John Wyndham
Bamba Mars-lakó

Amikor Duncan Weaver Lellie‑t megvásárolta… Várjunk csak, jobb lesz ezt másféleképpen fogalmazni, nehogy még valami kellemetlenség származzék belőle - szóval amikor Duncan Weaver Lellie szüleit ezer fonttal kárpótolta leányuk szolgálatainak elvesztéséért, eredetileg hat- vagy végső esetben hétszáz fontnyi összegre gondolt.
Port Clarke-ben mindenki, akit megkérdezett, biztosította, hogy ez így egész szép ár lesz. De amikor fölment a telepre, kiderült, hogy nem egészen olyan egyszerű a dolog, ahogy a Port Clarkebeliek elképzelik. Az első három Mars-lakó család, amelynél próbálkozott, egyáltalán nem mutatott hajlandóságot rá, hogy a lányát eladja; a negyedik ezerötszáz fontot kért, és ebből nem engedett; Lelke szülei ugyancsak ezerötszáz fonttal kezdték, amikor azonban világosan értésükre adta, hogy nem hagyja magát megkopasztani, engedtek, úgyhogy végül ezer fontban állapodott meg velük. Amikor pedig visszafelé tartott vele Port Clarke-be, utánaszámolt magában, és rájött, hogy végül nem is kötött rossz boltot. Tekintetbe véve az ő ötéves szerződését, mindössze évi kétszáz fontnyi költséget fog jelenteni - a legrosszabb esetben; vagyis akkor, hogy ha nem tudja eladni a leányt négyszáz, esetleg ötszáz fontért, amikor visszaér. Így nézve pedig csakugyan nem indokolatlan az összeg.
Amint visszaértek a városba, felkereste a Társaság megbízottját, hogy megmagyarázza neki a helyzetet, és mindent elrendezzen. - Nézze - mondta -, ön tudja, hogy öt évre szerződtem űr állomás-felügyelőnek a Jupiter IV/II-re. Na mármost, a hajó, amelyen utazom, odafelé üresen megy, ott fog rakodni. Lehetne-e szó arról, hogy még egy férőhelyet kapjak rajta? - Elővigyázatosságból már jó előre megtudakolta volt, hogy a Társaság ilyen esetekben általában biztosít egy második helyet, jóllehet ez csak szokás és nem jog.
Kérése nem érte meglepetésként a Társaság megbízottját. Megvizsgált néhány listát, majd kijelentette, hogy nem látja semmi akadályát a külön utas felvételének. Hozzátette, hogy a Társaság felkészült arra is, hogy hasonló esetekben egy második élelmiszerfejadagot biztosítson évi kétszáz fontnyi névleges áron, mely a fizetésből kerül levonásra, utólag.
- Mit! Az ezer font! - zúdult föl Duncan.
- Jutányos ár - mondta a megbízott. - Csakugyan névleges összeg az ellátásáért, a Társaságnak ugyanis megéri, hogy a maga zsebéből pótolja a különbséget, mert úgy tekinti ezt a kiadást, mint aminek révén megóvhatja egy alkalmazottját a megháborodástól. Ha az ember egyedül van egy űrállomáson, ez elég könnyen megeshet, azt mondják - és ami engem illet, el is hiszem. Ezer font nem nagy ár, ha ennyiért megússza a diliházat.
Duncan vitatkozott egy darabig, már csak az elv kedvéért is, de a megbízottal nem sokra ment. Ez annyit jelentett, hogy Lellie ára felmegy kétezer, vagyis évi négyszáz fontra. De számba véve, hogy évente ötezer font lesz a fizetése, adómentesen; hogy ebből a Jupiter IV/II-a töltött idő alatt nem költhet el egy fillért sem, s csak szépen hízik majd a bankbetétje: még ez sem tekinthető valami nagy érvágásnak. Így hát beleegyezett.
- Pompás - bólintott a megbízott -, akkor ezt én el is intézem. Nem is kell hozzá más, csak az illető behajózási engedélye, azt pedig a házasságlevél bemutatása alapján természetszerűen megadják.
Duncan bámult.
- Házasságlevél.
- Hogy én! Hogy én feleségül vegyek egy martot!
A megbízott rosszallóan csóválta a fejét.
- Anélkül pedig nincs behajózási engedély. A rabszolgakereskedelem ellen irányuló óvóintézkedés. Még azt gondolhatnák, hogy el akarja őt adni, sőt, esetleg az is eszükbe juthatna, hogy pénzért vásárolta.
- Hogy én! - mondta ismét Duncan, méltatlankodva.
- Akár ön - felelte a megbízott. - A házassági engedélyért mindössze további tíz fontot kell majd fizetnie - feltéve, hogy odahaza nincsen felesége, mely esetben a későbbiek során valószínűleg jóval többe fog kerülni önnek az ügy.
Duncan megrázta a fejét.
- Nőtlen vagyok - biztosította a tisztviselőt.
- Aha - mondta amaz, s az arckifejezéséből nem lehetett kitalálni, hogy elhiszi-e vagy sem. - Akkor hát mi a probléma?
Néhány nap múlva ismét megjelent nála Duncan a házasságlevéllel és az engedéllyel. A megbízott belelapozott az okmányokba. - Ez rendben volna - bólintott. - Jóváhagyom a helyfoglalást. Az én jutalékom egyszáz font. - A maga jutaléka! Mi a…?
- Vegye úgy, hogy az ön befektetésének gondozásáért - mondta a megbízott.
