis képéről. Soha nem vette volna a fáradságot, hogy felhívja Janeyt Londonban, és kiderítse a helyi Boothby's-képviselő, Sir James Erskine-Earle lakhelyét. Igaz, hogy a képeladás gondolata Elfrida agyában fogant meg, de Elfrida nem volt gyakorlatias, és magától soha nem jutott volna odáig, hogy egy ilyen dinamikus lépésre szánja el magát. James Erskine-Earle látogatása végül semmit sem oldott meg, mert a festmény csak másolat, így azután visszajutottak oda, ahonnan elindultak. Sam bizonyos fokig kívánta, hogy a David Wilkie-kép ritka, eredeti alkotás legyen, amely egymilliót ér, hogy saját merész vágyálmait félretéve elindulhasson másik lakhelyet keresni.
És mégis... nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy itt, ebben a szögletes, dísztelen, tömör, viktoriánus vidéki házban kell letelepednie, és a sors rendelése folytán hátralévő napjait leélnie.
Hasztalan elmélkedések. Némi erőfeszítéssel elűzte őket, kikászálódott az ágyból, és az ablakhoz lépett. Szobája az Intéző-lak hátsó traktusában volt, és a fa kertkapunál álló utcai lámpa fényénél látta a teraszosan megépített kertet, a végében lévő kis fenyőligetet, a hidegtől valósággal sóbálvánnyá meredt és fagytól csillogó fákat. Mozdulatlan volt a levegő. Néma csend volt.
Gyermekkorában Yorkshire-ben időnként kora hajnalban kelt, hogy a lápon át hosszú séta után felkapaszkodjon egy magas sziklaoromra vagy bércre, ahonnan láthatja a napfelkeltét. Nem volt két egyforma napkelte, és az eget lassan betöltő fény mindig a csoda érzetét keltette benne. Eszébe jutott, hogy e korai expedícióiról hogy futott haza – füves ösvényeken rohant végig, patakokat ugrott át, kirobbanó energiáját, jókedvét, sőt boldogságát az táplálta, hogy amikor majd hazaér, kiadós reggeli várja.
Régóta nem nézte a napkeltét. Ma, az év legrövidebb napja van olyan alkalmas időpont, mint bármelyik más nap, hogy ezt megismételje. Felöltözött, befűzte bakancsát, Barbourjába bújt, megtapogatta zsebét, és elővette vezetéshez használt vastag bőrkesztyűjét. Kiment a szobából, csendesen becsukta maga mögött az ajtót, aztán leóvakodott a földszintre. Az üres konyhában Horace szundikált a kosarában.
– Van kedved sétálni?
Horace-nak volt. Már magához tért a rottweilerrel történt csatározásból. Sam megtalálta Elfrida bevásárlólistáját, magához vette, és hagyott helyette üzenetet, aztán végigment az előszobán, a fogasról levette tweedsapkáját és egy sálat, ami nem az övé volt, de ami meleget adott, amikor a nyaka köré tekerte. Elfordította a kulcsot a bejárati ajtóban, kinyitotta, és kilépett a sötét, mozdulatlan levegőjű, bénítóan hideg reggelbe. Talpa alatt jeges hó recsegett. Amikor kinyitotta a kaput, motorzajt hallott: egy nagy homokszóró teherautó felkapcsolt fényszórókkal, az elejére szerelt hókotró lapáttal épp elindult a téren keresztül, hogy az utcán végighajtva kijusson a főútra.
Sam és a kutya ellenkező irányba indultak el.
A golfklub és a tengerpart felé sétáltak, és lassan elmaradtak mögöttük az utcai lámpák. Felhőtlen volt az ég, a sötétségben egyetlen fényes csillag világított, de a tenger távolba vesző szélén köd lebegett. Apály volt, a szárazra került homok fagyottnak látszott, a sziklák közt maradt tengervíz kemény volt, akár a vas. Az északról feltámadó szél penge-élességű volt, és Sam jobban beburkolózott, állát is beledugta a puha, meleg sálba. Gondolatban számba vette a helyeket, amelyek ezen a szélességi fokon feküdtek, csak talán egy kicsit délebbre a hatvanadik foktól. Nyugatra, az Atlanti-óceán másik partján Labrador, a Hudson-öböl, Alaszka. Keletre Skandinávia és a végtelen Szibéria. Ha ott tél közepén valaki öt percre kilép háza melegéből, biztos megfagy. O pedig itt turistaként sétál egy kutyával a tengerparton, és a hideg nem zavarja különösebben.
A Golf-áramlat valóban nagyszerű dolog, gondolta elismerően.
Gyors léptekkel végigment a homokos partszakaszon, aztán a szárazföld felé fordult, Átmászott a dűnéken, átsétált az úton, a golfpálya két sima pázsitos részén, felkapaszkodott az utánuk emelkedő meredek lejtőn, végigment egy kanyargó ösvényen, amelyet sünzanót sűrű csoportjai tarkítottak. Mire felért a dombtetőre, a testmozgástól kimelegedett, Horace pedig erősen lihegett. Sam kerítéshez, rajta kerítésátjáróhoz ért. Az ég feketesége szürkébe hajlott, a csillag már eltűnt. Sam a kerítésátjárónak dőlt, így az északi széltől védte a sűrű sünzanót. A tenger felé fordult. Látta a szemhatár hosszú vonalát, az öböl tengerbe nyúló földnyelvben végződő csúcsát, ahol még mindig fel-felvillant a világítótorony fénye. Azon túl, délkeleten az ég már rózsaszín volt, a fényt gyöngyházasan megtörte a köd. Kilátónak akár ez is megfelel, gondolta. Órájára nézett, és látta, hogy nyolc óra negyven van. Leült a kerítésátjáró falépcsőjére, és várt.
A kutya a lábához ült. Sam lehúzta a kesztyűjét, kezét a kutya fejére tette, megsimogatta puha, selymes szőrét, bársonyos fülét. A világ, az üres világegyetem ebben a pillanatban
csak kettejüké volt. Erről a kis magaslati pontról határtalannak, újnak és tisztának tűnt, mintha csak tegnap teremtették volna.
Különösebb ok nélkül eszébe jutott az a londoni délután, amikor a nedves alkonyatban végigsétált a Kings Roadon, ahol a járdákon vásárlók nyüzsögtek, az úton pedig kocsik, és arra gondolt, hogy senki sincs, aki karácsonyi ajándékot várna tőle. Creaganba ennélfogva felkészületlenül érkezett. De most valamikor neki kell veselkednie, hogy karácsony reggelén átadhassa az ajándékait. Négyüknek. Négyen voltak, vagy talán öten, ha hozzászámítja a még soha nem látott, rejtélyes Mrs. Sneadet. Oscar, Elfrida, Lucy. És Carrie.
Carrie.
Amióta elvesztette Deborah-t, bezárta a lakást, elutazott New Yorkból és visszatért Londonba, az új állásba, legkevésbé annak a lehetősége foglalkoztatta, hogy új nő bukkanhat fel az életében. Érzelmi kapcsolatra egyáltalán nem volt szüksége. De Carrie a véletlenek különös láncolatának utolsó láncszemeként várt rá. Ezzel csak megerősítette benne azt az érzést, hogy csupán tehetetlen játékszer valami nagyszabású játszmában. A hóban belépett az Intéző-lak kapuján, felment az ösvényen, és megnyomta a csengőt. És Carrie volt az, aki végül ajtót nyitott.
Carrie. Selymes gesztenyebarna, sapkaszerűen fejéhez simuló haj, sötét, kifejező szempár, karcsú alak, hosszú nyak. ívelt szemöldök, egyik szájsarkában izgalmas anyajegy. Mély a hangja, amiben nevetés bujkál, így sosem tudja, mikor ugratja, vagy mikor beszél komolyan. Keskeny csuklói, hosszú, ügyes ujjai, festetlen körmei, jobb keze gyűrűsujján egy zafír és briliáns gyűrű, amelyet mintha szerelmes férfitól kapott volna, aki majd megőrült, hogy elvehesse feleségül. Vagy talán szerető idős rokon hagyatéka.
Nincs benne semmi mesterkéltség, gondolta. Hallgat, ha nincs mit mondania. Ha megszólal vagy véleményt mond, mondanivalója határozott, átgondolt, intelligens. Nem ismeri az üres fecsegést, s míg a többiek étkezéseknél vagy egy esti
ital mellett kötetlen csevegésbe merülnek, addig ő mindig figyelmes, de gyakran szótlan. Elfridával és Lucyval való kapcsolata mély érzéseken és szereteten alapul. A kislányt óvja, de nem nyomasztóan. Lucy úgy jön-megy, ahogy akar, de mindig van egy gyöngéd szava, egy ölelése számára, mindig meghallgatja. És együtt nevet vele.
Sam képtelen volt kideríteni, Carrie mit gondol felőle. A lány fesztelenül viselkedett vele, ura volt a helyzetnek, ugyanakkor a kimértségig zárkózott. Egyetlenegyszer volt vele kettesben öt percnél tovább, amikor Kingsferrybe mentek bevásárolni, és akkor úgy hitte, le tudja dönteni a kettejüket elválasztó falat, de valahányszor a beszélgetés Carrie és magánélete felé kanyarodott, a lány elhallgatott, és amikor megszólalt, egészen más témára terelte a szót. Amikor Sam némi nehézség után megtalálta Kingsferryben az úri szabóságot, ahol – mivel nem volt más ruhája – vidéki tartózkodásra alkalmas miniruhatárat kellett vásárolnia, arra számított, hogy Carrie bejön vele az üzletbe, javaslatokat tesz, segít választani, bokszeralsókról és pizsamákról elsüt néhány poént (ezeket az úri szabóság intim ruhadaraboknak nevezte), vagy segít Samnek valami rémes és alkalmatlan nyakkendőt választani. De Carrie-től távol állt az ilyesmi. Míg Sam a boltban volt, Carrie átment a vasáruboltba, ahol Elfridának új tortaformát és pudingostálat vett. Sam tehát kénytelen volt egyedül beszerezni intim ruhadarabjait, és amikor visszament a kocsihoz, Carrie a Timest olvasva várta, és nem mutatott különösebb érdeklődést az iránt, hogy mit vett.
Samet gyötörte a kíváncsiság, vajon Carrie férjnél volt-e már, de tudta, hogy soha nem lenne bátorsága megkérdezni tőle. Ehhez végtére is semmi köze. Az első este, amikor együtt üldögélve várták, hogy Oscar és Elfrida visszajöjjenek a partiról, Carrie elejtett pár szót önmagáról. Sam így tudta meg, hogy három évig Ausztriában, a „Overseas" utazási ügynökségnél dolgozott. Most tért vissza Londonba, hogy ugyanennek a cégnek Bruton Street-i főirodájában dolgozzon. Elmondta azt is, hogy a Ranfurly Roadon van egy kis háza, nem messze attól a helytől, ahol Sam fiatal korában lakott. A házat azonban kiadta, és februárig nem költözhet vissza. Addig barátainál húzza meg magát.
Ennyi volt az egész. Carrie nem bocsátkozott bővebb magyarázatba, nem közölt felesleges információt, és Sam továbbra is úgy érezte, hogy zárva az ajtó kettejük között, és semmi módon nem tudja rávenni Carrie-t, hogy kinyissa.
Lucyval kapcsolatban a lány már közlékenyebb volt. Lucy az unokahúga, nővérének gyereke. A nővért Nicolának hívják, és Carrie szavaiból úgy tűnt, hogy nem állnak közel egymáshoz. Nicola elvált. A gyerekkel Nicola anyjánál laknak. Carrie úgy vélte, hogy ez egyiküknek sem jó. Nicola Floridába utazott karácsonyra egy új barátjához, és Carrie ezért hozta magával Lucyt Creaganba.
Apjáról is beszélt, és eközben átmelegedett a hangja, szép szeme ragyogni kezdett, egészen felvillanyozódott és bőbeszédűvé vált. Apját Jeffreynek hívják, és Cornwallban él második, nála sokkal fiatalabb feleségével. – Tüneményes ember – mesélte Carrie. – Végtelenül adakozó. Egyhangú, boldogtalan életet élt anyám mellett, míg Nicolával fel nem nőttünk és a magunk lábára nem álltunk, és csak akkor szedte a sátorfáját, és hagyott ott minket, hogy Serenával éljen. Ha Lucynak olyan apja lenne, mint amilyen Jeffrey volt, más lenne az élete. Nemcsak az apám, de a barátom is volt. Felkeltette az érdeklődésem minden iránt, szüntelenül dicsért és bátorított. Egy ilyen ember mellett, úgy hittem, bármire képes vagyok.
Bármire. De valahol, valamikor valami baj történt. És Carrie nem akarta Samnek elárulni, mi volt az.
Minél kevesebbet beszélt, minél kevesebbet mondott el magáról, Samet annál jobban gyötörte a kíváncsiság. Megfordult a fejében, hogy ez a megszállottság nem a szerelem kezdete-e. Máskülönben miért tartaná olyan fontosnak? Minek beleszeretni egy nőbe, akit csak a karrierje és össze nem illő családja érdekel, és aki soha nem hagyná mindezt ott azért, hogy Észak-Skóciába költözzön Sam Howarddal?
Amihez még hozzájárul a tény, hogy még mindig Deborah férje.
A kutya megmozdult, és nyüszögni kezdett. Horace kezdett fázni. Sam is fázott, de nem mozdult. Mert amikor felnézett, meglátta, hogy a halvány gyöngyház rózsaszín vörös és sárga sugárkoronává robbant szét, amiből párás lángnyelvek csaptak ki. A távoli földnyelv lapos dombjai fölött apránként előkúszott a narancssárga napkorong első szeletkéje. A káprázatos fény ívelt karimája megérintette a lassú hullámokat, árnyékfoltokat kent a homok mélyedéseibe, és magába szippantotta az ég sötétjét, ami többé már nem zafírkék, hanem fakó akvamarin színt öltött.
Sam az időről megfeledkezve, elbűvölten nézte, ahogy a narancssárga gömb a világ túlsó végéről felemelkedett az égre. Ugyanaz a csoda volt, éppoly friss, mint régen, és megfeledkezett arról is, hogy fázik. A világítótoronyban hirtelen kihunyt a tűpontnyi fény. Új nap kezdődött, és a mai nap után egyre hosszabbak lesznek a nappalok, és aztán új év következik, ám Sam, amikor erre gondolt, képtelen volt elképzelni, mit tartogat majd számára.
Jól kilépett Creagan felé a keskeny ösvényen, amely a hóbo-rította golfpályák tetején futott végig. Felszállt a köd, az ég halvány, tiszta kék volt, sehol egy felhő. Mire az első házakhoz ért, látta, hogy beindult a délelőtti nagyüzem: kocsik jöttek-mentek, kinyitottak az üzletek, szatyraikkal, kosaraikkal megjelentek az első vásárlók. A hentes épp a havat söpörte le küszöbéről, fiatal anya bebugyolált kisgyereket húzott kis fa-szánkón. Farkaséhes volt.
Amikor benyitott a házba, rájött, hogy közben itt is beindult az élet. Az emeletről porszívó hangját hallotta, és egy nő régi Beatles-dalt énekelt:
I love you, yeah yeah yeah, I love you, yeah yeah yeah...
Minden bizonnyal a rettenthetetlen Mrs. Snead érkezett meg, hogy feltakarítson utánuk.
A nyitott konyhaajtóból fény áradt ki, szalonna és kávé étvágygerjesztő illata érződött. Sam lekapcsolta Horace pórázát, aztán kibújt kabátjából, bement a nyitott ajtón, és a többiek reggeli maradványai mellett találta Carrie-t. Még az asztalnál ült, kávét ivott és a Timest olvasta, de amikor Sam belépett, felnézett, meglátta és így szólt: – Jó reggelt.
Csupán két napja, azon az első estén, amikor olyan durván, Hughie McLellan kulcsát szorongatva betört ide a hóból és sötétségből, elállt a szava az ajtót nyitó lány szépségétől, amire egyáltalán nem számított. Később megtudta, hogy Carrie-t influenza vagy valami ismeretlen vírus támadta meg, és épp akkor kelt fel a betegágyból, ami miatt sápadt, törékeny és végtelenül sebezhető volt. Sam még mindig káprázatosnak látta. De most a fiatalság rugalmassága következtében az influenza már a múlté volt, és Carrie ma reggel piros kasmírpulóvert viselt, amelynek ragyogó színe élettelivé, sugárzóvá és a szokottnál is vonzóbbá tette. Sam jelenlegi kirobbanó jókedvében fizikai késztetést érzett, hogy megérintse, karjába vegye, megölelje, ledöntse a képzelt falat, és végre beszélgethessen vele.
– Jót sétált?
Bolond késztetése illedelmesen elmúlt.
– Talán túl messzire is mentem. Horace teljesen kimerült. – Horace hangosan lefetyelte a padlóra készített tányérból a vizet.
– Biztos átfagyott.
– Nem, átmelegedtem a testmozgástól. De majd éhen halok.
– Van szalonna. – Carrie letette az újságot, és felállt.
– Gondoltam.
– Főzök friss kávét.
– Majd én megcsinálom, Carrie.
– Nem. – A melegítőn másik tányérral lefedett tányér volt. Carrie kezén edényfogó kesztyűvel leemelte, letette az asztalra, és színpadias mozdulattal levette róla a felső tányért. Sam nemcsak szalonnát, de tojást, virslit és egy sült paradicsomot is látott. Az étel ízletesen sistergett. – Majd én megcsinálom. Maga csak kezdjen enni.
Sam elképedve nézte a lakomát. – Ki főzte?
– Én. Gondoltam, éhes lesz.
A férfi meghatódott. – Milyen édes.
– Nem tesz semmit.
Sam megvajazott egy szelet pirítóst. – Hol vannak a többiek?
Carrie vizet töltött a kannába, és bekapcsolta.
– Ó, mindenfelé. Már mind megreggeliztek. Megérkezett Mrs. Snead, és Elfrida, azt hiszem, ágyaz. Oscar telefonál. Ma délelőtt kell elmennünk a karácsonyfáért. Azt kérdezi rajtam keresztül, hogy nem hozná-e el a kocsijával. Könnyebb lenne arra feltenni a fát, és Oscar nem szeret hóban vezetni.
– Honnan kell elhoznunk a fát?
– A corrydale-i birtokról. Oscar oda telefonál most. Valami Charlie Miller nevű embernek. A rendelés meg a többi rendben van, de biztos akar lenni abban, hogy Charlie vár minket.
– Minket? Maga is velem jön?
– Oscar rajzol térképet. Magával kell mennem, hogy legyen, aki navigál. Különben is szeretném látni Corrydale-t. Oscar sokat mesélt róla. Arról, hogy élt ott a nagyanyja, aztán a nagybátyja és végül Hughie. Oscar gyerekkorában a birtokon töltötte a szünidőket. Azt mondja, hogy a kert és a gazdaság lenyűgöző volt, de most már persze más, mert a házból szállodát csináltak. Ennek ellenére szeretném megnézni. A szálloda üres, így ha Charlie Miller megengedi, körülnézhetünk.
Samet evés közben csendes elégedettség töltötte el. Jobb programot ki sem találhatott volna erre a szép délelőttre, mint azt, hogy Carrie-vel Corrydale-be menjen, felvegye a karácsonyfát, és aztán kicsit körülnézzen a birtokon. Őt is érdekelte, hogyan nézhet ki az a hely, ami egykor Hughie McLellané volt, de amit eltékozolt. – Helyes – mondta, és folytatta az evést, mert nem akarta, hogy Carrie megérezze, mennyire örül, és ettől rögtön meggondolja magát.
Carrie őrölt kávét tett egy kannába, és forró vizet öntött rá. – Pirítsak még kenyeret?
– Hálás lennék.
Carrie pirítóst csinált, kávét töltött Samnek, saját csészéjébe is töltött, aztán visszaült a helyére. Sam reménykedett, hogy néhány kellemes pillanatot kettesben tölthetnek, de Lucy futott le a lépcsőn és tört be a konyhába.
– Carrie! Mrs. Snead üzeni, hogy fehéret mos, és van-e még valamid? Szia, Sam. Jót sétáltál Horace-szal?
– De mennyire.
– Mikor indultatok?
– Nyolc körül. Még sötét volt. Megnéztük a napkeltét.
– De szép lehetett! Bárcsak engem is elvittetek volna. Még soha nem láttam igazi napkeltét. Biztos gyönyörű lehetett, ahogy rásütött a golfpályát borító hóra. Mint Svájcban...
– Sammel Corrydale-be megyünk a karácsonyfáért – szakította félbe Carrie. – Van kedved velünk jönni?
– Mm... – Lucy arcára tépelődő kifejezés ült ki. – Igazán szívesen jönnék, de... megígértem Mrs. Sneadnek, hogy segítek neki. Valamit megcsinálni. Szóval nem jöhetek. Egyébként igazán szeretném egyszer megnézni Corrydale-t.
Sam, akit nagylelkűvé tett, hogy Lucy nem tud eljönni, így szólt: – Majd máskor elviszlek.
– Komolyan? Megígéred? Oscar azt mondja, hogy csodálatos hely, és a nagymamájának gyönyörű azáleái voltak, minden elképzelhető színben. És a kert végében ott a tenger, és amikor kicsi volt, csónakja is volt.
Fentről Mrs. Snead visított. – Lucy! Mi lesz a szennyessel? Szeretném, ha összeszednéd...
Carrie mulatságos arcot vágott. – Csináljuk, amit parancsba adtak, különben baj lesz. Gyere, Lucy...
Sam egyedül maradt, friss forró kávét ivott, és olyan elégedett volt, mint egy jól tartott iskolás fiú, akinek örömteli szórakozásra van kilátása.
***
Oscar Corrydale-hez adott kis térképe kínos pontossággal kidolgozott alaprajz volt mindarról, ami a birtokot körbefogó falon belül feküdt: utak és felhajtok labirintusa, fás dombok és hosszú partvonal. Oscar belerajzolta részletesen, névvel ellátva a birtokon dolgozók házait is. Billicliffe háza, Rose Miller háza, a vadőr háza, gazdaság (corrydale-i birtokközpont). Utolsó volt a fallal körülvett kert mentén a kertész háza (Charlie Miller) és a fészer, ahol a traktor állt. Kicsit távolabb, a partvonalat követő kanyargós felhajtó végére berajzolta Corrydale angolkertekkel körülvett, magányosan álló udvarházát, melynek teraszai a Firth szélét szegélyező legelőkig tartottak.
A rajz egy Micimackó-könyv térképére emlékeztette Samet, de Carrie szerint igazi remekmű volt, amit be kell keretezni.
Az úton Sam és Carrie olyan vidékre értek, ahol még egyikük sem járt. Ahelyett, hogy a hídon áthajtottak volna Kingsferrybe, jobbra fordultak a híd előtt, és a régi, nyugatnak tartó úton, tanyák között haladtak; az út hol emelkedett, hol lejtett, néha csupasz bükkfasorok között haladt át. Mindent vastagon borított a hó, de a szépnek induló délelőtt nem szegte meg ígéretét, az ég felhőtlen maradt, a levegő csillogóan tiszta és hideg. Forgalom alig volt, és embereket sem nagyon láttak, csak egy traktort, amely szénahalommal tartott az összebújó birkanyáj felé, egy asszonyt, aki mosott ruhát teregetett a fagyos levegőn, és egy piros postai furgont, amely egy gazdaság hepehupás bekötőútján zötyögött.
Balra egy nagy tengeröböl feküdt, amely vagy tizenöt mérföldnyire nyúlt be a szárazföldbe. Féldagály volt, és a víz olyan kék volt, mint nyáron. A túlsó parton vakítóan fehér, hatalmas hegyek magasodtak, fehérségüket csak a csupasz fekete bércek törték meg, vagy a sziklazuhatagként alágördülő kőomladék.
– Tágas és óriási, ugye? – szólalt meg Carrie. – Az ég kétszer akkorának látszik, mint máshol. – Fekete, bélelt, kapucnis anorákot viselt, és fekete szőrmekalapot, a hó ragyogása ellen napszemüveget tett fel.
– Se köd, se szmog. Tiszta levegő. Tudja, hogy Skócia öt lazacban leggazdagabb folyója ömlik ebbe a tengeröbölbe?
– Kitől hallotta?
– Oscartól.
– Gondolom, gyerekkorában sokat horgászott.
– Szerencsés fiú lehetett.
Carrie Oscar térképét fürkészte. – Azt hiszem, nemsokára odaérünk. Először egy fal lesz, aztán negyed mérföld múlva a főkapu...
Ahogy kimondta, bal kéz felől fel is tűnt a birtokot határoló fal. A falon túl parkra utaló, gondosan ültetett szép fákat láttak. A főkapu két oldalán magasba nyúló mamutfenyők álltak. A kapusfülkéből füst göndörödött az ég felé, az apró kertben ruha száradt a kötélen, a bejárati lépcsőn műanyag gyerektraktor piroslott.
Meglátták a táblát.
CORRYDALE VIDÉKI SZÁLLÓ, Országos Autóklub, Királyi Autóklub.
– Meg is érkeztünk – mondta Carrie.
Sam behajtott a kapun, ami után az előkelő, belső út hatalmas tölgyfák sora közt haladt lefelé. Más, korábban erre járt járművek nyomát követték. A fák kék árnyékot vetettek a hóra. Negyed mérföld múlva az út kettéágazott, közepén fa útjelző tábla volt. Jobbra: SZÁLLODA VENDÉGEI. Ezt az utat még szűz hó borította. Előttük: GAZDASÁG ÉS FŰRÉSZMALOM, tehát errefele mentek. Carrie megint Oscar térképét nézte.
– Most újabb elágazás következik, ahol megint balra kell fordulnunk, és akkor meglátjuk Billicliffe házát.
–És ki az a Billicliffe?
– Ő volt itt valamikor az intéző. Elfridának és Oscarnak először hozzá kellett benézniük, hogy elhozzák az ő kulcsukat. Elfrida szerint egy szörnyűséges unalmas öregember, a háza meg valóságos disznóól, és mindketten elég barátságtalanul viselkedtek vele. De aztán az öreg mindenkit megdöbbentett azzal, hogy súlyos beteg lett, és Oscarnak kellett kórházba vinnie. Most is ott van. Itt ágazik el az út. Forduljon balra...
Előttük még mindig két kocsinyom húzódott. Láthatóan gyakran használt úton jártak. Az út szélétől kicsit távolabb feltűnt a birtokon dolgozók egyikének háza.
– Itt lakik Billicliffe őrnagy – mondta Carrie.
Sam kíváncsiságból lelassított. Kis kőépület volt, szilárd építésű, előtte vidékies veranda, a palatetőből két manzárdablak emelkedett ki. A kaputól a bejárati ajtóig rövid felhajtó vezetett, és a harminc centis hóban elhagyatottan és szomorúan rozsdásodott egy régi Vauxhall. Az ablakokat becsukták, mögöttük sötét volt, és a kéményből sem szállt fel füst.
– Milyen lehangoló hely – jegyezte meg Carrie.
– Lakatlanul semmi sem mutatja a legjobb képét.
Lassan továbbindultak felfedezőútjukra, a jeges keréknyomokban recsegett a hó. Az út bájosan kanyargott. A következő kanyaron túl volt Rose Miller háza, ami merőben másként festett: meghitt volt és rendezett, az ablakokon csipkefüggöny, a kis kertben tyúkok kotkodácsoltak vidáman. Odabent tűz éghetett, mert a tőzegfüst kellemes illattal töltötte meg a levegőt.
Ahogy továbbhaladtak, egy gazdasági épület következett, melynek udvaráról erős trágyaszag érződött. Birkáknak elkerített legelő, aztán újabb házikó, ezúttal a vadőré; a ház mögött kennelek és egy kifutó, ahonnan két spániel rohant elő vadul csaholva.
– Még szerencse, hogy nem hoztuk el magunkkal Horace-t – mondta Carrie. – Még szívrohamot kapott és meghalt volna.
Ismét feltűnt a tengeröböl, a birtokhatár egészen a víznél volt. Kis liget után újabb ház tűnt fel, aztán egy fallal körülzárt kert északi fala. A szép kőépítmény közepén dupla szárnyú kovácsoltvas kapu nyílt. A kert végében állt a traktornak épített nagy fészer, melynek széles ajtajai nyitva voltak, és az ajtó mellett egy régi, sárral összefröcskölt Land Rover parkolt. Sam megállt a kocsi mellett, mindketten kiszálltak, és ebben a pillanatban egy fiatalember jött ki a fészerből, nyomában egy öreg arany labradorral. A fiatalember kezeslábast és gumicsizmát viselt, fején vadászsapka volt, melynek ellenzőjét a szemébe húzta.
– Charlie Miller?
– Az vagyok. Maradj nyugton, Konyak, ne ugrálj fel a hölgyre. Buta öreg, neveletlen kutya.
– Engem nem zavar – mosolyodott el Carrie.
– Majd zavarná, ha sáros mancsnyomokkal lenne tele. -A fiatalember Samhez fordult. – Ön bizonyára Sam Howard.
– Így van. A hölgy pedig Carrie Sutton.
– Örülök, hogy megismerhetem – mondta Charlie Miller, és kezet fogott Carrie-vei. – Oscar idetelefonált. A fáért jöttek, ugye... a fészerben van, ha esetleg erre fáradnának.
Előrement, ők pedig követték a félhomályos fészerbe, ahol a traktoron kívül még sok mindent tároltak. Sam egy halom krumplis zsákot látott, felfűrészelt és sarangolt rönkfákat, több régi gyümölcsösládát, hálós zsákba rakott paszternákot. Föld, fűrészpor és motorolaj kellemes illatkeverékét érezte. A régi Ferguson traktornak támasztva ott állt a kivágott fenyőfa.
– Oscar azt mondta, hogy száznyolcvan centis elég lesz, ezért választottam ezt. Jó formája van, és nincs törött ága.
– Nekem tetszik.
– Két font egy láb, az annyi mint tizenkét font. Van, amibe állítsák?
– Fogalmam sincs. Oscar nem mondta.
– Nekem van hozzá talpam. – Charlie az egyik sarokból egy durván összeállított fatalpat vett elő, amit ácsszegekkel kapcsoltak össze. – A gazda fia készítette, és darabját kettő ötvenért árulta.
– Gondolja, hogy jó lesz? – nézte Sam kétkedve.
– Hát persze, nagyon jól megteszi.
– Helyes. – Charlie letette a talpat a fa mellé. – Akkor hát tizennégy ötvenet kérek. – Láthatóan nem volt a felesleges szavak embere.
Sam elővette a tárcáját, és átadott tizenöt fontot. – Mondja meg a farmer fiának, hogy megtarthatja a visszajárót. Megérdemli, már csak a vállalkozó kedvéért is.
– Megmondom – nyilatkozta Charlie, és kezeslábasa zsebében eltűntek a bankjegyek. – Betegyem a kocsiba a fát?
– Ha lenne olyan kedves, nagyon hálásak lennénk. Lehajtottam a hátsó üléseket, lesz elég hely...
– Nem gond.
– Charlie, mit gondol, körbesétálhatnánk kicsit? – kérdezte Carrie. – Most vagyunk először Corrydale-ben, és körül akartunk nézni. Szívesen megnéznénk a házat is. De ha magánterület vagy nem szabad...
– Dehogynem szabad. Menjenek csak, amerre kedvük tartja. A szálloda zárva van, oda amúgy sem mehetnek be. A kertben meg nincs sok látnivaló most.
– Nem baj. Merre menjünk?
–Menjenek vissza az úton, amerről jöttek, aztán Billicliffe őrnagy házánál forduljanak balra, úgy épp a kertekhez és a házakhoz jutnak. Az erdőn keresztül vezet egy ösvény a háztól a vízig, aztán egy másik úton a part mentén vissza lehet jönni. Míg sétálnak, addig hálót teszek a fára, és beteszem a kocsiba, és ha már nem lennék itt, amikor visszaérnek, elmentem ebédelni.
– Köszönjük.
– Szívesen. Kellemes sétát.
Elindultak. Lépteik alatt recsegett a fagyott keréknyom, a levegő édes volt, mint a behűtött bor, a halvány napsütés melegítette a hátukat, és a fák felső ágairól időnként olvadt hó hullott. Az ég ragyogó kékjén kirajzolódott a csupasz fák ágainak fekete csipkéje. Elhaladtak a gazdaság és a vadőr háza mellett, aztán elhagyták Rose Miller bájos házikójának kertkapuját is.
– Olyan hely, amibe az ember boldogan bevenné magát, és élete végéig eltanyázna – jegyezte meg Carrie.
Billicliffe őrnagy lakatlan kunyhója után letértek az útról, és az udvarházhoz vezető ösvényen indultak el. A mély és érintetlen szűz hóban csak keservesen vergődtek előre.
– Valaha bizonyára nagyon sok pénzük volt – elmélkedett Carrie. – Hatalmas birtok, ennyi ház az itt dolgozóknak, akkor még ott a gazdaság és a fallal körülvett kert meg minden. Vajon honnan szerezhették? Mármint a vagyonukat.
– Bizonyára az iparból. Hajóépítés, acélipar, ilyesmi. Vagy távol-keleti kapcsolatokból. Kereskedés, tea, tikfa. Nem tudom. Majd megkérdezzük Oscartól.
– Úgy fest, mintha Oscarnak semmije sem volna.
– Szerintem sincs.
– Mi történhetett? Mármint a pénzzel.
– Ami a világon mindenütt. Az öregek meghaltak, az örökösödés alaposan megtépázta a vagyont. Drágább lett az élet. A háború fenekestül felforgatott mindent. Utána fokozatos hanyatlás következett. Végül olyanok kezébe került, mint ez a Hughie McLellan, aki a tőke maradékát is eltékozolta, aztán pénzzé tette a birtokot. Dél-Angliában egy ekkora földterületen bizonyára millió miniatűr nyaralót és magánlakóparkot húznának fel. Itt a távolság és amiatt, hogy egy szállodalánc vette meg a házat, minden ugyanúgy maradt, mint régen, vagy legalábbis úgy néz ki.
– Miért nem Oscar örökölt? Tüneményes földesúr lett volna.
– Gondolom, azért, mert hátrébb volt az örökösödési rendben. Hughie volt a legidősebb fiú fia. Elsőszülöttségi jog.
Balszerencse mindenkinek, hogy Hughie ilyen ócska kis gazembernek bizonyult.
– Milyen igazságtalan, nem?
– Carrie, az élet igazságtalan.
– Annyira sajnálom Oscart. Jobbat érdemel. Elfridával együtt. Megérdemelnék, hogy legyen egy házuk, ahol együtt élhetnek, amit a magukénak tudhatnak, és nem azzal a gondolattal kellene élniük, hogy el kell onnét költözniük. Szeretnék gazdag lenni, hogy gondoskodhassak róluk... vehessek nekik egy kellemes lakóházat, és életük végéig ne kelljen onnan elmozdulniuk. Bárcsak ne lettünk volna ott, amikor megtudták, hogy a David Wilkie hamisítvány és ilyen keveset ér. Elfrida tele volt reménnyel. És olyan biztos volt benne, hogy egy kincs birtokosa, amelynek segítségével átvészelnék a nehéz időket, és biztonságot vásárolhatnak maguknak. Fájt, hogy olyan letörtnek és elkeseredettnek láttam. Kínos volt. Zavarba ejtett.
– Engem is – emlékeztette Sam.
– De magával más a helyzet.
– Amennyiben?
– Ha nincs pénzük, akkor Oscar kénytelen lesz eladni az Intéző-lak ráeső felét, és akkor maga megkapja, amiért jött.
– Ilyen szörnyetegnek látszom?
– Nem tudom. Nem ismerem eléggé. Fogalmam sincs, hogy gondolkodik.
Sam nem vágott vissza. Sétájuk elején felesleges kirobbantania egy veszekedést. – Mit gondol, együtt maradnak? – kérdezte inkább.
– Én is csak találgatni tudok. Szerintem együtt fognak maradni. Egyikőjüknek sincs más. De hol fognak lakni?
– Ahol most vannak. Ha Oscar nem akar eladni, akkor Hughie se tud.
– Akkor maga mit csinál?
– Keresek egy másik házat.
– Bucklyban?
– Nem tudom. Eddig még alig láttam a környéket nappali
világosságnál, nem hogy eladó ingatlant tudtam volna keresni.
Carrie egy darabig nem szólt semmit. Jó ütemben haladtak, Carrie hosszú lábával nem maradt le tőle még a mély hóban sem. Bal kéz felől a hómezők egészen a tengeröböl vizéig tartottak, jobbra öreg bükkerdő fáinak masszív törzsei között mélyedések és ösvények tűntek fel, a havat nyulak és madarak lábnyomai mintázták. Fejük felett varjak károgtak, a kihalt vízpart felől egy póling hosszú bugyborékoló kiáltása szállt fel.
– Szeretném megnézni az üzemét – szólalt meg hirtelen Carrie.
Samet megdöbbentette a lány kérése; meg sem fordult a fejében, hogy Carrie-t a legcsekélyebb mértékben is érdekelheti. – Tényleg?
– Mintha nem hinne nekem.
– Csak épp nem sok látnivaló akad. Nagy, üres, nyirkos terek, néhány festéktartály és pár megmentett gép.
– De nekem azt mesélte, hogy műemlék épület. Ez már önmagában érdekes lenne. Be tud jutni? Van hozzá kulcsa? – Carrie-n látszott, hogy komolyan gondolja.
– Természetesen.
– Elmehetünk valamelyik nap?
– Ha akarja.
– Szeretem a csupasz házakat. Üres helyiségeket, puszta falakat. Elábrándozom arról, milyenek voltak, és megpróbálom elképzelni, mivé lehetnek. Biztos feldobja ez az egész, és már alig várja, hogy megfeleljen a kihívásnak. Hogy felépítheti újra, és beindíthatja.
– Igen. – A férfi elgondolkodott azon, amit Carrie mondott, és a még előtte álló, e pillanatban megoldhatatlannak tetsző problémákon. – Valóban feldob. Ugyanakkor meglehetősen el is csüggeszt. Időnként kétségkívül elkeseredett, türelmetlen leszek, sőt még vad dühkitörésekre is lehet számítani, igaz viszont, hogy a nehézségek ösztönöznek, kivált, ha valaki más is hisz abban, hogy meg tudom oldani őket.
Bucklyban van egy rendes ember, aki az oldalamon áll. Fergus Skinner a neve. Hiszek benne.
– Ez a munka ég és föld a New York-ihoz képest.
– Ha sokkal fiatalabb lennék, valószínűleg nem vállaltam volna el ezt a munkát. De már harminckilenc vagyok. Csináltam már mindenfélét. És ez a kellő pillanat, hogy irányt változtassak. A legmagasabb pénzügyi körökben való mozgás izgalmas ugyan, de még sincs kielégítőbb, mint az ipar alapjaihoz visszatérni.
– Lefelé buktatták.
– Bizonyos értelemben igen. De tudja, világéletemben a gyapjúszakmában dolgoztam, és titkon úgy hiszem, hogy semmi sincs olyan mutatós, kényelmes, tökéletesen álló, mint egy jól szabott, sokat hordott tweedzakó. Kibír bármilyen időjárást, és este még vacsorameghívásra is fel lehet venni. Imádom a tweed illatát és fogását. Szeretem a jól beállított fogaskerekek hangját, a szövőszék kattogását, a kártológépek óriási hengereit. Szeretem az embereket, akik az üzemben dolgoznak, a férfiakat és nőket, akiknek két-három nemzedékre visszamenőleg vérükben a szövés, fonás és festés. Szóval a saját világomba tértem vissza.
– Szerintem maga szerencsés.
– A munkámra céloz?
– Nem kizárólag. – Carrie elhallgatott, hátravetette a fejét, hogy az égen magasan lebegő egerészölyvet figyelje, amely mintha termiken lebegett volna. – Mert ide költözik. Erre a tágas, tiszta, makulátlan helyre. – Továbbsétált. – Gondoljon csak bele. Golfozhat, fajdra és fácánra vadászhat, és az egyik lazaccal teli folyóban horgászhat, amiről nekem mesélt. -Kicsit elgondolkodott. – Horgászik, ugye?
– Igen. Gyerekkoromban apámmal jártam Yorkshire-be horgászni. Pisztrángra, nem lazacra. És nem rajongok a vadászatért.
– Én sem. Drága kis vadmadarak, amint lebucskáznak a levegőből. Aztán feltálalják őket a Savoyban, és akkorák csak, mint egy kanári.
Előttük már feltűnt a parkot körülvevő, kovácsoltvassal díszített kerítésfal. Az ösvény a kovácsoltvas kapuhoz vezetett; kétoldalt a kapuoszlopokon kőből faragott címeroroszlánok ültek, és tüskés futórózsa fonta be, amelyet most a tél megfeketített.
A kapuhoz értek, ahol megálltak, és a tekervényes kacskaringók rácsozatán keresztül a kapun túli kertet nézték: a teraszosan emelkedő pázsit tetején először pillantották meg Corrydale House-t. Viktoriánus, manzárdablakos és tornyocs-kákkal díszített, vörös kőből épült udvarház, melyet majdnem teljesen befont a repkény. Nagy volt, és kicsit talán mesterkélt, de gazdagságot sugalló, nyugalmas módján vonzó is. A belső ablaktáblákat becsukták, de mindegyik ablak délnek nézett, és a visszatükröződő napsugarat ragyogva verték vissza az ablaküvegek. A felső terasz egyik oldalán magas, fehér zászlórúd állt, de tetején most nem lobogott zászló.
– Szép – mondta Carrie kis idő múlva. – Milyen jól mulathatott itt Oscar.
– Szeretne itt lakni? – kérdezte Sam.
– Mármint ebben a házban? Ezen a helyen?
– Nem. Úgy értem, itt. Creaganban. Sutherlandban.
– Állásom van. Londonban. Muszáj dolgoznom. Pénzt kell keresnem.
– És ha nem kellene? Elégedett lenne? El tudna temetkezni egy ilyen környezetben?
– Nem tudom. Azt hiszem, idő kellene hozzá, hogy megbarátkozzam a gondolattal. Mérlegelni tudjam, ami ellene és mellette szól. Szabadnak kellene lennem ahhoz, hogy elhagyhassam Londont. Semmi kötelezettség, semmi felelősség.
– Ezek szerint nem szabad?
– Ott van Lucy.
– Lucy?
– Igen, Lucy. – Carrie lenyomta a kilincset és kinyitotta a kaput, amin túl mintha vonalzóval húzták volna, széles egyenes ösvény vezetett a kerten keresztül a távoli bükkfaligethez. Az ösvény közepén a teraszoktól a házhoz vezető lépcsősorral egy vonalban kő napóra volt, és egy ívelt vonalú fapad. Másik lépcsősor vezetett a virágoskertbe, amit rododendron- és azáleacserjék vettek körül. Mértani szerkezete, amely valami mitológiai istennő kőszobrától sugarasan futott szét, bukszusokkal szegélyezett ívekből, körökből és ellipszisekből állt, amelyek most, hóborítottan, csupán művészi rajzra emlékeztettek, mintha valaki rajzszénnel vastag fehér papírra rajzolt volna.
– ...elsősorban Lucy miatt vállaltam el ezt a londoni állást. Szüksége van valakire. Aki kiragadja abból az unalmas, zárt, teljesen nőies életből, amit kénytelen élni. Nem a saját hibájából. Semmi esélye. Legalább nekem esélyt kell adnom neki.
Sam fontolóra vette, amit mondott, aztán óvatosan így szólt: – Én kiegyensúlyozott kislánynak találom. Még talán boldognak is.
– Mert most az is. Itt boldog. Elfridával és Oscarral, a sok jövő-menő ember között. És persze Rory Kennedyvel. Szomorú lesz, ha vissza kell mennie Londonba.
Samet felbosszantotta ez a vénlány-nagynéni hozzáállás. Carrie túl fiatal, túl szép ahhoz, hogy kis unokahúgának szentelje az életét.
– Nem lesz vele semmi baj – mondta. – Elég fiatal ahhoz, hogy rugalmasan bírja a gyűrődést; idővel majd elmenekül.
– Nem – makacskodott Carrie. – Nem ismeri azt az önző anyját. Nem tudja, miről beszél.
– Mégis mit akar csinálni Lucyval?
– Nem is tudom. Ott akarok lenni körülötte, hogy felhívhasson. A közelében. Talán húsvétkor megint elviszem valahova. Cornwallba, hogy Jeffreyvel lehessen. Végtére is a nagyapja. Vagy elmehetnénk síelni. Jeffrey gyerekei már elég nagyok. Jeffrey akkor vitt el először síelni, amikor kilenc voltam, és annyira megszerettem, hogy életem szenvedélyévé vált.
– Visszatér valamikor Oberbeurenbe?
– Nem. – Carrie előbb mondta ki a szót, mint Sam befejezte volna a kérdést. – Oberbeurenbe soha. Valahova máshova. Arosába vagy Grindelwaldba vagy Val d'Isére-be.
– Az Egyesült Államokba is elmehetne. Coloradóba vagy Vermontba. Hosszú útnak hangzik, de jóval olcsóbb lenne.
– Vermont. – Carrie csuklyás anorákja zsebébe süllyesztette a kezét. – Talán síelt ott?
– Igen. Jó párszor. Kocsival felmentünk egy-egy hétvégére.
– „Felmentünk"? Mármint a felesége és maga?
Hát elkövetkezett. Az igazság pillanata. A pillanat, ahonnan nincs visszatérés. Eljutottak a lényeghez, amit eddig mindketten csak kerülgettek. – Igen. A feleségemmel – mondta kertelés nélkül Sam. – Tudja, hogy nős vagyok?
– Igen. – Carrie háborítatlanul nyugodt volt.
Továbbsétáltak, még mindig harmonikusan igazodva egymás lépteihez, mintha semmi sem történne, semmi sem hangzott volna el.
– Elfrida mondta el.
– Hát persze. Gondolta, hogy majd nem mondja el?
– Nem. Sejtettem, hogy így lesz. Külön élek a feleségemtől.
– Ezt is elmondta.
– A szaftos részletekre is kíváncsi?
– Nem különösebben.
– Pedig szerintem fontosak.
– Magának biztosan.
– Azért fontosak, mert szeretném, ha megértené.
– Megérteném? Miért? Olyan szörnyűségek száradnak a lelkén?
– Nem. Vagyis igen. Nem voltak kalandjaim, nem feküdtem le más nőkkel, de túl keményen dolgoztam, alig voltam otthon, és soha nem voltam eleget együtt vele.
– Neve is van?
– Deborah-nak hívják. Debbie-nek. De én csak Deborah-nak neveztem. New Yorkban dolgoztam. Egy barátommal Easthamptonban víkendeztem, és meghívtak minket egy partira. Ott ismertem meg. Nagyapjának nagy háza volt lent: birtok, saját strand, lovak, bekerített kifutók, medence. Ami csak kell. Amikor összeházasodtunk, az esküvőnket az easthamptoni ház kertjében tartottuk: hétszáz vendég, tíz nyoszolyólány, tíz pingvinnek öltözött frakkos vőfély. Deborah elragadó volt, én pedig boldogan adtam át magam a sodrásnak, amit sem uralni nem tudtam, sem ellenállni nem tudtam neki. Aztán vettünk egy lakást a Hetvenedik utca felső szakaszán, amit teljesen ki tataroztatott, és ez egy ideig boldoggá is tette, de amikor kész lett a lakás és a lakberendező végre elvonult, azt hiszem, elkezdett unatkozni. Nem találta a helyét. Sokat kellett utaznom az Államokon belül, és néha ezalatt visszament Easthamptonba, máskor meg szórakozni járt.
– Vannak gyerekeik?
– Nincsenek. Nem akart gyereket. Egyelőre legalábbis, ígérte, hogy majd egyszer, de most még korai lenne. Valamikor múlt nyáron megint összefutott egy hapsival, akit még a főiskoláról ismert. A férfi azóta már kétszer elvált, és most éppen facér volt. New Yorkban élt. Gazdag, behízelgő modorú, ostoba alak. Kanos, mint egy tüzelő szukák után koslató kutya. Viszonyt kezdtek, amit mostanában illedelmesen „kapcsolat"-nak neveznek. Semmit sem sejtettem. Nem tudtam, amíg meg nem mondta, hogy elhagy, mert vele akar lenni. Odavoltam. Nemcsak azért, mert elvesztettem, hanem mert egy szar alakba esett bele. És mert tudtam, hogy amikor a férfi elveszi a szeretőjét, azzal csak egy megüresedett állást foglal el.
– De nem váltak el, ugye?
– Nem. Rövid ideje történt. Hat héttel az elköltözése után felhívott az elnököm, Sir David Swinfield, és megkért, hogy jöjjek vissza Londonba. És azóta... nos, csak halogattam a dolgot. Hadd menjen minden a maga útján. Más ügyeken járt a fejem. Előbb-utóbb kétségtelen kapok majd valami ügyvédi felszólítást, és aztán beindul a gépezet.
– Vajon pénzéhes lesz, és hatalmas asszonytartást követel?
– Nem tudom. Az ügyvédtől függ. De kétlem. Ez nem volt rá jellemző. Egyébként a szarzsák teli van pénzzel, és Deborah-nak is van saját vagyona. Talán nagyobb is a kelleténél. Ez volt az egyik problémánk. Mármint inkább az én problémám.
– Még mindig szereti?
– Jaj, Carrie...
– Tudom. Felelősnek érzi magát. Aggódik a jövője miatt. Fél, hogy a lelkébe gázolnak, elhagyják. Még mindig védelmezni szeretné.
Sam nem felelt azonnal. – Igen – ismerte el némi gondolkodás után. – Azt hiszem, erről van szó.
– Ha akarná... ha megpróbálná visszacsábítani, ha ragaszkodna hozzá... visszamenne hozzá?
Sam alaposan megfontolta a válaszát. – Nem.
– Miért nem?
– Mert más irányt vett az életem. Mert Deborah már a múlté, és azt magam mögött hagytam. Most itt vagyok. És itt is maradok, mert ideköt a munkám.
– De még mindig a felesége.
– Mit akar ez jelenteni?
– Az ember házastársa valamiképp a része is. Nem lehetünk soha szabadok. Hozzá tartozunk.
Olyan keserűség érződött a hangján, hogy Sam azonnal megérezte, hogy ha egy kicsit erősebben megnyomja a csukott ajtót, ami mindig elválasztotta őket, akkor az – ha nehezen is de – most végre kinyílna.
– Carrie... – fordult a lányhoz.
De Carrie továbbment. Samnek utána kellett sietnie, és amikor beérte, karjánál fogva maga felé fordította. A lány napszemüvegének sötét kútjába nézett, és amikor odanyúlt és levette róla a szemüveget, elszörnyedve látta, hogy a lány sötét szemében könnyek csillognak.
– Carrie, mondd el.
– Miért mondanám? – kérdezte Carrie dühösen, és megpróbálta visszatartani a könnyeit. – Miért mondanám el neked?
– Mert egyenes voltam veled.
– Én sosem kötöttem egyezséget. Semmi közöd hozzá, és nem akarok erről beszélni. Nem érdemes róla beszélni. És nem értenéd meg.
– Megpróbálnám megérteni. És azt hiszem, sikerülne is. Magam is átéltem keserves időket. A leginkább talán az fájt, amikor rájöttem, hogy már mindenki tudta, mi folyik, kivéve engem, az ostobát. Napról napra élni, amikor minden nap olyan, mint egy mókuskerék, és az ember egy helyben áll. Kiegyezni a teljes visszautasítással.
– Engem nem utasítottak vissza – kiabálta Carrie, aztán eltorzult az arca, és zokogásban tört ki. Ellökte magától a férfit, mert dühös volt magára, szabadulni próbált, de Sam erősen fogta a vállát, és nem eresztette, mert úgy érezte: ha elengedi a lányt, akkor az összeomlik, mert az ő ereje az egyetlen, ami Carrie-t összetartja. – Nem utasítottak vissza. Szerettek. Szerettük egymást, és csak arra vágytunk, hogy együtt legyünk. De nem volt esélyünk. Alul maradtunk a túlerővel szemben. Túl sok követelés, felelősség, hagyomány. Munka, család, feleség, gyerekek, vallás, pénz. Én csak a kedvese voltam. Mellékutca. Nem volt esélyem. Soha, egy pillanatra sem. És amit legjobban gyűlölök, hogy mindig is tudtam. Gyűlölöm magam azért, hogy szemet hunytam, és ostoba struccként homokba dugtam a fejem. Úgy tettem, mintha elhinném, hogy a végén minden jóra fordul. Az isten szerelmére, hiszen már harminc vagyok! Azt hittem, hogy ura vagyok a helyzetnek. És összeomlottam, amikor Andreas végül otthagyott. Hát most már tudod, Sam, és nem kell többé próbálkoznod azzal, hogy kiderítsd. És esetleg belenyugszol végre abba, hogy nem érdekelnek különösebben a nős férfiak. És ha most együttérző leszel vagy sajnálni kezdesz, akkor sikítok.
A férfi tiltakozásra nyitotta a száját, de ebben a pillanatban Carrie kiszakította magát a karjából, és futva elindult, aztán
megbotlott a hóban, kiegyenesedett, és tovább szaladt. Sam utána futott, és újra elkapta. – Ó, Carrie... -, és ezúttal Carrie nem küzdött ellene. Talán belefáradt, a sírástól kifulladt. Sam átölelte, és Carrie hozzábújt és zokogás közben meg-megrándult a válla. Könnyeitől átnedvesedett a férfi kabátja.
Sam másra sem vágyott egész nap, csak hogy a karjában tartsa, átölelhesse Carrie-t. A lány karcsú, szinte súlytalan volt a karjában, és Sam azzal hitegette magát, hogy többrétegű téli ruháikon át is érzi a lány szívverését. A szőrmekalap csiklandozta az arcát, Carrie bőrét édes illatúnak és hűvösnek érezte.
Ó, Carrie. – Szégyellte magát, hogy annyira boldog, amikor a lány ilyen kétségbeesett és nyomorult. – Drága Carrie-m. Minden rendbejön majd.
– Nem jön rendbe. És nem vagyok a drága Carrie-d. – Sam legszívesebben lecsókolta volna a könnyeit, csókolta volna a szemét, édes száját, de összeszedte maradék józan eszét, és azzal nyugtatta magát, hogy nem ez a megfelelő idő és hely. Carrie dühödt sírása lassan csillapult. Sam gyöngéden eltartotta magától a lányt, aki bélelt kesztyűjével megtörölte könnyes arcát.
– Micsoda butaság – hüppögte. – Elnézést. Csak épp senkihez sem tartozom.
Sam elmosolyodott. – Erre azért nem vennék mérget.