Az az ember, aki a behajózási engedélyt kiállította, előzőleg ugyancsak száz fontot kért. Duncan most nem említette ezt, de keserűen megjegyezte:
- Sokba kerül nekem ez az egy szál bamba mart. - Bamba? - kérdezte felpillantva a megbízott.
- És hozzá egy szót nem lehet kihúzni belőle. Ezek az ütődött martok nem vették észre, amikor megszülettek.
- Hm - mondta a megbízott. - Ön, ugyebár, nem élt ezen a bolygón soha?
- Nem - ismerte el Duncan, - Átutazóban jártam itt néhányszor.
A megbízott bólintott.
- Úgy tesznek, mintha bambák volnának, meg az arcberendezésük is olyan, hogy bambának mutatja őket - mondta -, de azért roppant bölcs nép volt ez valaha.
- Valaha. Nagyon régen lehetett.
- Mór jóval azelőtt, hogy mi ideértünk, leszoktak a sok fejtörésről. A bolygójuk kihalóban volt, és ők nagyjából rendjén valónak találták, hogy együtt pusztuljanak el vele.
- Nos hát, mi ez, ha nem bambaság? Különben valamennyi bolygó kihalóban van.
- Látott már valaha öregembert, aki csak üldögél a napon békén, csöndben? Még nem biztos, hogy az ilyen ember tehetetlen vénség. Előfordulhat persze, de a valószínűbb az, hogy ha egyszer amúgy istenigazából megszorulna, ki tudna törni ebből az állapotból, és akkor azután csak úgy vágna az esze. Többnyire azonban úgy véli, hogy kár a vesződségért. Kisebb bajjal jár, ha csak hagyja, hadd menjenek a dolgok a maguk útján.
- Hát ez itten nem több húszévesnél - mondjuk tíz és fél, a maguk Mars-éveiben számolva -, és tőle aztán csakugyan mehetnek a dolgok a maguk útján. És nem hiszem, hogy kell jobb bizonyíték a bambaságra, mintha egy lány nem veszi észre, hogy mi folyik a saját esküvőjén.
Utóbb, mindennek tetejébe, kiderült, hogy újabb száz fontért ruhákat és egyéb holmit kell vásárolnia Lellie-nek; ezzel aztán két ezer-háromszáztíz fontra rúgott a befektetése. Egy igazán helyes lány esetében, esetleg indokolt lehetett volna ez az összeg, no de Lellie… De hát ez már így van. Ha egyszer az ember az első őszszeget kifizette, vagy fut a pénze után, vagy rajtaveszít. Aztán meg, akárhogy is vesszük, azon az isten háta mögötti űrállomáson még ő is társaság lesz - bizonyos szempontból…
Az űrhajó első tisztje behívta Duncant a navigációs terembe; vessen egy pillantást leendő otthonára.
- Az ott - mondta, kezével a megfigyelőernyő felé intve. Duncan felnézett a szaggatott felületű félholdra. Nem tudta, hányszoros a kép kicsinyítése: méretre lehetett volna akkora ez az égitest, mint a Luna, vagy akkora, mint egy kosárlabda. Akármekkora is volt, látszott, hogy egyetlen, lassan elforduló sziklarög s nem több.
- Milyen nagy? - kérdezte.
- Körülbelül negyven mérföld a középátmérője. - Mit jelent ez gravitációban?
- Nem számoltam utána. Nevezze alacsonynak, titokban gondoljon arra, hogy nincs egyáltalán, és akkor közel jár az igazsághoz. -- Aha - mondta Duncan.
Visszafelé, az étkezőhelyiségbe menet, megállt, hogy bekukkantson a kabinba. Lellie az ágyán feküdt: bekapcsolta magán a biztosító övet, hogy ezzel a nehézségi erő érzetének ábrándját keltse.
Amikor Duncant meglátta, felkönyökölt fektében.
Apró termetű volt; alig magasabb az öt lábnál. Arca és keze finom volt; s törékenységük nem pusztán a vékony csontozatból következett. Földi normák szerint rendellenesen kerek szeme volt, s ez a meglepett ártatlanság állandósult kifejezésével ruházta fel. Fülcimpái szokatlanul mélyen buktak elő barna hajának tömegéből, melynek hullámai vörössel villantak itt-ott. Élénk arcszíne és ajkának pirossága csak még jobban kiemelte bőrének sápadtságát.
- Hé! - szólt be hozzá Duncan. - Lassan nekiláthatsz összecsomagolni a dolgokat.
- Összecsomagolni? - ismételte meg a szót tétova, furcsán zengő hangon az asszony.
- Persze. Csomagolni - mondta Duncan. Megmutatta: kinyitott egy dobozt, beletömött néhány ruhadarabot, s egy kézmozdulattal a többi holmi felé intve jelezte, hogy folytassa. Lellie megértette, bár változatlan arckifejezéséből ez nem derült ki.
- Megérkeztünk? - kérdezte.
- Nemsokára megérkezünk. Úgyhogy csak láss hozzá - tájékoztatta Duncan.
- O-ké, rendben van - mondta Lellie, és kezdte kioldani magán a biztosító övet.