LUCY
December2l-e, csütörtök

December 21-e, csütörtök
Carrie és Sam ma reggel elmentek a karácsonyfáért. Én meg segítettem Mrs. Sneadnek nagytakarítást csinálni az ebédlőben. Iszonyú poros és elhanyagolt volt. Az ajtóra kiakasztottunk egy NE ZAVARJANAK! táblát, hogy senki se jöjjön be. Mrs. Snead papírral begyújtott a kandallóba, hogy kiderüljön, nincs-e a kémény tele csókafészekkel, de a huzat szépen kivitte a füstöt, és Mrs. Snead kijelentette, hogy tiszta a kémény, így nagy tüzet gyújthattunk, amitől egész más lesz a szoba.
Találtunk nagy papírdobozokat, amibe szemmel láthatóan gyűrött újságpapírt gyömöszöltek, aztán tovább keresgéltünk, és találtunk négy ezüst gyertyatartót, amik szörnyű koszosak és fénytelenek voltak, de attól még szépek. Összeszedtük a szemetet, és átcipeltük az előszobán át a régi irodába, ahol már úgyis rendetlenség van. Majdnem szőnyegvastagságú függöny van az ebédlőben, ami egy kicsit poros volt, így aztán a mosogatókonyhából átvittük a létrát, leakasztottuk a függönyt, kivittük, kiráztuk, aztán megint visszaakasztottuk. Én ablakot mostam, Mrs. Snead lemosta a kandalló csempéit, aztán elhúztuk az asztalt, és Mrs. Snead kiporszívózott. Utána bútorfénnyel áttöröltük az összes bútort, újságpapírt terítettünk le, és órákig fényesítettük a gyertyatartókat, mert nagyon díszesek és mintásak. Amíg én elmentem, hogy gyertyákat vegyek (hosszú, fehér gyertyákat, majdnem olyanokat, mint a templomiak), Mrs. Snead felment, hogy terítőt keressen a fehérneműs szekrényében. Nem talált egyet sem, csak egy régi vászonlepedőt, de ez is megteszi. Vastag takarót tettünk alá, hogy védje az asztalt. Idáig jutottunk, mert már haza kellett mennie, hogy megebédeltesse Arthur Sneadet, de a gyertyatartókkal és a tisztasággal meg a kandallóba bekészített fával igazán ünnepi hangulat uralkodik a szobában.
Nem akartam, hogy bárki megsejtse, mert szerettem volna meglepetést okozni, de Carrie és Sam ebéd előtt visszaértek a karácsonyfával, és mind azt vitatták, hol állítsák fel. Először a nappalira gondoltunk, de ott tartják szombaton Elfrida kis partiját, amire sok vendéget hívtak, és Elfrida úgy gondolta, a fa sok helyet foglalna el. Aztán Oscar a lépcsőfordulót javasolta, de ott lesz az asztal, amire az italokat teszik, és a fa csak akadályozná az embereket a le-fel maszkolásban. Akkor aztán kénytelen voltam bevallani a kitakarított ebédlőt, mire mind lesereglettek, hogy megnézzék, mit csináltunk, és olyan szép volt, hogy mind el voltak ragadtatva. Bútorfénytől illatozott a szoba, és Elfrida azt mondta, hogy nem is gyanította, hogy ez a szoba ilyen ünnepi is tud lenni. És persze hogy ez volt az egyedüli alkalmas hely a karácsonyfának! Sam kiment és behozta, és vett valami tartót is hozzá, amibe bele tudtuk áfát állítani. Elfrida lehozta a piros selyemkendőjét, és azzal körülcsavarta a talpat, hogy eltakarja a nyers fát meg a szögeket, és az egész, csodaszép volt. Tökéletes a fa magassága és formája. Szeretem a fenyő illatát, amikor behozzák a házba, mert olyan, mint a fenyőillatú fürdőhab.
Oscar délután összegyűjtötte a díszeket, amiket vettünk, és felaggattuk őket a fára, Sam pedig a lámpákat és a csúcsdíszt, a csillagot tette fel. Elfridától egy egész tekercs skót mintás szalagot kaptunk, amit az ajándékok átkötésére vett, de azt mondta, neki megteszi a cellux is. A szalagot felvágtuk, szép masnikat kötöttünk, és feltettük őket a fára, és az aranylamettával meg a felgyújtott lámpákkal olyan szép lett, amilyet még életemben nem láttam.
Carrie elmesélte, hogy Corrydale nagyon szép, és egyszer feltétlen el kell mennem, hogy megnézzem. Azt mondta, hogy mindent hó borított, és a kertek a háztól egészen a vízpartig tartanak, és sok régi fa van. Szívesen velük tartottam volna,
hogy segítsek elhozni áfát, de addig kellett az ebédlőt kitakarítanom, amíg Mrs. Snead ott volt, mert megígérte, hogy segít.
Holnap fel kell készülnünk a partira. Elfrida felhívta Tabitha Kennedyt, és poharakat kért kölcsön, mert nekünk nincs elég. Carrie-nek kell gondoskodnia az ennivalóról. Ma, amikor kész lettünk áfával, együtt átmentünk a pékségbe, és zsemlében sült kolbászt, kis pizzákat és töltött süteményeket rendeltünk. Meg barna kenyérre tett füstölt lazacot. A parti hatkor kezdődik, és Mrs. Snead meg Arthur is eljönnek segíteni. Fogalmam sem volt, hogy partit rendezni ennyi munkával jár. Mami és nagyi talán ezért nem szoktak Londonban partit rendezni.
Persze Roryt is meghívtuk, meg Clodaghot. Az új fekete miniszoknyám veszem fel, fekete harisnyanadrággal és az új fehér pulóveremmel. Szeretném a hajam valamiféle kontyba kötni, hogy látszódjanak a fülbevalóim.

ELFRIDA
December 22-e, péntek
Elfrida ezen a hideg és északi vidéken, tél közepén, néha felébredt, és sejtelme sem volt, hány óra. Kis idő elteltével mindig megkereste az óráját, és a világító számlapra hunyorgott. Ha éjjel kettő volt, kikecmergett az ágyból, magára kapta a pongyoláját, és kibotorkált a fürdőszobába. Máskor hajnali ötkor ébredt, de volt, hogy reggel nyolckor, és akkor már fel is kellett kelni, ám egyetlen időpontban sem volt világos: odakint olyan sötét volt mindig, mintha éjfél lenne.
Aznap reggel is kinyúlt az órájáért, kitapogatta és megnézte. Fél nyolc volt. Oscar még aludt mellette. Halkan felkelt, hogy ne zavarja, vastag pongyolájáért nyúlt, lábát papucsába csúsztatta, és becsukta az ablakot. Odakint megint havazott, egyelőre nem sűrűn, csak a tenger felől ólmos hópelyheket sodort a szél. A hópelyhek kavarogtak, a templom körül keringtek, a temető fáinak ágai között suhantak át, és az utcai lámpák narancsos fényében aranyosan csillogtak. Különleges látvány volt, és Elfrida úgy érezte, meg kell osztania valakivel. Oscar nem örülne, ha felébresztené, ezért békén hagyta, kiment a szobából, felkapcsolta a lámpát, lement a konyhába, ahol feltette a teavizet forrni, aztán főzött két bögre teát. Visszament a nappaliba, elhúzta a függönyt, és a két bögrét az ablak melletti asztalra tette. Aztán felment a padlásszobába, és felkeltette Lucyt.
Lucy ártatlanul aludt, mint egy kisgyerek, bájos arcát kezére fektette, hosszú haja nyakába hullott. Agya a lejtős tetőablak alatt állt. A rolót nem húzta le, az ablakon nedves hó gyűlt meg. Elfrida felgyújtotta az ágy melletti lámpát.
– Lucy.
A kislány mocorogni kezdett, megfordult, ásított egyet, és kinyitotta a szemét.
– Lucy. 
– Hm?
– Ébren vagy?
– Most már igen.
– Szeretném, ha felkelnél. Mutatni akarok valamit. Főztem neked teát.
– Hány óra?
– Mindjárt háromnegyed nyolc.
Lucy álmosan felült, és a szemét dörgölte. – Azt hittem, éjszaka van.
– Nem. Reggel. És valami csodálatos. Még mindenki alszik, de én valamit mutatni akartam neked.
Lucy még álomtól kábultan felkelt, és belebújt teveszőr pongyolájába.
– Hideg van.
– A szél miatt. Megint havazik.
Lementek. A ház csendes volt. A nappalit az ablakon beszűrődő fény világította meg. – Nézd! – mondta Elfrida, és átvezette Lucyt a szobán. Lekuporodott az ablakülésre. -Egészen varázslatos. Muszáj volt felébresszelek, hogy megmutassam. Féltem, hogy eláll a hó, és nem láthatod. De most is olyan, mint amikor felkeltem.
Lucy csodálattal eltelve ült le mellé. Egy idő múlva így szólt: – A gyermekkori üveggolyómra hasonlít. Víz volt benne meg egy kis templom, és ha megráztam, hó kavargott és ülepedett le.
– Én is épp erre gondoltam. De a lámpafény miatt a hópelyhek aranyszínűek, mintha aranypettyek hullanának.
–Ilyesmit szoktak karácsonyi lapokra is rajzolni, és az ember azt hiszi, ilyen nincs is a valóságban.
–És milyen érintetlen az utca! Sehol egy lábnyom vagy keréknyom. Mintha kettőnkön kívül senki sem lenne a világon. – Elhallgatott, aztán eszébe jutott valami. – Azt hiszem, a főutakon hóförgeteg és átfúvások várhatók. Örülök, hogy
sehova sem kell mennünk. – Lucy megborzongott. – Tessék, igyál egy kis teát.
Lucy elvette a bögrét, hálásan belekortyolt, keskeny ujjaival átfogta, mert a bögre melege elűzte a hideget. Aztán feltűnt egy autó, megkerülte a templomot, és elindult a főút felé. Lassan, elővigyázatosan, második sebességben haladt, és sötét keréknyomot hagyott maga után.
Amikor elment, Lucy odafordult Elfridához: – Hány óra lehet Floridában?
Elfrida meghökkent. Lucy egyszer sem említette Floridát, az anyját vagy anyja új barátját. – Nem tudom – felelte Elfrida közvetlenül. – Ha jól sejtem, öt órával kevesebb. Úgy hajnali három. És feltehetően meleg, párás idő van. Nehéz elképzelni. Még sosem jártam Floridában. Sem Amerikában. – Várt, hátha Lucy hozzáfűz valamit, de a kislány nem szólt semmit. – Nem szeretnél ott lenni? – kérdezte szelíden. – Kék ég, pálmafák és úszómedence.
– Nem. Utálnám. Ezért is nem mentem.
– De anyádnak csodás ideje lehet. Mintha nyaralna.
– Nem nagyon szeretem Randái 1 Fischert.
– Miért nem?
– Olyan mézes-mázos. Egy hernyó.
– Biztos kedves, és teljesen ártalmatlan.
– Mami biztos annak látja.
– Nos hát, így legalább boldog.
– Ezerszer inkább itt vagyok, mint Floridában. Itt igazi karácsony van, nem? Valódi ünnep lesz!
– Remélem, Lucy. Nem vagyok benne egész biztos. Majd meglátjuk.
***
– Oscar.
Oscar, aki újságjával elhelyezkedett a kandalló mellett, felnézett.
– Kedvesem.
– Magadra hagylak.
– Örökre?
– Ugyan. Egy félórára. Felhívtam Tabitha Kennedyt, és átmegyek a paplakba kölcsönpoharakért a partihoz. Üres dobozai is vannak, amiket az egyházközségi fogadásokra tart, és azt mondta, megkaphatjuk őket.
– Kedves tőle.
– El kell vinnem a kocsit. Óránként öt mérfölddel hajtok majd, és betartok minden szabályt.
– Szeretnéd, ha veled tartanék?
– Ha kedved van.
– Szívesebben maradnék, de készen állok bármilyen szolgálatra.
– Talán ha majd visszaérek, segíthetnél kirámolni a csomagtartót és becipelni a dobozokat.
– Hogyne, csak kiabálj. – Elgondolkodott. – Milyen csend van! Hova lettek a többiek?
– Sam és Carrie átmentek Bucklyba. Lucy bevette magát a szobájába, és becsomagolja a karácsonyi ajándékait. Ha gondolod, esetleg sétálhatnátok egyet Horace-szal. Elállt a hó.
Oscart nem lelkesítette az ötlet. Semmitmondóan jegyezte meg: – Helyes.
Elfrida elmosolyodott, és lehajolt, hogy megcsókolja. – Vigyázz magadra – mondta, de Oscar már belemélyedt az újságjába.
Az utcán jeges szél fújt, a hó csalóka volt és veszélyeket rejtett. Elfrida jól felöltözve, csizmában, pelerinben és gyapjúsapkában került elő a ház melegéből, és kint egy pillanatra megállt és felnézett az égre. Az égen szeszélyes felhők nyargaltak, a fagyos levegőben, a szélben sirályok köröztek. Oscar autója hópaplan alatt feküdt. Elfrida kesztyűs kezével lesöpörte a frissen esett havat a szélvédőről, de alatta az üveg jeges volt, ezért beszállt a kocsiba, beindította a motort, meleg levegőt fújt az üvegre, így perceken belül már víz folyt le a szélvédőn, és amikor beindította az ablaktörlőt, két félkörben kilátott. Elővigyázatosan indult el, végigdöcögött az utcán, aztán elindult a paplakhoz felfelé vezető úton. Szerencsére a homokszóró hókotró már járt erre, így megfarolás és más baleset nélkül ért célhoz.
A paplak kapujában állt meg, felment az előkert ösvényén a bejárathoz, csizmájáról leverte a havat, becsöngetett, aztán fellépett a verandára, és kinyitotta a belső ajtót.
– Tabitha!
– Erre! A konyhában vagyok.
Elfrida látta, hogy a lelkész házát már karácsonyra díszítették fel. Egy nem túl nagy fa állt a lépcső aljában, rajta aranylametta és csillagok, egy meglehetősen viseltes, papírból font láncfüzért akasztottak felülre. Az előszoba végében nyíló ajtóban Tabitha jelent meg. Kötény volt rajta, haját lófarokba kötötte. – Micsoda idő! De örülök, hogy látlak! Feltettem a kávét. Gyere be gyorsan, és csukd be az ajtót. Csak nem gyalog jöttél?
Elfrida kigombolta a kabátját, a korlátvégre akasztotta. – Nem, vakmerően kocsival indultam neki. Kénytelen voltam. Kétrekesznyi poharat nem vihetek kézben haza. Még megcsúsznék az ösvényen, biztos eltörném a lábam, és még valószínűbb, hogy a poharakat is. – Bement Tabitha után a konyhába. – Finom illatok.
– Nagy sütésben vagyok. Mazsolás pitét, zsemlében sütött virslit, két tortát és omlós teasüteményt készítek. Tudod, szeretek főzni, de a karácsony lassanként kész nevetséggé válik. Egész délelőtt meg nem álltam, és még el kell készítenem a tölteléket és a konyakos vajkrémet. Azonkívül meg kell csinálnom a cukormázat a karácsonyi tortára, és meg kell főznöm a sonkát. Az a helyzet, hogy a hívek ilyenkor százszámra állítanak be Peterhez üdvözlőkártyákkal vagy ajándékokkal, és mindenkit be kell hívni, megitatni és megetetni, ha másért nem, legalább köszönetképpen.
– Bocsáss meg, hogy akkor zavarlak, amikor ilyen elfoglalt vagy.
Tabitha kávét öntött egy bögrébe. – Ugyan már, legalább van ürügyem, hogy öt percre lerogyjak. Húzz ide egy széket, és helyezd magad kényelembe. – Az asztalra tette a bögrét. – Igazából a szabadba vágyom. A parton kellene sétálnunk, vagy a golfpályán szánkóznunk, fütyülve minden tennivalóra. Ahelyett, hogy az ünnepek millió feladatát ellátó rabszolgák lennénk. Biztosra veszem, hogy ez eredetileg nem ilyen robotolásként indult. Minden évben megfogadom, hogy leegyszerűsítem, de egyre csak bonyolítom.
A kávé illatától elbűvölten Elfrida letelepedett az asztal mellé. A paplak konyhája majdnem olyan régimódi volt, mint az Intéző-laké, de sokkal barátságosabb. Clodagh művei díszítették az ajtók fatábláit, és helyet szorítottak egy régi íróasztalnak is, amin papírok és családi fényképek voltak. Láthatóan ez volt Tabitha birodalma, ahol nemcsak főzött és a családját etette, hanem megszervezte mozgalmas életét, ahonnan telefonált és ahol leveleket írt. Most magának is töltött kávét, aztán leült Elfridával szemben.
– Meséld el, mi újság. Mi van veled?
– Semmi különös. Amikor eljöttem, Oscar az újságot olvasta, Sam és Carrie pedig Bucklyba mentek, hogy megnézzék a gyapjúüzemet.
– Sam az a rejtélyes idegen, aki a hófúvásból került elő? Még mindig nálatok tanyázik?
– Itt maradt karácsonyra. Borzalmas az idő, és egyébként sincs hova mennie.
– Istenem, de szomorú. Összebarátkozott Carrie-vel?
– Szemmel láthatóan – felelte óvatosan Elfrida.
– Milyen romantikus.
– Sam nős, Tabitha.
– Akkor miért nincs a feleségével?
– A feleség New Yorkban maradt.
– Nincsenek beszélő viszonyban?
– Azt hiszem, külön élnek. Részleteket nem tudok.
– Hát, nagy az Isten állatkertje – jegyezte meg filozofikusan Tabitha.
– Furcsa, hogy még nem is ismered. Nekem olyan érzés, mintha hónapok óta valamennyien együtt élnénk, pedig csak néhány napja, hogy összejöttünk. Mellesleg holnap este mindenképp megismerkedhetsz Sammel és Carrie-vel. Egy italra várunk benneteket az Intéző-lakba hattól nyolcig.
– A dobozokat kitettem az előszobába. Hat borospohár és hat wiskyspohár meg egypár kancsó. Tányérokra is szükséged lesz?
– Nem hiszem. Igazából vacsora nem lesz, csak kis rágcsálnivalók. Azokról Carrie gondoskodik.
– Hány vendéget vársz?
–Úgy tizenheten leszünk. Te, Peter, Rory és Clodagh...
– Clodagh valószínűleg nem tud eljönni. Egy barátnője vacsorára hívta, és nála is alszik. Nem baj?
– Egyáltalán nem. Ő biztos jobban fog mulatni.
– De Rory feltétlen eljön. Kik lesznek még ott?
– Jamie Erskine-Earle és a felesége.
– Jamie és Emma? Nem is tudtam, hogy ismered őket.
– Jamie eljött felbecsülni a David Wilkie-festményemet. De a kép másolat, egyáltalán nem David Wilkie, úgyhogy ezzel megint egy álommal kevesebbem maradt.
– Azt fontolgattad, hogy eladod?
– Meglehet. Most még nem.
– Hát nem egy eszement hapsi? Mármint Jamie. Tizenötnek néz ki, de nemcsak kitűnő ismerője a szakterületének, de három eleven fiú apja is. Emmát ismered?
– Csak telefonon beszéltem vele, amikor átadtam a meghívást.
– Igazán kedves asszony, de nála gyakorlatiasabb, szókimondóbb teremtéssel még nem találkoztál. Shetland pónikat tenyészt, agárversenyeket rendez, és igazgatja egész Kingsferryt. Jamie-t sokkal jobban érdekli, hogy régiségeket hajtson fel, tüskés gyertyatartókat becsüljön fel és elfeledett portrékat kerítsen elő. Emma egyedül vezeti a farmot, segít a juhok ellésénél, és megjavíttatja a tetőt. Kit hívtál még meg?
– A könyvesboltos Rutleyékat.
– Helyes.
– És Sinclair doktort meg a feleségét.
– Egyre jobb.
– Nem tudom a keresztnevüket.
– Geordie és Janet.
– És Sneadéket.
– Mrs. Seadet és Arfurt?
– Nos, amikor megtudta, hogy vendégeket hívtam, Mrs. Snead felajánlotta, hogy átjön segíteni, felszolgál és elmossa a poharakat. De nem bírtam elviselni a gondolatát, hogy egész idő alatt a konyhában legyen bezárva, ezért azt mondtam neki, hogy csatlakozzon hozzánk, és hívja el Arfurt is. Mrs. Snead azt felelte, hogy Arfur egy tálcán körbekínálhatná az italokat.
– Mint egy inas.
– Mrs. Snead olyan jó barátunk, nem hagyhatom ki őket.
– Ők ketten lesznek a társaság lelke.
Tabitha ivott a kávéjából. Aztán letette a bögréjét, és Elfrida szemébe nézett. – Hogy van Oscar? – kérdezte.
– Jól. Még mindig szeret csendesen félrevonulni. Elüldögél magában az újságjával és a keresztrejtvényével.
– Peter odaadta neki a templomi orgona pótkulcsát. Tudtál róla?
– Nem. Oscar nem említette. Egy szóval sem.
– Peter úgy gondolta, hogy az talán segítene. Ha muzsikálna. Valamiféle terápia lehetne.
– Még sosem használta a kulcsot. Eddig egyszer járt a templomban, még Lucyval, mert a gyerek körül akart nézni. Tudomásom szerint azóta nem járt ott.
– Szerintem nem sok vigaszt nyújtana neki.
– Oscarnak nem vigaszra van szüksége. Csak azt akarja, hogy békén hagyják, a maga tempójában élje egyik napot a másik után. Ami a vendégeinket, a bejelentetteket és a bejelentetlent illeti... az az érzésem, hogy bármily különös, de Oscar élvezi a nagy jövést-menést. Nagyon kedveli Lucyt.
De azért valami még sincs rendben, Tabitha. Oscarral nagyon meghitt a kapcsolatunk, mégis azt érzem, hogy lelkének egy ajtaját még előttem is zárva tartja. Mintha lélekben egy kicsit még mindig másutt lenne. Egy másik országban. Mintha utazgatna. Vagy száműzetésben lenne. A tengerentúlon. És én nem lehetek vele, mert nincs meg hozzá az útlevelem.
– Peter erre azt mondaná, hogy türelem kérdése az egész.
– A türelem sosem tartozott az erényeim közé. Nem mintha egyébként sok erényem volna.
Tabitha felkacagott. – Ne beszélj butaságot. Csak épp merőben más erényeid vannak. Igyál még egy kis kávét.
– Köszönöm, nem kérek. Nagyon finom volt. – Elfrida felállt. – Most magadra hagylak, hogy megtölthesd a pulykát. Köszönöm a poharakat. És hogy meghallgattál.
– Segítek berakodni a dobozokat a csomagtartóba. Nem nehezek, csak nehéz velük boldogulni. És holnap este hatkor testületileg, karácsonyi díszben megjelenünk. Nagyon izgalmas. Már alig várom.