Duncan becsukta az ajtót, és ellökte magát tőle, aminek következtében végiglebegett a folyosón a fő étkező- és társashelyiség felé. Bent a kabinban Lellie félretolta az övet. Óvatosan lenyúlt egy pár
fémtalpért, s a kapcsainál fogva ráerősítette a papucsára. Továbbra is óvatosan az ágyba kapaszkodva, átemelte lábát annak peremén, majd leengedte, míg csak a padló az első érintkezésre magához nem szívta a mágneses talpakat. Most már magabiztosabban állt fel. A barna kezeslábas, amit viselt, a Mars-lakók között esetleg megcsodált, de földi normák szerint klasszikusnak nem mondható alakot rejtett. Állítólag a Mars ritkább levegőjének következménye ez, mely az idők során nagyobb tüdőtérfogatot eredményezett, az ennek megfelelő módosulással. Súlytalan állapota még mindig kényelmetlenül érintette, és ahogy keresztülment a fülkén, úgy csúsztatta a lábait, hogy mindvégig érintkezésben maradjanak a talajjal. Néhány másodpercre megállapodott a falitükör előtt, és elnézte magát. Azután elfordult, és hozzákezdett a csomagoláshoz.

- Pokoli egy helyre viszi azt a nőt - jegyezte meg Wishart, a hajó szakácsa, a belépő Duncan felé.
Duncan fütyült Wishart véleményére, főként azért, mert amikor felvetődött benne a gondolat, hogy igen üdvös lenne, ha Lellie néhány leckét venne a súlytalanság körülményei közötti főzésből, Wishart ötven fonton alul nem vállalta az oktatást, s ez befektetését kétezer-háromszázhatvan fontra növelte. Mégis, nem volt szokása, hogy bármi megjegyzést eleresszen a füle mellett.
- Pokoli egy helyre küldenek dolgozni - válaszolta komoran. Erre senki sem felelt. Tudták, hogy kerül sor arra, hogy valakinek egy űrállomáson ajánljanak fel munkát.
Mint a Társaság szóvivői gyakran hangsúlyozták, nem volt rá ok, hogy bárki pénz nélkül vonuljon nyugdíjba negyvenéves korában; ők jól fizettek, és számtalan olyan esetet tudtak felhozni, amikor alkalmazottaik az űrszolgálat idején megtakarított tőkével alapozták meg további ragyogó pályafutásukat. Ez igaz is volt mindazoknak az esetében, akik félre tudtak tenni valamit, és érdeklődésüket nem kötötte le oly makacsul az a kérdés, hogy két négylábú állat közül melyik tud gyorsabban futni. Ráadásul az, hogy valaki ilyen módon veri el a pénzét, még csak vállalkozó szellemről sem tanúskodott; így aztán, amikor eljött az ideje, hogy Duncan visszavonuljon az aktív szolgálattól, csak az ilyenkor szokásos ajánlatot kapta.
Nem járt soha még a Jupiter IV/II-n, de el tudta képzelni, hogy milyen lehet; egy égitest, mely a Callisto második holdja s a Jupiter negyedik holdja a felfedezés sorrendjében, nem lehet más, mint a legsivárabb fajta kozmikus kavics. Nem volt más választása, így hát aláírta a szerződést a szokásos feltételekkel: ötéves szolgálat, évi ötezer font, teljes ellátás, hozzá hat hónap várakozási idő félzsoldon, amíg odajuthat, és hat hónap utána, ugyancsak félzsoldon, amíg végbemegy a "gravitációs alkalmazkodás".
Ez hát azt jelenti, hogy a következő hat év gondja el van vetve; ebből öt éven át nem lesznek kiadásai, s a végén egy szép kis summa várja majd.
A bökkenő ez volt: végig tud-e az ember csinálni öt évet anélkül, hogy megkomolyodna. Ebben még akkor sem Lehet biztos valaki, ha a pszichológus áldását adta rá. Van, aki végigcsinálja; mások néhány hónap alatt kikészülnek, és amikor elszállítják őket, értelmetlenül gagyognak összevissza, Azt mondják, ha két évet kibír az ember, kibír ötöt is. De hogy ezt a kettőt bírja-e, azt csak egy módon lehet megtudni: ki kell próbálni…
- Mi volna - vetette fel Duncan -, ha a Marson tölteném várakozási időmet? Ott olcsóbban tudnék élni.
Azok megnéztek néhány bolygóközi táblázatot, menetrendet, és rájöttek, hogy ily módon ők is olcsóbban jönnének ki. Az ez úton megtakarított összegen ugyan nem voltak hajlandók megosztozni vele, de helyet foglaltak számára a rákövetkező hétre, s intézkedtek, hogy megfelelő hitel álljon a rendelkezésére a Társaság ottani megbízottjánál.
Port Clarke-ben és környékén, a Mars-kolóniában rengeteg a kiszolgált űrhajós, aki úgy döntött, hogy jobban jár, ha hátralevő éveit az ottani kisebb gravitációban, a lazább erkölcsök és kedvezőbb árviszonyok között éli le. Ezek ezután nem fogynak ki a jó tanácsokból. Duncan meghallgatta valamennyit, de a legtöbbjét elvetette.
A józan eszének megőrzését célzó olyan foglalatosságokat, hogy kívülről bevágja a bibliát vagy Shakespeare műveit, avagy mindennap három oldalt kimásoljon az Enciklopédiából, vagy üvegek belsejébe űrhajó-modelleket építsen, nemcsak hogy unalmasnak találta, hanem erősen kétségbe vonta a hatásosságukat is. Az egyetlen tanács, amelytől gyakorlati előnyöket várhatott, az volt, amelynek eredményeképpen felszedte Lellie‑t, hogy megossza vele száműzetését; és annak ellenére, hogy számára kétezer-háromszázhatvan fontos költséget jelentett, ezt az egyet változatlanul értelmesnek tartotta. Meglehetősen tisztában volt azzal, hogy mit tart a közfelfogás erről a dologról, ezért tartózkodott attól, hogy éles visszavágással válaszoljon Wishart megjegyzésére. Ehelyett engedékenyen mondta:
- Lehet, hogy egy igazi nőt csakugyan nem szabadna ilyen helyre vinni. De egy mart, az azért mégsem ugyanaz…
- Még ha egy mart… - kezdte Wishart, mondanivalójában azonban megakasztotta az a tény, hogy amint az űrhajó fékező rakétáit bekapcsolták, szép lassan végigsodródott a terem hosszában.
A beszélgetés megszűnt, és mindenkinek elég munkát adott a szabadon álló tárgyak lerögzítése.
A Jupiter IV/II, ami a meghatározását illeti, mellékhold volt, s feltehetőleg befogott aszteroid. Felszínét nem törték meg vulkáni kráterek, mint a Lunáét: összeszabdalt, töredezett sziklákból álló felület volt, s nem több. Egészében szabálytalan alakú tojás volt ez az égitest; sivár, szomorú sziklarög, mely valamely enyészet áldozatául esett égitestről hasadt le hajdan, s a pályájától eltekintve nem volt rajta semmi, ami értékessé tette volna az ember számára.
Űrállomásokra szükség van. Reménytelenül sokba kerülne olyan hajócskát építeni, melyek a nagyobb bolygókról is képesek felszállni. Néhány régi, kisebb méretű hajó ugyan a Földön épült még, s ezeket onnan kellett felbocsátani, de a legelső, a Holdon összeszerelt nagyobb hajó új gyakorlat szülője lett. A járművek valóban űrhajókká váltak a szó szoros értelmében, s többé nem úgy építették őket, hogy le kelljen győzniök a magas gravitációs vonzás erejét. Ettől kezdve kizárólag mellékbolygók között Bonyolították le útjaikat, s ezek között szállították az üzemanyagot, készleteket, teherárut, csereszemélyzetet. Az újabb típusok már a Lunán sem szállnak le, annak mesterséges mellékbolygóját, a Pseudost használják földi végállomásukként.
Az űrállomások és bolygóik között a skatulya néven ismert, rakétamotorral hajtott hengerekben továbbírják a teherárut; az utasokat pedig kis méretű, rakétameghajtású hajókon szállítják oda és vissza. Az olyan állomásokon, mint a Pseudos vagy a Deimos a Mars fő űrállomása -, elegendő munka akad ahhoz, hogy nagyobb létszámú kezelőszemélyzetet foglalkoztassanak; a távol eső, kevéssé kifejlesztett pontokon azonban elég egyetlen ember is, aki részben kezelője, részben őre az állomásnak. Az ilyen helyeket ritkán látogatják az űrhajók. A Jupiter IV/II-n. - Duncan értesülései alapján - mintegy nyolc vagy kilenc hónaponként (földi időszámítás) volt várható egy-egy szállítmány.
A hajó, fékező manővereit folytatva, fokozatosan spirális pályára tért át, összeegyeztetve sebességét a mellékbolygóéval. Kibocsátották a giroszkópot, hogy a járművet stabilizálja. A kicsiny, összeszabdalt felszínű világ egyre nagyobbnak látszott a megrigyető ernyőkön, míg csak teljesen be nem töltötte azokat, a tovább fékező hajó közeli körpályára tért. Mérföldeken át szabálytalan, félelmetes sziklák fölött siklottak. A képernyőn bal felől beúszott az állomási oldal: néhány négyszögölnyi durván elegyengetett terület; a rend első és egyetlen jele a kővé dermedt őskáoszban. Két félgömb alakú kunyhó állt a túlsó végében; az egyik jóval nagyobb, mint a másik. A közeli oldalon néhány henger formájú skatulya sorakozott a sziklába mélyített kilövőpálya mellett. A terület mindkét oldalán több sorban álltak a vászon raktársátrak, némelyik tele volt, s felvette gúla alakját; mások üresen, vagy félig üresen, ernyedten álltak. Az állomás mögött magasodó sziklaorom tetejére óriási parabolatükröt szereltek fel: úgy festett ott, mint valami roppant művirág, tsz életnek egyetlen jele mutatkozott az egész színen-egy parányi űrruhás alak: bolondul hadonászott összevissza a nagyobbik kupola előtti fémsíkon, s két karjával vadul integetve üdvözölte az érkező hajót. Duncan hátat fordított a képernyőnek, és a kabinhoz ment.
Amikor belépett, Lellie egy nagy ládával küszködött, mely a sebességcsökkenés hatására elszántan haladt afelé, hogy őt a falhoz lapítsa. A férfi félrelódította a ládát, és kihúzta Lellie‑t mögüle.
- Itt vagyunk - mondta. - Vedd fel az űrruhádat.
Lellie elfordította kerek szemét a ládától, és Duncanre nézett. Pillantásából nem lehetett volna megállapítani, hogy hogyan érez, hogy mit gondol. Csak ennyit mondott:
- Új juha. Igen - rendben van.
A kupola légzsilipjén álltak, s a távozó felügyelő több figyelmet szentelt Lellie-nek, mint a nyomásmérőnek. Tapasztalatból tudta, hogy pontosan mennyi időt vesz igénybe a nyomás kiegyenlítődése, és egy pillantást sem vetett a mutatóra, úgy nyitotta fel sisakjának arclemezét.
- Bár lett volna annyi eszem, hogy hozzak egyet magammal jegyezte meg. - Jócskán hasznát vehettem volna a ház körül adódó tennivalókban is.
Kinyitotta a belső ajtót, és bevezette őket. - Hát ez az… és isten hozott - mondta.