OSCAR
December 22-e, péntek

Még tíz perce sem volt, hogy Elfrida elment hazulról, amikor a Times keresztrejtvényével elmerülten bíbelődő Oscart Lucy lepte meg. A kislány piros steppelt dzsekijében és csizmában volt; láthatóan készült valahova.
– Oscar.
– Szervusz, kiscsibém. – Oscar félretette az újságot. – Azt hittem, a karácsonyi ajándékokat csomagolod.
– így is van, de elfogyott a szalag. Hol van Elfrida, Oscar?
– A paplakba ment, hogy kölcsönkérjen egyet s mást Tabitha Kenned ytől.
– Eszembe jutott, nem akarja-e, hogy hozzak valamit a boltból.
– Azt hiszem, hogy csak Horace-t kellene megsétáltatni.
– Akkor előbb beszaladok a könyvesboltba, aztán leviszem Horace-t a tengerpartra.
– Nagy a hó.
– Nem baj, csizmában vagyok.
– Nos, vigyázz, nehogy rottweilerek támadjanak meg. Lucy igazi csúf pofát vágott. – Ne is juttasd eszembe.
A kislány elment. Oscar percekkel később már Horace séta előtti vidám csaholását hallotta, aztán nyílt és csapódott a bejárati ajtó, és megint egyedül maradt. Visszatért a keresztrejtvényéhez. Hatos vízszintes. Folyóparton, kép készítésével töltött idő. Épp ezen rágódott, amikor megszólalt a telefon.
Első gondolata az volt, hogy hagyja, hadd csengjen, majd felveszi valaki más. Azután eszébe ötlött, hogy csak ő van otthon, ezért némileg ingerülten félretette az újságot, a tollat
zsebébe dugta, feltápászkodott a foteljából, és kiment a lépcsőfordulóra.
– Intéző-lak.
– Beszélhetnék Mr. Blundell-lel? – Női hang, erős skót akcentussal.
– Én vagyok.
– Ó, Mr. Blundell, itt Thomson nővér beszél az invernessi Királyi Nyugati Kórházból. Bocsássa meg, de rossz hírt kell önnel közölnöm. Billicliffe őrnagy ma reggel jobblétre szenderült. Az ön neve áll itt mint legközelebbi hozzátartozóé.
Az öreg Billicliffe. Halott. Oscar küszködve kereste a szavakat, de csupán ennyi jutott eszébe: – Értem.
– Békésen szenderedett el. Szép halála volt.
– Örülök neki. És köszönöm, hogy értesített.
– Van néhány személyes tárgya, amit vélhetően el akar vinni. Ha lenne kedves...
– Természetesen – mondta Oscar.
– És a továbbiakban, ha intézkedne... – A nővér tapintatosan nem fejezte be a mondatot. De Oscar pontosan tudta, mire céloz.
– Természetesen – mondta újra. – És még egyszer köszönöm, hogy gondoskodtak róla. Jelentkezem majd.
– Köszönöm, Mr. Blundell. És fogadja részvétem. Viszontlátásra.
– Viszontlátásra, nővér.
Letette a kagylót, és hirtelen úgy érezte, le kell ülnie. Gyorsan odament a Lucy szobájához vezető lépcsőhöz, és leroskadt a legalsó fokra. Billicliffe meghalt, és Oscar nemcsak a legközelebbi hozzátartozója, de végrendeletének végrehajtója is. Fejében méltatlan és ingerült gondolatok kavarogtak, és hálás volt a sorsnak, hogy Elfrida most nincs ott, mert esetleg hangosan is kimondta volna őket.
Mennyire jellemző a vén idiótára, hogy a lehető legalkalmatlanabb időben hal meg! A ház teli vendégekkel, itt a nyakukon a karácsony, az lnvernessbe vezető utak járhatatlanok.
Ha maga rendezte volna így, az őrnagy akkor sem választhatott volna rosszabb időpontot arra, hogy feldobja a talpát.
De aztán Oscarnak eszébe jutott, ahogy otthagyta az öregfiút, és elmúlt az ingerültsége. Szomorúság lépett a helyébe, mert az őrnagy egyedül halt meg, és mert ő, Oscar és Elfrida, bár megvolt bennük a jó szándék, mégsem jutottak el a kórházba, hogy meglátogassák, jóvátegyék antiszociális viselkedésüket, és elbúcsúzzanak tőle.
Töprengeni kezdett, mit is tegyen most. Kézenfekvő, hogy nála a labda. Lépnie kell, de ettől még nem tudta, hol fogjon hozzá. Felrémlett előtte, miközben partra vetett halként tátogott a lépcső alján, hogy két hónapja sincs annak az iszonyatos estének, amikor közölték vele, hogy Gloria és Francesca meghaltak, de alig emlékszik a halálhírüket követő kábult napokra. Természetesen megtartották a temetést, a dibtoni templomban egy gombostűt sem lehetett leejteni, a különösebb szónoki tehetséggel meg nem áldott lelkész a szavakat kereste, Oscar pedig elegáns fekete kabátjában az első sorban állt. Meg nem mondaná, hogy került oda, és a temetést megelőző komoly szervezési munkáról sem őrzött emlékeket. Csak azt tudta, hogy valamikor előkerült Gloria idősebb fia, Giles, és magára vállalt mindent, míg ő, Oscar – sokkos állapotában tehetetlenül – csak tette, amit mondtak neki. Giles, akit Oscar sosem tartott megnyerő fiatalembernek, ezúttal rendkívül rátermettnek bizonyult. Minden olajozottan zajlott, és az egész rémálom tovatűnt, elsüllyedt a múltban.
Amikor túlesett rajta, Oscar úgy érezte, hogy többé semmi lényeges nem történik vele, és az értelmüket vesztett napokon élőhalottként vonszolta át magát. Legközelebb akkor eszmélt fel, amikor Giles ismét megjelent a Majorban, és közölte, hogy Oscarnak ki kell költöznie, mert Gloria házát eladják. Oscar még haragot sem érzett. Giles ismét magához ragadta az ügyek irányítását, és Oscar a legkisebb ellenállást sem tanúsította, hanem hagyta, hadd sodorja az ár: beleegyezett mindenbe. Az első rémület akkor töltötte el, amikor Giles említést tett az öregek otthonáról.
De most merőben más a helyzet – neki kell intézkednie. Hogy kerülhetett ebbe a helyzetbe? Visszaemlékezett a hideg reggelre, amikor kocsival a Black Isle-on keresztül kórházba vitte Billicliffe őrnagyot. Az öregfiú egész úton beszélt, el-el-kalandozva barangolt érthetetlen visszaemlékezései kanyargós útjain. Aztán Készüljünk fel a legrosszabbra, és reménykedjünk a legjobban, mondta, és arra kérte Oscart, hogy legyen végrendeletének végrehajtója.
Az ügyvéd. Oscar a határidőnaplójába le is jegyezte a nevét. Felállt a lépcsőfokról, bement a nappaliba, rögtönzött asztalán meg is találta a noteszát. Lapozgatni kezdett. Murdo McKenzie. Csak Billicliffe őrnagy találhatott olyan ügyvédet, akinek ilyen idegenszerűen hangzik a neve. Murdo McKenzie, McKenzie és Stout, South Street, Inverness.
Telefonszámot nem írt a név mellé, ezért kikereste a telefonkönyvből, átmásolta a noteszba, aztán visszatért a lépcsőfordulóra. Megint leült a lépcsőre, levette a telefont az asztalkáról, kényelmesen letette maga mellé, aztán beütötte a számot.
Meg kell szervezni a temetést. A templom. Virrasztás. Az ismerősök értesítése. Szólni kell Peter Kennedynek. Gyászjelentést kell megjelentetni az újságban. Pár sorosat. De melyik lapban? Az országosban vagy a helyiben...
– McKenzie és Stout.
– A, jó reggelt. Mr. Murdo McKenzie-vei szeretnék beszélni, ha lehetséges.
– Mit mondhatok, ki keresi?
– Oscar Blundell. Creaganból.
– Kérem, várjon egy pillanatot.
Oscar elkeseredett. Máskor is kérték már ilyesmire, és egy pillanatnál jóval tovább volt kénytelen várni, miközben valami érzelgős örökzöld dallam csengő-bongó feldolgozását élvezhette. De félelme alaptalannak bizonyult. Murdo McKenzie szinte azonnal felvette a kagylót.
– Mr. Blundell! Jó reggelt. Itt Murdo McKenzie beszél. Mit tehetek önért?
Kellemes skót akcentusú hang, erő, hozzáértés sugárzik belőle. Oscar nekibátorodott.
– Jó reggelt. Bocsásson meg a zavarásért, de épp most értesültem ... a kórházból, hogy Billicliffe őrnagy ma reggel elhunyt. Godfrey Billicliffe őrnagy – tette hozzá, mintha másról is szó lehetne.
– Ó. Szomorú hír. Részvétem. – (Valóban szomorúnak hangzott.) – De talán nem egészen váratlan.
– Elsőnek engem értesítettek, mert az én nevem adta meg mint legközelebbi hozzátartozóét. És azért is persze, mert Billicliffe őrnagy engem kért fel végrendelete végrehajtójául. Nem volt más, akit megkérhetett volna.
– Valóban. Nem volt családja. Beszámolt nekem erről a megállapodásról, és azt is mondta, hogy ön beleegyezett, hogy eleget tesz a kötelességének.
– Ezért is hívom most. Gondolom, intézkedni kellene a temetés ügyében, de hol legyen, mikor és mi módon? Vannak Creaganban barátai, akik bizonyára ott akarnak lenni a temetésén, de ha nem tévedek, az utak még mindig járhatatlanok, és semmi remény arra, hogy bárki is eljusson Invernessbe. Nem is szólva arról, hogy pillanatokon belül itt a karácsony. Keresni kell egy temetkezési vállalkozót, és persze a bankot is meg az anyakönyvi hivatalt is értesíteni kell...
Murdo McKenzie finoman félbeszakította: – Mr. Blundell, miért nem hagyja rám ezt az egészet? Billicliffe őrnagy először is meghagyta az irodámban, hogy azt akarja, hogy elhamvasszák, ami lényegesen leegyszerűsíti a helyzetet. A temetkezési vállalkozót majd én értesítem. Van egy jó hírű, kiváló cég Invernessben. Jól ismerem őket. Mit szólna hozzá, ha szólnék Mr. Luggnak, hogy tegye meg a szükséges lépéseket?
– Nagyon kedves lenne öntől... de mégis... mikor?
– A jövő hét végét javasolnám. Újév előtt. Addigra talán javulna valamicskét az idő, és ön, valamint creagani barátai át tudnának kelni a Black Isle-on, hogy részt vegyenek a szertartáson.
– De nem illene valami összejövetelt rendezni... meginni valahol egy teát? Szívesen fizetném a költségeit.
–Mr. Lugg... a temetkezési vállalkozó... gondoskodik majd arról is. Talán egy szálloda különtermében vagy netán fogadótermében. Attól függ, hányan lesznek ott.
– És a többi részletkérdés. A végrendelet érvényesítése, a bank és a többi. A számla befagyasztása...
– Erről én mind gondoskodom.
– A személyes tárgyai... – Oscar Billicliffe színehagyott flanelpizsamájára, hallókészülékére, kopott bőröndjére gondolt. Milyen szívfacsaró, fordult meg a fejében, és elszörnyedve érezte, hogy elszorul a torka. – A holmijai. Azokat is el kell hozni a kórházból.
– Majd odatelefonálok, és beszélek az osztályos főnővérrel. Tudja, melyik kórteremben feküdt?
Oscar önmagát is meglepte azzal, hogy emlékezett. – A tizennégyesben.
– Tizennégyes. – Kis csend volt, míg Murdo McKenzie felírta. – A titkárnőm elintézi.
– Ki sem mondhatom, milyen hálás vagyok. Nagy terhet vett le a vállamról.
– Tudom, hogy Billicliffe őrnagy nem akart önnek semmilyen kényelmetlenséget okozni. Ezért felhívom Mr. Luggot, és visszahívom önt, amint Mr. Lugg közli velem, mit sikerült intéznie. Megkaphatnám a telefonszámát?
Oscar bemondta a számot.
– És Creaganban, az Intéző-lakban lakik?
– Igen.
– Akkor ezzel rendben is vagyunk. Telefonálok önnek, amennyiben probléma merülne fel.
– Igazán nagyon kedves öntől. Ha lenne szíves értesíteni. És még egyszer köszönöm. Most nem is rabolnám tovább...
–Mr. Blundell!
– Igen?
– Ne tegye le, kérem, a kagylót. Van még valami, amiről beszélni szeretnék önnel. Természetesen írásban is megküldöm, de ebben az évszakban a postai szolgáltatás kissé megbízhatatlan, és mivel most úgyis beszélünk, esetleg megvilágítanám ön előtt a helyzetet.
Oscar a szemöldökét ráncolta. – Bocsásson meg, de nem értem.
– Billicliffe őrnagy felhívott a kórházból, amint túlesett az első vizsgálatokon. Közölte velem, hogy látni szeretne. A nairni úton lakom, és az irodába menet a kórház előtt szoktam elhajtani, így múlt hétfőn kora reggel mindjárt be is néztem hozzá. Az őrnagy természetesen ágyban feküdt, nagyon gyönge volt, de az elméje teljesen világos volt. A végrendelete miatt nyugtalankodott. A felesége halála óta nem volt alkalma új végrendeletet készíteni, és most haladéktalanul túl akart esni rajta. Elmondta, mi a kívánsága, a végrendeletet még aznap megírtuk az irodámban, és az őrnagy alá is írta. Ön az egyetlen kedvezményezett, Mr. Blundell. Az őrnagy nem volt gazdag, még tehetős sem, de azt akarta, hogy ön örökölje a corrydale-i házát, a kocsiját és a kutyáját. Attól tartok, sem az autó, sem a kutya nem olyan ajándék, aminek ön örülne, de az őrnagy így akarta. Ami az anyagiakat illeti, az őrnagy igen szerényen élt a nyugdíjából, amit halála után természetesen nem folyósítanak tovább. De volt némi megtakarított pénze, amely a temetési költségek, valamint a még esedékes számlák kifizetése után úgy kétezer-ötszáz fontra rúghat...
Oscar csak ült a lépcsőn, a telefont a füléhez szorította, és képtelen volt valami értelmeset válaszolni.
– Mr. Blundell?
– Igen, itt vagyok.
– Egy percre azt hittem, megszakadt a vonal.
– Nem. Itt vagyok.
– Sajnos nem éppen tetemes örökség, de Billicliffe őrnagy számára nagyon fontos volt, hogy ön tudja, milyen nagyra értékelte az iránta való kedvességét.
– Nem voltam kedves – mondta Oscar, de ha az ügyvéd ezt meg is hallotta, nem vett tudomást róla.
– Nem is tudom, ismeri-e a házat?
– Egyszer jártam ott. Csak egyetlenegyszer. A kulcsért. És persze a régi időkben is megfordultam ott, amikor az még az erdész háza volt, és nagyanyám Corrydale-ben élt.
– Én végeztem a tulajdonátruházó eljárást, amikor Billicliffe őrnagy megvette a házat. Szerény ház, de tagadhatatlan lehetőségek rejlenek benne.
– Igen. Igen, természetesen. Sajnálom, hogy olyan szűkszavú vagyok, de nem találok szavakat.
– Megértem.
– Sosem hittem volna... nem számítottam...
– Mindent leírok levélben, és akkor eldöntheti, mit óhajt kezdeni az örökséggel. És az itteni lebonyolítás miatt ne aggódjék. Beszélek Mr. Lugg-gal, és rábízok mindent.
– Köszönöm. – Oscar érezte, hogy ennél többet várnak tőle. – Nagyon szépen köszönöm.
– Nincs mit, Mr. Blundell. Viszontlátásra. És kellemes karácsonyi ünnepeket.
Befejezte a beszélgetést. Lassan Oscar is letette a kagylót. Az öreg Billicliffe végső soron várakozáson felüli meglepetéssel szolgált. Oscar zavarodottan simította végig a haját. Aztán az üres házban hangosan így szólt: – A szentségit!
Üldögélt, és hosszan elmélázott a corrydale-i birtokon álló kis házon. Nem arra az állapotára gondolt, amilyen Billicliffe idejében volt, hanem ahogy régen, még az erdész idejében festett. Akkor olyan volt, mint egy nyüzsgő méhkas: négy gyerek, három kutya, a hátsó ajtónál ketrec, benne vadászgörények, szárítókötél, amin ruha csattogott a szélben. A kandallóban mindig tőzegből rakott tűz lobogott, a kisfiút zajos örömmel fogadták, és frissen sült, vajtól csöpögő palacsintával. Oscar megpróbálta felidézni, milyen volt akkor a ház beosztása, de akkoriban sosem jutott messzebb a nappalinál, ahol a petróleumlámpa illata a frissen sült kenyérével keveredett.
Ez a ház most az övé.
Oscar az órájára nézett. Dél múlt öt perccel, és egyszerre szörnyen megszomjazott. Napközben általában nem ivott, és ha mégis, sörnél sosem erősebbet. De most szüksége volt, mi több, életbevágóan nagy szüksége volt egy finom és erőt adó gin-tonikra, hogy magához térjen, és a piások bátorságával birkózzon meg ezzel az új és váratlan fordulattal.
Feltápászkodott, lement a földszintre, aztán a konyhán keresztül palakő polcos borospincéjébe. Talált egy fél üveg Gordon gint meg egy üveg tonikot, aztán átvitte a két üveget a konyhába, keresett egy poharat, és töltött magának egy kis szíverősítőt.
Nyílt a bejárati ajtó. – Oscar! – Elfrida tért vissza.
– Itt vagyok.
– Segítenél, kérlek, a kirakodásban?
Oscar pohárral a kezében ment elé. – Titkon iddogálok – jelentette ki. – Zugivó lettem.
Elfridát nem rázta meg a hír. – Á, értem. Sebaj. Van két nagy doboz a kocsi csomagtartójában...
Mögötte tárva-nyitva maradt a bejárati ajtó. Oscar Elfrida fölött átnyúlva becsukta. – Majd később – mondta lakonikusan.
–De...
– Majd később becipeljük őket. Gyere. Szeretnék beszélni veled. El kell valamit mondanom.
Elfrida szeme elkerekedett. – Baj van?
– Távolról sem. Vedd le a kabátod, és gyere be a konyhába. Ott leülhetünk, és nem zavar senki.
– Lucy merre van?
– Magával vitte Horace-t a bevásárláshoz. Szalagot vesz, aztán járnak egyet. Sam és Carrie még nem jöttek vissza. Szóval most az egyszer kettesben vagyunk. Ne vesztegessük a nyugalmas pillanatokat. Kérsz egy gin-tonikot?
– Ha tényleg komolyan gondolod az ebéd előtti ivászatot, akkor inkább egy pohár sherryt innék. – Elfrida kigombolta a kabátját, a lépcsőkorlátra dobta, és Oscar után ment a konyhába. – Felhevültnek és izgatottnak látszol, Oscar – jegyezte meg. – Mi történt?
– Várj egy percet.
Elfrida az asztalhoz ült, Oscar odavitte neki a sherryt, és leült ő is. – Egészségedre, drágaságom.
– Egészségedre, Oscar.
A gin-tonik jó erős, de finom lett – épp olyanra sikeredett, amire most Oscar gyomrának szüksége volt. Oscar letette a poharát, és így szólt: – Szép lassan mondom el, mert elég bonyolult dologról van szó, de ígérd meg, hogy figyelsz, nem teszel fel kérdéseket, amíg be nem fejezem. Máskülönben belezavarodom.
– Igyekszem.
– Helyes. Először is: Billicliffe őrnagy ma reggel meghalt. A kórházból értesítettek.
Elfrida szája elé kapta a kezét. – Jaj, Oscar!
– Tudom. Végül csak nem látogattuk meg. Nem ültünk az ágya szélén, és nem etettük szőlővel. De amilyen állapotban az utak vannak, egyszerűen képtelenség lett volna odautazni.
– Nem is igazán erre gondoltam. Csak olyan szomorú. Magányos volt, és így halt meg...
–Nem volt magányos. Kórteremben feküdt, a nővérek kedvesen gondoskodtak róla, és mindig emberek voltak körülötte. Távolról sem volt olyan egyedül, mint azután, hogy a felesége meghalt.
– Igazad van. – Elfrida elgondolkodott, aztán felsóhajtott. – Micsoda gubanc. Te vagy a legközelebbi hozzátartozója... vajon ez azt jelenti, hogy...?
– Most pedig jól figyelj – szakította félbe Oscar.
És beszámolt mindenről. Arról, hogy felhívta az ügyvédet, Murdo McKenzie-t, és a hasonló ügyekben szemmel láthatólag jártas férfi minden terhet levett a válláról. Megemlítette az invernessi temetkezési vállalkozót, Mr. Luggot, akiben Mr. McKenzie-nek olyan megható bizalma van, és hogy Mr. Lugg a megfelelő ember, aki a hamvasztástól a temetés utáni fogadásig mindent el tud intézni.
– És mikor lesz a temetés? – kérdezte Elfrida.
– Abban maradtunk, hogy jövő hét végén. Egy kis szerencsével a creaganiak addigra át tudnak jutni Invernessbe. Örökké csak nem marad meg a hó. Előbb-utóbb elolvad.
– Gyászjelentést kellene betenni az újságba...
– Mr. McKenzie arról is gondoskodik.
– És értesíteni kell a helybelieket.
– Szólok Peter Kennedynek.
– Ó, istenem. Milyen alkalmatlan időben halt meg.
– Nekem is ez jutott eszembe, de aztán rászóltam magamra, hogy ne legyenek ilyen keresztényietlen gondolataim.
– Igazad van. Nos, gondolom, ennyi az egész.
– Nem, Elfrida. Még nem értem a végére.
– Van még más is?
– Valami oknál fogva Billicliffe új végrendeletet íratott, és engem tett meg egyetlen örökösévé. Nem, ne szólj semmit, míg be nem fejeztem. Ez azt jelenti, hogy rám hagyta a házát, autóját, kutyáját és pénzét. A pénz – kifizetendő számlákat és temetési költséget levonva – úgy kétezer-ötszáz font. Az összes megtakarított pénze. A nyugdíjából élt.
– A házát? Rád hagyta a házát? Milyen végtelenül megható. Aranyos. Milyen kedves tőle! Hát tényleg nem volt senkije? Egyetlen rokona sem?
– Senkije.
– Szegény, magányos ember. Jaj, Oscar, és milyen rémesen viselkedtünk vele szemben.
– De csak magunk között.
– A kanapé mögé rejtőztél, ha netán ő csönget.
– Ne is emlékeztess.
– Mit kezdesz a házzal?
– Nem tudom. Még nem volt időm átgondolni. Valószínűleg eladom. De előbb ki kell üríteni Billicliffe cókmókját, és minden bizonnyal ki kell füstölni.
– Milyen a ház?
– Tudod. Láttad. Egy romhalmaz.
– Nem erre gondoltam, hanem hogy hány szobás? Van konyha? És fürdőszoba?
– Ingatlanügynöki zsargonban azt mondanám, hogy kettő
fent, kettő lent plusz valószínűleg konyha és fürdőszoba, amit a háború után toldottak hozzá hátul.
– Milyen égtáj felé néz?
Oscar kicsit utána kellett hogy gondoljon. – A bejárat észak felé, a másik oldal délre.
– Kert van?
– Igen, azt hiszem, van hozzá valamennyi. Nem igazán emlékszem. Az erdész felesége, Mrs; Ferguson valamikor krumplit és póréhagymát termesztett. És volt egy almafa is...
Elfrida hallgatott egy sort, amíg megemésztette ezt az információt, aztán meglepő kérdéssel állt elő: – Miért nem költözöl oda?
Oscar elképedve bámult rá. – Hogy odaköltözzek? Egymagam?
– Dehogy, te buta, én is veled megyek.
– De azt mondtad, hogy az a ház borzalmas.
– Egyetlen ház sem reménytelen. Nincs olyan hely, amin ne lehetne javítani, nagyobbítani, átalakítani. Biztosra veszem, hogy az erdész életében aranyos kis ház volt. Csupán a hallókészülék, kutyaszőr, teli hamutálcák és piszkos poharak tették olyan undorítóvá. A lényeghez ezeknek kevés köze van.
– De hiszen már van egy házam.
– De ennek csak a fele a tiéd. Ez nem éppen életbiztosítás. Eladhatnád a rád eső felét, és akkor lenne hetvenötezer fontod, amit Billicliffe őrnagy házára költhetnél, és aztán, mint a mesében, boldogan élnénk, míg meg nem halnánk.
– Úgy érted... adjam ezt el? Hagyjam itt Creagant?...
– Jaj, Oscar, ne szörnyedj már el annyira. Hidd el, jó ötlet. Sam Howard szeretné megvenni, és Hughie McLellan láthatóan türelmetlenül szeretne megszabadulni a ráeső féltől. Tudom, hogy szeretsz itt lakni, ahogy én is, de lásd be, nagy nekünk ez a ház, és enyhén szólva bútorozatlan, és amikor Sam, Carrie és Lucy elutaznak és megint egyedül maradunk, úgy járunk-kelünk majd benne, mint két kísértet. Arról nem is beszélve, hogy ezt a házat mindig is családi háznak képzelem el. Nem két kis öregnek való, mint amilyenek mi vagyunk. Fiatalok kell hogy itt lakjanak, akiknek a gyerekei itt nőnek fel...
– Samnek nincsenek gyerekei.
–Ez igaz, de előbb-utóbb biztosan újra megnősül... -Elfrida nem fejezte be a mondatot. A csendben némi vonakodás után felnézett Oscarra.
– Remélem, nem Carrie-re gondolsz.
– Miért ne?
– Tartózkodj a házasságközvetítéstől.
– Nem tehetem. Tökéletesen illenek egymáshoz.
– Távolról sem. Sam rendületlenül szeretetre méltó, Carrie pedig távolságtartó és szúrós, mint egy tüskebokor.
– Carrie egyelőre sebezhető állapotban van. De tegnap, amikor a karácsonyfáért mentek, órákig nem jöttek vissza. Carrie elmondása szerint Corrydale-t járták be, de nem tartom valószínűnek, hogy szótlanul mászkáltak két órán keresztül.
– Mindössze annyi történt, hogy a véletlenek összejátszása folytán ismerkedtek össze...
–Meglehet – sóhajtott fel megadóan Elfrida. – Lehet, hogy igazad van. De ha Carrie-t nem is számítjuk, ez a ház akkor is tökéletesen megfelel egy Sam Howard-kaliberű embernek. Az Üzletember, a Feltámasztott Gyapjúszövöde Igazgatója, a Közösség Oszlopos Tagja. Lelki szemeimmel már látom is, ahogy japán és német üzletfeleit látja vendégül. Hétvégi golfozásra hívja a vállalat elnökét. Egyébként – és ez a legfontosabb – Sam láthatóan odavan ezért a házért. Azt hiszem, hogy megfelelőnek érzi, valahogy otthonosnak. És nem lenne jobb valami idegen helyett neki eladni? És zsebre vágni hetvenötezer fontot?
– Nem vagyok tehetős ember, Elfrida. Ha valóban eladnám az Intéző-lakot, akkor azt a pénzt félre kellene tennem öreg, szenilis napjaimra. Nem követném el azt az őrültséget, hogy az egészet Billicliffe őrnagy házának rendbehozatalára pazaroljam el, és semmit se tegyek félre.
– Még nem tudjuk, mennyit kellene költenünk... mármint a rendbehozatalra.
– Sokat – próbálta lehűteni Oscar.
De Elfrida tántoríthatatlan volt. – Tegyük fel, hogy eladom a hampshire-i házamat, és azt a pénzt használnánk...
– Szó sem lehet róla – szakította félbe Oscar.
– Miért nem?
– Mert az a te házad. Azon kívül szinte semmid sincs, és semmilyen körülmények között nem adhatod el. Add ki, ha akad valaki, aki kiveszi, de soha nem szabad eladnod.
– Hát jó. – Elfrida hangja beletörődő volt, és Oscar vadállatnak érezte magát. – Szép álom volt, míg tartott, de talán neked van igazad. – Aztán megint megelevenedett. – Az egész fantasztikusan izgalmas, és nem csoda, hogy felhevültnek látszol. Egy biztos: el kell mennünk, hogy megnézzük azt a nyomorúságos kis házat. Padlástól a pincéig alaposan bejárjuk. És kimentjük a kocsit, mielőtt a hóban tüdőgyulladást kap. És ott van még a kutya is. Vele mi legyen? – Hirtelen felkacagott. – Mit tegyünk az éjjel vonyító és csukott, be-riglizett ajtókat döngető Sátán Kutyájával?
– Az igazat megvallva, én beérem Horace-szal. Talán meg tudom vesztegetni Charlie Millert, hogy tartsa meg a kutyát. Majd beszélek Rose-zal...
A lépcsőfordulóban megszólalt a telefon. – A fenébe is – morgott Elfrida. – Miért cseng a telefon mindig a legrosszabb pillanatban?
– Hagyd, ne vedd fel. Tegyünk úgy, mintha nem lennénk itthon.
– Bárcsak lenne hozzá bátorságom. De nincs – Elfrida felállt és kiment a konyhából. Oscar hallotta, ahogy felszalad a lépcsőn, és a következő pillanatban elhallgatott a kitartó csengetés. Az emeletről halkan beszűrődött Elfrida hangja. – Halló.
***
Oscar türelmesen üldögélt, és várta, hogy Elfrida visszajöjjön, s közben Elfrida vad ötletén töprengett. Magában azt kívánta, bárcsak egy véleményen lenne vele. De ha mégis eladná az Intéző-lakot Samnek, akkor az az összeg lenne egyetlen tőkéje, egyetlen biztosítéka az öregkori elszegényedés ellen. Ésszerűnek hangzik, hogy elmenjenek megnézni Billicliffe házát. Kifestve, kitakarítva talán nem is lenne olyan rossz. Igaz viszont, hogy az Intéző-lak tágas előkelősége után nehéz lenne egy sötét, szegényes házban lakni. Elviselhetetlenül hiányoznának a levegős, napos szobák, a tágas tér, a biztonság kellemes, szilárd érzete. Fájdalmas lenne eladni – még egy olyan barátnak is, mint Sam Howard -, és örökre itt hagyni.
Elfrida odafent még mindig beszélt. Hallotta a halk mormolást, de nem értette, mit beszél. Elfrida időnként elhallgatott, aztán ismét beszélt. Oscarnak fogalma sem volt, ki hívhatta. Remélte, hogy nem rossz vagy nyugtalanító hírt kapott.
Megitta a gin-tonikját. Felállt, hogy a csap alatt elöblítse a poharat, és akkor jutott eszébe a kocsi csomagtartójában heverő két doboz, bennük a kölcsönkért poharak. Kiment a konyhából, végigment az előszobán, és kilépett a bejárati ajtón a csontig hatoló hidegbe. Végigment a havas ösvényen, ki a kapun, ahol régi autója állt, és kinyitotta a csomagtartót. A dobozok ormótlanok és nehezek voltak, és kétszer kellett fordulnia, hogy bevigye őket. A második dobozt a konyhaasztalra tette, aztán visszament, hogy becsukja a bejárati ajtót. Közben hallotta meg a telefon csörrenését, ami azt jelentette, hogy Elfrida letette a kagylót. Oscar megállt a lépcső aljában, felnézett, és várta, hogy Elfrida megjelenjen. Amikor azonban nem tűnt fel, Oscar felszólt. – Elfrida!
Elfrida nem válaszolt. Egyszerűen lejött a lépcsőn, az arcán kifürkészhetetlen kifejezés ült. Oscar csak azt látta, hogy még soha nem ragyogott így a szeme, soha nem látszott ilyen fiatalnak, és ez a ragyogás nem a déli verőfénytől volt, ami megvilágította lángoló hajkoronáját.
– Kedvesem...
– Oscar. – Elfrida odaért hozzá, megállt az utolsó lépcsőfokon, átölelte a férfit, és arcát az övéhez szorította. – Valami hihetetlenül csodálatos történt velem.
– Elmondod, mi történt?
– Igen, de ehhez szerintem mindkettőnknek le kell ülni. Oscar kézen fogta, visszavezette a konyhába, ahol ismét
leültek az asztalhoz, egymással szemben.
–Jamie Erskine-Earle telefonált. A kis órámmal kapcsolatban. Emlékszel, hogy azt mondta, megmutatja a Boothby's-nál egy kollégájának. Nos, a kolléga Londonban van, és ebben az időben Jamie nem remélhette, hogy délre tudja küldeni az órát. De küldött egy faxot, amiben részletes leírást közölt az óráról, valamint néhány fényképet is. A kolléga – bárki legyen is az – ma reggel hívta vissza Londonból. Azt mondta, hogy az óra igen különleges darab. Egy egészen ritka időmérő. Francia, és 1830 körül készítette J. F. Houriet. Hivatalos elnevezése Tourbillon Ezüst Kronométer. Képzeld csak el, Oscar, hogy ennyi éven át volt egy ezüst Tourbillo-nom, és még csak nem is gyanítottam. Aztán megkérdezte, hogy került hozzám, és Jamie elmondta, hogy idős tengerész keresztapámtól örököltem, de arról persze fogalmam sincs, hogy hozzá hogy került. Jamie egyébként azt is mondta, hogy ez egy ritka kincs, és komoly biztosítást kellene kötnöm rá. Erre aztán összeszedtem minden bátorságom, és megkérdeztem: „Értékes?" És ő azt felelte, hogy igen. Megkérdeztem, hogy mennyit ér, és ő azt mondta, hogy egy aukción... esetleg... találd ki, mennyit kaphatnék érte, Oscar!
– Nem tudok találgatni. Ne feszítsd túl a húrt, Elfrida. Bökd már ki.
– Hetven-nyolcvanezer fontot! – kiabálta ujjongva Elfrida.
– Biztos rosszul hallottam. Nem lehet igaz.
– Nem hallottad rosszul, és igaz. Jamie szerint a kollégája azon a véleményen van, hogy bármelyik gyűjtő komoly összeget lenne hajlandó fizetni érte. Hát nem imádni való ez
a szó: komoly? Szerepelni fog a Boothby's Különleges Órák és Tengerészeti Kronométerek aukcióján, és az összeg még magasabb is lehet.
– Nem találok szavakat.
– És egész idő alatt abban a hitben éltem, hogy a kis festményem minden vagyonom, ami megment a szegényháztól. De közben az igazi kincsem az órám volt. Nem szerencse, hogy senki sem csórta el a Poulton's Row-i ház kandallópárkányáról?
– Én ennél erősebb kifejezést használnék. Kivált, hogy soha nem zártad a bejárati ajtódat. Az az óra mindig is szép darab volt. Csak nem akarod eladni? Eszedbe ne jusson.
– Ugyan, Oscar, az isten szerelmére. Hát persze hogy el akarom adni. Nem érted, hogy ezzel a pénzzel a Billicliffe-villát tüneményes rezidenciává alakíthatjuk át? Építhetünk hozzá egy üvegházat. Vagy báltermet...
– Elfrida.
– .. .és vehetünk egy mikrohullámú sütőt.
– Figyelj rám, Elfrida. Ha eladod az órát, az a pénz téged illet.
– Te figyelj rám, Oscar. Az a pénz kettőnké. Életünk alkonyát egy elbűvölő, napsütötte házban élhetnénk le, amilyen ez a ház is. Krumplit termesztünk, és ha akarod, póréhagymát is, és Rose Miller lesz a szomszédunk, valamint a kertben egy négycsillagos vidéki szálloda. Ki kívánhat ennél többet? Olyan izgalmas. Hát nem eget rengetően, csodálatosan izgalmas?
– De mennyire, hogy az. De gyakorlatiasan kell gondolkodnunk, kedvesem. Meg kell őriznünk a józanságunkat.
– Utálok józannak lenni. Ki akarok menni az utcára, és táncolni akarok. Világgá akarom kürtölni a jó hírt.
Oscar úgy töprengett el Elfrida kijelentésén, mintha kivitelezhető ötlet volna, aztán így szól: – Nem. 
– Nem?
– Egy kicsit még nem. Azt szeretném, hogy semmit ne szóljunk az egészről, amíg nem tudok Sammel négyszemközt beszélni, és el nem tudom magyarázni a helyzetet. Tisztában kell lennie azzal, hogy komolyan fontolgatjuk ennek a háznak az eladását, mert biztos vagyok benne, hogy elővételi jogot szeretne rá. Nagy könnyebbséget jelentene neki, ha nem kellene más ingatlan után néznie. Ebben a pillanatban épp elég gondja van anélkül is, hogy azon kellene törnie a fejét, hol fog lakni. Mellesleg nem marad már nálunk sokáig, ezért az elutazása előtt, mielőtt örökre megválna tőlünk, meg kell világítanunk előtte a helyzetet. Lehet, hogy még át kell gondolnia, vagy elő kell teremtenie a pénzt. Nem tudjuk. De úgy érzem, hogy elsősorban őt kell vevőnek tekintenünk.
– Igen. Tökéletesen egyetértek veled. Mikor szólsz neki?
– Ma este elhívom a kocsmába.
– És a többieknek? Carrie-nek és Lucynak?
– Miután Sammel beszéltem.
– És mi lesz, ha Billicliffe háza reménytelen esetnek bizonyul?
– Akkor újból át kell gondolnunk mindent.
– Már alig várom, hogy megnézzük. Te meg én. De ma délután a hó miatt nem mehetünk. A te kocsiddal biztos végzetes balesetet szenvednénk, annyira csúszósak az utak. A holnapi nap pedig azért nem jó, mert a partira kell készülődnünk.
– És vasárnap?
– Karácsonykor?
– Miért is ne? Vasárnap reggel.
– Rendben van. Vasárnap reggel nézzük meg. Jut eszembe, megkérhetnénk Samet, hogy kivigyen a kocsijával. Akkor biztos nem fordulnánk árokba. – Ezen kicsit eltöprengett, aztán még jobb ötlete támadt. – Tudom már! Mindannyian elmegyünk. Carrie és Lucy is.
Oscar körültekintőbb volt. – Az azzal járna, hogy öt különböző ember öt különböző ötlettel és meglátással állna elő.
– Annál jobb. Sam, erre megesküdnék, fantasztikusan gyakorlatias lenne. Oszloppárkányokat, álmennyezetet fog emlegetni, és mindent tud majd a fal nyirkosodásáról. És
most támadt még egy remek ötletem. Ha délelőtt mennénk Corrydale-be, és se nem esne, se nem havazna, akkor magunkkal vihetnénk az ebédet, és piknikezhetnénk. Téli pikniket tartanánk. Főzök egy fazék mosléklevest. Meg van Billicliffe őrnagy házának a kulcsa, Oscar?
– Nincs. – Oscarnak eddig még eszébe sem jutott a kulcs.
– Akkor hogy jutunk be?
– Rose Millernek biztos van kulcsa. Vagy tudja, kinél van a kulcs. Majd felhívom Rose-t. Amúgy is fel kell hívnom, hogy megmondjam, hogy az öregfiú meghalt, bár mostanra már biztos hallotta. És Peter Kennedyt is értesítenem kell.