A fő lakóhelyiség, a kupola szerkezetéből kifolyólag, furcsa formájú volt, de tágas. Amellett végtelenül mocskos és gondozatlan. - Ki akartam takarítani… aztán valahogy sose került sor rá…
- lette hozzá. Lellie-re pillantott. Azon semmi nem engedett következtetni arra, hogy mit gondol a helyiségről. - Ezeknél a martoknál sose lehet tudni - mondta zavartan. - Nem iktatják az ügyeket, vagy mi.
- Ezt itt, azt hiszem, igencsak csodálkozásba ejtette, hogy meg-. született, és azóta se tért magához álmélkodásából - helyeselt Duncan.
A másik változatlanul Lellie‑t nézte. Majd a falra rajzszögezett földi szépségek galériájára siklott a pillantása, azután újra vissza Lellie-re.
- Furán festenek ezek a martok - mondta eltűnődve.
- Ami ezt illeti, ez egészen jóképűnek számít ott, ahonnan jön felelte rá egy kissé kurtán Duncan.
- Hogyne. Isten ments, pajtás, hogy megsértsem. Azt hiszem, ez után az idő után egy kicsit mindegyiket furcsának fogom találni. - Más témára tért rá. - Nem fog ártani, ha megmutatom, hogy állnak itt a dolgok.
Duncan intett Lellie-nek, hogy nyissa fel az arclemezét, hogy hallhassa, amit mond neki, azután szólt, hogy vesse le az űrruhát.
A kupola a szokásos modell volt: kettős padlatú, kettős falú, a kettő között szigetelt, légüres tér; összefüggő egységként építették, s rögzítését a sziklába süllyesztett fémrudakkal oldották meg. A lakórészleg magában foglalt három nagyobb méretű termet: ezekben, ha nő a forgalom, nagyobb létszámú személyzetet is el lehetett volna helyezni.
- A többi - magyarázta a távozó ember - az állomásokon szokásos készlet, főleg élelem, levegőpalackok, különféle pótalkatrészek és víz… vigyáznia kell majd, hogy mennyi vizet fogyaszt a mart; a legtöbb nő úgy képzeli, hogy a víz magától terem a falban.
Duncan tagadólag megrázta a fejét.
- Ezek nem. Sivatagban élnek, így nagy becsben tartják a vizet. A másik felemelt egy köteg leltári ívet az asztalról:
- Ezeket majd később összeolvassuk és aláírjuk. Egyszerű itt a munka. Mostanában nincs egyéb teheráru, csak néhány ritka fémet tartalmazó érc. A Callisto feltárása még kezdeti szakaszában van. A kezelés is egyszerű. Értesítik az embert, ha egy skatulya úton van: be kell kapcsolni az irányító adót, és az bevezeti. Az árukiadást nem lehet eltéveszteni, ha a táblázatok alapján dolgozik az ember. - Körülhordozta a pillantását a helyiségben. - Megvan itt az otthon minden kényelme. Olvas? Rengeteg a könyv. - A zsúfolt polcokra mutatott, melyek félig eltakarták a belső válaszfalat. Duncan erre azt felelte, hogy sohasem volt valami szenvedélyes olvasó. - Mindenesetre segít - mondta a másik. - Többé-kevésbé mindent megtalál itt, amit ezen a világon kitaláltak. A lemezek amott vannak. A zenét szereti?
Duncan azt válaszolta, hogy szívesen hallgatja a jó slágereket. - Hm. Okosabb, ha másfajta zenével is megpróbálkozik. A slágerek folyton ott zúgnak az ember fejében. Sakkozik? - A sakkasztalra mutatott, melyen odarögzített bábuk álltak.
Duncan a fejét rázta.
- Kár. Van egy fickó odaát a Callistón, veszett jól játszik. Sajnálni fogja, hogy nem tudjuk befejezni a partit. Persze ha én olyan jól felszerelve jövök, mint maga, talán engem sem érdekelt volna a sakk. - Ismét Lellie-re kanyarodott a pillantása. - Mit gondol, mit fog ez itt csinálni azon kívül, hogy főz és elszórakoztatja magát? - kérdezte.
Duncanban ez a kérdés eddig nem vetődött fel, de csak vállat vont. - Ó, vele nem hiszem, hogy baj lenne. Van ezekben a martok-ban valami természetes bambaság… Csak ülnek, ülnek órákon át, és elvannak magukban. Velük született adottság.
- Hát az itt kapóra jöhet - mondta a másik.
A hajón folyt a be- és kirakodás szokásos munkája. Ládákat raktak ki, s a tartályokból a hajótérbe szivattyúzták át az érceket. Kis hordozórakéta érkezett a Callistóról, két idejét kitöltött kutatóval, azután visszaindult az őket leváltó kettővel. A hajó műszaki személyzete megvizsgálta az állomás gépparkját, elvégezte a szükséges felújításokat, színültig töltötte a víztartályokat, újra töltötte a kiürült légpalackokat; mindent kipróbáltak, hosszan elpepecseltek a javítással, s minden egyes darabot újabb meg újabb kipróbálás után hagytak csak jóvá véglegesen.
Duncan kint állt a fémplatón, melyen nem olyan régen még elődje járta el fantasztikus örömtáncát, s figyelte, amint fölszáll a hajó. Függőlegesen emelkedett föl, sugármotorjai puhán szakították el a talajtól. Elnyúlt félholdkéni ragyogott a fekete ég hátterében a hajótest íve. A fő hajtóművek rózsaszínnel szegélyezett fehér lángot kezdtek kilövellni. Rohamosan felgyorsult a jármű. Hamarosan apró ponttá kisebbedett, majd az is lebukott a szaggatott horizont mögött.