CARRIE
December 22-e, péntek

A part mentén kanyargó keskeny hátsó úton hajtottak Bucklyba. Tökéletes téli táj látványa fogadta őket: hófödte hegyek, szőke ég, rajta rohanó felhők, amiket a sarkvidéki jeges szél hajtott a nagy kiterjedésű, hóborította lápok fölött. A kocsi felkapaszkodott egy alacsony dombra, és Carrie megpillantotta lent a benyúló tengeröblöt; féldagály volt, a távolabbi parton fenyőerdő sötétlett, és a már nem használt, tönkrement móló körül fehér házikók bújtak egymáshoz.
Carrie még soha nem járt erre. – Hogy hívják ezt a tengeröblöt? – kérdezte.
– Loch Fhada – mondta a férfi. – Madárrezervátum.
Továbbra is a part menti úton kanyarogtak. A tengerpart sziklás volt és barátságtalan. A dagállyal betörő tengervíz visszatükrözte az ég szürkeségét, és fehér hab pettyezte. Távolabb, egy homokpadon fókák pihentek, és míg Carrie nézte őket, vadkacsák húztak át az égen keletről, és leszálltak egy elszigetelt tavacskán, amit még nem nyelt el a dagály.
A tengeröböl túlsó végén híd ívelt át a víz fölött, és azon túl vad volt a táj: bozótos, saspáfrányos, holt vizes völgy, amely bekúszott a hegyek közé. A főúton északnak fordultak, és itt már jártak a homokszórók: a havat bemocskolta a forgalom, teherautók és traktorok fröcskölték fel a sarat. Az út és a tenger között farmok voltak, habarcs nélküli kőfalakkal elkerített legelőkön birkák bújtak egymáshoz, a kis tanyák kéményei bátran füstöltek, és égő tőzeg illata érződött a levegőben. Traktor haladt lassan egy mezőn, mögötte szénával megrakott forgózsámoly, aztán nő lépett ki egy ajtón, hogy éhes libáinak kenyérhajat szórjon. Kicsit távolabb elhaladtak egy férfi mellett, aki a szélben lehajtott fejjel, magányosan gyalogolt az út mentén, hosszú kampósbotra támaszkodott, nyomában pásztorkutya szaladt. Közeledtükre a férfi megállt, hogy elengedje őket, és kesztyűs kezét üdvözlésre emelte.
– Mintha csak Brueghel festette volna – jegyezte meg Carrie.
Dél-Angliai farmokra emlékezett, amelyek zöldek és árnyasak. Apja cornwalli kisbirtokára, ahol a tejelő tehenek egész télen a szabadban legelnek. – Elképzelhetetlennek érzem, hogy ilyen időben valaki egy farmon dolgozzék – mondta. – Munka helyett inkább a túlélésért vívott harcnak látszik.
– Az itteniek mindig felkészülten fogadják a rossz időt. A telek itt mindig is kemények voltak. És az itteni embereket kemény fából faragták.
– Szükségük is van rá.
Úton voltak a Sam Howard jövőjét jelentő üzem felé. Carrie magában már ezerszer megbánta, hogy olyan könnyedén kimondta, ami eszébe jutott: szeretném megnézni az üzemét. Amikor kimondta, fogalma sem volt, hogy Samet ennyire fellelkesíti az, hogy körülvezetheti. És mindez az előtt volt, ami kettejük között később történt, és ma reggel persze már késő volt visszakozni, előállni valami kifogással, vagy úgy tenni, mintha az egész nem érdekelné.
Túl késő. Késő, hogy semmissé tegye szenvedélyesen becsületes kitörését, az igazságot, amit olyan gondosan titkolt és őrzött magában, abban reménykedve, hogy senki sem gyanítja. Azzal áltatta magát, hogy elképzelése sincs róla, hogy történhetett, miközben tökéletesen tisztában volt vele, hogy a fal ledöntését, boldogtalan szívének kitárulkozását mi előzte meg.
Corrydale. A hely maga. A napsütötte hó, a fenyőfák erős illata, a sötétkék ég, a csillogó Firthen túl magasodó hegyek. Az alacsonyan álló nap melege, amit bélelt kabátján át is érzett, lába alatt a friss hó ropogása, a napsütésben szemkápráztató hó, annak az öröme, hogy tiszta hideg levegővel szívhatja teli a tüdejét. Ausztria. Oberbeuren. És Andreas. A férfi és a hely egymástól elválaszthatatlanul. Andreas itt és most. Mellette sétál, szünet nélkül szóval tartja, hangjában nevetés bujkál. Andreas. Tervezgetés, szerelmeskedés. Az illúzió olyan erős volt, hogy egy pillanatig még szerelme kölnijének hűvösen friss citromos illatát is érezni vélte. És miközben ilyen erősen érezte Andreas jelenlétét, tudta, hogy csak felajzott képzelete vetíti elé. Mert Andreas nincs többé. Visszament Ingához és a gyerekeihez, és Carrie-t olyan elviselhetetlen fájdalom- és veszteségérzettel hagyta magára, ami többé nem tette lehetővé, hogy hűvös és racionális legyen.
Nyomorúságát csak elmélyítette Sam, aki feleségéről, tönkrement házasságáról és New York-i állásának otthagyásáról beszélt, és amikor kimondta azt az iszonyatos szót, hogy „visszautasított", Carrie olyan dühvel támadt neki, amire soha nem érezte volna képesnek magát. Haragos szavak robbantak ki belőle. Kitörésének csak a könnyáradat vetett véget, ami után szégyen és megalázottság fogta el, és amikor e kín elől megpróbált elmenekülni, Sam visszahúzta, magához szorította, ahogy az ember egy vigasztalhatatlan gyermeket ölel meg.
Most az járt a fejében, hogy egy regényben vagy filmben itt írnák ki, hogy: VÉGE. Annyi ellenségesség és meg nem értés után a végre összeölelkező pár. A kamera hosszú svenk után az égre „úsztatna", a hazafelé tartó vadlibarajra vagy valami más rejtett jelentésű jelképre. Lüktető „leitmotiv", aztán az alkotók egymás után, a nézőben pedig a boldog befejezés érzete.
De az élet nem áll meg a történet végénél. Megy tovább. Sam ölelése, karja, amellyel magához szorította, a testi közelség, az érintés megnyugtatta, de nem olvasztotta meg érzéketlensége jegét. Nem változtatta meg. Még mindig ugyanaz a sebzett Carrie volt, aki harmincéves, és akit élete egyetlen nagy szerelme elhagyott. Talán nem is akar már más lenni; a szíve fagyott, akár a körülöttük elterülő téli táj. Talán ilyen akar maradni.
Elfrida szomorúan jegyezte meg: A világ teli van nős férfiakkal. Jobb, ha nem kerül közel egy másikhoz. Minél közelebb kerül hozzá, annál biztosabb, hogy fájdalom éri.
A bucklyi McTaggart.
Az üzem a városka külterületén állt, az úttól távol. A telket kőfal vette körül, a falon nyíló nagyszerű, kétszárnyú kovácsoltvas kapu olyan széles volt csak, hogy egy lovas kocsi beférjen rajta. A kaput díszes, kidolgozásában kissé címertani jellegű, cikornyás boltív zárta le.
Amikor odalátogattak, a kapu nyitva állt, s kitárult mögötte a telek, és látni lehetett a terméskőből rakott, most üres virágtartókat. Hó takarta őket, de Carrie elképzelte, hogy nyáron milyen szépek lehetnek a sok muskátlival, lobéliával, pázsitviolával és sok más, kisvárosokban közkedvelt virággal beültetve.
Érintetlen volt még a hó, se láb-, se keréknyomok nem törték meg fehérségét. Szemmel láthatóan aznap az egyedüli látogatók voltak. Amikor a kapuív alatt áthajtottak, és Carrie a szélvédőn át először pillantotta meg az épületet, azonnal megértette, hogy a környezetvédelmi hatóságok miért tartották fontosnak, hogy műemléknek nyilvánítsák. A csúcsos tető fölé ugyan csúf ipari kémény tornyosult, az üzem köré sok hasznos fészert és raktárt húztak fel, a főépület mégis lenyűgöző és szép volt.
Helyi kőből épült, homlokzata hosszan elnyúló és kellemesen szimmetrikus volt. A középső oromzatot óratorony koronázta. Alatta, az első emeleten egyetlen ablak nyílt, majd az alatt egy díszes, kétszárnyú ajtó, amely elegáns legyező alakú üvegablakban végződött.
A középső rész jobb és bal oldalán, a két szárnyon egymás alatt szertartásosan lyuggatott ablakok sorjáztak egymás alatt. A lejtős palatető egyhangúságát tetőablakok törték meg, a kő keménységét a felkúszó repkény sötét fényes zöld levelei lágyították.
Sam a magas főbejárat előtt állt meg. A kocsiból a hóba
léptek. Carrie egy percig csak állt, és alaposan körülnézett, Sam pedig melléállt, kezét Barbourja zsebébe süllyesztette.
– Mi a véleményed? – kérdezte kis idő múlva.
– Nagyon szép.
– Mondtam, ugye. Szó sem lehet róla, hogy lebontsuk és újraépítsük.
– Sötét, sátáni üzemre számítottam. Vagy egy nagy gyárra. Ez inkább egy előkelő magániskolára hasonlít. Már csak a kapufás futballpályák hiányoznak.
– Az eredeti üzemcsarnokok hátul, a folyóhoz közelebb vannak. Ezt az épületet 1865-ben húzták fel, tehát viszonylag új. Valamiféle kirakatdísznek szánták. Irodákat, eladóhelyiséget, tárgyalókat terveztek ide. A munkásoknak még olvasóterem is volt: a viktoriánus gyámkodás ékes példája. Az első emeleten voltak a készáruk, fölöttük, a padlástérben a gyapjúraktár. Ne felejtsd el, hogy itt a XVIII. század közepe óta termeltek. Az üzemet eredetileg épp a folyó miatt építették ide.
– Így szemre jó állapotban van – vélekedett Carrie. – Nehéz elképzelni, hogy egy szörnyű árvíz tette tönkre.
– Nos, akkor vértezd fel magad, nehogy túl nagy megrázkódtatás érjen.
Zsebéből jókora kulcsot vett elő, bedugta a rézzárba, elfordította, és szélesre tárta az ajtót. Félreállt, hogy előreengedje Carrie-t, aki belépett a négyszögletes, nagy belmagasságú fogadóterembe.
A pusztulásba.
A terem üres volt. Az árvíz tetőzésének csíkja csaknem másfél méter magasságban húzódott. A csík fölött megmaradt a szép szövetutánzó tapéta, de alatta kiáztak a színek, a tapéta cafatokban lógott. A padló csupasz deszkái is erősen megrongálódtak; a régi deszkák eltörtek, szétrothadtak, a tátongó lyukakon át láthatóvá váltak a régi födémek és a mély alapozás sötét üregei. A levegőben mindent átjáró, nyomasztó penész- és nedvességszag terjengett.
– .. .ez volt a fogadóterem. Itt érte a látogatókat vagy az új vevőket az első döntő benyomás. Azt hiszem, elegáns szőnyeggel és bútorokkal rendezték be, az alapító McTaggartok portréi barátságtalanul nézhettek le az ide bejövökre. Látod, a stukkó mennyezetpárkány jórészt megmaradt, de minden mást úgy tönkretett az árvíz, hogy már lehetetlen volt megjavítani, és ki kellett dobni.
– Mennyi idő alatt vonult le a víz?
– Körülbelül egy hétbe telt. Amint lehetett, ipari fúvóventilátorokkal próbálták kiszárítani, de már késő volt, hogy itt bármit is megmentsenek.
– A folyó korábban is kiöntött?
– Csak egyszer. Úgy ötven éve. Az első árvizet követően gátat és zsilipet építettek, hogy szabályozhassák a vízszintet. De ezúttal könyörtelenül esett, ráadásul a dagály is emelte a vízszintet, és a folyó egyszerűen kilépett a medréből.
– Szinte lehetetlen elképzelni.
– Tudom. Gyere, nézz körül. De vigyázz, hova lépsz. Nehogy egy lyukon át lezuhanj.
A terem végében másik ajtó volt, amit Sam kinyitott. Carrie bement utána, s mintha egy nagy udvarház személyzeti szállásának zöld filcajtaján lépett volna be. Az ajtón át ugyanis egy kövezett, raktárnyi nagyságú terembe jutott, amelynek üvegteteje volt, hogy jobb legyen a megvilágítás. A terem üres volt, visszhangos és dermesztően hideg. Itt-ott ipari tevékenység nyomait látta: kőlapokba erősített állványok, amelyeken valaha szövőszékek álltak, távolabb pedig nyitott fokú falépcső vezetett fel a körbefutó galériára.
Halottnak és szomorúan elhagyatottnak látszott.
– Itt mit csináltak? – kérdezte Carrie, és hangja visszaverődött a magas mennyezetről és az üres, foltos falakról.
– Ez volt a szövőüzem. Fergus Skinner – az az ember, aki az árvíz idején az üzemet vezette – részben elmesélte, mi történt akkor. Aznap éjjel tizenegyig dolgoztak, mert bár már befolyt a víz, reménykedtek, hogy az ár levonul. De amikor nem történt változás, végül egész éjjel itt maradtak, és amit tudtak, megpróbálták a padlóról felemelni. Kétségbeesett, de
reménytelen vállalkozás volt. Amit lehetett, azt megmentették. A fonógépeket, bár elég komolyan megsérültek. A régi fa hámtalanítógépek és a kártológépek is túlélték az árvizet. Anyagi szempontból a legnagyobb csapást az összes készáru tönkremenése okozta. Szállításra összecsomagolt, több ezer font értékű rendelés. Ez a veszteség volt az, ami a McTaggartot végül is csődbe juttatta.
– Az iroda a földszinten volt?
– Sajnos igen. Fergus Skinner mesélte, hogy begázolt ide, hogy megnézze, menthető-e valami, de addigra a víz már derékmagasságig ért, a számítógépek már vízben álltak, a vízen hitellevelek lebegtek felé...
– És másnap mi történt? A munkások...?
–Mindet elbocsátották. Nem volt más választásuk. De amint levonult az ár, úgy száz ember idejött, hogy mentse, amit lehet. A gépek felét ki kellett selejtezni. Köztük a nemrégiben munkába állított német elektronikus vetélős szövőszékeket. Ennyit a modern és méregdrága technológiáról. Csak a régebbi, kevésbé bonyolult gépek maradtak meg. A használt, negyven-ötven éves gépek. A gépkezelők szétszedték a kártológépet, és letakarították, mielőtt a rozsda szétmarta volna, hogy megint fel lehessen állítani. Volt valami speciális olasz gép is, de azt most félretettük, és visszaküldjük Milánóba, hogy rendbe hozassuk és újra használni lehessen.
Carrie érdeklődve, figyelmesen hallgatta, de közben rettenetesen átfagyott. Csizmája vastag talpán felkúszott a nedves hideg, és akarata ellenére egyszer csak megborzongott. Sam azonnal észrevette, és lelkifurdalása lett.
– Ne haragudj, Carrie. Ha egyszer belefogok az előadásba, mindenről megfeledkezem. Induljunk? Elég volt?
– Nem, az egészet látni akarom. Mutass meg mindent, és mondd el, mit akarsz csinálni, mik a terveid, és mi hol lesz. Pillanatnyilag el sem tudom képzelni, hogy itt bármit is lehessen csinálni! Egyszerűen döbbenetes, ami itt van. Mintha lehetetlen feladatot bíztak volna rád.
– Semmi sem lehetetlen.
– De akkor is... téged bíztak meg az irányítással.
– Igen, de egy hatalmas konglomerátum erőforrásaira támaszkodhatom. Az pedig nagy különbség.
– Akkor is. Rád esett a választás. Vajon miért?
Sam elvigyorodott, és egyszerre nemcsak fiúsnak látszott, hanem szinte sugárzott róla a lelkes magabiztosság. Tudta, miről beszél. Ismerős terepen mozgott.
– Alapvetően szerintem azért, mert yorkshire-i gyerek vagyok, és ha az ember nem szégyelli bemocskolni a kezét, jó pénzt kereshet. Most indulás, mielőtt megfagysz, és megmutatom a többit is.
***
Mire a gyárlátogatással végeztek és újra kiléptek a szabadba, Carrie már csontig összefagyott. A hóban állt, és várta, hogy Sam becsukja és bezárja az ajtót. A férfi megfordult, és meglátta, ahogy vastag szürke lódenkabátjában, kezét zsebébe süllyesztve fázósan összehúzza magát.
– De hiszen te majd megfagysz, Carrie.
– Úgy bizony.
– Sajnálom. Sokáig itt tartottalak.
– Tetszett is. Csak épp lefagytak a lábaim.
– Remélem, nem untattalak.
– Egyáltalán nem. Sőt. Nagyon érdeleit.
Sam az órájára pillantott. – Fél tizenkettő. Menjünk egyenesen Creaganba, vagy előbb innál valami lélekmelegítőt? Ahogy elnézlek, most egy Whisky Mac volna a legjobb.
– Egy forró kávé is megtenné.
– Amit kívánsz. Gyere, szállj be a kocsiba, és mindjárt átmelegszel.
A macskaköves úton kihajtottak az elhagyatott gyárépület területéről, átmentek a szép kapu alatt, aztán jobbra fordultak, és az út végén már Bucklyba is értek. Keskeny, kanyargós utcákon hajtottak végig, aztán egy kis tér következett,
közepén háborús emlékmű. Kevés embert láttak az utcán, de a kis üzleteket kivilágították, a kirakatokban karácsonyi díszek csillogtak. Az áradó folyó egy vízmosásban rohant, amin kőhíd ívelt át, és amikor ezen átértek, Sam egy lehangoló külsejű intézmény előtt állt meg, melynek ajtaja fölött egy táblán kacskaringós arany nagybetűkkel ez állt: A HERCEG CÍMERE. Carrie gyanakodva méregette.
– Bucklyban bizonyára ennél szórakoztatóbb helyek is akadnak, de alkalmasint ez az egyetlen, amit ismerek. Es a maga módján egyedülálló is.
– Nem látszik túl vidámnak.
– Majd mi feldobjuk.
Kiszálltak az autóból, átmentek a járdán, aztán Sam kinyitotta az ajtót, és a helyiségből meleg sörszag áradt ki. Carrie némi undorral követte. A kocsma sötét volt és sivár, de csodálatosan meleg. A régimódi nyitott kandallóban szén izzott és lángolt, a kandallópárkány fölött üvegvitrinben egy hatalmas hal lógott. A kis billegős asztalokon söralátétek és hamutartók árválkodtak, és csupán két másik vendég volt rajtuk kívül; mindketten férfiak voltak, nagyon öregek, és némán gubbasztottak. A bárpult mögött a tulajdonos egy teljesen lehalkított fekete-fehér televíziót bámult, halkan ketyegett az óra, és széndarab hullott csöndesen a tűzbe. Fagyos hangulat uralkodott, és Carrie-nek megfordult a fejében, ne forduljanak-e meg és tűnjenek el innen lábujjhegyen.
De Sam másként gondolta. – Gyere – szólalt meg, és hangja taszítóan hangosan csengett a helyiségben. – Ide ülj, a tűz mellé. – Széket húzott egy másik asztaltól. – Biztos van kávé is, ha tényleg azt akarsz, de nem innál inkább egy Whisky Macet? Semmi úgy át nem melegít, mint az.
A kávénál csábítóbban hangzott. – Akkor legyen az.
Carrie leült, lehúzta kesztyűjét, kigombolta kabátját, és kezét a tűz melegéhez tartotta. Sam a bárpulthoz ment, és a csapos kénytelen volt eltépni magát a tévétől, hogy kiszolgálja. Ezt követően, mint minden vidéki kocsmában, beszélgetésbe elegyedtek, mégpedig olyan halkan, mintha titkokat osztanának meg egymással.
Carrie levette szőrmesapkáját, és a mellette lévő székre tette, aztán ujjaival végigszántott a haján. Eközben felnézett, és pillantása az ablaknál ülő öregemberével találkozott. A csipás szemekből mélységes helytelenítés sugárzott, és Carrie ebből megsejtette, hogy A Herceg Címerében a nők nem gyakori vendégek. Megpróbálkozott egy tétova mosollyal, de az öregember csak nyámmogott egyet műfogsorával, aztán szemét lesütve sörébe bámult.
Sam még mindig a bárnál beszélgetett. Háttal állt neki, a kocsmában fesztelenül viselkedő férfiak klasszikus pózában: egyik lába a rézrúdon, könyöke a fényes pulton. Beszélgetés közben a csapos összeállította Sam rendelését, és ezt csak néha hagyta abba, hogy egy pillantást vessen a tévére.
Carrie nekidőlt a kemény székhátnak, kinyújtotta hosszú lábait, és elnézte őket. Az járt a fejében, hogy ma délelőtt először látta a havazásból három-négy napja váratlanul előkerülő és azóta a rossz idő miatt maradni kényszerülő, össze nem illő háznépükbe különösebb erőfeszítés vagy erőltetett kedélyesség nélkül beilleszkedő Sam másik oldalát. Olyan könnyen alkalmazkodott, mint egy ügyes, tapasztalt szállóvendég.
Carrie látta azt is, hogy kérés nélkül végez el egy sor unalmas, naponta ismétlődő feladatot: nagy kosár fát cipel fel, megtölti a szeneskannát, megsétáltatja a kutyát, feltrancsírozza a fácánsültet, kibelezi a lazacot, amit Elfrida egy meggondolatlan pillanatában a kocsijából friss halat áruló férfitól vett. Sam panaszszó nélkül lapátolta a havat, tolta körbe a szupermarketban a kocsit, töltötte fel Oscar borospincéjének készletét és hozta haza a karácsonyfát. Mi több, még egy rozogának tűnő talpat is vett hozzá, aztán sikerült a karácsonyi égőket kibogoznia és működésbe hoznia, ami minden évben gondot okoz.
Nemes gesztusával örök hálára kötelezte Oscart.
Ugyanakkor megint más oldaláról mutatkozott meg, amikor Elfrida el akarta adni a kis képét, és mint bűvész a nyulat a kalapból, elővarázsolta Sir James Erskine-Earle-t. A tény, hogy ebből az elképzelésből mégsem lett semmi és a kép hamisítványnak bizonyult, alaposan feldúlta Samet, mintha a kép értéktelensége valamiképp az ő hibája lenne.
Férfi, akit nehéz nem kedvelni. Oscarral, aki nem esett a feje lágyára, a kettejük közti nagy korkülönbség ellenére is baráti kapcsolatba került. Ha Oscarral kettesben maradnak, soha ki nem fogynak a beszédtémából, mert Oscar szívesen mesél gyermekkori emlékeiről, amikor nyaranta ideutazott a nagyanyjához, Corrydale-be. Oscar jól ismerte nemcsak a vidéket, de az itt lakókat is, és sok helyi ismerettel és anekdotával látta el Samet arról a környékről, ahol Sam majd lakni és dolgozni fog.
Oscar láthatóan élvezte Sam társaságát, aki bár idegen volt, valahogy mégis rögtön megnyerte a rokonszenvét. Érdeklődését felkeltette Sam pályájának alakulása, yorkskire-i gyermekkora, a Londonban és New Yorkban töltött évek és a most előtte álló kihívás, hogy egy megszűnt gyárat ismét talpra állítson. Még emlékezett a régi McTaggartra, az elnyűhetetlen tweedszövetre, ami a gyár szövőszékeiről lekerült, lenyűgözték a Sturrock és Swinfield felvázolta nagyszabású, izgalmas tervek, a Svájcból rendelt drága gépek, a modern technológia csodái, az új luxuscikkek marketingkilátásai, a munkások – McTaggart legértékesebb tőkéjének – átképzési programja.
Időnként, a világgal megbékélve, együtt elvonultak a golfklubba, vagy beugrottak a creagani kocsmába egy nyugalmas, férfias kupica pálinkára.
Látogatójuk Elfridát is elbűvölte, de hiszen Elfrida sosem tudott ellenállni a jóképű férfiak vonzerejének, kivált, ha azok jót nevettek bolondos megjegyzésein és tökéletes száraz martinit tudtak keverni. Lucy meg egy este bevallotta Carrie-nek, amikor nagynénje felment hozzá a padlásszobába, hogy puszit adjon, hogy szerinte Sam majdnem olyan jóképű, mint Mel Gibson.
– Ezek szerint kedveled? – kérdezte magában mulatva Carrie.
– Igen. Nagyon szexis. És olyan megnyugtató. Férfiak társaságában zavarban szoktam lenni. Például az osztálytársnőim apukáival. De Sam olyan, mint egy nagybácsi, akit születésem óta ismerek. Vagy a család régi barátja.
Eddig így volt. És Carrie számára így is maradt volna, ha nincsenek az előző napi megrázó események. És a ma délelőtt.
Valójában semmi sem történt. Csak éppen mialatt Sam nyomában bejárta az üzem hideg és tágas tereit, a visszhangos folyosókat, elhagyatott raktárakat és színezőüzemeket, Carrie először ébredt tudatára Sam alteregójának. Szinte a szeme láttára változott át. Nagyobb formátumú egyéniséggé vált, magabiztosan és szakmai hozzáértéssel nyilatkozott. Mesélt az árvíz pusztításáról, a gépek, számítógépek, elektronikus szövőszékek tönkremenéséről. A jövőt illető terveitől, a számadatok – árak, profitok, nyereségkulcsok – felsorolásától forgott Carrie-vel a világ. Sam néha megpróbálta megvilágítani előtte a fonással vagy szövéssel kapcsolatos szakmai szempont részleteit, amit Carrie alig értett, mert Sam mintha idegen nyelven beszélt volna. Carrie kicsinek és zavartnak érezte magát, mert értetlensége bosszantotta, és mert Sam a saját világában különös módon átalakult. Már nem az utóbbi napok szeretetre méltó szállóvendége volt, hanem egy komoly feladattal megbízott vezető, olyasvalaki, akit lehetetlen figyelmen kívül hagyni, és aki mindent összevéve olyan ember, akivel jobb nem összeakasztani a bajuszt. Végre visszajött Carrie-hez, kezében az italokkal és két csomag sós mogyoróval. – Elnézést. – Letett mindent az asztalra, és odahúzott egy másik széket. – Beszélgetés.
– Miről beszélgettetek?
– Fociról. Horgászásról. Az időjárásról. Mi másról? – Egy korsó sört hozott magának. Most felemelte a hosszú poharat, és az asztal fölött találkozott a tekintetük. – Sláinte.
– Nem beszélem a nyelvet.
– Keltául azt jelenti, hogy fenékig.
Carrie egy kis kortyot ivott, és gyorsan letette a poharát. – Egek, ez aztán erős.
– Klasszikus lélekmelegítő, ha az ember órákat tölt a szabadban. Ez vagy a cseresznyepálinka.
– Hogy alakul az időjárás?
– Olvadás várható. Barátunk ezért nem tudta levenni a szemét a tévéről. A szél délnyugat felől fúj, és enyhébb légáramlatok tartanak felénk.
– Nem lesz fehér karácsony?
– Nedves fehér lesz, és nem fagyos fehér. És Inverness felé megnyílt az út.
– Ez azt jelenti, hogy máris eltűnsz?
– Nem – rázta a fejét Sam. – Meghívtak karácsonyra, ezért maradok is. Egyébként sincs hova mennem. De huszonhatodikán nagy csattanással lezuhanok a földre az álmok világából, becsomagolok és elmegyek. – Fanyarul elmosolyodott. – Olyan érzés lesz, mintha vége lenne a szünidőnek, és vissza kellene menni az iskolába.
– Nem baj. Addig sok szórakozás és mulatság vár ránk. Elsőnek is Elfrida partija.
–Arra feltétlen el kell mennem. Megígértem, hogy száraz martinit keverek.
– Csak ne keverd túl erősre. Nehogy illetlen viselkedésre kerüljön sor. Mondjuk, Lady Erskine-Earle és Arfur, amint felföldi táncot ropnak.
– Az katasztrofális lenne.
– Amikor... amikor visszamész Invernessbe, ott is maradsz?
– Nem. Jövő héten Londonba kell mennem. A főirodában szilveszter előtt beiktattak néhány munkanapot, és David Swinfield megbeszélést tart. Utána feltehetően megint Svájc következik. Január tizenkettedikéig biztos nem jövök vissza.
– Lucyval harmadikán utazunk. A reggeli járatra foglaltattam jegyet. – Elgondolkodva az ajkába harapott. – Nem lelkesedem érte. Szerintem Lucy vigasztalhatatlan lesz, és fogalmam sincs, mivel vidíthatnám fel. Csak azt tudom, hogy nem szeretnék a helyében lenni, nem szeretném itt hagyni a szórakozást és szabadságot, hogy visszamenjek abba az unalmas lakásba, az anyámhoz, aki nem különösebben örül, hogy újra láthat.
– Azért ennyire csak nem rossz a helyzet.
– De igen, Sam.
– Sajnálom.
– Azt hiszem, nem sokat tehetünk ellene.
– Veszek majd neki valami nagyszerű karácsonyi ajándékot. Mit gondolsz, minek örülne?
Carrie mulatva nézett rá. – Hát még be sem vásároltál?
– Bevallom, alig volt időm rá. Holnap reggel bemegyek Kingsferrybe, és beszerzek mindent.
– Holnap? Akkor lesz a nagy roham! Tömegek az utcán, sorállás a boltokban.
– Kingsferryben? Szerintem nem. Különben hozzászoktam már, hogy szentestén vásároljak a Regent Streeten vagy az Ötödik sugárúton. Még élvezem is a nyüzsgést és a zsivajt. A hangosbemondóból áradó Láttam, hogy mami megcsókolja a Télapót. így legalább nem marad időm habozni.
Carrie nagyot nevetett. – Nekem felér egy lidércnyomással, de megértlek. Annyi tapasztalat után Kingsferry főutcája nem lesz különösebben rémisztő. Bátran át fogod verekedni magad a tömegen.
– Még mindig nem mondtad meg, mit vegyek Lucynak.
Carrie ezen eltöprengett. – Mi lenne, ha apró arany fülbevalót vennél? Valami szépet, de nem túl feltűnőt. Hogy ezt viselhesse, ha kiveszi a próbafülbevalót.
– A próbafülbevalót Rorytól kapta. Szerintem az életben nem fogja kivenni.
– Azért mégis. Jó tudni, hogy az embernek van még egy.
– Majd meglátom.
Sam elhallgatott. Szótlanul üldögéltek, de nem feszült, hanem barátságos csendben. Az utcán elment egy kocsi, és valamelyik szeles kéményről egy heringsirály teli torokból kiáltozott. Sam elvette az egyik mogyorós zacskót, ügyesen és szépen kinyitotta, néhány szemet a tenyerébe szórt, és megkínálta Carrie-t.
– Nem szeretem a sós mogyorót – hárította el a lány. Sam evett néhány szemet, aztán a csomagot visszadobta az asztalra. – Sajnálom Lucyt – jegyezte meg. – A minap az jutott eszembe, hogy az Intéző-lak egy kicsit sétahajóra emlékeztet, amin csak néhány utas van. Csodálatos távolságban a mindennapok feszültségétől és megpróbáltatásaitól. Az a baljós érzés kerülget, hogy heteken át képes lennék alacsony sebességfokozatban elzötyögni. Anélkül, hogy bármit is elérnék.
– Ha belegondolsz, bizonyára elvesztegetett időnek tekinted majd.
– Hogyhogy? – ráncolta a homlokát Sam.
– Végtére is azért jöttél Creaganba, hogy megnézd Hughie McLellan házát. Ha tetszik, megvedd. De az egészből nem lett semmi. Bukott ügy. Most kénytelen leszel valami más után nézni.
– Ez a legkisebb problémám.
– Igazából nem állok egyikőtök oldalán sem. Egyrészt tetszene az ötlet, hogy Mr. Sam Howard, az üzem igazgatója egy fontos emberhez illő méltóságteljes környezetben, az Intéző-lakban él. Ugyanakkor e pillanatban ez a ház Oscar és Elfrida egyetlen otthona. Ahol életük alkonyára boldogan berendezkedtek.
– Elfridával kapcsolatban nem annyira az alkony jut eszembe, mint inkább fényes nappal. Az ügy visszataszító lényege egyébként – mint általában a legtöbb ügyé – jelentős készpénz megléte vagy hiánya. Lehet, hogy bukott ügy. De elvesztegetett időről szó sincs. Ilyesmi meg se forduljon a fejedben.
Carrie a poharáért nyúlt, belekortyolt tüzes és szíverősítő italába. Letette a poharat a faasztal összekaristolt lapjára, és felnézett Sam arcába. Elvesztegetett időről szó sincs. Különleges érzés lett úrrá rajta. Hirtelen úgy érezte, mintha eddig hályog lett volna a szemén, és most látná Samet először, ehhez pedig az a tudat járult, hogy későn ismerte fel, mert Sam elmegy, és mindennek vége, valószínűleg az életben nem látja többé.
A tűz melege, a Whisky Mac hatása vagy ki tudja, mi, de veszélyes érzelmek ébredtek benne. Elbizonytalanodott. Rettenetes balesetek vagy karambolok kómában fekvő áldozataira gondolt, akikből csövek lógnak ki, gépek tartják életben őket, miközben szeretteik ott ülnek mellettük, kezüket fogják, beszélnek hozzájuk, a reménytelen helyzet ellenére is reménykedve valami jelre, a felismerés rebbenésére várnak. És akkor megtörténik a csoda. Megmozdul a szemhéj, a fej bólint. Megkezdődik a lábadozás, a visszatérés az életbe.
Tegnap Corrydale-ben – haragos szavai és sírógörcse után – Sam átölelte és magához szorította, míg el nem álltak a könnyei. Carrie nem érzett iránta melegséget, közelsége nem keltett benne fizikai reakciót. Kelletlen hálát a vigaszért, azt igen, és szégyent, amiért bolondot csinált magából.
De most... talán eljött a lábadozás ideje. Megolvadt a jégpáncél, ami eddig egyetlen fegyvere volt. Szerethetne. Szerethetnék...
– Carrie...
– Igen?
– Beszélhetnénk?
– Miről?
– Rólad és rólam. Kettőnkről. – Carrie nem válaszolt. Szótlanságát Sam bátorításnak vehette, mert kis idő múlva folytatta. – Az az érzésem, hogy nem a megfelelő időben találkoztunk... ismertük meg egymást. Mindketten valamiféle átmeneti lelkiállapotban vagyunk. Talán távolságra van szükségünk, hogy úgymond rendbe tegyük a házunk táját. És egyikünk sem szabad. Te erkölcsi felelősséget vállaltál Lucyért, én pedig még Deborah férje vagyok.
Várta, hogyan reagál erre a lány. Sam arckifejezése nyugtalan volt, és nagyon komoly. Carrie reakciója láthatóan sokat számított.
– Mire akarsz kilyukadni, Sam?
– Csak arra, hogy talán egy kis időt kellene adnunk magunknak. Visszamész Londonba, beköltözöl a házadba, bedolgozod magad az új állásodba. Én érintkezésbe lépek New Yorkkal, Deborah ügyvédjével. Biztosra veszem, hogy mostanra már elindította a válópert. Nem tudom, meddig tart, de mivel nincsenek gyerekeink, nem várható akadály, komolyabb gubanc. Egyszerűen az anyagiakban kell megegyeznünk. A lakásban, kocsiban, pénzben.
– Valóban ezt akarod? Válni akarsz?
– Nem. – Sam kíméletlenül őszinte volt. – Csak annyira, amennyire az ember egy amputációra vágyik. De le kell rendeznem a múltat, mielőtt a jövőre gondolnék. Meg kell szabadulnom az érzelmi ballaszttól.
– Deborah-val nem lesz gond?
– Nem hiszem. Remélem, boldog lesz. Erre ugyanannyi az esélye, mint bárki emberfiának, ráadásul szerető, odaadó családdal a háttérben.
– Vissza kell menned New Yorkba?
– Minden bizonnyal.
– Nem lesz fájdalmas?
– Ha valami jónak vége van, az mindig fájdalmas. De ha vége, lezárul, akkor a fájdalom is elmúlik.
– Ismerem az érzést – mondta Carrie.
– Itt, Bucklyban lakom és dolgozom majd – folytatta Sam. – Te meg Londonban. Több száz mérföldre leszünk egymástól. Várhatóan gyakran utazom Londonba különféle tárgyalások, megbeszélések és egyebek miatt. Gondoltam, hogy talán. .. újra találkozhatnánk. Elmehetnénk hangversenyre, vacsorázni. Újrakezdhetnénk. Mintha most ismerkedtünk volna meg. Mintha itt semmi sem történt volna.
Újrakezdeni. Mintha most ismerkedtek volna meg. Ok ketten. – Nem szeretném, hogy ez olyan legyen, mintha meg sem történt volna – mondta Carrie.
– Ennek örülök. Különleges volt, nem? Varázslatos. Mint egy másik világból, másik életből ellopott napok. Ha vége
lesz és el kell utaznom, nosztalgiában fogok hemperegni. – Carrie keze kettejük között az asztalon feküdt, a tűz fénye megcsillant, fényt hányva sziporkázott zafír és gyémánt gyűrűjén. – Kitől kaptad ezt a gyűrűt? – kérdezte Sam kíváncsiság nélkül.
– Andreastól.
– Reméltem, hogy idős, de szerető nagynénéd hagyta rád.
– Nem. Andreas ajándékozta nekem. Együtt voltunk Münchenben. Egy régiségbolt kirakatában látta meg, ahogy a bársonytálcán feküdt. Bement, és megvette nekem.
– Jó lenne, ha mindig hordanád – jegyezte meg Sam. – Szép a kezeden. Hogy talállak meg Londonban, Carrie?
– Az „Oversea"-nél. A Bruton Streeten. Benne van a telefonkönyvben. És februártól már a Ranfurly Roadon lakom.
– Azóta nem jártam Fulhamban, amióta eladtam az Eel Park-i lakásom és elutaztam New Yorkba. Talán eljövök. Bejárom az emlékekkel teli helyeket. Te pedig megmutatod, hol laksz.
– Helyes. És főzök neked vacsorát.
– Semmi ígéret. Semmi kötelezettség.
– Semmi ígéret.
– Akkor hát ennyiben maradunk?
– Ennyiben maradunk.
– Rendben – mondta Sam, és mintha megpecsételné egyezségüket, megfogta Carrie kezét, a lány pedig tenyérrel felfelé fordította a kezét, és ujjait rákulcsolta Sam csuklójára. Megitták az italukat, a mogyoróról megfeledkeztek, s talán már ideje lett volna indulniuk, de egyiküknek sem akaródzott felállnia. így maradtak, míg a csapos poharakat törölgetve elmerülten nézett valami vetélkedőt. A két öreg kopott kabátjába süppedt állal úgy ült ott, mint két téli álmát alvó ősi, néma teknősbéka. Nem sejtették, hogy mialatt ők délig elütötték valahogy az időt, az egész világ gyökeresen megváltozott.

SAM
December 22-e, péntek

Aznap este fél hétkor Sam megint kocsmába ment, csakhogy ezúttal Creaganban és Oscarral.
– Gyere, igyunk egyet – javasolta Oscar. Kettesben voltak az Intéző-lak nappalijában. A többiek szétszéledtek: Elfrida és Carrie élvezettel ügyködtek a konyhában, vacsorát főztek, a másnapi partira készülődtek, sőt már a karácsonyi lakoma előkészületeit is megkezdték. Rory Kennedy délután beállított egy nagy csokor bogyós magyallal, aztán Lucyval felmentek a kert végébe, és a falról hosszú sötétzöld repkény-csíkokat téptek le, hogy a padlástól az előszobáig – nagy összpontosítással és igyekezettel – végigfonják vele a lépcsőkorlátot. Roryt meghívták vacsorára, amit a fiú el is fogadott; előre látható volt, hogy ezzel a munkával addig nem is készülnek el.
A creagani kocsma barátságosabb hely volt, mint Bucklyban A Herceg Címere, bár Sam úgy érezte, hogy szeretettel és érzelmesen emlékszik majd mindig vissza arra a sivár helyre. Ünnepi hangulat érződött, és a pult körül ismeretlen arcok bukkantak fel. Az egyik sarokban lármás asztaltársaság gyűlt össze: elegánsan viseltes tweedbe öltözött fiatalemberek és divatos, londoni akcentussal beszélő barátnőik. Kétségkívül a völgyből hajtottak le ide, a karácsonyi és szilveszteri mulatságokra megnyitott vadászházból, ami most tele van szállóvendégekkel. Feleslegesen és idegesítően zajosak, gondolta Sam, aki már rég megfeledkezett arról, hogy egyszer maga is ugyanígy hangoskodott.
Különben eleven képet mutatott a helyiség: a nyitott kandallókban tűz lobogott, és magyallal, papírból kivágott őzikékkel és Télapókkal ízlésesen összefont, csillámmal teliszórt füzérekkel díszítettek fel mindent.
Időbe telt, míg átverekedték magukat a bárpultig, és sikerült felhívniuk magukra a kapkodó csapos figyelmét, de Oscar végül sikerrel járt, és rendelt két Famous Grouse-t, egyet jégkockákkal Samnek, a másikat csapvízzel magának. Aztán némi keresgélés után leültek a tűztől távol, egy sötét sarokban, egy kis üres asztalhoz. Nem számított, hogy távol kerültek a tűztől. így is elég meleg volt.
– Egészségedre – emelte poharát Oscar, ivott egy kortyot, letette a poharat, és azonnal a lényegre tért.
– .. .úgy gondoltam, itt alkalmasabb beszélgetni, mint otthon. Félbeszakíthat a telefon, vagy valaki beront egy rakás kérdéssel. Zavartalan nyugalmat akartam.
– Baljósan hangzik.
– Szó sincs róla, drága fiam. Csak kicsit bonyolult. És egyedül akartam beszélni veled.
– Mi történt?
– Billicliffe őrnagy meghalt. Talán hallottál is róla... tudod, ki volt?
– Az öreg intéző, aki kórházba került.
– Pontosan.
– Részvétem.
– Mindannyiunkat elszomorított, persze más-más okból. Nos, lényeg, hogy meghalt. Régóta betegeskedett, talán hosszabb ideje, mint bármelyikünk is sejtette. De a dolog lényege, hogy rám hagyta corrydale-i házát.
– De hisz ez nagyszerű hír!
– Még nem tudom, hogy nagyszerű-e. Meglehetősen elhanyagolt állapotban van...
– Carrie-vel megnéztük, amikor a karácsonyfáért voltunk. Kicsit talán elhagyatott, behavazott, de jó kis ingatlannak néztem. És persze mesés kilátással a mezőkre és a fákra, egészen le a vízpartig.
– Hát igen – sóhajtott fel úgy Oscar, mint aki könnyíteni akar a lelkiismeretén. – És rám hagyta a kocsiját, a labradorját és egy kis pénzt is.
Sam grimaszt vágott. – A kocsi nem nagy fogás. Olyannak látszott, mint ami nem indul el többet. A kutya meg, gondolom, az az állat, ami Charlie Millerrel volt? Talán rávehetned, hogy tartsa meg?
– Én is erre gondoltam.
– Remek hír, Oscar. Mihez kezdesz a házikóval? Eladod? Vagy inkább nyáron kiadod, és szépen kaszálsz vele, ahogy mostanában mondják.
– Hát igen, ez is egy megoldás – mondta Oscar. – De Elfridával arra gondoltunk, hogy odaköltözünk. Tudom, hogy enyhén szólva furcsán hangzik, és minden attól függ, hogy reagál majd Elfrida a házra, ha meglátja. Az a helyzet, hogy még sosem járt Corrydale-ben. Mielőtt jöttetek, nemigen mozdultunk ki. Visszavonultan éltünk. Mondhatnám, begubóztunk. És Elfrida érezte, hogy nem szívesen mennék vissza egy olyan helyre, ahol egykor annyira boldog voltam.
– Megértem.
– Első este persze kénytelenek voltunk beugrani az Intéző-lak kulcsáért. De akkor sötét, hideg idő volt, az öreg Billicliffe sem tartott mintaszerű rendet, és alig vártuk, hogy szedhessük a sátorfánkat. Amikor meg beteg lett, és felmentem a hálószobájába, a ház még siralmasabb látványt nyújtott, és mindkettőnknek olyan rossz volt a benyomása róla, hogy alaposan el kell gondolkodnunk rajta, mielőtt végleg döntenénk, és a helyzetet is pontosan fel kell mérnünk.
– Szívesen élnétek ott? – kérdezte Sam. – Nem túl kieső?
– Nem. Kicsit távol esik ugyan az úttól, de vannak szomszédok. A birtok gazdasága, Millerek, Rose, nagyanyám egykori szobalánya. Egész kis közösség. A házra biztos költeni kellene, hogy mire hogyan, azt még ki kell találnunk, de kecsegtető ötletnek hangzik.
– Elhanyagoltnak láttam, de a tető nem rogyott be, az ablakok nem törtek ki. Belül mennyire tágas?
– A birtok összes háza egy kaptafára épült. Kettő fent, kettő lent. Eredetileg legalábbis. Aztán a háború után kis konyhát és fürdőszobákat építettek hozzájuk.
– Elég lesz kettőtöknek?
– Szerintem igen. Kettőnknek együttvéve sincs sok holmija.
– És az Intéző-lak?
–Ezért akartam beszélni veled. Ha átköltözünk Corrydale-be, Elfridával úgy döntöttünk, hogy legyen a tied a ház rám eső része. Vagyis felveheted a kapcsolatot Hughie-val, és közölheted vele, hogy meg akarod venni az egészet.
– Már ha Corrydale-be költöztök, igaz?
– Igen.
– Es ha Elfrida úgy dönt, mégsem akar ott lakni? Ha a ház megtekintése után mindketten másként döntőtök?
– Akkor újfent átgondoljuk. De valami azt súgja, nem lesz rá szükség. Kétségtelen költenünk kell rá, hogy szilárd, száraz és meleg legyen. Festetni kell, talán ki kell cserélni az ablakkereteket, meg tudom is én, mit. De menni fog, tudom. Ha megkapom az Intéző-lakból rám eső hetvenötezer fontot, anyagi szempontból nem lesz gondunk.
– Hetvenötezer fontot, Oscar?
– Ennyit említettél.
– Nem. Ennyit Hughie említett. De az elmondottak fényében merőben más lett a helyzet.
– Nem értem.
– Hughie unokatestvéred szerintem meg van szorulva, és sürgősen készpénzre van szüksége. Ezért nyomta olyan gyorsan kezembe a kulcsot, és ezért nem akar jutalékot fizetni az ingatlanügynöknek. Véleményem szerint az Intéző-lak százötvenezernél jóval többet ér. Üzletiesen kell gondolkodnod, Oscar. Mielőtt tovább tárgyalnánk, hívass el egy mérnök szakértőt. Készítsen elfogulatlan értékbecslést. Önkéntes eladó, önkéntes vevő. Azután ügyvédnek kell odaadnod az ingatlanátruházási okirat elkészítését. Lehet, hogy azt mondják... és szerintem így lesz... hogy a ház százötvenezernél jóval többet ér. Személy szerint ötvennel megtoldanám. Esetleg még többel.
Oscarnak leesett az álla. – Kétszázezret?!
– Legalább. És még valami, Oscar. Van még egy lehetőség. Felkínálhatod másnak is eladásra...
– Nem. Én neked akarom eladni.
– Magánúton akarsz megegyezni?
– Igen.
– Ez esetben törvényileg becsült értéket meghaladó árajánlatot kell hogy tegyek. – Sam elmosolyodott. – Úgy fest, Oscar, hogy egész jól jársz majd.
– Nem is tudom, mit mondjak. Tulajdonképpen kinek az oldalán állsz?
– A tiéden. És Elfridáén. Csodálatos ingatlanotok van, és én rettenetesen vágyom rá. De képtelen lennék a tükörbe nézni, ha ezt az ügyletet nem szigorúan üzleti alapon bonyolítanánk le.
– Van rá ennyi pénzed?
– Van. És ha nem lenne, bizton számíthatnék Sturrock és Swinfield támogatására. Egy nagy konglomerátumnál dolgozni jár bizonyos előnyökkel.
Oscar csak a fejét csóválta. Szédült a feje ettől az új fordulattól. -A szentségit! – Csak ennyit tudott kinyögni.
Sam nagyot nevetett. – Ne igyál előre a medve bőrére. Addig semmiképp sem, míg meg nem néztétek a másik ingatlant.
– Mármint Billicliffe házát. Elfrida úgy gondolja, hogy vasárnap délelőtt mindannyian elmehetnénk megnézni. Meg is ünnepelhetnénk. Mondjuk, magunkkal vihetnénk az ebédet, és ott piknikezhetnénk. És ha szakad az eső vagy a hó, akkor bent eszünk. Addig kiderítem, kinél van a kulcs. Felhívom Rose-t. Ő biztos tudja.
– Tényleg azt szeretnétek, hogy mi is menjünk? Jobb lenne, ha nem befolyásolna senki. Elfridával közösen kell döntenetek. Ennyivel tartoztok magatoknak.
–Hát persze hogy ragaszkodunk hozzátok. Elfridának szüksége van a szakértelmedre, hogy megkopogtasd a falakat és ellenőrizd, hogy van-e szú a fában.
– Nagy a kísértés, nem mondom. Majd úgy teszek, mintha nem venném észre.
Oscar felnevetett. – Szerintem sose tennél ilyet, Sam. Rendes ember vagy.
–Egy szent. Ennek bizonyítására és megállapodásunk örömére most hadd hozzak neked még egy pohárral.

LUCY
December 22-e, péntek

December 22-e, péntek
Azért szeretek annyira itt lenni, mert mindaz, amire vágyom, az időben bekövetkezik. Ma rengeteg váratlan esemény történt. Még mindig dermesztő hideg van, és fúj a szél, amitől persze még hidegebb van, de ettől csak ünnepibb a hangulat. Azóta nem esett, de a hó nem olvadt el, az utcák részben latyakosak, részben a latyak és a hó lefagyott. Ha vásárolni megyünk, az utca közepén lehet csak közlekedni.
Ma délelőtt becsomagoltam az összes ajándékom, közben elfogyott a zsinór, de vettem még, és egyben Horace-t is elvittem sétálni. Lementünk a tengerpartra, de a séta után boldogok voltunk, hogy itthon lehetünk, a jó melegben. Rory délután átjött egy rakás bogyós magyallal, amit a szálloda kertjéből csórt (a szállodát télire bezárják), és egész délután segített díszíteni. Magyalt tettük a képek fölé (már ahány kép itt akad) és a lépcsőfordulón levő nagy vázába. Aztán szedtünk repkényt, találtunk zöld spárgát, és azzal a repkényt a padlástól egészen az előszobáig rákötöztük a lépcsőkorlátra. A repkényben néhány bogár is volt, de idővel megléptek, biztos azért, hogy a házban valami kényelmes kis fészket keressenek. A repkénynek erős az illata, de ez kellemes karácsonyi illat. Sokáig vacakoltunk vele, annyira sokáig, hogy Elfrida vacsorára is meghívta Roryt, hogy be tudjuk fejezni, amit elkezdtünk. Míg mi a repkényt kötöztük, Elfrida és Carrie a konyhában főztek, és mindent megcsináltak a következő napokra. Uzsonnára friss fánk volt, amit Carrie sütött.
Hat után, amikor még mindig a vacsorát csinálták, Oscar és Sam elmentek a kocsmába, és mire visszajöttek, Roryval be is fejeztük a ház díszítését, és Oscar azt mondta, hogy nagyon szép lett. Sam szerint egy nagyon hosszú karácsonyi égősor kellene még, amit a repkény közé fonnánk, de ilyen persze nem volt, ezért azt mondta, hogy holnap bemegy vásárolni Kingsferrybe, és vesz égőt is.
Sam végtelenül figyelmes és nagylelkű.
Vacsorára bolognai spagetti volt sajttal, aztán pite és tejszínhab. Vacsora közben, amikor mind egyszerre beszéltünk, Oscar azt kérte, hogy egy percig maradjunk csöndben, mert mondani akar valamit. így aztán elhallgattunk.
Azt mondta, hogy van egy másik háza. Billicliffe őrnagy, aki Corrydale intézője volt, meghalt az invernessi kórházban, de előtte még végrendelkezett, és mindenét, köztük a corrydale-i birtokon álló kis házát is Oscarra hagyta.
Még sosem jártam ott, de Sam és Carrie már igen. Aznap látták, amikor a karácsonyfáért mentek. Egyszer Elfrida is járt már ott, de akkor sötét volt.
Oscar azt is elmondta, hogy szeretné Samnek eladni az Intéző-lak ráeső részét, és Sam ezt meg is akarja venni, és akkor Oscar és Elfrida átköltöznének a kis házba. Elszomorít, hogy nem fognak itt lakni, de Elfrida azzal vigasztalt, hogy ez úgyis nagy nekik, amiben igazat adok neki, mert ha elutazunk, a ház kongani fog az ürességtől. Azt is mondta, hogy kettejüknek van annyi pénzük, hogy nagyon szépen átalakítsák és rendbe hozzák Billicliffe őrnagy házát, és szomszédaik is vannak, így baj esetén nem lesznek egyedül.
De semmi sem végleges, amíg mind át nem megyünk Corrydale-be, hogy megnézzük a házat. Vasárnap délelőttben maradtunk, és Sam visz át minket a Land Roverrel. Piknik is lesz. Kérdeztem, hogy Rory is jöhet-e, és Elfrida azt felelte, hogy természetesen. Délelőtt megyünk, hogy sötétedés előtt visszaérjünk, és ha egy kis szerencsénk van, süt majd a nap, és igazi pikniket tarthatunk.
Most már este tíz van, és fáradt vagyok.
Remélem, tetszik majd az új ház. Ha belegondolok, Oscarnak és Elfridának jó lenne vidéken élni. És Oscar visszatérhetne Corrydale-be, ahol a nagyanyja élt, amikor Oscar még kicsi volt. Mintha a kerék visszatérne a kiindulási pontba. Oscar olyan aranyos, hogy a kedvéért szeretném, ha tökéletes lenne a kis ház, hogy amikor már Londonban leszek, arra gondolhassak, hogy mindketten ott élnek.
Becsomagolva igazán ünnepi látványt nyújtanak az. ajándékaim. Amikor kész lettem, mindet az ebédlőben álló fa alá tettem. És már találtam ott csomagokat, meg is néztem őket, és kiderült, hogy mind Carrie-től van mindegyikünknek. Remélem, még sok-sok ajándék lesz!