Duncan úgy érezte, mintha egyszerre kisebbé vált volna ő maga is. Parányi pöttyé a meztelen sziklagöröngy hátán, mely maga is csak egy pötty volt a végtelenségben. A ráboruló közömbös égboltnak nem volt léptéke. Teljesen fekete üresség volt, s ebben ragyogott az ő szülőbolygójának napja, és milliárdnyi más nap, szakadatlanul, ok és cél nélkül.
Ugyanúgy nem volt léptéke a mellékbolygó szikláinak, melyek éles taréjokban és ormokban nyúltak föl a látóhatáron. Nem tudta volna megmondani, hogy melyik van közel, s melyik távol; még valódi formájukat sem volt képes megkülönböztetni az élesen megvilágított síkok és tintafekete árnyékok zűrzavarában. A Föld vagy a Mars nem ismer hasonló látványt. E sziklaéteket nem koptatta le az időjárás, olyanok voltak, mint a Borotva; ugyanilyen élesen meredtek fölfelé millió és millió éven át, és így lesz ezután is, ameddig csak a mellékbolygó létezik még.
Úgy érezte, hogy kinyúlnak, körülfogják a változatlan évmilliók. Nemcsak ő, de maga az élet is csak egyetlen pötty, rövid, futólagos és végtelenül jelentéktelen esetlegesség a világegyetemhez mérve. Különös porszem, mely létének véletlen pillanatában ott táncol az örök napok fényében. Nincs más valóság, mint a tűzgömbök és sziklagolyók, melyek csak keringenek az ürességen, a felfoghatatlan időn át, keringenek érzéketlenül, örökké s örökkön-örökké…
Duncan fűtött űröltözékében is végigborzongott egy kissé. Soha ilyen egyedül nem volt még; soha ennyire nem érezte a világűr roppant, rideg, értelmetlen magányát. S ahogy kitekintett a sötétségbe, arra gondolt, hogy a szemébe ragyogó fény talán egymillió évvel ezelőtt indult el csillagáról.
- Miért? - kérdezte magától. - Mi a nyavalyára jó tulajdonképpen az egész?
A saját megválaszolhatatlan kérdésének hangja megtörte a nyomasztó csöndet. Megrázta a fejét, abbahagyta a céltalan töprengést. Hátat fordított a világegyetemnek, s ezzel visszaállította a maga helyére : szerepe így nem volt több, mint hogy hátteret adjon az életnek, elsősorban az emberi életnek; azután belépett a légzsilipbe.
A munka, ahogy elődje megmondta, egyszerű volt. Duncan előre. meghatározott időpontokban rádiókapcsolatot létesített a Callistóval. Ez rendszerint nem volt több, mint hogy kölcsönösen meggyőződtek arról, hogy a másik megvan még, olykor kicserélték véleményüket, s néha megtárgyalták a rádió híreit. Csak nagy néha jelentettek küldeményt odaátról; s ilyenkor megmondták, hogy mikor kell bekapcsolnia az irányító adót. Ezután menetrendszerű pontossággal megjelent a skatulya, és szép lassan leszállt. Végtelenül egyszerű dolog volt azután összekapcsolni valamelyik tartállyal, hogy el lehessen végezni az átrakodást.
A mellékbolygó napja túl rövid volt, alkalmatlan a használatra, éjszakája pedig, melyet fényébe vont a Callisto, s olykor a Jupiter is, csaknem ugyanolyan világos; így hát nem törődtek vele, és a naptár-kronométer szerint éltek, mely a földi időt mutatta, a greenwichi délkörnek megfelelően. Az első időben jobbára eltelt a nap azzal, hogy elhelyezték a haló által hátrahagyott rakományt. Egy részét a főkupolába: a személyes szükségleteiket képező cikkek kerültek ide, és más olyan holmi, ami fűtött helyen, levegőben jobban eláll. Egy másik árucsoportot a kisebbik, levegő nélküli, fűtetlen kupolába raktároztak. A holmi legnagyobb részét azonban a hengerekbe kellett rakni, gondosan körülpárnázni, és fellőni a Callistón levő állomásra. Amikor azután végeztek ezzel, csakugyan egyszerűvé vált a munka, túlzottan egyszerűvé…
Duncan programot írt elő magának. Elhatározta, hogy rendszeres időközönként megvizsgálja ezt meg azt, felmászik a sziklahátra, és ellenőrzi az ott levő napmotort, és így tovább. Ám ahhoz, hogy az ember csakugyan tartsa magát egy szükségtelen programhoz, kemény elhatározás szükséges. A napmotorok például szükségképpen úgy készülnek, hogy hosszú időn át működjenek, minden felügyelet nélkül. Ha az felmondaná a szolgálatot, az egyetlen teendője az lenne, hogy rádión hívja a Callistót, és egy hordozórakétát kér, azok átjönnek, és leszerelik a motorokat addig, amíg hajó nem érkezik, melyen megvan a szükséges felszerelés a javításhoz. (A Társaság emberei félreérthetetlen módon közölték vele, hogy az egyetlen dolog, ami indokolttá teheti, hogy ő magára hagyja az állomást az értékes ércekkel, a motorok üzemzavara lenne, és értésére adták azt is, hogy nemigen bizonyulna kifizetődőnek, ha maga idézné elő az üzemzavart, csak a változatosság kedvéért). Így vagy úgy történt, nem sokáig tudta tartani magát a programhoz.