ELFRIDA PARTIJA
December 23-a, szombat

Aznap reggel elsőnek Sam kelt fel. Nyolckor még mindenki aludt. A konyhában feltette forrni a teavizet, aztán kinyitotta a hátsó ajtót, és kiengedte Horace-t a kertbe. Gyökeres fordulat állt be az időjárásban. A Herceg Címerében a csaposnak igaza volt – vagy a tévében látott előrejelzés volt pontos. Sötét volt a reggel, de már nem csípősen fagyos, éjjel enyhült az északi szél, és most nyugatról fújt. A kert végében halkan susogott a szellő a fenyők között. Az utcai lámpa fényénél Sam látta, hogy néhol elolvadt a hó, előbukkantak alóla az erős szálú fűcsomók, és a levegőben moha és nedves föld finom illata érződött.
Amikor Horace végül visszajött és együtt bementek a házba, a konyhában már ott találta Lucyt, aki felöltözve épp pirítóst csinált.
– Szia. Mit ügyködsz?
– Hét óta fenn vagyok. Olvastam, aztán hallottam, hogy valaki lejött, ezért aztán felkeltem. Kingsferrybe mész?
– Igen. Nincs kedved velem jönni? Elintézem a karácsonyi ajándék vásárlást, mielőtt megindul a végső roham az üzletek ellen. Eljöhetnél velem, és segíthetnél csomagokat cipelni.
– Komolyan? Én már megvettem mindent, és betettem az ajándékaim az ebédlőbe, a fa alá, de még felfedezhetek valamit, amit szívesen megvennék. Főzzek neked tojást?
– Köszönöm, de elég egy szelet pirítós. – Felforrt a víz, Sam kávét főzött, közben Lucy a csöpögtetőnél bekanalazott egy tál tejes gabonapelyhet. Aztán a tányérokat betették a mosogatóba, felvették a kabátjukat, kimentek a házból és elindultak.
Nedves volt az út, de elolvadt a kemény jégpáncél, a felhős ég lassan világosodott. Áthajtottak a dagálytól megduzzadt Firth fölötti hídon. A mély víznek sötét palaszíne volt. A tengeröböl mélyen bekúszott nyugat felé a tavaszig bizonyára hófödte hegyek közé. Kelet felé a part menti szél erősen fodrozta a tengert, és pólingpár repült alacsonyan a csenevész füvű mezők felett, ahol felföldi tehenek legeltek.
– Olyan, mint egy régi festmény, nem? – kérdezte Lucy. -Tudod, mint amiket nagy házak ebédlőjében lehet látni.
– Tudom, mire gondolsz. Nem valami szívderítő, de nagyon impozáns.
– Örülsz, hogy itt laksz majd fenn, Skóciában?
– Azt hiszem, igen. És az az érzésem, hogy szeretni is fogom ezt a helyet.
– Szívesen eljönnék majd nyáron is. Hogy akkor is lássam. Rory Kennedy szerint csuda jó olyankor itt. Szörfözni szoktak. És Tabitha mesélte, hogy hihetetlenül szép vadvirágok nőnek a homokdűnéken, és Creaganban a kertek teli vannak rózsával.
– Ebben a pillanatban nehéz elképzelni.
– Tényleg az Intéző-lakban fogsz élni?
– Ha Oscar úgy dönt, hogy eladja nekem.
– Egy embernek elég nagy.
– Majd felváltva használom a szobákat.
– Átalakítod az egészet, hogy iszonyú modern és kényelmes legyen?
– Még nem tudom, Lucy. – Eszébe jutott a New York-i lakás, amire rá sem lehetett ismerni, mire Deborah és a lakberendező végeztek. – Nekem így tetszik, ahogy van.
– Nagymamám szeret felújítani, ahogy ő mondja. A nappalija csupa rózsaszín és kék, és rengeteg apró porcelánmütyürje van.
– Nagy lakás?
– Igen. Egész nagy. És szép kilátás van a folyóra. De a szobám hátul van, és az ablak egy világítóudvarra néz, így nekem nincs sok kilátásom. – Aztán attól tartott, hogy ez panaszkodásnak hangzik, ezért hozzátette: – De azért én szeretem, és csak én lakom benne.
– Jó, ha az embernek saját szobája van.
– Igen. – Lucy csendben volt egy percig, aztán megint megszólalt: – Tulajdonképpen egyáltalán nem gondolok Londonra. Általában örülök, ha megint kezdődik az iskola és találkozhatok a barátaimmal, de most egy cseppet sem vágyom vissza.
– Én is így vagyok vele. Karácsony másnapján csomagolok, és visszamegyek Invernessbe, hogy belevessem magam megint a munkába.
– De te visszajössz. Hogy örökké itt élj.
– Te is visszajöhetsz – emlékeztette Sam. – Elfridához és Oscarhoz.
– De már nem az Intéző-lakba. És ha beköltöznek az új házba, akkor lehet, hogy ott nem lesz vendégszoba.
– Elfrida nem akad fenn ilyen apróságon. Akkor majd alszol a kádban vagy a kanapén, vagy felállít egy sátrat a kertben.
– Nyáron az még jó móka is lenne.
Kingsferry fényeit pillantották meg maguk előtt. Aztán feltűnt a templomtorony és a városháza tornya.
– Kitaláltad már, hogy mit veszel? – kíváncsiskodott a kislány.
– Még nem – vallotta be Sam. – Remélem, ihletet kapok.
A városháza toronyórája elütötte a kilencet, amikor végighajtottak a főutcán. Kingsferryben már megindult az élet. Sorban nyitottak a boltok, kocsik verték fel a latyakot, az emberek péksüteményt és reggeli lapot vettek, egy járda mellett parkoló furgonból ládaszám pakolták ki a gyümölcsöt, zöldséget, magyalcsokrokat és apró fenyőfákat. A templom mögötti parkoló félig már megtelt. Sam beállt két kocsi közé, parkolójegyet vett, aztán gyalog elindultak.
A vásárlás sosem tartozott Lucy kedvenc elfoglaltságai közé. Londonban néha kénytelen volt anyjával tartani, s bár eleinte még lelkes volt, az izzasztóan meleg áruházakban
kétórányi császkálás után, miközben arra várt, hogy Nicola végre eldöntse, melyik pár cipőt vagy melyik árnyalatú rúzst vegye meg, Lucy elunta magát, nyafogni kezdett a meleg miatt, és azt kérte, hadd mehessen már haza.
De Sammel egész más, mi több, valóságos felfedezés volt az ajándékok beszerzése. Egyik üzletből a másikba mentek – vagy ahogy Mrs. Snead mondta volna, „cikáztak" -, egykettőre döntöttek, és soha nem kérdezték, mi mibe kerül. Sam mindent hitelkártyával fizetett, és Lucynak az a sanda gyanúja támadt, hogy Sam biztos iszonyú gazdag.
Az egyre szaporodó ajándékokat műanyag szatyrokba csomagolták. Elfridának egy tengerzöld kasmírkardigánt vettek, Mrs. Sneadnek szőrmével díszített kesztyűt. Sam az írószerboltban egy Mont Blanc golyóstollat és a legfinomabb olasz bőrből készült asztali határidőnaplót választott Oscarnak.
Lucy hirtelen meglátott egy tekercs aranyozott papírt. – Van mibe csomagolnod az ajándékaidat? – kérdezte Samtől.
– Nincs.
– Ne vegyünk papírt is? És hozzá zsinórt meg üdvözlőkártyákat?
– Válaszd csak ki. New Yorkban ha az ember vesz valamit, az eladólány azt kérdi: „Ajándéknak csomagoljam?", és ha te igennel válaszolsz, elmegy és szépen becsomagolja. Évek óta nem csomagoltam ajándékot, és egyáltalán nem értek hozzá.
– Majd én megcsinálom helyetted – jelentette ki Lucy. -De a kártyákat neked kell megírnod! – Elment, és hat tekercs papírral, néhány csomag magyallal díszített piros kártyával és arany-piros zsinórral jött vissza.
Közben már a fülükön is csomag lógott, pedig Sam még távolról sem végzett. A Fortnum és Mason földszintjének illatára emlékeztető régimódi fűszeresnél – az ajtó fölé aranybetűkkel azt írták: OLASZ RAKTÁROS – Sam sok finomságot válogatott össze. Füstölt lazacot, fürjtojást, kaviárt, nagy doboz Bendicks csokoládét és agyagedényben Stilton sajtot.
A tehetős vásárlót azonnal megszimatoló tulajdonos eközben összebarátkozott Sammel. Hosszas tanakodás után egy tucat különleges bordeaux-i vörösbort, négy üveg pezsgőt és egy üveg francia konyakot választottak ki.
A pulton felsorakoztatott áru láttán Lucy elképedve kérdezte: – Hogy viszünk haza ennyi mindent?! – de a tulajdonos felajánlotta, hogy a furgonjával házhoz szállítja. Sam megadta a nevét, az Intéző-lak címét, és ismét elővarázsolta hitelkártyáját. Amikor végeztek, a fűszeres kijött a pult mögül, a távozók előtt szertartásosan ajtót nyitott, és mindkettőjüknek boldog karácsonyt kívánt.
– Mennyivel jobb volt, mint egy szupermarketban nyűglődni – jegyezte meg Lucy. – Ki maradt még? Most már biztos mindenkinek vettél valamit.
– Carrie?
– Nem neki vetted a csokoládét?
– A csokoládé nem valami izgalmas ajándék, nem gondolod?
– Mit szólnál valami értékes ékszerhez? Az utca végében van egy ékszerész. Onnan tudom, hogy Rory oda vitt, hogy kilyukasszák a fülem és megvegye nekem a próbafülbevalót.
– Mutasd csak.
De mielőtt odaértek volna, Sam észrevett egy kis művészeti galériát az utca túloldalán. – Gyere, nézzük meg – javasolta. Átmentek, és megálltak a kirakat előtt. Lucy úgy látta, nincs sok néznivaló. Egy kék-fehér köcsögben ágak, kis festőállványon aranykeretes kis festmény. A képen ezüstvázában rózsák voltak. Három rózsaszín rózsa és egy fehér. Az asztalon valami kendő feküdt, és kevéske függöny is látszott.
Sam nagyon sokáig nem szólalt meg. Lucy felnézett rá, és látta, hogy ki tudja, miért, de Sam figyelmét teljesen leköti a kis csendélet. – Tetszik? – kérdezte türelmét vesztve Lucy.
– Hm? Hogyan? Igen, tetszik. Egy Peploe.
– Egy micsoda?
– Samuel Peploe festette. Skót festő.
– Samuel Peploe – ismételte Lucy. – A te neved is ez?
De Samen látszott, hogy nem figyel oda. – Tessék?
– Samuel. Téged is így hívnak?
Sam végre lenézett rá. – Igen. Miért kérded?
– Hát... Sam. Csak hirtelen kíváncsi lettem.
– Nagyapám után kaptam a nevem.
– Senkit sem ismerek, akit Samuelnek hívnak.
– Most ismersz engem.
– Becenévnek gondoltam. Vagy Sámson, esetleg Sambo rövidítésének.
– Menjünk be – mondta hirtelen Sam.
Benyitott, és Lucy követte. Meglepően tágas teremben találták magukat. A falakon képek függtek, és sok más egyéb is volt: elég furcsa szobrok és koronggal formázott kerámiák, amik úgy néztek ki, mintha minden csepp víz kifolyna belőlük. A terem sarkában egy asztal mögött elképesztően cingár fiatalember ült. Három számmal nagyobb, buggyos pulóvert viselt, a haját hosszúra növesztette, álla borostás volt, és amikor meglátta őket, fáradtan tápászkodott fel a helyéről.
– Hello.
– Jó reggelt – köszönt Sam. – A kirakatban levő festmény. ..
– Á, igen, a Peploe.
– Eredeti?
– Már hogyne volna az. Nem kereskedem másolatokkal. De Sam nem jött ki a sodrából. – Megnézhetném?
– Ha akarja.
A fiatalember a kirakathoz ment, benyúlt, levette a képet az állványról, odavitte Samnek, és a fenti világítás alá tartotta.
– Szabad? – kérdezte Sam, és letette a kezében szorongatott szatyrokat. Óvatosan elvette a nehéz keretes képet. Csend támadt, míg szemügyre vette a képet, és a fiatalember, akit láthatóan kimerített az álldogálás, az asztalnak dőlve összefonta karjait.
És semmi sem történt. Lucy elunta, hogy csak ott áll, és körbejárt, megnézte a képeket – főleg absztraktok voltak – , a szobrokat és a kerámiákat. Látott egy Racionalitás Kettő nevű szobrot, ami rozsdás dróttal összekötött két uszadék fából állt. Az ára is oda volt írva: ötszáz font. El is határozta, hogy ha megszorul, ilyesmivel fog pénzt keresni. Feltűnt, hogy a két férfi beszélget.
– Hogy jutott hozzá? – kérdezte Sam.
– Régi házból származik. Helyi. Eladták. Az öreg hölgy meghalt. Peploe barátja volt, míg az élt. Lehet, hogy a kép nászajándék volt.
– Ügyes, hogy lecsapott rá.
– Nem én szereztem. Egy kereskedőtől vettem. Peploe-rajongó?
– Anyámnak volt tőle egy képe. Én örököltem. Londonban tárolom.
–Akkor hát...
– Ezt nem magamnak venném...
– Hát kinek, Sam? – csipogott bele Lucy.
Sam szemmel láthatóan megfeledkezett a kislányról, de most, hogy észrevette, letette az asztalra a képet. – Lucy, én még elidőzöm itt egy kicsit. Te meg biztos unatkozol. – Farzsebébe nyúlt a tárcájáért, és kivett három tízfontost, amit Lucy kezébe nyomott. – Még nem vettük meg a lépcsőkorlátra az égőket. A fűszeres mellett van egy villamos szaküzlet. Ugorj át, és vegyél annyit, amennyit jónak látsz, aztán ha kész vagy, gyere vissza ide. Hagyd csak itt, amit vettünk, szükségtelen magaddal cipelned. És ha még látsz olyasmit, amire szükségünk lenne, vedd csak meg nyugodtan. Oké?
– Oké – vágta rá Lucy. Zsebre tette a pénzt (harminc font!), egy szék alá rakta a szatyrokat és elhúzta a csíkot. Sejtette, hogy Sam két okból akar szabadulni tőle. Nem akarja, hogy Lucy tudja, mennyibe kerül a kép, és neki, Lucynak még nem vett ajándékot, ezt pedig nem teheti meg, amíg ott lődörög.
Elindult visszafelé, arra, ahonnan jöttek. Remélte, hogy Sam nem egy ingatag köcsögöt vesz neki, de majdnem biztos volt abban, hogy nem. Kíváncsi volt, vajon a Sámuel Peploe
Carrie ajándéka lesz-e. Harminc fontért többjardnyi égőt adnak, gondolta.
***
Némi vita és derekas alkudozás után Sam és a loboncos sörényű ifjú megegyeztek az árban, és Sam kifizette a Peploe-t. Míg a fiatalember becsomagolta a képet és kitöltötte a megfelelő tanúsítványokat, Sam átment az utca túloldalára, hamar megtalálta az ékszerészt, akinek kirakatában ezüst fényképkeretek és kis díszes órák voltak. Odabent elé tették a fülbevaló-választékot, és Sam gyorsan kiválasztott egy százszorszép alakú arany fülbevalót, amit az eladólány dobozba tett, majd aranyszínű zacskóba, Sam pedig fizetett, a zacskót zsebébe dugta, majd visszament a galériába, ahol a fiatalember addigra mindennel elkészült. Egy gond akadt csak: hitelkártyát nem tudott elfogadni, így Sam kénytelen volt csekket kiállítani.
– Kinek a nevére állítsam ki? – kérdezte.
– Az enyémre.
– És az mi lenne?
– Tristram Fülemüle – nyújtott oda Samnek egy névkártyát.
Miközben kitöltötte a csekket, Sam megsajnálta a fiút. Ilyen kereszttel igazán megbocsátható, hogy nem valami kedves, gondolta. Sam már odakanyarította a saját nevét, amikor Lucy megjelent egy újabb csomaggal.
– Megvetted? – kérdezte Sam.
– Meg. Négy égősort. Elég lesz, nem?
– Hát persze. Majd megkérjük Roryt, hogy segítsen feltenni. – Átnyújtotta a fiatalembernek a csekket, és felvette a gondosan bebugyolált képet. – Nagyon köszönöm.
Tristram Fülemüle letette asztalára a csekket, aztán míg összeszedték a csomagjaikat, az ajtóhoz ügetett és kinyitotta.
– Boldog karácsonyt – szólt utánuk, amikor kimentek. – Magának is – mondta Sam, de amikor hallótávolságon kívül értek, még hozzátette: – De még mennyire, Mr. Fülemüle.
– Mr. Kicsoda? – ámult el Lucy.
– Tristram Fülemülének hívják. A szülei biztos szadisták voltak. így már érthető, hogy gyűlöli a világot.
– Milyen rémes név. Bár az ember azt gondolná, hogy mostanra már hozzászokott. Kinek vetted a képet, Sam?
– Carrie-nek. De meg ne mondd neki!
– Dehogy mondom. Iszonyú drága volt?
– Igen, de amikor valami ilyen sokba kerül, akkor már nem azt mondjuk rá, hogy „drága", hanem hogy „jó befektetés".
– Szerintem nagyon szép ajándék. És amikor visszaköltözik a Ranfurly Roadra, a nappalija falára akaszthatja.
– Nekem is ez járt a fejemben.
– És Skóciára, Creaganra meg a többire emlékezteti.
– A számból vetted ki a szót.
– Találkoztok még?
– Nem tudom. – Sam lemosolygott Lucyra. – De nagyon remélem.
– Én is – bólogatott Lucy, majd kis szünet után hozzátette: – Nagyon jól éreztem magam. Köszönöm, hogy elhoztál.
– Köszönöm, hogy eljöttél. Rengeteget segítettél.
Aznap este fél hatkor az Intéző-lak készen állt Elfrida partijára.
A bejárati ajtón magyalból font koszorú, a felgyújtott külső lámpa fénye egy rajzszöggel felerősített lapra esett, amint ez állt: LEGYEN SZÍVES, LÉPJEN BE. Elfrida remélte, hogy így megúszhatják a felfordulást: csöngetés, Horace veszett ugatása, lépcsőn le-fel rohangálás, vendégek üdvözlése. Aki belépett az ajtón, rögtön szembe találta magát az ebédlőben teljes pompájában álló karácsonyfával, amely már „térdig" ajándékcsomagokban állt. Az előszoba túlsó végében a lépcsőkorlátot egymásba font repkény és fehér csillagként világító égősor ékesítette.
A lépcsőfordulót bárrá alakították át: a nappali kiöblösödő ablakában álló asztalt Sam és Oscar áthozták ide, fehér vászonnal terítették le (Mrs. Snead egyik legjobb vászonterítőjével), és ezen szépen elrendezték az üvegeket, jegesvödröt és egy sor csillogó poharat (amiket Tabitha Kennedytől kértek kölcsön).
Mindez nem kevés munkába és időbe telt, és amikor Mrs. Snead és Arthur megérkeztek, hogy az előkészületek utolsó szakaszát – az apró pizzák felmelegítését, a forró virslik műanyag pálcikákra tűzését – magukra vállalják, mindenki szétszéledt, hogy megfürödjön, megborotválkozzon és átöltözzön, valamint az előttük álló estére kellőképp kicsinosítsa magát. A csukott ajtók mögül vízcsobogás, villanyborotvák zümmögése hallatszott, és fürdőolaj gőzzel elegy illata áradt ki.
Horace felszökött, mert társaságra vágyott, de nem Sneadékére, és amikor senkit sem talált, bement a nappaliba, és kényelmesen összegömbölyödött a tűz előtt.
Oscar került elsőnek elő. Becsukta a hálószoba ajtaját, és egy pillanatig csak állt, és élvezte a ház karácsonyi átalakulását, a készülődést, a vendégvárás izgalmát. Látta a csinosan sorjázó, szivárványos szappanbuborékokra hasonlító poharakat, a jegesvödörbe dugott arany és zöld pezsgősüvegeket, a ropogósra keményített fehér vászonterítőt és szalvétákat. Az összehúzott függöny kizárta a sötétet, a lépcső mind a négy sorának korlátját sötétzöld repkénnyel, piros bogyós magyallal és sziporkázó égőkkel fonták végig. Ennyit a sivár téli napfordulóról, amit Elfridának ígért, gondolta fanyar humorral. Úgy látta, hogy a máskor csupasz és barátságtalan Intéző-lak, amelyet most padlástól pincéig feldíszítettek, egy idős, szigorú, de közkedvelt nagynénire hasonlít, aki valami különleges alkalomra legszebb ruháját és drága ékszereit viseli, és így nem is fest olyan rosszul.
Oscar is igyekezett kitenni magáért. Kedvenc szmokingját és legjobb selyemingét vette fel. A nyakkendőt Elfrida választotta, és ragaszkodott hozzá, hogy arannyal hímzett fekete bársonypapucsában legyen. Oscar alig emlékezett már, mikor öltözött ki így utoljára, de a selyem fényűzően kellemes volt a bőrének, magára locsolt némi Bay Rumot, és lesimította sűrű ősz haját.
Elfrida, aki még pongyolában a fülbevalóját csavarozta a toalett-tükör előtt, kijelentette, hogy Oscar „kívánatos".
A konyhából Snead-hangok és konyhai előkészületek zörejei szűrődtek fel. Mrs. Snead ezúttal nem szokott tréningruhájában érkezett, hanem a legelegánsabb fekete kisestélyiben, aminek elején flitter csillogott. A kivételes alkalomra haját is feltornyoztatta, és ezt az új csodát egy fekete szaténmasnival koronázta meg.
Miközben megfürdött, megborotválkozott és Elfridával csevegett, Oscar kizárta gondolataiból utolsó majorbeli karácsonya emlékét. A pazarlást, a hihetetlen vendégszeretetet. Dús étkezések, túl sok vendég, túl sok ajándék, túl nagy fa. De Glóriának még ezt is el lehetett nézni, mert öröme, nagylelkűsége ellensúlyozta a túlzásba vitt pompát.
Nem engedett, de most, a magány ritka pillanatában átadta magát az emlékezésnek. Milyen régvoltnak tűnik, pedig csak tizenkét hónapja volt... mintha egy másik életben történt volna. Francescára gondolt. Ahogy leszalad a Major széles lépcsőjén fekete bársonyruhájában, amit anyjától kapott, haja kibontva lobog. Úgy tűnt, mintha mindig futna, sietne, mintha az idő olyan drága kincs lenne, amiből egy percet sem vesztegethet el.
Az emlék nemrégiben még bánattal sújtotta volna. De most már csak hálát érzett, mert Francesca mindig is élete, lénye elválaszthatatlan része lesz. És mert mindazok után is, ami történt, valahogy mégis túlélte a tragédiát, sőt barátok vették körül és tartották életben.
Hallotta, hogy lent ajtó nyílik, Mrs. Snead parancsokat osztogat Arthurnak. Arthur lassan felbandukolt a lépcsőn egy tálcával a kezében, amin Mrs. Snead fogalmazásában „zsúr-szendvicsek" voltak. Húspástétommal megkent kerek kekszek és aprósütemények. Arthur legjobb szürke flanelnadrágját és tekeklub blézerét viselte, amelyre arannyal emblémát hímeztek.
Az utolsó forduló előtt észrevette Oscart. – Á, hát itt van, Mr. Blundell! 'ű, milyen elegáns! Mrs. Snead mondta, hogy 'ózzam ezt fel, és rakosgassam szét a nappaliban. A melegszendvicsek később jönnek. Csak az a gond, hogy 'orace felsettenkedett. Fogadok, 'ogy a tűz előtt ücsörög. Nem akarom, 'ogy felfalja a finomságokat.
– Majd olyan helyre tesszük, hogy ne érhesse el, Arthur. Bevezette Arthurt a nappaliba, amely meleg, hívogató és szokatlanul rendes és tiszta volt. Minden lámpát felgyújtottak, a kandallóban lobogott a tűz. Elfrida köcsögökbe magyalt és fehér krizantémot tett, de a legszebb az a nagy csokor liliom volt, amit a kis Lucytól kapott karácsonyra. Arthur szállította le délelőtt Elfridának szépen celofánba csomagolva, egy jókora rózsaszín masnival díszítve, és Elfrida majdnem elsírta magát, annyira meghatódott és olyan boldoggá tette a virág. A liliomokkal teli váza most a kanapé melletti kis asztalon állt, a virágok egzotikus szirmai lassan nyíltak a melegben, és nehéz, szinte trópusi illatot árasztottak.
Arthur és Oscar szétosztották a kekszeket és a sós rágcsálnivalókat; magasra tették a tányérokat, nehogy Horace elérje őket. A kutya a tűz előtt feküdt, és úgy tett, mintha mélyen aludna. Oscar arra gondolt, hogy talán ki kellene tennie a szűrét, de amikor látta, milyen kényelmesen fekszik, hagyta, ahol volt. Amint a kis tálkákat biztonságos magasságban szétosztották, Arthur és Oscar visszamentek a bárhoz, ahol Sam álldogált elegáns sötét öltönyben és irigylésre méltó fehér-kék csíkos ingben.
– Ugye, ismeri Sam Howardot, Arthur?
– Még nem volt egymáshoz szerencsénk. Örülök, 'ogy megismerhetem.
– Arthur lesz a csaposunk, Sam.
– Biztos tudja, hogy kell egy pezsgősüveget kinyitni, Arthur – mondta Sam.
– Nos, nem mondhatnám, hogy nagy gyakorlatom lenne e téren, lévén, hogy magam inkább a sört kedvelem. De a tévében a Grand Prix-n úgy láttam, hogy jól megrázzák, aztán lefröcskölik vele egymást. Mindig is úgy gondoltam, 'ogy pocsékolják a jóféle piát.
Sam nagyot nevetett. – Remek mulatság, de egyébként egyetértek magával. Pazarlás. Különben egyszerű. Semmi hangos pukkanás, mennyezetre fellőtt dugó vagy lecsorgó hab. – Kivette az üveget a jeges vödörből. – Lazítsa meg a drótot, aztán finoman mozgassa a dugót... így. A dugót ne fordítsa el. Tartsa, és az üveget forgassa... – Megmutatta az ügyes trükköt, és a dugó halkan kipattant, az aranyszínű bor pedig a pohárba csurgott, anélkül hogy egyetlen csepp is lecsöppent volna.
– Nagyon ügyes – mondta elismerően Arthur. – Sosem gondoltam, 'ogy ilyen csendesen is lehet.
Elfrida végzett a szempillafestéssel, és most megnézte a szekrény belső tükrében az összhatást. Fekete selyemnadrágot vett fel, leheletfinom fekete selyemblúzt, arra egyenes szabású zöld selyemkabátot. A kabát jade-zöld színével megegyező hosszú fülbevaló és gyöngysor, kék szemhéjfesték, piros ajakrúzs, frissen festett narancsvörös hajkorona.
Remélte, hogy új creagani barátainak egyöntetűleg az lesz a véleménye, hogy fantasztikusan néz ki.
A hálószobából kilépve Arthur Sneaddel találta szemközt magát, aki már szolgálatba állt a rögtönzött bár mellett.
– Arthur! Milyen elegáns. Hol van Mrs. Snead?
– Az utolsó minisütiket csinálja, Mrs. Phipps. Egy perc, és itt lesz. Remélem, nem 'aragszik meg, 'a azt mondom, hogy elragadóan néz ki. Meg sem ismertem volna, 'a az utcán összefutunk.
– Nagyon köszönöm, Arthur. Mindenki itt van?
– Igen, bent ülnek a tűz körül. A vendégek is bármelyik percben itt lehetnek.
– Úgy gondoltuk, egyszerűen besétálnak majd. De ha nem, legyen olyan jó, és menjen le, nyisson nekik ajtót. Ugye, megteszi?
– 'ogyne, Mrs. Phipps. Nem gond, Mrs. Phipps. És most megkínálhatom egy pohár buborékossal? A többieknek már töltöttem. A piások bátorsága, ahogy Mr. Blundell mondta. Nem mintha szerintem sok merszre lenne szüksége egy ilyen ünnepi alkalommal.
Arthur töltött Elfridának, aki bement a többiekhez. A szoba és persze a bent lévők csodásan előkelőek és elragadóak voltak, mintha egy divatos képeslapból léptek volna ki. Lucy valahogy feltornyozta a haját, és hosszú, fekete harisnyás lábával, kecses nyakával és fülbevalójával egyszerre tizenhétnek látszott. Carrie káprázatosan szép volt: fénylett a bőre, sötét szeme úgy ragyogott, ahogy Elfrida emlékezete szerint évek óta nem. Könnyű, vékony fekete anyagból készült ujjatlan, inkább pólóra emlékeztető ruhát viselt, de a lágy esésű szoknya keskeny csípőjétől bokájáig ért. Magas sarkú szandált vett fel, ami mintha csak szikrázó pántokból lett volna, és gyémántos zafírgyűrűjén és egy-egy briliánsból készült fülbevalóján kívül nem viselt más ékszert.
Ahogy elnézte, Elfrida nem értette, hogy nem szeret bele minden férfi, de Sam óvatos játékosnak tűnt, és úgy festett, mint aki természetesnek találja, hogy egy ilyen gyönyörű nő társaságában lehet. Ami azt illeti, lehet, hogy reménykeltő jel. Elfrida mindennél jobban vágyott rá, hogy Carrie-t ismét boldognak lássa, de Oscarnak igaza van, gondolta: korai még találgatni, házasságban reménykedni. Megelégszik azzal, ami eddig történt: Sam előbukkant a semmiből, és úgy látszik, végre összebarátkozott Carrie-vel.
Mind élénken beszélgettek, de Oscar, aki a kandallónál állt, meglátta Elfridát, ahogy belép az ajtón. Tekintetük egy pillanatra összekapcsolódott, és úgy érezték, mintha a fényesen kivilágított szobában csak ők ketten lennének. Aztán Oscar letette a poharát, odament hozzá, és megfogta a kezét.
– Csodálatos vagy – mondta.
– És én még azt hittem, hogy egy rozzant öreg színésznőre emlékeztetek. Nem mintha nem az lennék. Rozzant, de boldog. – Óvatosan megcsókolta Oscar arcát, nehogy rúzsfoltot hagyjon rajta. – Es te, Oscar? – Tökéletesen értették egymást. – Jól vagy?
Oscar bólintott. Odalent valaki véletlenségből megnyomta a csengőt, és Horace azonnal felpattant, fülsértő ugatásban tört ki, kirohant a szobából, és leszáguldott a lépcsőn.
Elfrida nevetni kezdett. – Ennyit a gondos terveimről.
– Majd én megyek – ajánlotta azonnal Lucy. (Reménykedve talán, hogy Kennedyék azok, és meglepheti Roryt új, felnőttes megjelenésével). Kiszaladt Horace után, és a következő pillanatban hangok hallatszottak. – Elsőnek érkeztünk? Korán jöttünk? – Majd Lucy válasza: – Dehogy. Már vártuk önöket. Hadd vegyem el a kabátjukat. A többiek fent vannak.
Elfrida partija végre elkezdődött.
Negyed kilenckor már vége is volt. Rutleyék, Sinclairék és Erskine-Earle-ék az utcán visszhangzó hangos „viszontlátásra" és „köszönjük" közepette távoztak, és már csak Kennedyék maradtak, elsősorban azért, mert későn érkeztek: egyenesen az öregek otthonában rendezett éves partiról jöttek. Peter papi gallérját viselte, és kijelentette, hogy agyonette-it-ta magát teával és aprósüteménnyel, ám ez nem akadályozta meg abban, hogy hálásan le ne gurítson egy kupicával, és belevesse magát kevésbé vén baráti társaságukba.
Bágyadtság vett erőt rajtuk. Sam rakott még a tűzre, és mind boldogan rogytak le. Örültek, hogy végre nem kell állniuk. Rory és Lucy lementek a konyhába, hogy segítsenek Mrs. Sneadnek és Arthurnak eltakarítani a romokat. A vidám zajokból és nagy nevetésekből ítélve a parti odalent tovább folyt.
Elfrida megkönnyebbülten dőlt hátra a párnákra, és cipőit lerúgva így szólt: – Nem hiszem el, hogy ilyen hamar véget ért. Egész nap güriztünk, és észre sem vesszük, már nyolc óra, és a vendégek az órájukat nézegetik és azt mondják, ideje indulni.
– Biztos jele, hogy jól sikerült a parti – mondta Peter, aztán hozzáfűzte: – Ha az ember jól érzi magát, repül az idő. -A széles fotelban ült a tűz mellett, felesége a kandalló előtti kis szőnyegen, kényelmesen férje térdének támaszkodva.
–Lady Erskine-Earle nagyon tetszett – jegyezte meg Carrie. – Olyan volt, mint egy kasmírba öltözött, gyöngyökkel ékesített kedves kis shetlandi póni.
Tabitha felkacagott. – Hát nem aranyos?
– Mrs. Sneaddel nagyot beszélgettek.
– Mert mind a ketten tagjai a templom adománygyűjtő bizottságának. Meg a Nőegyletnek. Külön szerencse volt, Elfrida, hogy elhívtad Sneadéket. Nem kellett kínos beszélgetési szünetektől félni, miközben Mrs. Snead és Arthur szorgoskodtak.
– Arthur nem hiába volt mozgóárus – figyelmeztette őket Oscar. – Egyetlen lehetőséget sem hagy ki. Amikor épp nem inas volt vagy vendég, talált időt, hogy üzletet kössön. Felvette a szilveszteri rendeléseket. Krizantém Emma Erskine-Earle-nek, hat avokádó Janet Sinclairnek. Janet egyébként nagyon bájos teremtés. Ma találkoztunk vele először. Eddig csak a doktort ismertük, aki Carrie-t látogatta.
– Mi több – mondta Carrie Oscarnak -, Janet építész. Kingsferryben heti három napot dolgozik egy vállalkozásban.
– És nagyon ügyes – dicsérte Peter. – Ő tervezte az öregek otthonának új szárnyát, és remek munkát végzett. Az egyetlen baj, hogy mellette a ház többi része lehangolóan fest. -Letette a poharát, arrébb mozdult a székben, mintha felesége súlya görcsbe rándította volna a lábát, és az órájára nézett – Tabitha, szerelmem, indulnunk kellene.
– Jaj, ne! – könyörgött Elfrida. – Csak ha nagyon muszáj. A partikban mindig ez a legjobb. Az utolsó vendégekkel kibeszélni az egészet. Maradjatok még, és konyhai vacsorát csapunk. Egy kis kármentés, aztán maradt még leves és füstölt lazac. Samtől kaptuk. És finom Stilton...
– Biztos? – Tabitha láthatóan megingott. – A paplakban csak rántotta lenne...
– Muszáj maradnotok...
Carrie lépett a tettek mezejére. – Ez esetben én veszem kézbe a dolgokat. – Felkelt a kanapéról. – Megyek, megnézem, mi van a konyhában, és keresek valamennyiünknek ennivalót. Nem, Sam, maradj csak és beszélgess, ma estére már eleget dolgoztál.
Elfrida hálásan nézett fel rá. – Édes vagy, szívem. Ha segítségre van szükséged, csak kiálts.
– Úgy lesz.
Carrie kiment a szobából, és becsukta az ajtót. A lépcsőfordulón Elfrida partijára már csak a fehér terítővel leterített asztal emlékeztetett. Poharaknak, üvegeknek semmi nyoma. Sneadék, Lucy és Rory láthatóan nem tétlenkedtek.
Megcsörrent a telefon. Carrie meglepetten kapta oda a fejét, mert valami oknál fogva hívásra számított a legkevésbé. Egyszer csörgött csak, mielőtt felvette.
– Halló!
– Kivel beszélek? – A női hang tisztán csengett, de a vonalban némi fennakadás hallatszott.
– Carrie-vei.
– Ó, Carrie. Itt Nicola. Floridából.
– Az istenért! Hogy vagy?
– Remekül. Nagyszerűen. Mit csináltok éppen?
– Parti volt. Épp lerogytunk, és próbálunk magunkhoz térni.
– Lucy ott van?
– Igen, lent a földszinten, segít mosogatni, rendet rakni. Csodásan mulatott. Milyen Florida? Süt a nap?
– Szünet nélkül. Minden mesés.
– Várj egy kicsit. Hívom Lucyt...
Carrie félretette a kagylót és lement. A konyhában már mindent elmosogattak és helyre raktak. Mrs. Snead épp mű-perzsa bundájába bújt, és az ezüstgombokat gombolta be.
Arthur egy búcsúpohár sört ivott. Rory a mosogatónak dőlt, Lucy pedig a konyhaasztalon ült.
Mrs. Snead teljes elánnal mondta: – Nos, bevallom, igazán óriási felhajtás volt... – halkan csuklott egyet, és Carrie most vette csak észre, hogy frizuráján csálén áll a masni – és itt is van Carrie. Épp azt mondtam, Carrie, hogy nagyszerű móka volt, és kellemes társaság...
– Én is jól éreztem magam – erősítette meg Carrie. – Lucy, szaladj fel gyorsan, anyád keres telefonon.
Lucy hirtelen felé fordult, és tekintetében ijedség tükröződött.
– Mami?
– Igen. Floridából.
Lucy lecsusszant az asztalról. Roryra nézett, aztán vissza Carrie-re, végül kiment a konyhából, és felszaladt a lépcsőn. Carrie diszkréten becsukta az ajtót.
– Ki hinné – mondta Arthur. – Egyenesen Floridából.
– Öt órával fiatalabb ott az idő – közölte fontoskodva Mrs. Snead. – Mármint öt óra az időkülönbség. – Miután begombolta a kabátját, levette magas sarkú hasítottbőr-cipőjét, erős csizmát húzott, hogy megtegye a hazafelé vezető rövid utat. – Én mondom, Lucy segítsége nélkül semmire sem mentünk volna. Sitty-sutty kész lettünk, mi, Rory? Arfur az üres üvegeket a mosogatókonyhába tette, a maradék virslit meg tányérra tettem 'orace-nak. 'olnap meg is eheti ebédre.
Carrie hálás volt. – Csodálatosak voltak mindketten. Maguk voltak a társaság lelke.
Arthur lehajtotta a sör maradékát, aztán letette az üres poharat. – Egyetértek a feleségemmel. Kellemes kis vevőkör jött össze. És mondja meg a barátjának, 'ogy 'álás vagyok azért a kis trükkért, mármint 'ogy kell a pezsgősüveget kinyitni. Igazi művészet, én mondom. Legközelebb, mikó' a tekeklubban parti lesz, megcsillogtatom a tudományom.
– Ó, Arfur, te vagy a csúcs!
– Mindig mondom, 'ogy nincs annál szuperebb, mint amikor az ember valami újat tanul.
Mrs. Snead összeszedte a holmiját, táskáját és a műanyag szatyrot, amiben a szép cipője volt. – Akkor búcsúznánk is, Carrie.
– Jó éjt, Mrs. Snead. És kellemes ünnepeket.
– Maguknak is. És üzenem Mrs. Phippsnek, hogy a szokott időben, csütörtökön jövök.
Amikor a pár karonfogva eltűnt a sötétben és becsukódott mögöttük a hátsó ajtó, Rory odafordult Carrie-hez: – Miért telefonált Lucy anyja?
– Nem tudom, Rory. – Carrie leakasztotta Elfrida kötényét, és könnyű fekete ruhája elé kötötte. – Talán csak boldog karácsonyt akart kívánni.
– Még nincs is karácsony.
– Talán csak időben akart kellemes ünnepeket kívánni. Elfrida meghívott benneteket vacsorára, én meg lejöttem, hogy előkészítsem.
– Segítsek?
– Azt hiszem, már eleget segítettél.
– Nem baj. Szívesebben vagyok itt, mint hogy fenn tereferéljek.
– Ha jól hallottam, ma este egész jól ment.
– Á, ismerősökkel nincs gáz. Mit csináljak?
– Hát ha komolyan segíteni akarsz... talán megteríthetnél. Abban a fiókban vannak a kések, villák, a szekrényben a tányérok. A hűtőben van füstölt lazac. Ha minden igaz, fel van szeletelve. Talán áttehetnéd egy tányérra, és aztán megvajazhatnál pár szelet kenyeret.
Carrie kiment a jéghideg mosogatókonyhába, és Elfrida legfrissebb leveskölteményével tért vissza. A gáztűzhely egyik égőjét meggyújtotta, takarékra csavarta, és feltette rá lassan rotyogni a levest.
– Lucy beszélt velem – szólalt meg mögötte Rory. Carrie felé fordult. – Tessék?
– Lucy. – Rory megigazgatott egy kést meg egy villát. – Beszélt velem. Londonról meg a többiről. Arról, hogy elváltak a szülei. A nagyanyjáról. Hogy nem igazán akar visszamenni.
– Jaj, Rory! – A fiú nem nézett rá, csak végezte a dolgát. – Úgy sajnálom.
– Mit sajnálsz?
– Tudod, bizonyos szempontból felelősnek érzem magam. Vagy inkább bűntudatom van. Mert olyan sokáig távol voltam. Ausztriában. És közben elvesztettem a kapcsolatom a családommal. Mindenki élte világát, csak Lucy nem. Amíg vissza nem jöttem, fogalmam sem volt, milyen lehetetlenné vált az élete. Nem arról van szó, hogy bántanák... végeredményben mindene megvan. Csak hiányzik az apja. És nem buzdították, hogy találkozzon a nagyapjával... az édesapámmal. Sok a felgyülemlett keserűség. Nehéz így élni.
– Nem iratkozhatna át egy bentlakásos iskolába? Az legalább környezetváltozást jelentene.
Carrie-t meglepte, hogy egy csupán tizennyolc éves fiúnál ilyen éleslátást tapasztal.
– Talán. De az a helyzet, hogy én csak egy egyedülálló nagynéni vagyok, Rory. Nem merek a kelleténél több ellenkezést kiváltó ötlettel előállni, mert a végén még én is feketelistára kerülök. – Némi töprengés után folytatta: – Egyébként jó az iskolája. Kitűnő az igazgatónő, és Lucy kedveli is...
– De oda csak lányok járnak. – Rory megterített. – Hol a füstölt lazac?
– A hűtőben. A mosogatókonyhában.
Rory kiment a lazacért. Carrie a kenyértartóból kivett egy barna kenyeret, aztán visszament a tűzhelyhez, és megkeverte a levest. Amikor Rory behozta a lazacot, Carrie helyet csinált neki, aztán keresett egy nagy, ovális húsos tálat, amin Rory elrendezhette a hajszálvékony rózsás szeleteket. Rory késsel felvágta a celofánt, aztán ügyesen szétválasztotta a füstöltlazac-szeleteket, és egymást kissé fedve lefektette őket a tálra. Carrie kivett pár citromot a gyümölcsös tálból, és cikkelyekre vágta őket.
Rory nagy összpontosítással, komolyan dolgozott. Carrie a szeme sarkából figyelte. Szokatlan sárga haj, fülbevaló, nyers, gyerekes, mégis erős arcvonások, mintha már átlépte
volna a felnőttkor küszöbét. Miközben Sneadéknek segített – valószínűleg mosogatni -, feltűrte sötétkék pamutinge ujját. Alsókarja napbarnított volt, keze erős és ügyes. Carrie tökéletesen megértette, Lucy miért kedveli annyira. Csak azért fohászkodott, hogy Lucy, aki még csak tizennégy, nehogy beleszeressen a fiúba. Mert a szerelemhez még túl fiatalok, Rory különben is Nepálba készül, és egy tizenéves szerelemnek csak fájdalmas csalódás lehet a vége.
– Nagyon kedves voltál hozzá, Rory – szólalt meg végül Carrie. – A te korodbeli fiúk fütyültek volna rá.
– Megsajnáltam...
– És vajon miért?
– Mert olyan magányosnak látszott.
– És édesnek. Nagyon édes kislány. – Nem állhatta, hogy ne ugrassa kicsit a fiút. – Azonkívül fülbevalót is vettél neki.
Rory ránézett, és elvigyorodott. – Na ne, Carrie! Azzal csak az anyját akartam bosszantani. Lucy különben is ki akarta lyukasztatni a fülét. Na és? Ez is hozzátartozik a felnőtté váláshoz. – Hátralépett, hogy jobban szemügyre vegye a tálon csinosan kirakott lazacszeleteket. – Tessék. Elég lesz?
– Elég kell hogy legyen. A többi karácsonyra van.
– Lucy vajon hogy boldogul?
– Megyek és megnézem. Gyere te is. Eleget dolgoztál.
– Nem, maradok. Főzőcskézem. Valójában szeretek főzni. Mamival gyömbéres figurákat formáztam. Menj csak vissza a többiekhez. Majd én megvajazom a kenyeret, és még pizza is maradt. Beteszem a sütőbe. Nyissak ki egy üveg bort vagy valami mást?
Végül Carrie lehámozta magáról Elfrida kötényét, visszaakasztotta a kampóra, és Roryt magára hagyta. Kiment a konyhából, és felment a lépcsőn. A fordulóban nem volt senki. A kagyló a helyén volt. Lucynak semmi nyoma. Míg habozott, valami megfoghatatlan nyugtalanság lett úrrá rajta. Abban a pillanatban megint megszólalt a telefon.
– Halló? – szólt bele Carrie.
– Ki beszél? Az Intéző-lakkal beszélek? Carrie-t kérem! Tévedés kizárva. Carrie szíve összefacsarodott. – Igen. Én
vagyok az. Szia, mami.
– Ó, hát te vagy az. Istennek hála. Mondd csak, kedvesem, beszéltél Nicolával?
– Igen. Floridából hívott. Úgy húsz perce. De Lucyt kérte a telefonhoz.
– Elmondta neked? 
– Mit?
– Jaj, istenem, hát férjhez ment! Randall Fischerhez. Ma délelőtt. Valami Angyali Kiskápolna vagy hasonló nevű templomban tartották meg az esküvőt. Házasok, Carrie! Még csak azt sem tudatta velem, hogy eljegyezték egymást, nemhogy esküvőre készülnek. Halvány sejtelmem sem volt róla. Amíg fel nem hívtak Floridából...
Carrie azt hajtogatta magában, hogy meg kell őriznie a nyugalmát, különben vége a világnak. – Előbb téged hívott, aztán Lucyt?
– Igen. Hogy megtegye a szükséges előkészületeket.
– Mire?
– Természetesen Lucy iskolakezdésére. Ugyan mi másra? Hogy amikor visszajön Skóciából...
Ó, istenem, sóhajtott fel Carrie. Mindig ugyanaz.
– Nászútra akar menni. Hónap végéig nem jön vissza Londonba. Lemondta a visszaútra szóló jegyét. Áttette más időpontra. És tőlem várja el, hogy visszamenjek Londonba, és segítsek Lucynak az iskolakezdésben. De én úgy terveztem, hogy január végéig itt maradok Bournemouthban, és nem látom be, miért változtatnék ezen. Meghaladja az erőm, Carrie. Képtelen vagyok megbirkózni ezzel a helyzettel. Meg is mondtam neki. Azt mondtam: „Egyszerűen nem telik tőlem ennyi, Nicola." De tudod, milyen önző és szívtelen tud lenni, ha egyszer nem a kedve szerint történnek a dolgok. És most aztán halálosan szerelmes ebbe a férfiba, és rajta kívül senkire sem gondol.
– Amerikában szándékozik letelepedni?
– Feltehetően. Ha az ember egy amerikaihoz megy hozzá, gondolom, így kell tennie.
– És Lucyval mi lesz?
– Ó, hát Lucy kénytelen ez egyszer azt tenni, amit mondanak neki. E pillanatban azonban az egyetlen probléma, hogy ki lesz vele, míg az anyja haza nem ér.
Carrie nem válaszolt. Állt a lépcsőfordulóban, fülére szorította a kagylót, és szinte rázkódott az anyja és nővére kiváltotta mérhetetlen türelmetlenségtől és dühtől. Nem volt ismeretlen érzés, sokszor érezte már, és kétségtelen fogja is, de ilyen haragot még sosem tapasztalt. Randall Fischerre gondolt, és magában némán átkozta a férfit tapintatlanságáért, szegényes képzeletéért, érzéketlenségéért. Ha akarta volna, rávehette volna Nicolát, hogy értesítse a családját, mielőtt elcipelte volna magával az Angyali Kiskápolnába, és ujjára húzta volna a jegygyűrűt. Akkor sem okozhatott volna nagyobb galibát, ha róka képében besettenkedik a tyúkólba, ahol a szörnyű kavarodásban tollak repkednek, kétségbeesett kotkodácsolás hallatszik. Carrie tudta, hogyha most megjegyzést tesz, azzal csak nagyobb bajt idéz elő, egymás kölcsönös – és felesleges – ócsárlását robbantja ki, ami nem oldana meg semmit.
– Carrie?
– Mama... Később inkább visszahívlak.
– Beszéltél már Lucyval?
– Nem. Még nem. Tőled hallottam először az örömhírt.
– Gúnyolódsz?
– Dehogy.
– Megvan a számom? Úgy értem, itt, Bournemouthban.
– Igen, meg. Majd hívlak.
– Mikor?
– Valamikor. Talán holnap.
– Ne húzd az időt, kérlek. Agyonizgatom magam.
– Ebben, látod, nem kételkedem.
– És, drágám... boldog lesz az ünnep, ugye?
– Boldog – válaszolta Carrie.
Letette a kagylót, és egy percig csak állt, várta, hogy lecsillapodjék, összeszedje józan eszét és szembenézzen a tényekkel. Nicola most már Mrs. Randall Fischer. Férjhez ment Floridában az Angyali Kiskápolnában. Carrie megpróbálta elképzelni a szertartást. Kék ég és pálmafák, Randall Fischer fehér öltönyben, Nicola valami alkalomhoz illő csinos kiskosztümben. Vajon megkértek-e egy baráti házaspárt, hogy tanúskodjanak a házasságkötésnél? Randall valamelyik régi barátja adta ki Nicolát? A régi barát felesége volt-e a koszorúslány – vagy inkább koszorúsasszony? -, bokáig érő ruhában és derekára tűzött orchideacsokorral? És a szertartás után a helyi vidéki klubba hajtottak-e, hogy ott boldog-boldogtalan ünnepelje őket?...
Elképzelhetetlen volt. Végtére is nem számít, hogy mikor és hogyan folyt le, egyedül az a lényeg, hogy már nem lehet visszacsinálni, és nyomában olyan érzelmi romhalmaz maradt, amit el kell takarítani, és Carrie nem tudta, hol fogjon hozzá.
Lucy. Lucy kell hogy az első legyen. Lucy, aki az örömhírről telefonon értesült az anyjától, azután letette a kagylót és eltűnt. De hova? Lucy nem nagyon kedveli Randall Fischert, és szokásától eltérően már a puszta javaslat ellen is lázadt, hogy az ünnepek két hetét a férfi társaságában és Floridában kell eltöltenie.
De ezek után? Ha Nicolának sikerül keresztülvinnie az akaratát, akkor Lucy örökre, a visszatérés reménye nélkül Amerikába kerül. Egy tizennégy éves kislány, akit kiszakítanak megszokott környezetéből, átrepítenek egy idegen országba, idegen kultúrába, egy merőben új, és bizonyára nem örömmel fogadott életbe.
Carrie-t hirtelen balsejtelem fogta el. De hol lehet Lucy? Lecsapta a kagylót, hangtalanul lefutott a lépcsőn, ki a bejárati ajtón, és eltűnt... a tenger, a tengerpart, a dűnék, a kegyetlen hideg irányába? Ha a közelben sziklabérc lett volna, Carrie még azt is el tudta volna képzelni, hogy a gyerek levetette magát a mélybe, és halálra zúzódott a lenti köveken...
Nyugtalanságtól remegve végre összeszedte magát, fejéből elűzte a rémképeket, és visszaszállt a valóság talajára. Mély lélegzetet vett, és a lépcsőn felkapaszkodott Lucy padlásszobájába. A lépcsőfordulóban égett a lámpa, de a hálószoba ajtaja be volt csukva. Carrie kopogtatott. Nem kapott választ. Óvatosan lenyomta a kilincset. Sötét volt odabent. Kitapogatta a kapcsolót, és felkattintotta. – Lucy? – Hangja aggodalomról árulkodott.
A kék-fehér paplan alatt kuporgó, duzzogó gyerek se nem válaszolt, se nem mozdult, de Carrie egész elgyöngült a megkönnyebbüléstől, hogy legalább itt van, biztonságban, és nem menekült el a házból a sötét éjszakába, a dűnékhez, a kihalt tengerpartra és a tengerhez...
– Lucy. – Carrie bement a szobába, becsukta az ajtót maga mögött, odament az ágyhoz, és leült a szélére. – Lucy.
– Menj innen.
– Drágám, Carrie vagyok.
– Nem akarok beszélgetni.
– Tudom, drágám. Nagyi telefonált Bournemouthból. Ó mondta el.
– Nem érdekel, hogy elmondta-e vagy sem. Nem számít. Mindennek vége. Tönkretették az egészet. Ahogy máskor is. Mindig mindent tönkretesznek.
– Ó, Lucy... – Carrie a paplanon át vigasztalóan megsimogatta Lucyt, de a kislány elrántotta a vállát, és gorombán elutasította Carrie ügyetlen próbálkozását.
– Bárcsak elmennél és békén hagynál.
Elcsuklott a hangja. Könnyek érződtek rajta. Sírhatott, mielőtt Carrie bejött, és most dühös volt és sértett, és Carrie ezt meg is értette, de azért nem akaródzott egyedül hagynia.
– Bevallom, úgy érzem, anyádnak nem lett volna szabad ezt tennie, és semmiképpen sem kellett volna ezt telefonban a nyakadba zúdítania, hogy aztán még azt is remélje, örülni fogsz. De azt hiszem, meg kellene próbálnunk az ő szemszögéből nézni...
Lucy hirtelen félrecsapta a paplant, és Carrie felé fordult.
Arca a sírástól felpuffadt és könnyfoltos volt, haja, amit olyan gondosan tűzött fel, csapzott volt, és szálanként az arcára tapadt. A harag és keserűség megcsúnyította, és Carrie most döbbent rá – és ezzel együtt el is keseredett -, hogy Lucy haragja nemcsak az anyja, hanem őellene is irányul... mert ők mind felnőttek, és egyetlen felnőttben sem lehet megbízni.
– Hát persze hogy az ő oldalán állsz! – ordította Carrie képébe. -A te testvéred. Hát én utálom. Gyűlölöm ezért az egészért, és mert soha nem voltam neki fontos. És most még kevésbé vagyok az. És nem költözöm Amerikába vagy Floridába vagy Clevelandbe vagy akárhova. És gyűlölöm Randall Fischert, és nem akarok az egészről beszélni, csak azt akarom, hogy békén hagyj. Menj innen!
Azzal vadul elfordult Carrie-től, fejére rántotta a paplant, és arcát a könnyáztatta párnába temette. Vigasztalhatatlanul sírt, jajongott és zokogott.
– Kennedyék mind itt maradnak vacsorára – próbálkozott Carrie erőtlenül.
– Nem érdekel – hangzott alig hallhatóan a paplan alól.
– Fel is hozhatnám ide a vacsorádat.
– Nem akarok vacsorát, azt akarom, hogy menj innen...
Lehetetlen. Carrie egy pillanatig még maradt, de aztán belátta, hogy reménytelen erősködnie, felállt, kiment a szobából, és ismét becsukta maga mögött az ajtót.
Megviselt volt. Fogalma sem volt, most mihez kezdjen. Állt a lépcső tetején, hallgatta a nappaliban beszélgetők hangját, a tűz körül összegyűltek kirobbanó, gondtalan nevetését. Elindult a lépcsőn, és aznap este harmadszor megszólalt a telefon, amint a lépcsőfordulóra ért.
Ennél rosszabb már nem lehet, gondolta. Felvette a kagylót.
– Halló?
– Carrie. Te vagy az, Carrie?
– Nicola.
– Igen, én vagyok megint. – Nicola hangja éles volt, és dühösen felháborodott. – Tíz perce próbállak hívni. Nem sikerült elérjelek. Lucy lecsapta a kagylót. Éppen azt mondtam neki...
– Tudom, mit mondtál neki.
– Erre lecsapta a kagylót. Be sem tudtam fejezni a mondanivalómat. Beszélni akarok vele. Menj, és hívd ide. Nincs joga így lecsapni a kagylót...
– Szerintem meg minden joga megvan rá. Azt hitte, hogy boldog karácsonyt akarsz kívánni neki, ehelyett nyakába zúdítod a tényt, hogy hozzámentél Randall Fischerhez, és még el is várod, hogy örüljön.
– Örülnie is kell. Egy bűbájos új apa, mennyei ház, mennyei lakhely. Ha hajlandó lenne kijönni ide, a saját szemével is láthatná. Miért fogadja olyan ellenségesen mindazt, amit csinálok? Mindent megtettem eddig érte, nem lenne itt az ideje, hogy Lucy végre mások boldogságára gondoljon? Hát semmit sem jelent számára, hogy olyan boldog vagyok? Végre-valahára...
– Nicola...
– Mami ugyanilyen. Még azért is haragszik rám, hogy a nászút miatt tovább maradok...
– Nicola, én semmiért sem haragszom. Örülök, hogy boldog vagy. Becsszóra. De gondolnod kell a gyerekedre, aki nem kisbaba már. Aligha várhatod el tőle, hogy a plafonig ugráljon örömében, amikor az egész élete fenekestül felfordul...
– Nem akarom ezt hallgatni. Egyszerűen nem értem, minek ez a felhajtás. Menj, és hívd ide a telefonhoz.
– Nem, nem megyek. Nem tehetem. Lucy fent van a szobájában, magára húzta a paplanját, és kisírja a két szemét. Próbáltam szót érteni vele, de feldúltabb annál, hogysem akár velem is beszélne. És vannak gyakorlati problémák is. Szilveszter után visszamegyünk Londonba, és Lucynak vissza kell mennie az iskolába. Ki lesz ott vele? Anyánk Bournemouthban akar maradni.
– Hát még ennyit sem tudsz megtenni nekem?
– Még csak házam sincs, ahova vihetném.
– Beköltözhetsz anya lakásába, és vigyázhatsz Lucyra. Segíthetsz az iskolakezdésben...
– Nicola, az új állásomra is kell gondolnom...
– Ó, a karriered! Az a fontos karriered! Mindig többre tartottad a családodnál. Gondoltam, hogy egyszer kivételt teszel...
– Én is gondolhattam volna, hogy egyszer te is kivételt teszel, és másokra is gondolsz, nemcsak örökké magadra.
– Még hogy örökké csak magamra gondolok! Ez igazán övön aluli ütés volt. Amióta Miles meglépett és egyedül hagyott, hosszú évek után először gondolok magamra... Legalább Randall megbecsül. Legalább van valaki az életemben, aki valamire tart...
Carrie nem próbált kedves maradni. – Ne beszélj már össze ennyi marhaságot.
– Nem hallgatlak tovább... – Nicola a jogos felháborodás érzetével sipított, és Carrie még egyszer engedett.
– Figyelj ide, Nicola. Sajnálom, amit az előbb mondtam. Ezzel nem jutunk semmire. Megvan a floridai számod. Megpróbálok kisütni valamit, és visszahívlak.
– Mondd meg Lucynak, hogy hívjon vissza.
– Erre nem sok esélyt látok. Mármint a közeljövőben. De kérlek, ne hergeld fel magad. ígérem, hogy megpróbálok valamilyen megoldást találni.
– Rendben – mondta kelletlenül Nicola.
– És boldog karácsonyt.
Nicola, mint mindig, most sem értette el a finom gúnyt. – Neked is – mondta, és letette a kagylót.
Carrie mindennél jobban vágyott arra, hogy tegnap legyen, amikor mindez még meg sem történt. Az üres, elhagyatott szövőgyárban akart lenni, Sam Howarddal kettesben, a hideg és visszhangos üzemcsarnokokban, lépcsőkön fel, keskeny pallókon át akart lépkedni a férfi magas alakja mögött. A Herceg Címerében akart ülni, a lobogó tűz mellett, melengető italával a kezében, a két öreg társaságában, miközben a csapos tévéje szól a háttérben. És nem akart másra gondolni, csak saját magára és a vele szemben ülő férfira, aki homályos, bizonytalan jövőjüket ecseteli.
De ez most van, gondolta, az a most, amiben minden megváltozott. Ujjaival beleszántott a hajába, kihúzta magát, megfordult, és benyitott a nappaliba. A társaság még mindig ugyanúgy, ugyanott ült, ahol hagyta őket, mintha semmi sem történt volna. Csupán Rory csatlakozott hozzájuk, aki konyhafőnöki teendőit ellátva feljött, hogy kiderítse, mi folyik, és miért nem jön le senki, hogy részt vegyen a baráti, rögtönzött vacsorán. Most anyjával szemközt, a kandalló előtti szőnyegen ült törökülésben, és egy pohár sört tartott a kezében.
Békésen beszélgettek, de amikor Carrie megjelent, mindenki felé fordult, mintha megjelenése váratlan vagy régen esedékes lenne.
– Megjöttem – jelentette be. Milyen banális mondat, gondolta, és becsukta az ajtót. – Bocs, hogy megvárakoztattalak benneteket.
– Mi folyik itt, drágám? — kíváncsiskodott Elfrida. — Mi ez a sok telefoncsörgés? Rory szerint Lucy anyja telefonált Floridából. Remélem, nem valami rossz hír?
– Nem. Semmi baj. – Ami egyszerre volt igaz és hazug. – Csak baj van. Újabb családi válság, de saját berkeimben, így nem kell aggódnotok miatta.
– Carrie. Ez felettébb vészesen hangzik. Mondd el, kérlek.
– Nem is tudom, hol kezdjem – tétovázott Carrie, és Sam, aki a szoba túlsó végében ült, felállt és odament hozzá.
– Kérsz egy italt?
Carrie megrázta a fejét, és futólag arra gondolt, vajon halálsápadt vagy kipirult azok után, amin átment. Sam odahúzott egy széket Elfrida mellé, és Carrie hálásan leült. Elfrida rögtön megfogta a kezét.
– Mondd el, drága Carrie.
– Nicola telefonált. Lucy anyja – tette hozzá Kennedyék kedvéért, akik nem tudhatták, ki az. – A nővérem. Nicola kiment Floridába a barátjához, ehhez a Randall Fischerhez. Es ma délelőtt összeházasodtak. Mostanáig semmi életjelet nem adtak magukról. Amikor először idetelefonált, Lucyt kérte, és Lucyval közölte a hírt, mire Lucy Nicola monológjának kellős közepén lerakta a kagylót, és most fent zokog a szobájában, hogy mindig is utálta ezt a Randall Fischert, és nem hajlandó Amerikába menni. Aztán anyám hívott, hogy közölje velem a hírt. Nicola nem a megbeszélt időben jön haza, áttette a jegyét későbbre, mert a hazautazása előtt még nászútra akar menni Randall-lal. Anyám emiatt hisztérikus rohamot kapott, mert a hónap végéig Bournemouthban akar maradni, és nem hajlandó csak azért megszakítani az üdülését, hogy Lucyval legyen. Aztán megint Nicola hívott, hogy elmondja: Lucy lecsapta a kagylót, és ebből a szokásos testvéri véleménykülönbség származott, amit csak egy hajszál választott el attól, hogy alaposan hajba kapjunk.
– Nem bírom elviselni – sóhajtott fel Elfrida, és Carrie úgy vélte, ez az év eufemizmusa.
– A válság tehát egyszerre rövid és hosszú távú. Rövid, amennyiben senki sincs Londonban, aki Lucyval törődne és segítene az iskolakezdésben. Kivéve szerény kuli személyemet. És persze, ha nincs más választás, meg is teszem, beköltözöm anyám lakásába, és addig lakom ott, míg vagy ő, vagy Nicola meg nem jelenik a színen. A hosszú távú probléma már egészen más tészta. A hosszú távú probléma Lucy jövője. Nicola férje amerikai, és természetes, hogy Nicola ott akar élni. Ráadásul tetszik is neki a hely. Lucy ugyanakkor soha nem akart Amerikába menni, még egy szünidő erejéig sem. Randallért sem rajong, és őszintén megvallva, azt hiszem, az anyját sem nagyon szereti.
Figyelmesen és növekvő aggodalommal hallgatták, de most, amikor Carrie elhallgatott, senki nem szólt semmit.
Végül Tabitha szólalt meg. – Ó, istenem – mondta, ami együtt érző volt ugyan, de az alkalomhoz nem éppen illő.
– Nem kell Amerikában élnie – vetette fel reménykedve Elfrida. – Miért nem lesz bentlakásos az iskolájában?
– Mert ez csak napközi iskola. És akkor ott vannak még a szünidők is.
– Anyád?
– Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy anyám egyedül soha nem boldogulna. Még csak meg sem próbálná.
– Esetleg Lucy apja...
– Szó sem lehet róla. A második számú asszony biztos nemet mondana.
–De...
– Hát ez nevetséges... – Új hang szakította félbe a vitát vagy megbeszélést, akármi volt is ez. Rory Kennedyé. Carrie meglepetten nézett rá, és látta, hogy a fiú már nem ül a szőnyegen, hanem felállt, és háttal áll a tűznek, ragyogó kék szemében dühös pillantással méregeti őket. A meglepetéstől senki sem szakította félbe, és nem szóltak rá, hogy hallgasson el.
– Kész nevetség. Körbe-körbe beszéltek, és készpénznek veszitek, hogy mintha semmi sem történt volna, Lucy visszamegy Londonba. De erről szó sem lehet. Ő maga mondta, hogy rosszul érzi magát ott, és ami most történt, attól még lehetetlenebbé válik a helyzete. Nincsenek barátai, nincs rendes otthona, és soha nem érezte, hogy szeretnék. Egyedül az tette boldoggá, hogy itt lehetett Creaganban, Elfridával és Oscarral. Elmondta nekem, hogy még soha nem volt olyan boldog, mint itt. Eleve nem akart visszamenni Londonba. Hát ne küldjétek vissza. Tartsátok itt. Itt maradhat Elfridával és Oscarral, a közelben itt van anyu és apu és Clodagh, összebarátkozott a mi barátainkkal, és járhat a creagani iskolába. Papi megbeszélheti Mr. Mackintoshsal. Valahogy majd szorít Lucynak helyet. Nem fogja visszautasítani. Szerintem ezt kellene hogy tegyétek. Megbocsáthatatlan lenne, ha a jövőre vonatkozó tervek nélkül visszaengednétek Londonba. Boldogtalan tinédzserek olykor szörnyű butaságokat követnek el. Mindannyian hallottunk már ilyen esetekről. Lucy sokkal inkább hozzátok tartozik, mint az anyjához. Tehát itt kell maradnia. Szerintem erkölcsi kötelességetek vele szemben, hogy a számára helyes döntést hozzátok. Ami nem más, mint hogy itt maradjon, Creaganban.
Elhallgatott, arca kipirosodott a tűz melegétől és szenvedélyes beszédétől. A szobában egy pillanatig döbbent csend volt, míg a felnőttek néma, de tiszteletteljes meglepetéssel bámultak Roryra. Rory ettől talán úgy érezte, túl messzire ment, és elrestellte magát. Cipője orrával belerúgott a kandalló előtti szőnyegbe, és bocsánatot kért.
– Elnézést – mondta. – Nem akartam kéretlenül beleszólni.
Újból csend támadt. Aztán Peter Kennedy gyöngéden kiszabadította lábát Tabitha ránehezedő súlya alól, felállt és a fia mellé lépett. – Nem beszéltél kéretlenül – mondta neki, és átölelte a fiú vállát. – Azt hiszem, igazad van. Jól beszéltél, Rory.
***
Lucy hanyatt feküdt, és felbámult hálószobája ferde mennyezetére. Kimerítette a sírás, és lelkifurdalás kerítette hatalmába, amiért olyan csúnyán viselkedett Carrie-vel. Nem volt szokása, hogy hisztizzen, és most nem tudta, hogy mit tegyen. Semmi nem vigasztalja meg, csak ha bocsánatot kérhet Carrie-től, ölelést és megbocsátást kap, de képtelen volt rávenni magát, hogy kikászálódjon az ágyból, megfésülködjön, arcot mosson és lemenjen a többiekhez. Kennedyék még mind itt vannak, itt is vacsoráznak, de ettől csak nehezebb a dolga.
Fájt a feje, kimerült és mégis farkaséhes volt. Eszébe jutott, milyen elégedettséget érzett, amikor lecsapta a telefont éppen akkor, amikor anyja Floridából azt mesélte, hogy most kötött házasságot Randall Fischerrel, hogy Lucynak mostantól új apukája van, hogy mind nagyon boldogok lesznek, jómódban fognak élni, és a Golf-áramlat mennyei napsütésébe menekülhetnek, valahányszor az északi telek hidege elviselhetetlenné válik. Hallgatta az anyját, aki az izgalomtól költőien és szokása szerint mások érzései iránt süketen és vakon csacsogott, és Lucy hirtelen úgy érezte, hogy nem bírja tovább, képtelen még egy szót meghallgatni, és egyszerűen letette a kagylót.
Most egyedül és elhagyottan arra gondolt, hogy gyáván viselkedett. Akkor és ott, miközben beszélgettek, anyjára kellett volna zúdítania felháborodását és döbbenetét. Tudtára kellett volna adnia, hogy halálra rémíti az amerikai élet kilátása, az, hogy kénytelen egy idegen országban élni, és képtelen beletörődni abba, hogy egész eddigi élete egyszerre tótágast áll.
De ehhez már késő.
Bárcsak idősebb volna, gondolta. Tizennyolc évesen, felnőttként már teljes tekintélyével mögötte állna az angol jog. Nyugodtan nemet mondhatna, maradhatna ott, ahol jól érzi magát és biztonságban van, és kialakíthatná saját életét, megtervezhetné a jövőjét. Tizennégy éves, és ez reménytelen kor. Túl idős, hogy szótlanul tűrje, amint ide-oda tologatják, mint egy sakkfigurát. A függetlenséghez viszont túl fiatal. A helyzete eddig sem volt rózsás. De most lehetetlenné vált, vagy legalábbis nem sok választja el tőle.
Agya fölött, épp a feje fölött volt a tetőablak. Az ég sötétjét áttetszővé tette az utcai lámpák visszaverődő fénye. De még így is megpillantott egy csillagot, és elképzelte, hogy a fagyos, tengerillatú levegő lassan kinyitja az ablakot, valami ellenállhatatlan erő kiragadja az ágyából, és mint egy rakéta átröpül a nyitott ablakon, majd amikor visszanéz, elmarad mögötte a Föld, és egyre nagyobbak lesznek a csillagok, és meg sem áll a Holdig, ahonnan soha nem tér vissza.
Hangot hallott. Lépteket a lépcsőn. Carrie. Talán Carrie. Ha ő az, Lucy attól félt, hogy akarata ellenére is újra elbőgi magát, és utálta, hogy ennyire nem ura az érzéseinek.
Kopogtattak az ajtón. Lucy az átázott párnán feküdt, és nem szólt ki. Nyílt az ajtó.
– Lucy?
Nem Carrie volt az, hanem Oscar. Lucy rettenetesen szégyellte, hogy Oscar ilyen állapotban találja: kócosan, átizzadva, rendetlenül és könnyesen. Miért jött fel? Miért hagyták, hogy éppen o jöjjön fel érte? Visszajöhetett volna Carrie, vagy akár Elfrida is. Lucy nem szólt semmit.
– Szabad? – kérdezte Oscar, aztán – miután Lucy még mindig nem válaszolt – átjött a szobán. Nyitva hagyta az ajtót, és amikor Lucy ágyához ért, leült a szélére. Súlya, ahogy lenyomta az ágyat, furcsán megvigasztalta a kislányt és erősen leszorította a paplant, ezért Lucy arrébb csúszott, hogy Oscarnak több hely jusson, majd hosszan, reszketősen felsóhajtott és így szólt: – Szabad.
– Hogy érzed magad? – kérdezte Oscar, mintha kedves doktor bácsi lenne, és Lucy régóta betegeskedne.
– Borzalmasan – felelte a kislány.
– Carrie lejött, és elmondta, mi történt.
– Rémesen viselkedtem vele.
– Ezt nem mondta. Csak azt, hogy felizgattad magad. És ez természetes is, ha ilyen hírt kap az ember telefonon. Mindig utáltam telefonon megtudni valamit. Az ember olyan tehetetlennek és távolinak érzi magát egyszerűen azért, mert nem látja a beszélgetőpartner arcát.
– Nem lenne olyan rossz, ha kedvelném – mondta Lucy. – Mármint Randallt.
– Talán később megkedveled.
– Nem. Nem hiszem. – Lucy Oscarra nézett, látta széles szemhéját, amitől mindig egy kicsit szomorúnak látszott, arcának szelíd kifejezését, és azt gondolta, hogy az ember általában azonnal meg szokott kedvelni valakit, ahogy ő is megkedvelte Oscart. És hogy bármennyi idő teljen is el, soha nem fogja magát olyan közel érezni Randall Fischerhez, ahogy Oscarhoz első látásra.
– Pocsékul viselkedtem Carrie-vel. – Lucy szemeit megint elöntötték a könnyek, de most nem bánta; csak az számított, hogy elmondhassa Oscarnak. – Kiabáltam vele, azt mondtam, hogy menjen innét, pedig olyan aranyos volt. Szörnyen érzem magam miatta.
Szipogott, ajka megremegett, mint egy kisbabáé, de Oscar csak benyúlt elegáns bársonyzakója mellényzsebébe, és egy Bay Rumtól illatos, agyonmosott vászon zsebkendőt vett elő. Odaadta Lucynak, aki hálásan elvette, és belefújta az orrát.
Ettől egy kicsit jobban érezte magát. – Általában nem szoktam másokkal kiabálni – jegyezte meg.
– Tudom én azt. És a leggonoszabb az egészben, hogy amikor feldúltak vagyunk, mindig azt bántjuk, aki a legközelebb áll hozzánk, akit a legjobban szeretünk.
– Tényleg? – Lucyt meglepte ez a közlés.
– Tényleg.
– Szerintem te soha nem tudnál senkivel kiabálni.
Oscar elmosolyodott; ritka, szívmelengető mosolya mindig megváltoztatta egész külsejét. – Mindenkit érhet meglepetés.
– Csak éppen... pocsékul érzem magam, mert feltehetően örülnöm kellene. De...
– Tudom. Megrázkódtatás volt.
– ...ha olyan valaki lenne, akit igazán ismerek, aki Angliában élne, akkor feleolyan rossz se lenne. De nem akarok Amerikába költözni, nem akarok ott iskolába járni meg ilyesmi. London nem egy nagy szám, de legalább otthon érzem magam. Nagyival nem lakhatok, mert mindig akkora felhajtást csinál mindenből, és különben is a saját dolgát akarja csinálni, eljárogatni otthonról a barátaihoz meg a bridzspartijaira. És amikor nála kártyáznak, még azt sem szereti, ha bejövök köszönni. És utálja, amikor Emma feljön, mert szerinte nagyon zajosak vagyunk. Nála igazán nem lakhatok, Oscar.
– Nem.
Oscar keze a paplanon feküdt. Lucy visszaadta a zsebkendőjét, Oscar elvette, és aztán megfogta Lucy kezét. Lucy biztonságosnak és melegnek érezte Oscar kezét, a fizikai kapcsolat mintha valamiféle mentőkötél volna, és ez megoldotta a nyelvét. – Nem tudom, mi lesz – mondta. – Ez a legrosszabb. Nem tudom, mit csináljak. Még nem vagyok elég idős, hogy bármit is csináljak.
– Szerintem neked semmit se kell tenned – nyugtatta meg Oscart. – Ez másokra tartozik.
– Kire?
– Például rám. 
– Rád?
– Most jól figyelj. Van egy javaslatunk. Odalent összedugtuk a fejünket, és támadt egy ötletünk. Mi lenne, ha szilveszter után nem mennél vissza Carrie-vel Londonba? Itt maradnál Elfridával. És én mennék vissza Carrie-vel, és meglátogatnám a nagymamádat Bournemouthban.
Lucy megrémült. – És mit fogsz mondani neki?
– Azt javasolom, hogy jobb lenne, ha itt maradnál Creaganban Elfridával és velem, míg édesanyád új élete el nem rendeződik. Csak egy kis időre.
– És mi lesz az iskolával? Vissza kell mennem az iskolába.
– Hát persze hogy vissza kell menned, de mit szólnál, ha kihagynál egy félévet a londoni iskoládban, és azalatt Creaganban járnál iskolába? Peter Kennedy jó barátságban van az iskolaigazgatóval, szól az érdekedben, és gondoskodik róla, hogy a neked megfelelő osztályba járhass. Nagyon jó iskola, és biztosra veszem, hogy jelenlegi igazgatónődnek nem lesz kifogása ellene.
– Miss Maxwell-Brownnak?
– Ez a neve?
– Lehetetlen, hogy egyszerűen otthagyjam az iskolát.
– Nem is ezt javasoltam. Csak egy félévet hagynál ki. Sok gyerek csinál ilyet, ha a szüleiket külföldre küldik, vagy a körülmények úgy hozzák. Miss Maxwell-Brown bizonyára tiltakozás nélkül elenged egy fél évre, és nyitva hagyja előtted a lehetőséget, hogy visszatérhess, amikor ez a kis válság elül, és mindannyian tudjuk, mit kell tennünk.
– Úgy érted... – Lucy úgy érezte, hogy pontosítania kell a tényeket, mert amit Oscar mondott, az túl szép volt, hogy igaz legyen. – Úgy érted, szilveszter után nem mennék vissza Londonba? Hanem itt maradnék veled és Elfridával?
– Ha úgy tetszik. Neked kell döntened.
Lucy egy-két percig szótlanul töprengett. Úgy tűnt, hogy a felvázolt helyzet akadályokkal terhes. Az egyik éppen Elfrida, gondolta.
– Nagyi rossz véleménnyel van Elfridáról – mondta keresetlen őszinteséggel Oscarnak.
Oscar nagyot nevetett. – El tudom képzelni. De ellenem csak nem lesz kifogása. Majd mint tanár és templomi orgonista fogok bemutatkozni, akinek makulátlan a hírneve és kifogástalan a neveltetése. Mit gondolsz, ellen tud majd ennek állni?
– Nem, ha ennek révén megszabadulhat tőlem – felelte Lucy csípős humorral.
– És az édesanyád?
– O fütyül rá. Amúgy se sokat érdekelte. És most még kevésbé fogja, hogy ott van neki Randall.
– Szóval a részéről nem lesz kifogás?
– Szerintem nem.
– Carrie holnap felhívja mindkettőjüket, és elmondja nekik, mit találtunk ki. Végtére is csak húsvétig szóló megállapodás. Utána újból át kell gondolnunk a helyzetet.
– De én nem változom meg, Oscar. Soha nem akarok majd Amerikába menni és ott élni.
– Nem látom be, miért is tennéd. Néha persze ellátogathatnál, az érdekes és tanulságos lenne; mindig jó, ha az ember megismer egy másik országot, látja, hogyan élnek mások. De alapvetően én is annak a híve vagyok, hogy ott kell maradnod, ahol a legboldogabb vagy.
– Soha nem voltam olyan boldog és nem éreztem magam annyira otthon, mint itt.
– Akkor miért nem célozzuk meg ezt? Maradj itt Creaganban, Elfridával és velem, amíg csak akarsz. Járj a helyi iskolába. Tedd le a kisérettségit. Utána próbálkozhatnál valami mással. Esetleg egy koedukált bentlakásos iskolával, ahol leérettségizhetnél. Több kitűnő intézményt is ismerek, ahol bizonyára minden pillanatot élveznél. Tanári összeköttetéseim révén utánaérdeklődhetnék, prospektusokat szerezhetnék, aztán együtt megbeszélnénk. El is mehetnénk, és megnézhetnénk őket. Magad dönthetnek
– Rory is pont ezt mondta, amikor mindenféléről beszélgettünk. Ő is a koedukált bentlakásos iskolát javasolta.
– Bölcs fiú. És a te pártodat fogja. Ő volt az, aki tettre sarkallt bennünket, amikor Carrie bejelentette, hogy az édesanyád újból férjhez ment. „Tennetek kell valamit!", ripakodott ránk. És természetesen igaza volt.
– De Oscar...
– Igen?
– Elfrida és te biztos nem akarjátok, hogy két évig lakjak veletek.
– Miért ne?
– Mert öregek vagytok. Mint a nagyi. Ő mindig azt mondja, hogy nem tud a feladattal megbirkózni. Mert ő csak egy nagyszülő.
– Ó, Lucy, a nagyszülők csodálatos találmányok – nevetett Oscar. – Szerte a világon, ilyen vagy olyan okból, de nagyszülők nevelik fel az unokáikat, miközben élvezik a dolgot, és remek munkát végeznek. Szerintem óriási lenne.
– De tényleg akartok engem? Igazán akartok?
– Mindennél jobban.
– Nem leszek útban?
– Soha.
– Ha átköltöznétek a corrydale-i házba, és eladnátok ezt a házat Samnek...
– Igen?
– .. .akkor nem lenne hely nekem.
– Még nem is láttuk a házat. És ha szükséges, átalakítjuk. És lesz egy külön lakosztály, felette egy tábla, amin az áll: „Lucy szobája".
– Nem is tudom, Oscar, miért vagy olyan kedves.
– Mert szeretünk téged. Mert szükségünk van rád. Talán csak önző vagyok, de nem akarlak elengedni. Szükségem van arra, hogy egy fiatal éljen velünk. Hozzászoktam a hangodhoz, a lépteid kopogásához a lépcsőn, ahogy kivágod az ajtót. És a nevetésedhez. Ha elmennél, teljesen odalennék. Valószínűleg gyors öregedésnek indulnék.
– Amikor ideérkeztem – kezdte Lucy -, amikor Carrie-vel Londonból iderepültünk, és megérkeztem Creaganba, szörnyen ideges voltam, mert Carrie mesélt a kislányodról...
– Francescáról.
– Mesélt nekem Francescáról, és féltem, hogy bánatot okozok neked... hogy rá foglak emlékeztetni... és nagyon elszomorodsz majd megint.
– Rá emlékeztetsz, de ez nem szomorít el.
– Hogy nézett ki?
– Kicsit olyan volt, mint te. Hosszú szőke haj, szeplők az orrán. Fogszabályozót viselt. Két évvel fiatalabb volt nálad. Folyton rohant, soha nem maradt nyugton, kivéve, amikor kettesben összebújtunk a karosszékemben, és egymásnak olvastunk.
– Ezt a papámmal is csináltuk. Amikor még kicsi voltam, és még együtt voltunk. A Kölcsönkérőket olvastuk. És amikor ugratott, mindig Ariettynek nevezett. És Badedast tett a fürdővizébe, amitől az egész házban fenyőillat volt. Mit szeretett még Francesca csinálni?
– Mindent. Volt egy kis pónija, meg egy régi biciklije, meg ketrecben egy tengerimalaca, és a hálószobája tele volt könyvekkel. Esős napokon a konyhában ügyködött; kekszet csinált, ami vagy nyers maradt, vagy megégett, és nekem mindig meg kellett ennem, és esküdöztem, hogy milyen finom. És zenét hallgattunk együtt, meg kétkezeseket játszottunk a zongorán...
– Ügyesen zongorázott?
– Nem nagyon.
– És jól tanult?
– Azt sem nagyon.
– És mihez értett igazán?
– Az élethez.
– Az fontos, ugye?
– Mindennél fontosabb. Emlékszel, amikor a templomban üldögéltünk és a karácsonyról beszéltünk. Es a téli napfordulóról. Akkor történt először a halála óta, hogy mélységes lelki bánat nélkül emlékeztem vissza Francescára. Eszembe jutott, hogy úgy egy éve pontosan ugyanerről beszélgettem vele. Próbáltam elmagyarázni a betlehemi csillagot és a tudósok évszakkal kapcsolatos elméletét. Francesca meghallgatott, de nem tudtam meggyőzni. Nem akarta, hogy meggyőzzem. Úgy tetszett neki a történet, ahogy volt.
Sivár tél közepén Réges-régen, Hó hullott lágyan, Hóra hó.
Ilyennek akarta a karácsonyt, és Francesca számára másképp nem lett volna varázslatos. Mert a karácsonyi énekek és a sötétség és az ajándékok mind ahhoz az időhöz kapcsolódtak, amikor az élet szárnyra kap és az egész világ a csillagok felé röpül.
– A mostani karácsony ilyen lesz – mondta Lucy meggyőződéssel.
– Maradj velünk.
– Nagyon szeretlek, Oscar.
– Sok szeretet van a világban. Ezt ne feledd.
– Nem fogom.
– Nem akarsz lejönni most, együtt lenni a többiekkel és megvacsorázni? Már ha hagytak nekünk valamit...
– Meg kell fésülködnöm, és arcot is kell mosnom.
– Ez esetben – Oscar elengedte Lucy kezét, kicsit megveregette, aztán felkelt az ágyról és az ajtóhoz ment. Lucy utánanézett. Mielőtt Oscar kilépett volna a szobából, még egy bátorító mosolyt küldött felé.
– Ne késlekedj sokáig, kedvesem.

SZENTESTE
Szenteste.
Ezen a szeszélyes északi éghajlaton reggelente soha nem lehetett tudni, milyen lesz aznap az idő, de szenteste hajnalán olyan hihetetlenül tiszta és lágy volt az idő, mintha a tavaszból csöppent volna véletlenül oda. Az olvadás elűzte az utcákról és földekről a havat, és már csak a hegyek fehérlettek, a laposan sütő napban csúcsaik szikráztak a felhőtlen ég előtt. A teljes szélcsendben a nap még egy kis meleget is adott. A kopasz fákon madarak csicseregtek, és az Intéző-lak kertjében az orgonabokor alatti érdes, hosszúra nőtt fűből néhány korai hóvirág is kidugta a fejét.
Corrydale-ben Rose Miller kertjében etetőasztalka állt a madaraknak, rajta maradékok és kenyérhéj, meg egy zacskó mag. Galambok és seregélyek tömegestül, mohón ettek, míg a cinkék és vörösbegyek a magokat csipkedték, és a szalonnát, amit Rose egy madzagra fűzött fel. Lebegtek, aztán egy pillanatra megdermedtek, majd visszaszálltak egy közeli galagonyabokor biztonságába, és a repdeső szárnyaktól, tollas nyüzsgéstől remegtek és ingadoztak a sűrű ágak.
Mivel szép idő volt és tiszta volt az út, Elfrida és Oscar úgy döntöttek, hogy Oscar kocsijával jönnek el Corrydale-be. A többiek, Carrie, Sam, Lucy és Rory Kennedy csak később követték őket, mert Carrie úgy számolta, hogy várnia kell délig, hogy telefonon elérhesse a nővérét Floridában. Dodie Suttonnal már beszélt, aki bournemouthi szállodaszobájában húzta meg magát, és a beszélgetés simábban zajlott le, mint amiben bármelyikük is reménykedni mert. Dodie
hallhatóan megkönnyebbült, hogy nem neki kell egyedül felelősséget viselnie Lucyért, sőt még szívélyesen emlegette Elfrida kedvességét és vendégszeretetét is; könnyedén megfeledkezett arról, hogy valamikor egy jó szava se volt volt férje züllött, színházban játszó unokatestvéréről.
– Oscar meglátogat majd Bournemouthban – ígérte Carrie. – Azt mondta, hogy szeretne megismerkedni veled, és ha gondolod, mindent megbeszélhetnétek. – Dodie-nak ez ellen sem volt kifogása, és azt mondta, hogy szívesen meghívná Oscart a Palota szálló társalgójába egy délutáni teára.
Most már csak Nicolával kellett dűlőre jutnia; el kellett mondania Lucyval kapcsolatos terveiket, buzdítania kellett, hogy egyetértsen velük, és finoman rá kellett vennie, hogy beleegyezzen. Az után, hogy Elfrida hallotta, milyen kedvesen és megértően beszél Carrie Dodie-val, szinte bizonyosra vette, hogy Nicolával is boldogulni fog. Ha egyáltalán felmerül kifogás, az csak tessék-lássék lesz. Nicolát nem érdekli, mi lesz bárkivel is, ha választott útján akadálytalanul és lelkiismeret-furdalás nélkül haladhat.
Carrie azt is felajánlotta, hogy a piknikhezvalót összeállítja és magával viszi. Elfrida forró levest és sonkás szendvicset emlegetett, de Carrie és Sam kizavarták a konyhából, és Oscarral együtt útnak indították őket, amitől ő és Oscar felelőtlennek és gondtalannak érezte magát.
Rose Miller nappalijának ablakából Elfrida most a madarakat figyelte. Rose kertjében nem volt sem virág, sem zöldség, kivéve néhány rothadó kelbimbót, de a virágágyásokat már felásták, a földet felgereblyézték, hogy minden készen álljon az ültetésre. A keskeny és hosszú kert egy hegyoldalban feküdt. Végében fakerítés volt, és néhány göcsörtös ágú tölgyfa, azon túl pedig Corrydale tengerparti mezői futottak le egészen a kék Firthig és a túlsó parton magasodó hegyekig. Elfridát azért is érdekelte annyira a kilátás, mert tudta, hogy Billicliffe őrnagy házából is hasonló nyílik. Ma, a tiszta téli levegőben a színek élesek és ragyogóak voltak, az égre tintafeketén rajzolódott ki a fák ágainak csipkéje, és
Elfrida arra gondolt, hogy ennél szebbet még életében nem látott.
Rose és Oscar a kandallónál ültek kétfelől, a kandallóban pedig tőzeg parázslott. Friss kávét ittak, amit Rose főzött. Rose éppen beszélt. Igaz, hogy amióta a megbeszélés szerint fél tizenkettőkor Oscar és Elfrida megérkeztek, mást sem csinált.
– ...természetesen szegény őrnagy úr hagyta, hogy a ház szörnyű állapotba kerüljön. Betty Cowper, a traktoros felesége az őrnagy feleségének halála óta igyekezett megtenni, amit tudott, de neki is három gyereke van meg egy férje, és állította, hogy reménytelen feladat. Amikor hallottuk, hogy az őrnagy elhunyt, Bettyvel átmentünk, és igyekeztünk kicsit kitakarítani. Az őrnagy legtöbb ruhája olyan állapotban volt, hogy már csak tűzrevalónak volt jó, de volt néhány holmi, amit még el lehet vinni a jótékonysági üzletbe, és ezeket bőröndbe csomagoltuk. Úgy láttuk, hogy semmi értékes nem maradt utána, de a díszeket, személyi tárgyait, könyveket meg ilyeneket a helyükön hagytuk, ahol voltak, így azt tehetnek majd velük, ami jólesik.
– Hálás köszönet, Rose.
– Betty, amennyire tudott, kitakarított; felsúrolta a konyhapadlót és a többit, meg a fürdőszobát is, ami rémesen nézett ki. Kész katasztrófa volt. Szegény magányos ember. Szomorú belegondolni, hogy egyedül, család nélkül halt meg. Ugye, azt mondta, hogy a temetés talán jövő hét végén lesz? Értesít majd, hogy mikor? Szeretnék elmenni.
– Természetesen... és hamvasztani fogják. De majd kocsival bevisszük önt Invernessbe.
– Nem az ő hibája volt, hogy az a kis hely ennyire tönkrement. De bizonyára saját ízlésük szerint át fogják alakítani, és ha megjönnek a munkások, szét fognak mindent rombolni, és egy csomó port csinálnak.
– Még nem döntöttünk végleg, hogy itt fogunk-e lakni – szúrta közbe Oscar.
– Már miért ne laknának? – csattant fel ingerülten Rose hangja. – Billicliffe őrnagy soha nem hagyta volna önre a végrendeletében, ha nem azt akarta volna, hogy itt lakjanak. Gondoljon csak bele: a lehetőség, hogy ennyi év után visszajöhet és ismét Corrydale-ben lakhat.
– Megeshet, hogy a ház nem elég nagy nekünk, Rose. Tudja, lehet, hogy egy fiatal is hozzánk költözik.
Rose váratlanul, faragatlanul felkacagott. – Csak azt ne mondja, hogy kisbabája van.
De Oscart nem rendítette meg ez a vad ötlet. – Nem. Nem, Rose, nem erről van szó. De emlékszik, hogy említettem: látogatókat várunk karácsonyra. Lucy tizennégy éves, de az édesanyja most ment másodszor férjhez Amerikában, és úgy gondoltuk, nem küldjük vissza Londonba, hanem itt marad egy kicsit Elfridával és velem, és majd Creaganba jár iskolába.
– De hisz ez fantasztikus! És mindannyiunknak jót fog tenni, hogy még egy fiatal van itt. Összebarátkozhat Betty Cowper gyerekeivel. Fiatalabbak ugyan nála, de vidám kölykök. Corrydale valóságos paradicsom a gyerekeknek. Bebiciklizhetik az egész birtokot, és nem kell attól tartanunk, hogy valami irdatlan kamion a túlvilágra küldi őket.
Elfrida elfordult az ablaktól, és leült egy antik, kerek támlájú székre Oscar és Rose mellé, és a kávéscsészéjéért nyúlt.
– Talán meg tudjuk nagyobbítani Billicliffe őrnagy házát – mondta. – Hozzáépíthetünk egy szobát. Majd meglátjuk.
– Ahhoz bizony a tervek engedélyeztetésére van szükség – figyelmeztette bölcsen Rose. Előrehaladott kora ellenére is jól ismerte a helyi hatóságok húzásait. – Tom Cowper engedély nélkül épített melegházat, és kis híján le kellett bontania. Aztán hol a kislány most?
– Később jönnek át – magyarázta Elfrida. – Lucy meg a nagynénje, Carrie, aki másod-unokatestvérem. Meg Rory Kennedy. És Sam Howard. Sam nem várt vendég. Ellátogatott az Intéző-lakba, aztán a hó miatt nem tudott elmenni. Nem tudott visszajutni Invernessbe.
– És valójában kicsoda?
– Ő vezeti majd a bucklyi McTaggartot.
– Nos, ilyet még az életben nem pipáltam! Micsoda társaság lesz karácsonyra. Amikor Oscar felhívott és elmondta, hogy ma átjönnek és itt rendeznek pikniket, elkértem a kulcsot Bettytől, átmentem az őrnagy házába, és bekészítettem a kandallóba, ha netán fáznának odabent. De egy ilyen napon még a kertben is piknikezhetnek. Mintha a Jóisten azt akarta volna, hogy a legszebbnek lássák.
– Igen – értett egyet Elfrida. – Egy kicsit valóban úgy fest. Rose öreg volt és apró termetű, de fürge, mint egy gyík.
Tweedszoknyát és blúzt viselt, amelyet a legfelső gombnál bross fogott össze, és kék shetlandkardigánt; csillogó, sötét szeme szemüveg nélkül is meglátott mindent. Vékony szálú ősz haját kis kontyban fogta össze, és a kor egyetlen látható jelét talán kezei viselték magukon: ráncosak voltak, és az ízületi gyulladástól formátlanok. Háza ugyanolyan rendes, színes és magabiztos volt, mint ő maga: a csillogó-villogó asztalokat apró porceláncsecsebecsék, emlékek és fényképek borították, a kandalló felett Rose unokaöccsének felnagyított fényképe függött, amelyen a fiatalember tengerészegyenruhát viselt; az unokaöcs tengerbe fulladt, amikor az „Ark Royal" a II. világháborúban elsüllyedt. Rose soha nem ment férjhez. Egész életét Mrs. McLennannak és Corrydale House-nak szentelte. De távolról sem volt érzelgős, és túltette magát azon is, hogy a házból szálloda lett, és már nem a család tulajdonában van.
– Mivel töltik holnap az időt? – kérdezte.
– Ó, még nem tudom! – nevetett Elfrida. – Gondolom, ajándékokat bontunk. Aztán este karácsonyi vacsora lesz.
– Karácsonyi vacsora! Emlékszem, hogy a régi szép időkben milyenek voltak Corrydale-ben a karácsonyi összejövetelek! A hosszú ebédlőasztalt csipke alátétekkel terítettük meg, és gyertyatartókban gyertyák égtek. Mindig sok embert hívtak meg – barátokat, unokatestvéreket, rokonokat -, a férfiak szmokingban, a nők estélyi ruhában. Szenteste ugyanígy. Nagyon szertartásos volt. A szentestén rendezett vacsora
után a ház vendégei autóba ültek, és áthajtottak Creaganba az éjféli misére, és persze kocsival vitték át a személyzetet és bárkit, aki menni akart. Micsoda szenzációt keltett, ahogy elegánsan felöltözve végigvonultak a padsorok között, legelöl Mrs. McLennan a földet söprő fekete taftruhájában és nercbundájában. Az emberek már szinte várták a megjelenésüket. Olyan elegánsak voltak, és ünnepivé tették a hangulatot. A férfiakon finom télikabát volt, és fekete csokornyakkendő. Maga bizonyára nem emlékszik rá, Oscar.
– Nem. Karácsonykor sosem jártam Corrydale-ben.
– Hughie idejében a régi hagyományok mind odalettek. Kétlem, hogy valaha is betette a lábát a templomba, még akár szenteste is. Ha belegondolunk, nagyon szomorú. Hogy épp Hughie, ez az alpári teremtmény örökölje a birtokot, hogy aztán az egész kifolyjon a kezéből. – Hughie romlottsága felett szomorúan csóválta a fejét, és nagyot sóhajtott. – De ez már rég a múlté. És maga, Oscar? Elmegy az éjféli misére? Még kocsiba sem kell ülnie. Csak átsétál az utca túloldalára.
Elfrida nem nézett Oscarra. Már megitta a kávéját, és most a széke melletti asztalkára tette az üres csészét.
– Nem, Rose. Nem megyek el. De talán a többiek... Ó, Oscar! – gondolta szomorúan Elfrida.
De nem szólt semmit. Oscar távolságtartása, magába fordulása a saját, legbensőbb magánügye, és ezzel a problémával egyedül ő birkózhat meg. Elfrida kicsit olyannak érezte, mintha Oscar egy régi baráttal veszett vagy különbözött volna össze. Mintha olyan szavak hangzottak volna el, melyeket nem lehet ki nem mondottá tenni, s amíg egyikük baráti jobbot nem nyújt, marad ez a megoldatlan helyzet. Talán majd jövőre, biztatta magát Elfrida. Még egy év, és Oscar talán elég erősnek érzi majd magát, hogy ezt az utolsó akadályt is vegye.
– Én mindenképp elmegyek – mondta. – A templom este gyönyörű, és mint ön is említette, egy lépésre van csak a háztól. A többiek kedvük szerint jönnek vagy maradnak, de azt hiszem, Lucy mindenképp jönni akar, és Carrie is. És ön, Rose? Ott lesz?
– Semmi pénzért nem mulasztanám el. Charlie unokaöcsém azt mondta, hogy kocsival átvisz Creaganba.
– Akkor majd ott találkozunk.
Oscarnak hirtelen eszébe jutott valami. Vagy talán csak más témára akarta terelni a beszélgetést. – Billicliffe őrnagytól van még egy „örökségem", Rose, amivel nemigen tudok mit kezdeni. A kutya.
– Magára hagyta a kutyáját? Konyakot?
– Úgy tűnik.
– És nem akarja megtartani?
– Nem. Azt hiszem, nem.
– Ez esetben Charlie majd megtartja. Szereti az öreglányt, és kellemes társaság neki, amíg a fészerben dolgozik. A gyerekeinek meg megszakadna a szíve, ha a kutya elkerülne tőlük.
–Biztos benne? Nem kellene előbb Charlie-val beszélnünk?
– Majd én beszélek vele – intette le Rose olyan hangon, amely nem sok jót jósolt Charlie-nak, ha ellenkezne Rose elképzeléseivel. – Biztos megtartja a kutyát. És most tölthetek még egy kis kávét?
De ideje volt indulniuk. Mind felálltak, Rose kivette a kulcsot a kandallópárkányon álló régi virágos teáskancsóból. Odaadta Oscarnak, azután az ajtóhoz kísérte őket. -Miért nem hagyják itt a kocsit, és sétálnak át Billicliffe őrnagy házához? Egy ugrás az egész, és ott kicsi a parkolóhely.
– És itt nem lesz útban?
– És ugyan miért lenne útban?
Úgy tettek, ahogy Rose javasolta, de előbb kiengedték a kocsiból Horace-t, mert míg Rose-zal bent csevegtek, Horace-t a kocsiba zárták, nehogy eliramodjon egy nyúl után, vagy felriasszon egy fácánt, vagy más rosszaságot műveljen. Horace könnyedén kiugrott a kocsiból, és azonnal boldogan szimatolni kezdett.
– Egy kutya számára ez, azt hiszem, olyan lehet, mintha a Harrods illatszerosztályán engednének valakit szabadon.
Eau d' autre chien. „Másik kutya illat". Horace biztos vesz egy üveggel, és beillatosítja magát a füle mögött.
A csupasz ágakon a magasban varjak károgtak, és Elfrida, amikor felnézett az égre, látta egy négymotoros utasszállító gép fehér, egyenes kondenzcsíkját. Olyan magasan volt, hogy a gépet alig látta, csak a csíkot, de a gép feltevése szerint északnyugatnak repült Amszterdam irányába.
– Eszedbe jutott már, Oscar, hogy abban az apró pöttyben az emberek sós mogyorót esznek, újságot olvasnak, és gint rendelnek tonikkal?
– Bevallom, soha.
– Vajon hová utaznak?
– Kaliforniába? Az Északi-sarkra?
– Átrepülik az Északi-sarkot karácsonykor. Örülök, hogy nem Kaliforniában karácsonyozom.
– Valóban?
– Inkább piknikezem Billicliffe őrnagy házában. Egyébként új nevet kell kitalálnunk a háznak. Nem hívhatjuk Billicliffe őrnagy házának, amikor az őrnagy nincs többé.
– Régen Erdészháznak hívták. De azt hiszem, amikor eljön az ideje, egyszerűen Oscar Blundell házának fogjuk hívni. Hát nem ésszerű?
– Minden, amit mondasz, Oscar, ésszerű.
Percek alatt átvágtak a két házat elválasztó száz yardon, és ott álltak Oscar új házának nyitott kapujában. Rose házának pontos mása volt, csak külsőre nem olyan takaros, és első benyomásukon nem javított a bejárat előtt rozsdásodó autó. Oscar mellett állva Elfridának eszébe jutott az az első sötét este, amikor a hosszú utazástól elcsigázva végül kínkeservesen megtalálták Billicliffe őrnagy lakhelyét, és elhozták az Intéző-lak kulcsát. Mennyi minden történt azóta, gondolta; mintha évek teltek volna el.
Végigsétáltak a felhajtón, csizmájuk alatt csikorgott a tengeri kavics. Oscar a zárba tette a kulcsot, megforgatta, aztán elfordította a rézgombot is. Az ajtó befelé nyílt, és Elfrida – erősen drukkolva – követte a házba, majd a kis nappaliba.
Hideg volt, és kissé nyirkos is, bár közelről sem olyan riasztó, mint amire Elfrida emlékezett és amitől tartott. A szoba végében nyíló ablakon beáradt a napfény, és megvolt az eredménye annak, hogy Betty Cowper meg Rose együttes erővel sikáltak, takarítottak, kiürítették a hamutartókat, kirázták a szőnyegeket, bútorfénnyel átdörgölték a bútorokat, rengeteg szemetet kidobtak és felsúrolták a padlót. A levegőben erős mosószer- és karbolsavas fertőtlenítőillat lebegett. A redőnyös íróasztal csukva volt, a zsúrkocsi, amit az őrnagy „bár"-nak titulált, üres volt – eltűntek róla a régi üvegek és piszkos poharak. Még a kopott vászonfüggönyöket is levették, kimosták, kivasalták és visszaakasztották, a kandallóba papírt és gyújtóst készítettek be a tűzgyújtáshoz, és fényesre dörgölt rézvödörben szenet, mellé egy halom száraz fát készítettek oda.
– Kezdjük a lényeggel – javasolta Oscar, azzal kibújt kabátjából, letérdelt, és gyufát érintett az újságpapírhoz. A gyújtós hamarosan ropogni kezdett. A szoba végében volt az ajtó, aminek szegény Konyak – Elfridára a frászt hozva – keserves magányában vonítva időnként neki-nekivetette magát. Elfrida most óvatosan odament, kinyitotta az ajtót, és egy szegényes, hideg kis konyhában találta magát. Salakbeton elemekből építették, a legolcsóbb, fémkeretes ablakokkal. Fajanszmosogató, fa csöpögtetőtálca, kis hűtőszekrény és tűzhely, viaszosvászonnal leterített asztalka, a padlón kopott linóleum – ennyiből állt a berendezés. Balra félig üvegezett ajtón át kikövezett járdára lehetett kijutni, ahol törött talicska, vasvilla és kiszáradt földű, kornyadt muskátlicsonkokkal teli virágláda volt. Fűtéscsőnek vagy bármilyen más fűtőalkalmatosságnak semmi nyoma, és olyan hideg volt, mint egy kriptában.
Elfrida visszament Oscarhoz, és figyelte, ahogy a férfi szenet tesz a tűzre, majd pár hasáb fát is. – Minél melegedett az őrnagy? – kérdezte.
– Lehet, hogy semminél – felelte Oscar. – Nem tudom. Majd kiderítjük. – Talpra állt, kezét kordnadrágja fenekébe törölte. – Gyere. Derítsük fel a terepet.
Hamar végeztek vele. Az előtéren át bementek a másik szobába; ez lehetett Billicliffe őrnagy ebédlője, ahol Oscar a székek hátára terítve száradni látta az öreg műszálas ingeit. Betty és Rose nyomai itt is fellelhetők voltak: mindent letisztogattak és megigazgattak. Eltűntek a régi papírdobozok és újságpapírhalmok, az asztalt bútorfénnyel törölték át, és négy széket állítottak köré.
Ebből a szobából nagyon meredek és keskeny lépcső vezetett fel az emeletre, ahol megnézték a két hálószobát. Billicliffe őrnagy hálószobájában csak két ősrégi, gondosan lezárt, bőrből készült bőrönd volt; ezek árulkodtak a korábbi lakó ittlétéről. Bizonyára az őrnagy tisztesebb ruhái vannak bennük, gondolta Elfrida. Az ágyon friss vászon ágytakaró, a rongyszőnyegeket is kimosták.
– Akár holnap beköltözhetnénk – jegyezte meg Elfrida, majd sietve hozzátette, nehogy Oscar szaván fogja -, már ha akarnánk.
– Kétlem, hogy ezt akarnánk, drágám.
A másik hálószoba kisebb volt, a fürdőszoba – ha nem is olyan katasztrofális, mint ahogy Rose megjósolta – spártai egyszerűségű, és nem csábított arra, hogy illatos vízben hosszan ázzon itt az ember. A lábakon álló kád foltos és rozsdás volt, a mosdókagyló megrepedt, a linóleum a sarkoknál felpöndörödött. A fa törülközőtartón tiszta, bár elnyűtt törülköző lógott, a mosdóra pedig egy Lifebuoy szappant tettek.
Akárcsak a konyha esetében, a fürdőszobának is legnagyobb előnye az ablakból nyíló kilátás volt. Elfrida némi nehézséggel kinyitott az ablakot, és kihajolt. Minden nyugodt és csendes volt, de hallotta a fák közt valami rejtélyes, arcát nem is érintő szellő motozását. Aztán két póling repült el a víz felé, s közben szomorúan és magányosan kiáltoztak. Az ablak alatt gondozatlanul, elhanyagoltan terült el a kert. Durva szálú fű, csomókban növő gaz, két rozsdamarta oszlop, köztük kifeszített szárítókötél. Úgy tűnt, hogy évek óta semmi sem történt itt, mégsem érzett lehangoltságot vagy csüggedést. Ugyanaz a kilátás tárult elé, amit Rose ablakából már megcsodált. Lejtős mezők, csillogó kék víz és távoli hegyek. És bár a ház falai nem épp boldog emlékeket őriztek, mégis valami jó érzés árad belőlük. Elhanyagolták, de nem volt reménytelen. Egy kis nevetésre, gyöngéd szerető gondoskodásra van szüksége – mint egy embernek -, és máris újra életre kel. Most azonban a legfontosabb, hogy ne fagyjanak meg.
Oscar szólalt meg a háta mögött. – Kimegyek a szabadba – mondta Elfridának. – Hogy ellenőrizzem a parkomat.
– Tedd azt. Majd szétvet a büszkeség, amikor meglátod az aggófüvet.
Elfrida hallotta, ahogy lemegy a földszintre, aztán füttyent Horace-nak. Várt egy kicsit. Egyszer csak Oscar megjelent az ablak alatt, kilépett a kutyával együtt a konyhaajtón. Elfrida elnézte a magasság miatt rövidülésben látható alakját. Oscar kicsit ácsorgott a napsütésben, és körülhordozta a tekintetét. Aztán Horace-szal a nyomában elindult a telek végéig, és amikor a birtokhatárt jelző megereszkedett kerítéshez ért, rákönyökölt az egyik oszlopra, és elmerengett a Firth partján tanyázó tengeri madarakon.
Vennem kell neki egy messzelátót, futott át Elfrida agyán. Aztán arra gondolt, hogy Oscar láthatóan jól, sőt otthonosan érzi itt magát. Mint egy vidéki úriember, aki végre hazaért.
Elmosolyodott. Becsukta az ablakot, kiment a fürdőszobából, és a keskeny folyosón át bement a kisebbik hálószobába, hogy gyorsan felmérje, mert ezt szánta Lucynak. Szakértő szemmel nézett körül, megpróbálta eldönteni, van-e hely íróasztalnak, ami mellett Lucy dolgozhat. Úgy látta, hogy van, ha a hatalmas, pácolt tölgyfából készült franciaágy helyére egy díványt tesznek. Egy gond van csak, hogy a szoba északra néz, ezért kicsit sötét. Talán nyugat felé meg lehetne nyitni...
Közeledő motorzajt hallott, és amikor az ablakon kikukkantott, megpillantotta Sam Discoveryjét, ahogy a főútról lekanyarodva végigzötyög a behajtón, a kanyar után megáll a nyitott kapu előtt. Nyílt a hátsó ajtó, és Lucy ugrott ki.
– Elfrida!
Örömtelién csengett a hangja, mintha életében most az egyszer minden a kedve szerint történne. Elfrida nevetségesen reményteli boldogsággal a szívében fordult meg, kiment a szobából, leszaladt a keskeny lépcsőn, kinyitotta a bejárati ajtót, és kitárta két karját. Lucy odarohant hozzá, és sokáig összeölelkezve álltak. És mielőtt Elfrida egy szót is szólhatott volna, Lucy már hadarta is: – Ó, Elfrida, minden rendben! Carrie-nek sikerült elérnie mamit, aki szörnyen meglepődött, és mindent kétszer is el kellett neki magyarázni, míg végre megértette, mit szeretnénk mindannyian. És Carrie hihetetlenül meggyőző volt, és azt mondta Nicolának, hogy most csakis magára és Randallra gondoljon, hogy boldog legyen a nászútjuk, és nyugodtan intézzen el mindent, mielőtt visszajön Angliába. Mami azt mesélte, hogy Hawaiira készülnek nászútra, utána Clevelandbe, hogy megnézzék Randall másik házát, ezért sok időre van szüksége. És azt is mondta, hogy nagyon-nagyon kedves tőletek, hogy befogadtok és nálatok maradhatok.
Bár megkönnyebbült és boldog volt, Elfrida mégis igyekezett földhözragadt maradni. – És mi lesz az iskolával? Mármint a londonival.
– Ó, mami majd gondoskodik mindenről. Felhívja Miss Maxwell-Brownt, és elmagyarázza, mi történt, és megkéri, hogy jövő nyárig tartsa meg a helyem, ha netán akkor vissza akarnék menni. Veletek is beszélni akart, de Carrie azt mondta, hogy itt vagytok, és mami azt mondta erre, hogy később telefonál és beszél mindkettőtökkel. Milyen édes ház, ugye, Elfrida? Mit csinál itt ez a régi autó?
– Rozsdásodik.
– És hol a ti kocsitok?
– Rose-nál.
– Azt hittük, hogy elpasszoltátok egy szerviznél, és ezt vettétek helyette.
– Nem is igaz, hogy ezt gondoltátok.
– Működik?
– Nem tudom.
– Majd Rory beindítja. Jaj, Elfrida, Rory kapott levelet. A hónap közepén utazik Nepálba. Hát nem izgalmas? Csak az a gond, hogy nem lesz itt, amikor én itt vagyok, és csak augusztusban jön vissza, az egyetem kezdése előtt. Ez a nappali, Elfrida? És nézd csak, már be is gyújtottatok! Milyen barátságos. Hol van Oscar?
– Kint a kertben.
– Hogy jutok oda?
– A konyhán keresztül. Menj ki az ajtón...
Lucy már ott sem volt; nagy ugrásokkal szaladt végig a kerten, és közben Oscart szólongatta. Aztán Carrie jelent meg; egy hatalmas bevásárlókosár súlya alatt roskadozott, ami a karjára volt akasztva, és termoszok meg üvegek álltak ki belőle.
– Mind megjöttünk. Sajnálom. Remélem, nem várakoztattunk meg nagyon. – Letette a kosarat a földre, aztán felegyenesedve ökölbe szorított kezét a győzelem jeleként a magasba emelte. – Elintéztem! – jelentette ki Elfridának. – Beszéltem Nicolával, körüludvaroltam, hogy jó hangulatban legyen, és most minden rendben. Megvan a szülői áldás. Lucy itt maradhat, Creaganban járhat iskolába, és Nicola még azt is mondta, hogy küld majd pénzt a szállásra és ellátásra.
– Lám, ez meg sem fordult a fejemben – ismerte el Elfrida. – Mindjárt gondoltam. És amikor legközelebb visszajön
Angliába, jelenlétével is megtiszteli szerény hajlékotokat. Számíts valami mesés autóra, a volán mögött természetesen Randall Fischerrel, és Nicolára, aki frissen szerzett gazdagságát fitogtatja, és szúrós szemmel méreget téged és Oscart...
– Ne légy rosszmájú, Carrie.
– Valószínűleg lekezelően bánik majd veletek.
– Nem számít. Fő, hogy keresztülvittük, amit akartunk. Ügyes vagy. – Diadalittasan összeölelkeztek, aztán Carrie elhúzódott, arca elkomolyodott. – Esküdj meg, Elfrida, hogy bírod majd.
– Bírom hát – bizonykodott Elfrida.
– Sokat vállalsz magadra.
– Soha ne mondj ilyet.
– Milyen a ház?
– Hideg. Ezért gyújtottunk be.
– Körülszimatolhatok?
– Tessék.
– Ez a konyha?
– Hát nem hajmeresztő?
– De milyen napos! És nézd, ott van Oscar... – A konyhaajtón át kiment a kertbe. – Oscar!
Elfrida felvette a kosarat, erőlködve bevonszolta a konyhába és felkínlódta az asztalra. Közben előkerült Sam is egy jókora, nehéznek tűnő dobozzal, amit a karjában cipelt.
– Ez mind a piknikre? – ámult el Elfrida.
– Kész lakoma. Hova tegyem?
– Ide. A kosár mellé. Hol van Rory?
– Billicliffe őrnagy kocsiját piszkálja. Nem valami lélekemelő látvány a ház előtt. Megvan a slusszkulcsa?
– Fogalmam sincs.
– Akkor kiengedjük a féket, és eltoljuk az útból. Rontja újonnan szerzett ingatlanjuk összképét. – Az ablakhoz ment, és lenézett a kertre, ahol Oscar, Carrie és Lucy visszaindultak a ház felé. – Micsoda bámulatos kilátás! Nagyon jó ház ez, Elfrida. Szilárd és megbízható.
Elfrida szíve körül megmelegedett, mint egy anyának, akinek gyermeke szépségét dicsérik. – Nekem is ez a véleményem.
A Corrydale-ben tartott karácsonyi és a sorban legelső piknik valamiféle vándorlakoma volt. Egy pohár borral kezdték a tűz mellett, a hatalmas lánggal égő fahasábok melegénél, aztán lassan kiszivárogtak a szabadba, mert annyira gyönyörű volt odakinn, hogy szentségtörésnek tűnt bent rostokolni. Először Rory és Lucy mentek ki a kertbe, s őket követték egyenként a többiek. Konyhaszékeken, a kanapéról elvett díszpárnákon és azon a vastag szőnyegen ültek, amit Rory Sam kocsijából vett elő. Bár a levegő hideg volt, a nap melegen sütött rájuk, és a ház oldalában még a szél sem fújt.
Carrie és Sam nagyszerűen előkészítették a pikniket. Forró levest hoztak, amit sherry vei bolondították meg, és bögrében tálaltak, friss zsemléket angol mustárral megkent, hajszálvékonyra vágott sonkával töltöttek meg, aztán volt még szalonnás és tojásos hasé, csirkecomb, paradicsomsaláta, ropogós zöldalma és cheddar sajt, végül egy termosz frissen főzött, tűzforró kávé.
Elfrida egy párnán ült, hátát a falnak támasztotta, arcát a nap felé fordította, és lehunyta a szemét. – Soha ilyen finom pikniket. Köszönöm, Carrie. Egész fejbe vágott a bor. Elbódított. Akár Mallorcán is lehetnék.
Oscar felnevetett. – Azt a tényt leszámítva, hogy még mindig a pelerinedbe vagy burkolózva.
Rory és Lucy közben befejezték az evést, amit egy közösen elfogyasztott nagy zacskó burgonyapehellyel és tábla csokoládéval zártak, közben bementek, hogy felderítsék a kis házat. Ebben a pillanatban jelentek meg újra.
– Nagyon szép ház, Oscar – lelkendezett Lucy.
– Egy baja van csak, hogy valamit kezdeni kell a fűtéssel. Jegesmedvék táncolnak bent – közölte Rory őszintén.
– Régóta üresen áll, és havazott is – védekezett Carrie. – Végtére is december van. Nem éppen a legmelegebb hónap.
– Nem, Rorynak igaza van – állt a fiú pártjára Oscar. – Elsőnek a fűtést kell megoldanunk. Most meg hova mentek?
– Arra gondoltunk, hogy elvisszük sétálni Horace-t. Lemegyünk a vízpartra.
Oscar megitta az utolsó korty kávéját. – Veletek tartok. -A konyha lépcsőjén üldögélve piknikezett. Most letette a bögréjét, kinyújtotta a kezét Rory felé, aki megragadta, és talpra segítette Oscart. – Le kell járnom ezt a sok ennivalót. Kijön még velünk?
– Én – jelentkezett Carrie.
– Rám ne számítsatok – jelentette ki Elfrida határozottan. – Miért nem tudtok egy kicsit nyugton megülni a feneketeken? Olyan mesésen békés itt minden.
– Amíg itt üldögélünk, besötétedik, és már késő sétálni indulni. Jössz, Sam?
– Nem, itt maradok Elfridával. Műszaki szemlét szeretnék tartani a házban.
***
Egész más volt Sam Howardnak megmutatni Billicliffe őrnagy házát, mint Oscarral körülnézni. Oscarral Elfrida csak szobáról szobára járt, és a végén örült, hogy félelmük nem igazolódott be: a ház nem olyan nyomorúságos és rozoga, mint tartottak tőle. De Sam sokkal gyakorlatiasabb és aprólékosabb volt, pontosan olyan, amilyennek Elfrida képzelte. Megkopogtatta a falakat, kinyitotta a csapokat, megvizsgálta az ablakkereteket és a fali csatlakozókat, és nem tett arra sem megjegyzést, amikor Elfrida feltárta előtte a salakbetonos fürdőszoba rémségeit. Amikor mindent végignéztek, visszamentek a nappaliba. A tűz már pislákolt, ezért Elfrida néhány fahasábot tett a parázsra, és piszkavassal megpiszkálta. Sam keveset beszélt, és olyan ritkán tett megjegyzést, hogy Elfrida már-már attól félt, hogy Oscar öröksége semmit sem ér, és pillanatokon belül közli vele a véleményét, miszerint lakhatatlan.
– Mi a véleménye, Sam? – kérdezte Elfrida idegesen.
– Szerintem komoly lehetőségeket rejt magában. És fantasztikus helyen fekszik... várjon egy pillanatot, mindjárt hozok valamit a kocsiból. Nem kapcsolták ki az áramot?
Egy-két lámpát fel kellene gyújtani, kezd itt nagyon sötét lenni...
Míg odakint járt, Elfrida felkapcsolta a lámpákat. A meny-nyezeti lámpa úgy pislákolt, mintha az utolsókat rúgná, vagy lehet, hogy ez is csak Billicliffe őrnagy takarékos életmódjának újabb példája? – tűnődött Elfrida. Talált egy lámpát a kandalló mellett, egy másikat az íróasztalon. Miután mindegyiket felkapcsolta, a szoba mindjárt hangulatosabb lett. Amikor Sam visszajött, Elfrida látta, hogy egy sárga rajztömböt és golyóstollat hozott magával.
Leültek egymás mellé a kanapéra. – Nos – kezdte Sam, majd zsebébe nyúlt a szemüvegéért, és feltette. – Beszéljünk őszintén. így akarnak élni ebben a házban, ahogy most van, vagy egy-két dolgon szívesen változtatnának?
– Attól függ – mondta Elfrida óvatosan.
– Mitől?
– Mennyibe kerülne?
– Tegyük fel... – Sam kezdte felvázolni az alaprajzot. – Tegyük fel, hogy lebontanák a mostani konyhát és fürdőszobát. Mindkettő csúnya, kihasználhatatlan, és nem engedi be délről a fényt. Aztán, azt hiszem, a két földszinti szobát elválasztó falat is ki kellene ütni... mivel az csak gipszkarton válaszfal, és nem tart semmit. Akkor kapnának egy nagy, nyitott alaprajzú szobát. Azt javasolnám, hogy az ebédlőt alakítsák át konyhának, és ehhez esetleg toldjanak hozzá dél felől egy kis étkezőt. A délre és nyugatra néző falakat be lehetne üvegezni... akkor semmi sem zárná el a kilátást, sem a napot. És lenne egy védett kuckó, ahova kiülhetnek. Egy kis terasz. Meleg nyári estéken csodálatos lenne.
– És mit kezdjünk a lépcsővel?
– Helyezzék át a hátsó fal mellé.
– És hova kerüljenek a hűtők meg a mosógép? A háztartási gépek, Ha jól emlékszem a szakkifejezésre.
– Helyezzék el őket a beépített konyhában. Ott már úgyis van egy kémény, így nyugodtan beépíthetnének egy Agát vagy egy Raeburnt. Télen-nyáron folyamatosan meleget adnának, és ha hőhullám lenne, ami itt, Észak-Skóciában meglehetősen ritka, elég lenne kitárni az ajtókat és ablakokat.
– Ezzel ki lehetne váltani a központi fűtést?
– Szerintem igen. Ez a ház olyan jól épített, a falai kőből vannak, hogyha egyszer felfűtik, akkor meg is tartja a meleget. Azonkívül a nappaliban kandalló is van. A hálószobákba villanyradiátort kellene betenni, és a meleg vizet is elektromosság szolgáltathatná. Nagyon gazdaságos, és ha áramszünet van, akkor még mindig ott az Aga.
– És a fürdőszoba?
– Újat kell építeni. – Hevenyészett tervére ezt is berajzolta. – Az ebédlő fölé.
– Akkor Lucyval közösen használnánk.
– Nem gond.
– És a kis hálószoba, ahol Lucy aludna, rettenetesen sötét.
– Ha lebontanák a régi fürdőszobát és a folyosót, akkor Lucy szobájának lenne egy déli fala, ahol ablakot nyithatnának.
Elfrida Samnek a sárga rajztömbre felvázolt egyszerű javaslatait nézte, és meglepte, hogy Sam milyen gyorsan megoldott minden problémát. Az amerikai konyhás, közös légterű nappali gondolata nagyon kedvére való volt. Elképzelte magát és Oscart, ahogy, mint most is, a kandalló mellett ülnek, és a szoba végében ott a modern konyha minden kényelme.
– És az előszoba? – vetette fel.
– El vele. Csak kihúzza a meleget. A hidegtől kellően véd a dupla üvegezés és egy megfelelően szigetelt bejárati ajtó.
Elfrida a hüvelykujja körmét rágta. – És mindez mennyibe fog kerülni? – vetette fel a leglényegesebb kérdést.
– Őszintén szólva, erre nem tudnék válaszolni.
– Vajon... nyolcvanezer fontnál drágább lenne?
Sam arca ezer ráncba szaladt a nevetéstől. – Nem, Elfrida. Kizárt, hogy annyiba kerülne. Végül is csak átépítik a házat, nem újat építenek. Ami nagyon fontos, hogy a tető biztonságosnak látszik. Penésznek, nyirkosságnak semmi nyoma. De mindenképpen el kellene hívni egy szakértőt. És azt ajánlom, hogy cseréljék ki az elektromos vezetékeket. A nyolcvanezer még így is több mint elég lesz. – Levette a szemüvegét, és Elfridára nézett. – Miért, van nyolcvanezre?
– Nincs. De remélem, hogy lesz. Jamie Erskine-Earle el fogja adni a kis órámat. Még nem említettük magának, de úgy tűnik, hogy igazi ritkaság. Műgyűjtőknek való darab. Sok pénzt ér. Ezért azt mondtam, hogy adja el.
– Nyolcvanezerért?
– Ennyit mondott. Jó esetben nyolcvanötért.
– Akkor hát semmi gond. Nagyon örülök ennek a hírnek. Ragadja meg a lehetőséget, Elfrida.
– Építészt is kell szereznünk. És engedélyeztetnünk kell a tervet. Hasonlókról nem is beszélve.
– Mit szólna az orvos feleségéhez? Janet Sinclairhez? Janet építész. Bízza meg őt. A dologban az a jó, hogy helybeli, és biztos ismeri a legjobb kőműveseket, ácsokat és vízszerelőket.
– Mennyi időbe telik, míg elkészül?
– Fél évet mondanék. De biztosan nem tudom.
– Addig az Intéző-lakban kell maradnunk, amíg ide be nem költözhetünk.
– Természetesen.
– És maga, Sam? Hiszen maga meg akarja venni az Intéző-lakot.
– Nem sietek sehova. Biztos nem fogom kidobni magukat az utcára.
– De Bucklyban fog dolgozni. És hol lakik?
– Megleszek.
Elfridának ragyogó ötlete támadt, és a maga impulzív módján azonnal ki is mondta. – Lakhatna nálunk. Az Intéző-lakban. Maga, Lucy, Oscar és én. Hiszen már van egy szobája is ott. Akár lakhatna ott tovább.
Sam megint nagyot nevetett. – Az efféle ötleteket alaposabban át kellene gondolnia, Elfrida.
– Miért? Mit fontolgassam?
– Mert meg is gondolhatja magát. És mindenképp meg kell beszélnie előbb Oscarral. Lehet, hogy neki nem is tetszik az ötlet.
– Ugyan már, Oscar örülni fog magának. És én is. Új munkakör lesz a számomra. Szobakiadás. Tudja, életem során már sok mindent csináltam. Voltam színésznő, ha nem is valami híresség. Ha nem volt munkám, pincérnőként dolgoztam. Kétes hírű hölgy. Párnahímző. És most házinéni leszek. Ó, kérem, mondjon igent! Valami furcsa módon, még ha nem is vette meg, úgy érzem, az Intéző-lak már a magáé. Mintha a sors úgy akarná, hogy odajöjjön és abban a házban éljen. Odatartozik.
– Köszönöm – hajolt meg Sam. – Ha így gondolja, elfogadom, feltéve, hogy Oscar is beleegyezik.
Mire a sétálók visszatértek, a nap már lebukott a látóhatár alá. Oscar és Carrie érkeztek meg először Horace-szal, aki elepedt egy kis vízért.
– Milyen volt? – kérdezte Elfrida, és a szekrényben tálkát keresett a kutyának.
– Tökéletes – felelte Carrie, és kibontotta a sálját. – Mennyei hely. És mennyi madár van lent a parton! Vadkacsák, kormoránok és sirályok... hogy boldogultatok Sammel?
– Sam zseniális. Gyakorlatilag megtervezte a házat. Gyere, nézd meg, Oscar. Alig kell valamit csináltatnunk. Csak itt-ott ki kell ütnünk ezt-azt, hozzá kell építenünk apróságokat, le kell bontanunk egy falat, és keresnünk kell egy Agát. Ne csodálkozz, Oscar, az egész világosan érthető. És Janet Sinclairt kérjük fel a tervek elkészítésére. Sam azt mondja, hogy fel kell méretnünk és ki kell cseréltetnünk a vezetékeket, de úgy véli, semmit komoly probléma nincs... gyere, nézd csak...
Fél óra múlva Rory és Lucy is megérkeztek, és addigra már Oscar is látta Sam elképzeléseit, sikerült mindenről meggyőzni és a beleegyezését elnyerni. Carrie is egyetértett Sam ötleteivel. – Mindig is tetszett az amerikai konyhás földszinti megoldás, főként egy kis házban. A hozzáépítéssel pedig nagyon világossá tehetitek a házat. Ügyes vagy, Sam.
Komolyan mondom, nagyon értesz hozzá. Honnan tudsz ennyit a tervezésről és falak lebontásáról?
– Az elmúlt két hónapban kizárólag tervekkel, beruházásokkal, függőleges vetületekkel és építészeti tervrajzokkal foglalkoztam. Ostoba bunkó lennék, ha nem ragadt volna rám egy kis szakértelem...
Gyorsan sötétedett, Carrie az órájára pillantott, és azt mondta, hogy ideje visszaindulniuk Creaganba. Lucynak még be kell fejeznie az ünnepi asztal terítését, Carrie-nek pedig el kell készítenie az aznap esti nagy és kiadós vacsorát. – Elmegyünk az éjféli misére, Elfrida?
– Igen. Oscar nem akar jönni, de én megyek.
– En is. Lucy és Sam is szeretnének jönni. Későn vacsorázunk, máskülönben hosszú lenne az este.
– Majd kártyázunk – javasolta Oscar. – A könyvszekrény alsó fiókjában találtam néhány pakli kártyát. Melyikőtök tud hárompaklis kanasztát játszani?
– Mármint szambát? – kérdezte Sam. – Én tudok. Amikor ott éltem, New Yorkban óriási divat volt.
– Én nem tudok – mondta Lucy.
– Nem baj – mondta Sam. – Majd kibicelsz nekem.
Összecsomagolták a piknik maradékait, megkeresték kalapjukat, kesztyűjüket, és általános szedelőzködés után a társaság egyik fele elhajtott Sam kocsijával. Csak Elfrida, Oscar és Horace maradtak, hogy bezárják a házat és később utánuk menjenek, de előbb kikísérték a többieket.
Még csak négy óra volt, de sötétkék alkony szállt a tájra, a zafírkék égen úgy függött felettük az újhold, mint finom vonalú szemhéj. A különös félhomályban fénylettek a hósapkás hegyek, a Firthben az apály miatt csökkent a vízszint, és széles partszakaszok és homokzátonyok kerültek szárazra. Még repkedtek a pólingok, röptükben súrolták a partot, de a többi madár már elhallgatott, aznapra felhagytak a dalolással.
A felhajtó végében eltűnt a nagy Discovery vöröslő helyzetjelző lámpája. Oscar és Elfrida addig álltak az ajtóban,
amíg már a motorzaj is elült, aztán megfordultak és bementek a házba.
– Nem akarok elmenni – vallotta be Elfrida. – Nem akarom itt hagyni a házat. Nem akarom, hogy vége legyen ennek a napnak.
– Akkor maradjunk még egy darabig.
– Ha lenne itt tea, főznék egy csészével.
– Majd iszunk, ha visszaértünk Creaganba.
Oscar fáradtan lerogyott oda, ahol korábban Sam Howard ült. A fiatalokkal sétált, messzebb elment a kelleténél, és most elcsigázott volt. Elfrida tűzre tette az utolsó hasábot is, aztán leült Oscarral szemben, és fázós ujjait a tűz felé tartotta.
– Itt élünk majd, ugye, Oscar?
– Ha úgy akarod.
– Úgy akarom. És te?
– Én is. Bevallom, eleinte voltak fenntartásaim, de most, hogy újra megnéztem és Sam ennyi ötlettel és lehetőséggel állt elő, szerintem is ezt kellene tennünk.
–Olyan izgalmas! Új kezdet. Építészek és kőművesek, mindenből új lesz. Imádom a nedves vakolat illatát. Annál jobban csak a friss festék szagát szeretem.
– A bútorral mi legyen?
– Egyelőre megteszi az is, ami itt van. Körülnézhetünk, és aukciókon összeszedhetünk néhány szép darabot. De elsősorban a házat kell olyanná tennünk, amilyennek szeretnénk. Meleg, levegős és világos legyen. Mutatós konyha, benne egy Aga. És a meleg mindennél lényegesebb. Nem is értem, hogy élhetett itt ennyi ideig az őrnagy úgy, hogy nem hűlt ki.
– Régi vágású úr volt. Vastag tweedzakó, hosszú meleg jégeralsó és semmi nyavalygás a hideg miatt.
– Ugye, te nem leszel ilyen, Oscar? Nem viselném el, ha hosszú jégeralsóban kezdenél járni.
– Ne félj. Ha minden jól megy, ettől nem kell tartanod.
Megnyúltak az árnyékok. Odakint a csupasz fák lassan beleolvadtak a sötétségbe. Elfrida felsóhajtott. – Azt hiszem, indulnunk kellene. Nem hagyhatok mindent Carrie-re...
– Várj még – kérte Oscar. – Beszélni szeretnék veled.
– Miről? 
–Hát...
–De hiszen... – Elfridának már a nyelve hegyén volt, hogy egész nap csak beszéltünk, de Oscar belefojtotta a szót.
– Figyelj rám, és ne szólj semmit. – A hangja komoly lett és elszánt. Elfrida felállt, odament hozzá, és a régi kanapén szorosan melléült, Oscar pedig megfogta a kezét. Elfridának eszébe jutott, hogy egyszer rég – Gloria és Francesca halála után – már ültek a Major konyhájában így, a szavak vigaszán túl.
– Hallgatlak – mondta egyszerűen.
– Új dologba fogunk. Együtt, te meg én. Komoly kötelezettséget vállalunk. Felújítjuk ezt a házat, sok pénzt költünk rá, ideköltözünk. A közeljövőben még csak nem is kettesben, hanem Lucyval együtt. Nem gondolod, hogy eljött az ideje, hogy összeházasodjunk? Férj és feleségként éljünk együtt? Tudom, formalitás, mert ha akarnánk, se lehetnénk ennél házasabbak. De megpecsételnénk vele a kapcsolatunkat... nem erkölcsi értelemben, hanem ez lenne közös jövőnkbe vetett hitünk megerősítése.
Elfrida érezte, hogy ostobán kicsordulnak a könnyei. – Ó, Oscar... – Elhúzta a kezét, és zsebkendőt kezdett keresgélni. Egyszer azt mondta Oscarnak: Egy síró öreg olyan visszataszító. – Igazán nincs erre szükség. Még csak pár hónapja mentek el. Kevés ez az idő a gyászra és talpra állásra. És rám nem kell tekintettel lenn... én nem vagyok olyan. Életem végéig boldogan melletted maradok, de nem kell úgy érezned, hogy el kell venned...
– Nem érzem úgy. így is szeretlek és becsüllek, és szemernyit sem számít, mások mit gondolnak rólunk. Csak azt tudom, hogy segítettél, hogy újrakezdjem az életet, egyedül te tetted ezt a sötét és fájdalmas időszakot nemcsak kibírhatóvá és elfogadhatóvá, de még örömtelivé is. Belőled árad az öröm. Nincs visszatérés. Az élet egyikünk számára sem lesz már soha az, ami volt, de más igenis lehet, és te bizonyítottad
be, hogy jó is lehet. Egyszer rég azt mondtam neked, hogy mindig megnevettetsz. És beloptad magad a szívembe. Most már nem tudom nélküled elképzelni az életet. Kérlek, gyere hozzám feleségül. Ha nem hajlana olyan nehezen a térdem, térden állva kérném meg a kezed.
– Eszedbe ne jusson ilyesmi. – Elfrida végre megtalálta a zsebkendőjét, és hangosan kifújta az orrát. – De nagyon-nagyon boldogan hozzád megyek. És köszönöm, hogy megkérted a kezem. – Eltette a zsebkendőjét, és Oscar megint megfogta a kezét.
– így ni. Jegyesek lettünk. Elújságoljuk a hírt, vagy megtartjuk magunknak?
– Megtartjuk magunknak. Titkon élvezzük. Egyelőre legalábbis.
– Igazad van. Nagy a felfordulás e nélkül is. Legyünk túl a karácsonyon, aztán átviszlek Kingsferrybe, és veszek neked egy briliánsgyűrűt, aztán a boldogságunkat megoszthatjuk a világgal.
– Az igazat megvallva, nem rajongok a briliánsért – mondta Elfrida.
– Akkor milyen kővel szeretnéd?
– Akvamarinhoz mit szólsz?
Oscar elnevette magát és megcsókolta, aztán csak ültek az esthomályban, ám amikor teljesen leégett a tűz, a naptól már rég nem melengetett ház gyorsan kihűlt. Ideje volt indulni. Odakint a csalóka tavasznak nyoma sem maradt, az estével visszatért a tél hidege. Észak felől szél kerekedett, és megborzongatta a kapujukkal szemben álló nagy tölgy csupasz ágait.
Elfrida zsebébe mélyesztette a kezeit, és körülnézett. A hold már magasan járt, megcsillant az első csillag.
– Visszajövünk – mondta senkinek sem címezve.
– Hát persze – felelte Oscar. Bezárta az ajtót, karon fogta Elfridát, és Horace-szal a sarkukban végigsétáltak a kaviccsal felszórt kerti úton, a sötétkék estében.