Néha már kétségbe vonta Duncan, hogy végül csakugyan olyan jó ötlet volt-e Lellie‑t magával hoznia. Pusztán a kérdés gyakorlati részét tekintve, nem tudott olyan jól főzni, mint Lellie, és nyilván hamarosan éppolyan elhanyagolttá vált volna, mind az elődje; ám ha Lellie nincs ott, akkor gondoskodnia kellett volna magáról s ez némi elfoglaltságot jelentett volna. Ami pedig a társaságot illeti nos: társat jelentett bizonyos szempontból, de idegen volt, különös; amolyan félrobot és még bamba is; bizonyos, hogy nem nagy mulatságára szolgált. Olykor - és ez egyre gyakrabban fordult elő - már a puszta látása is hevesen ingerelte Duncant: ahogy járt, és a kézmozdulatai, és a buta pidgin-angolja, amikor beszélt, és a türelmes hallgatása, amikor nem beszélt, és a visszahúzódása, és a közömbössége, és az a tudat, hogy nélküle jobban állna kétezerháromszázhatvan fonttal… Lellie pedig semmi igyekezetet nem árult el, a legcsekélyebb erőfeszítést sem tette, hogy hiányosságait kiküszöbölje; még azokban a dolgokban sem, ahol ez módjában állott volna. Ott volt mindjárt az arca. Azt hinné az ember, hogy abból minden nő igyekszik kihozni, amennyit csak lehet - de ez, ördögöt! Már megint a bal szemöldöke, tessék: úgy fest vele, mint valami részeg bohóc, de ő fütyül rá…
- Az isten szerelmére - szólt rá Duncan még egyszer -, igazítsd egyenesre ezt a bandzsa micsodát. Még mindig nem tudod, hogy kell megcsinálni? Meg az arcszíned is, el van tolva az egész. Nézd meg ezt a képet… Most nézd meg a tükörben magadat egy nagy csomó piros, és mind rossz helyen. Meg a hajad: olyan megint, mint a hínár. Megvan minden szerszámod hozzá, hogy fölcsavard, hát csavard föl még egyszer, az ég szerelmére, ne légy már olyan, mint valami nyamvadt hableány. Tudom, hogy azon nem segíthetsz, hogy csak egy nyavalyás mart vagy, de legalább próbálj meg hasonlítani az igazi nőkre.
Lellie megnézte a színes fényképet, azután kritikusan összevetette vele a saját tükörképét.
- Igen, jendben van - mondta rendíthetetlen nyugalommal. Duncan fölhorkant:
- És még valamit. Ez a rohadt selypegés. Nem "jendben", hanem "rendben". REND-BEN, rendben. Mondd tehát: "rendben".
- Jendben - mondta engedelmesen Lellie.
- Ó, hogy az a… Nem hallod a különbséget? R-r-r és nem j-j-j. Rend-ben.
- Jendben - mondta Lellie.
- Nem. Told följebb a nyelved hegyét a szájpadlásodon, így…
Egy darabig folyt a lecke. Végül dühbe gurult a férfi.
- Mondd csak, te szándékosan járatod velem a bolondját?! Vigyázz magadra, lányom. Most pedig mondd: "Rendben van." Lellie a férfi haragos arcára nézett, tétovázott.
- Gyerünk, mondd ki.
- L-lendben - próbálkozott idegesen Lellie.
Erősebbre sikerült a pofon, mint akarta. Az ütés ereje megszakította Lellie mágneses kapcsolatát a padlóval, úgyhogy kézzel-lábbal kaszálva keresztülrepült a szobán. Nekiütődött a szemközti falnak, és szállni kezdett megint, reménytelenül, nem tudva megkapaszkodni semmiben. Duncan utánalendült, megragadta, és a talpára állította. A bal keze közvetlenül a torka alatt fogta marokra Lellie kezeslábasát, jobbja pedig a magasba emelkedett.
- Még egyszer! - mondta.
Lellie kétségbeesetten tekingetett jobbra-balra. A férfi megrázta, Lelke megpróbálta kimondani a szót. Hatodszorra sikerült egy gyönge kis hangot kiejtenie:
- L-l-rendben.
Duncan egyelőre ennyiben hagyta.
- Látod, hogy ki tudod mondani… ha akarod. Egy kicsit kemény kézzel kell bánni veled, lányom, csak az a te bajod. Elengedte. Lellie, kezét vérző arcához szorítva, keresztültántorgott a helyiségen.
Ahogy lassan vánszorogtak a hetek és a hónapok, Duncan néha azon gondolkodott, el tudja-e viselni végig. A munkát, ami volt, elnyújtotta, amennyire csak tudta, de így is nyomasztóan nehezedett rá a fennmaradó, túl sok szabad idő.
Egy középkorú férfi, aki soha nem olvasott hosszabb dolgokat az itt-ott keze ügyébe akadó képes újságok cikkeinél, nem tud már rászokni a könyvekre. A könnyűzenei lemezekre, amint azt elődje megjósolta, nagyon hamar ráunt; a többivel pedig nem tudott mit kezdeni. Megtanulta egy könyvből a sakklépéseket, megtanította Lelke-t is, és az volt a szándéka, hogy némi gyakorlás után mérkőzésre hívja a Callistón levő sakkjátékost. Lellie azonban olyan makacsul megnyert minden mérkőzést, hogy be kellett látnia, nem neki való ez a játék. Helyette megtanította Lellie‑t egy kettős pasziánszjátékra, azonban ez sem tartott sokáig; valahogy úgy fordult a dolog, hogy mindig Lellie-nek volt jobb a lapjárása.
A rádió olykor szolgált valamelyes híranyaggal és szórakoztató műsorral, de a Föld épp akkor valahol a Nap másik oldalán járt, a Marsot meg fele időben árnyékolta a Callisto, illetve magának a mellékbolygónak a forgása, s így vagy lehetetlen volt a vétel, vagy pedig csúnyán szaggatott.