Szenteste

Mindjárt este nyolc van, és még rengeteg a tennivalónk, de muszáj mindent leírnom, különben elfelejtődik. Annyi minden történt. A legrosszabb mami tegnapi telefonja volt; Elfrida partijának kellős közepén telefonált, hogy közölje, hozzáment Randall Fischerhez.. Azt hiszem, ennél rosszabbul még nem éreztem magam, mert máson sem járt a fejem, mint azon, hogy most Amerikába kell költöznöm, és elvesztem minden barátom, vagy kénytelen leszek nagyival kettesben élni Londonban. És egyik helyhez sem kötődöm, egyiken sem akarok lenni. Iszonyú érzés volt. És szörnyű hisztizést csaptam, egészen belebetegedtem, és pocsékul viselkedtem Carrie-vel, de most már túl vagyok rajta.
Azóta elsimultak a hullámok. Itt maradok majd Creagan-ban Elfridával és Oscarral, legalábbis egyelőre, és itt is járok majd iskolába. Rory mondta meg a többieknek, hogy ezt kell csinálnom, és úgy örülök, hogy alkalmam volt beszélgetni vele, amikor a tévét beállította. Ő a legjobb barátom. Jövő hónap közepén Nepálba megy, és már nagyon izgatott. Hiányozni fog, de biztos, hogy majd újra találkozunk, amikor augusztusban visszajön. Bármi is történik addig, okvetlen találkozni akarok vele, és akkor már tizenöt leszek. Tizenöt már sokkal felnőttebb, mint tizennégy.
Ma reggel felébredtem, és tudtam, hogy minden rendbe jön, és ez olyan érzés volt, mintha nagy kő gördült volna le a szívemről. Carrie felhívta nagyit, elmondta a terveinket, és nagyi mindenbe belement, aztán Carrie felhívta mamit is Floridában, és némi rábeszélés után őt is meggyőzte. Tulajdonképpen nem is kellett nagyon győzködni. Aztán én is beszéltem mamival, és vigyáztam, ne lelkendezzek nagyon, mert akkor mami megsértődik, és rögtön meggondolja magát.
Aztán megjött Rory, összekészítettük a pikniket, és Sam kocsijával átmentünk Corrydale-be. Már régen vágytam rá, hogy lássam az egészet. Gyönyörű, és nagyon szép napunk volt, teljesen felhőtlen, szélcsendes és egész meleg. Oscar kis háza nagyon édes, elbújik a többi kicsi házzal együtt a birtokon, és nagyfák veszik körül, és tágas kilátás nyílik a vízre meg a hegyekre. Csodálatos csend volt, semmi motorzaj vagy ilyesmi, csak csupa madárdal. A ház nem valami nagy, és elég lepusztult és iszonyú hideg, de Oscar tüzet gyújtott a kandallóban, amitől rögtön barátságosabb lett. Csak két hálószoba van, és az enyém kicsit komor, de Elfrida azt mondta, hogy az átalakítások után sokkal szebb lesz. Samnek rengeteg jó ötlete támadt, és ha kész lesz a ház, igazán szép lesz. Kert is van, bár egy kicsit gazos, meg egy kis teraszféle is, ahova kiültünk és piknikeztünk. Elfrida mesélte, hogy a közeli farmon élnek más gyerekek is, Cowperéknak hívják őket, és ők is a creagani iskolába járnak, így amikor elkezdődik a tanítás, reggelente majd felvesznek engem is.
Sammel jöttünk vissza, Roryt kitettük a paplaknál, és aztán hazajöttünk. Carrie főzött egy hatalmas tál ételt vacsorára, amit tortillának neveznek, és amiben krumpli, póréhagyma, tojás, szalonna és csomó más finomság van. Amíg ő főzött, én befejeztem a terítést: gyertyát tettem a gyertyatartókba, és pukkanós bonbont tettem tálkákba, meg csokoládét, aztán összehajtogattam a szalvétákat. A karácsonyi asztal közepére egy tál magyal került, amitől igazán ünnepivé vált, és amikor majd tüzet gyújtunk a kandallóban, minden pontosan olyan lesz, mint egy karácsonyi képeslapon. Carrie azt mondta, hogy már csak egy Télapó hiányzik.
Az éjféli miséig kártyázni fogunk, aztán Oscar kivételével, aki nem akar jönni, mind elmegyünk a templomba.
Nem tudom, mennyi idő, míg átköltözhetnek Corrydale-be, mert ott még nagyon sok a munka. Szeretném, ha nyárra már ott lennénk, de Elfrida szerint nehéz megjósolni. Addig is nagyon kellemes itt. És Sam ideköltözik hozzánk, és a lakónk lesz, amíg minden el nem rendeződik.
El sem hiszem, hogy egyik nap az ember ilyen nyomorúságos és kétségbeesett lehet, aztán másnap szárnyal a boldogságtól.
Mire legközelebb a naplómba írok, már túl leszünk a karácsonyon.

Elfrida nagy kínnal szétterítette a kezében tartott rengeteg lapot, s közben azon törte a fejét, mit dobjon. A kettesekből és hármasokból már kifogyott, és most abban a kínos helyzetben volt, hogy ki kellett ókumlálnia, vajon Carrie-nek van-e két egyforma lap a kezében, és ha igen, vajon mi az a két lap. Az eldobott lapokból összejött pakli túl nagy volt már, a játék végén tartottak, és ha Carrie most felveszi az egész paklit, akkor Elfrida és Sam biztosan vesztettek.
– Gyerünk már, Elfrida – mondta Oscar, aki elunta a hosszas várakozást. – Ne légy gyáva. Dobj el valamit, amire nincs szükséged.
Elfrida tehát fogcsikorgatva eldobta a kőr nyolcast, aztán szorongva leste, hogy Carrie boldogan felkiált-e és lecsap-e a paklira. De Carrie csak a fejét rázta, és Elfrida megkönnyebbült sóhajjal engedte el magát.
– Kikészülnek az idegeim. Ha nem templomba készülnénk, most bedobnék egy kis szíverősítőt.
Tíz perccel múlt tizenegy, és az utolsó leosztásnál tartottak. Eddig Sam és Elfrida vezettek, de amíg el nem jutnak az utolsó húzásig, addig egyre nő majd a feszültség. Elfrida valamikor régen még Jimbóval játszott szambát, és néha barátaikkal is nagy kártyacsatákat vívtak. De azóta elfelejtett néhány szabályt, és csak amikor most újrajátszani kezdett, akkor jutottak eszébe a régi fortélyok és siboletek. Oscar és Sam vén rókák voltak a játékban, és ismertek minden cselt, míg Carrie és Lucy most játszottak először. Carrie hamar belejött, Lucy pedig Sammel játszott, aki kedvesen és türelmesen magyarázta el a szabályokat, és az első leosztás végére már megengedte Lucynak, hogy kiválassza, melyik kártyát dobják el, és még azon sem bosszankodott, ha Lucy rosszul választott.
Carrie felvett két lapot, és a kezében levő lapokkal együtt sikerült egy szambát leraknia. Oscar elégedetten nyugtázta Carrie ügyességét, aki négy pikket dobott el, és így szólt: -Ha ezt felveszed, Sam, puszta kézzel fojtlak meg.
– Nem megy.
– Már csak négy lap maradt – szólalt meg Lucy.
– Ha befejezik, vége a játéknak – magyarázta Sam Lucynak. – Húzz két lapot, Lucy, és lássuk, mink van...
A lépcsőfordulóban megszólalt a telefon...
– Ez az átkozott telefon – morgott Oscar. – Ki telefonálhat ilyenkor?
– Majd én felveszem – ajánlkozott Elfrida.
De Oscar már letette a kártyáit és felállt. Kiment a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót. – Intéző-lak – hallotta Elfrida Oscar hangját.
Csend volt, míg a telefonáló beszélt, aztán érthetetlenül elmormolt válasz szűrődött be. A következő pillanatban Oscar már vissza is jött, leült előbbi helyére, az ablakülésre, és újra felvette a kártyáját.
– Ki volt az? – kíváncsiskodott Elfrida.
– Semmi érdekes. Tévedés.
– Úgy érted, téves kapcsolás? Oscar a kártyáit bámulta.
– Ha téves kapcsolás volt, miért vetted fel? – kérdezte Sam, és Lucy jót kuncogott a szakállas viccen, miközben fejét félrehajtva azon tűnődött, mit dobjon.
Végül elfogyott a pakli, és senki sem nyert. De Sam maga elé húzta a noteszt, amire az eredményeket írták, összeadta, és bejelentette, hogy mindent összevéve Elfridával megnyerték a partit, és reméli, hogy Oscar értékes ajándékkal lepi meg őket.
– Eszemben sincs – közölte Oscar méltóságteljesen. – Kivételes szerencsétek volt, nálatok volt az összes jó lap, és az egésznek semmi köze az ügyességhez. – Azzal kártyáját az asztalra tette és felállt. – Elviszem Horace-t sétálni.
Elfrida elképedve nézett fel rá. Oscar gyakran kivitte Horace-t még lefekvés előtt a kertbe, de sétálni soha.
– Sétálni? Hova mentek? Le a partra?
– Nem tudom. Egy kis friss levegőt szeretnék szívni, és járni egyet. Nem baj, ha Horace elkísér. Lehet, hogy amikor elindultok a templomba, még nem leszek itthon, de hagyjátok nyitva az ajtót, és még fent leszek, mire visszajöttök. Erezzétek jól magatokat. Énekelj szépen, Lucy.
– Úgy lesz – ígérte Lucy.
Oscar kiment, és becsukta maga mögött az ajtót. Elfrida értetlenül nézett maga elé. – Nagyon furcsa. Az ember azt gondolhatná, hogy egy hétre kigyalogolta magát.
– Ugyan, hagyd már, Elfrida – intette le Carrie, miközben összeszedte a kártyákat, és kezdte három külön – kék, piros és virágos – pakliba válogatni őket. – Segíts, Lucy. Tiéd a virágos. Remek játszma volt. Van egy észrevehetetlen fordulat, amitől kezdve az ember már nem szambát, hanem kanasztát játszik. Bár a pontozás egy kicsit bonyolult. írd majd le, kérlek, Sam, hogy ne felejtsem el.
– Leírom.
A kártyákat szétosztották, halomba rendezték és eltették. Elfrida körbejárt a szobában, felrázta a díványpárnákat, és felszedte a földről az újságokat. A tűz már majdnem leégett, de Elfrida nem oltotta el, hanem a parázsló fahasábok elé állította a kályhaellenzőt.
– Igyekeznünk kellene elindulni. Biztos összegyűlik az egész város, és nem lesz szabad hely.
– Kicsit olyan, mintha színházba mennénk – mondta Lucy. – Hideg lesz a templomban? Felvegyem a piros dzsekimet?
– Hát persze, és meleg csizmát húzz.
Elfrida a hálószobában megfésülködött, rúzst kent a szájára, és egy kis kölnit fújt magára. Aztán kivette a szekrényből a pelerinjét, felvette, begombolta, majd fejére tette teababakalapját. Leült az ágyra, hogy felhúzza szőrmével szegett csizmáját. Pénz a perselyezéshez. Zsebkendő, ha meghatnák a karácsonyi dalok. Kesztyű.
Készen áll. Megnézte magát a hosszú tükörben. Elfrida Phipps, nemsokára Mrs. Oscar Blundell. Klassznak látta magát. Jövök, Uram, gondolta. És köszönöm.
Kiment a szobából, lement a földszintre, benézett a konyhába, hogy minden készen áll-e másnap reggelre, nem felejtette-e égve a gázt vagy bekapcsolva a teaforralót, amit gyakran megtett. És a konyhában ott találta Horace-t, aki békésen szundított a kosarában.
– Úgy tudtam, hogy Oscar elvitt sétálni – mondta értetlenül a kutyának.
Horace felnézett rá, és megcsóválta a farkát.
– Mégis itthon hagyott? Horace lehunyta a szemét.
– Hova ment?
De Horace nem válaszolt.
Elfrida visszament az emeletre, és benyitott a nappaliba. – Oscar? – A nappali üres volt és sötét. Egyetlen lámpa sem égett. Oscarnak semmi nyoma.
A lépcsőfordulón összefutott Sammel, aki sötétkék kabátját vette éppen fel. – Oscar eltűnt.
– Horace-szal sétál – emlékeztette Sam.
– Nem. Horace már a kosarában van, a konyhában. Rejtély!
Sam elvigyorodott. – Biztos elosont a kocsmába.
– Micsoda ötlet!
– Ne aggódjon. Már nagyfiú.
– Nem aggódom. – így is volt, de izgatta, hogy Oscar hova mehetett.
Lucy szaladt le a padlásszobából. – Kész is vagyok, Elfrida. Hozzak pénzt perselyezéshez?
– Persze. Van pénzed?
– Ötven penny. Elég lesz?
– Több is a kelleténél. Hol van Carrie?
– Még készülődik.
– Hát akkor mi induljunk el, Lucy, és foglaljunk helyet négyünknek... Sam, megvárja Carrie-t, és átkíséri a templomba?
– Persze...
Elfrida és Lucy lesiettek a lépcsőn. Sam a lépcsőfordulón álldogálva hallotta, hogy nyílik és csukódik a nagy bejárati ajtó.
Állt az üres házban, és Carrie-re várt. A csukott hálószobaajtó mögül halk hangok szűrődtek ki. Fiókok huzigálása, szekrényajtó csukódása. Nem volt türelmetlen. Élete során számtalan nőre várt már: bárokban üldögélve, színházak előcsarnokában állva, valami kis olasz étterem asztalánál elütve az időt. Nem is tudta, hányszor várt Deborah-ra, aki képtelen volt időben elkészülni. És most a házban, ami egy nap majd az övé lesz, Carrie-re várt.
– Ó, Sam! – Carrie kijött a szobájából, becsapta az ajtót, és amikor meglátta, hogy vár rá, elrestellte magát. – Rám vársz? Bocsáss meg. Nem találtam a selyemsálam. – Lódenkabátjában, szőrmesapkájában, hosszú, fényes csizmájában volt. A rózsaszín és kék mintás sál, aminek nyoma veszett, ott volt karcsú nyakán, és bár Carrie látványa mostanra Sam szívének kedvesen ismerőssé vált, úgy érezte, még sosem látta ilyen gyönyörűnek. – Hova lettek a többiek? Már elindultak?
– Igen – felelte Sam, és vállánál fogva magához húzta a lányt, átölelte és megcsókolta. Az óta az első este óta vágyott erre, amikor Carrie ajtót nyitott neki, a szakadó hóban felbukkanó idegennek. Amikor nagy sokára szétváltak, Sam látta, hogy Carrie mosolyog és sötét szeme csodálatosan ragyog.
– Boldog karácsonyt – mondta Sam.
– Boldog karácsonyt, Sam. Ideje indulnunk.
Elfrida és Lucy átmentek az utca túloldalára. A lámpákkal megvilágított téren már nagy volt a nyüzsgés: kocsik érkeztek, emberek jöttek minden irányból, és a tömeg a templomnál összetömörült. Szemmel láthatóan csaknem mindenki eljött. Nagy volt a zsivaj, vidékről feljövök üdvözölték egymást, és lépteiket egymáséhoz igazítva mentek tovább.
– Elfrida!
Megtorpantak. Tabitha, Rory és Clodagh jött mögöttük; most értek le a paplaktól levezető meredek ösvényen.
– Sziasztok! Azt hittem, korán érkezünk, de úgy látszik, tévedtem. Még soha nem láttam ennyi embert...
– Tudom. Hát nem nagyszerű? – Tabitha skót kockás kabátot viselt, nyaka köré piros sálat tekert. – Mindig ilyen. Mérföldekről idesereglik mindenki... Egy apró gond támadt csak. Az orgonistánk, Alistair Heggie influenzás lett, így zene nélkül maradtunk.
– Azt akarod mondani, hogy kíséret nélkül kell karácsonyi dalokat énekelnünk? – szörnyedt el Elfrida.
– Nem egészen. Peter felhívta a tévészerelőt, Bili Croftot, aki rögtön a segítségünkre sietett, és felszerelt egy hordozható rádiómagnót. Szalagról szól majd a zene. Nem az igazi, de a semminél jobb.
– Milyen bosszantó... szegény Peter.
– Nos, nincs mit tenni. Gyertek. Némi szerencsével egy egész padot lefoglalhatunk.
Átmentek az utcán, aztán a széles kapun át felsétáltak az ösvényen, ami a templom dupla ajtajához vivő széles lépcsőhöz vezetett. Ma este tárva-nyitva állt az ajtó. Fény áradt ki a macskakövekre, és Elfrida hallotta odabentről a magnóról szóló zenét. Karácsonyi dalokat éneklő kórus.
Isten adjon békességet, vidám urak,
Ne keserítsen benneteket semmi.
'Repedtfazék hang, gépzene. Mint kirándulásra elvitt hordozható gramofon hangja, gondolta Elfrida. Alkalomhoz nem illő és szegényes.
Mert Jézus a mi...
Hirtelen csend. Vagy a magnó romlott el, vagy valaki gondatlanul kikapcsolta.
– Istenem! – kiáltott fel Rory. – Csak nem lett a magnó is influenzás?
És ekkor megszólalt. Elsöprő futam az orgonán. Hatalmas akkordok, a templomon hullámokban végigdübörgő muzsika, amely kiáradt az ajtón, és megtöltötte az éjszakát.
Elfrida megtorpant. Tabithára nézett, aki tágra nyílt, ártatlan tekintettel viszonozta kérdő pillantását. Egy pillanatig egyikük sem szólt. – Peter felhívta Oscart? Negyed tizenkettő körül? – kérdezte végül Elfrida.
Tabitha vállat vont. – Fogalmam sincs. Gyertek, gyerekek, lássuk, van-e hova ülni.
Megfordult, és felszaladt a lépcsőn, nyomában Rory, Clodagh és Lucy.
Egy pillanat múlva Elfrida is utánuk eredt. Kedves, szakállas férfi állt bent, és énekeskönyvet nyújtott felé. – Jó estét, Mrs. Phipps – köszöntötte, de Elfrida rá sem nézett, nem is mondott köszönetet, csak gépiesen elvette a könyvet. Bement a templomba, és látta, hogy alig maradt üres hely, a gyülekezet mozgolódott a helyén, itt-ott összehajoltak beszélgetni, vagy hátraszóltak ismerőseiknek. A zene körülötte mennydörgött, betöltötte a magasba ívelő mennyezet alatti tágas teret, végigzengett a hosszú templomhajón. Elfrida elindult a padsorok közötti kék-vörös kockákon. Úgy lépett be a muzsikába, mint hullámzó hangtengerbe.
Valaki megérintette a karját. Megállt. – Elfrida. Itt vagyunk – mondta Lucy. – Foglaltunk helyet neked meg Sam-nek és Carrie-nek.
De Elfrida oda sem figyelt. Meg sem mozdult.
A fényesen feldíszített karácsonyfa, amin csillagként sziporkáztak az égők, a kereszthajó közepén, a szószék és az olvasópolc között állt. Mögötte, a templom északi falánál zengtek az orgonasípok. Az orgonista padja egy tölgyből faragott fülkében volt, így a padokban ülő gyülekezet nem láthatta. De Elfrida állt. És magas volt. A mennyezeti reflektor épp az orgonistára világított, így Elfrida látta a fejét, arcélét, sűrű hófehér haját, amely összekócolódott a muzsikálás önfeledt örömében.
Beethoven. Örömóda.
És Oscar Blundell, amint szívvel-lélekkel játszik. Megbékültem Visszatérve. Oda, ahova tartozik.