Így hát többnyire csak ült, bosszankodott, gyűlölte a kis égitestet, dühös volt saját magára, és haragudott Lellie-re.
Már az is ingerlően hatott rá, hogy olyan közönyösen jár a dolga f után. Igazságtalannak tetszett, hogy könnyebben viseli el az egész dolgot nála, pusztán azért, mert ő bamba martnak született. Amikor pedig ingerlékenysége szavakban öltött testet, csak még jobban elkeserítette Lellie ábrázata.
- Az istenért - rivallt rá egy ízben -, hát nem tud valamit kifejezni az az ostoba képed? Nem tudsz egyszer nevetni, vagy sírni, vagy megőrülni, vagy akármit? Elég a megbolonduláshoz, ha az ember folyton ezt az arcot látja: mint egy kisbaba, amelyik most hallotta élete első malac történetét. Tudom, hogy nem rajtad múlik, bamba vagy és kész, de hát, az ég szerelmére, engedd el egy kicsit, próbálj valami kifejezést önteni bele.
Lellie csak nézett rá tovább, változatlan arccal.
- Rajta, nem hallod? Mosolyogj, a fene egyen meg… mosolyogj!
Lellie szája elhúzódott egy parányit.
- Te ezt mosolygásnak nevezed? Ott, látod, az mosolyog! - A feje fölé mutatott, a falra rajzszögezett nő képére, melyet csaknem kettőbe vágott a zongora billentyűzetére emlékeztető mosoly. - Úgy! Így! - Széles vigyorba torzult az arca.
- Nem - mondta Lellie. - Az én arcom nem tud úgy viháncolni, mint a földi embereké.
- Viháncolni! - kiáltotta feldühödve Duncan. - Szóval, szerinted ez viháncolás. - Kikapcsolta magán a szék biztosító övét, és elindult Lellie irányában. Amaz hátrált, amíg csak oda nem szorult a falhoz. - Majd én megtanítalak, lányom, viháncolni. Rajta, gyerünk… mosolyogni. - Felemelte a tenyerét.
Lellie védekezően az arca elé tartotta a kezét. Ne! - tiltakozott. - Ne, ne, ne!

Azon a szent napon, amikor Duncan kipipálta a nyolcadik betöltött hónapot, közeledő hajót jeleztek a Callistóról. Két nappal később ő maga is fel tudta venni a kapcsolatot a járművel, és értesült, hogy körülbelül egy hét múlva várható az érkezése. Úgy érezte magát, mint aki egyszerre leöntött néhány pohárnyi tömény szeszes italt. Előkészületeket kellett tennie, ellenőriznie a raktári készleteket, feljegyeznie a hiányokat, és egy sor lényegtelen apróságot bevezetni a leltárnaplóba, hogy az a pillanatnyi állapotot tükrözze. Sürgölődve végezte a tennivalókat. Munka közben dúdolt is magában, és nem ingerelte többé Lellie sem. Azon nem látszott, hogy a hír hatással volna rá - no de mit is várhatott az ember tőle?…
Pontosan a jelzett időpontban ott függött fölöttük a hajó, s lassan növekedett az égbolton, ahogy lefelé taszították felső fúvókái. Mihelyt talajt ért, Duncan a fedélzetre sietett, és úgy érezte, régi, kedves ismerőse minden egyes tárgy, amit lát. A kapitány melegen fogadta, és itallal kínálta. A szokásnak megfelelően zajlott le itt minden - az adott körülmények között még Duncan dadogása és enyhén mámoros hangulata is a helyénvaló volt. Mindössze akkor történt eltérés a menetrendtől, amikor a kapitány bemutatta a mellette álló férfit, és megmagyarázta, hogy miről van szó.
- Meglepetést hoztunk önnek, felügyelő úr. Ez itt doktor Whint. Egy darabig meg fogja osztani önnel a száműzetést.
- Doktor…? - kérdezte Duncan meglepetten, ahogy kezet ráztak.
- Nem orvos; a tudományok doktora - felelte rá Alan Whint. - A Társaság küldött ki ide, némi geológiai felmérést kell elvégeznem, ha ugyan helyénvaló itt a geo kifejezés. Vagy egy évig maradok. Remélem, nincsen ellenére.
Duncan annyit mondott szertartásosan, hogy számára örömet jelent a doktor társasága, és egyelőre ennyiben maradt a dolog. Később átvitte a tudóst a kupolához. Alan Whint meglepődött, amikor ott találta Lellie‑t; nyilván senki sem említette eddig előtte a létezését. Félbeszakította Duncan magyarázatát:
- Nem mutatna be a feleségének?
Duncan megtette, kelletlenül. Bántotta Alan szemrehányó hangsúlya; s nem volt valami nagyon az ínyére, hogy a másik úgy üdvözli Lellie‑t, mintha földi asszony volna. Látta azt is, hegy a geológus észrevette Lellie arcán az ütésnyomokat melyeket nem takart el még teljesen az asszony bőrének természetes pirossága. Megállapította magában, hogy Alan Whint amolyan sima modorú, beképzelt pasas, és remélte, hogy nem lesz vele különösebb baj.

Mintegy három hónappal később, amikorra a baj megérett, már várható volt, hogy egy egyszerű nézeteltérés is kirobbanthatta a két férfi között a nyílt ellenségeskedést. Végül így is történt. Számtalanszor kínosan közel jutottak hozzá már addig is, s valószínűleg jóval előbb kirobbant volna, ha Whintet nem tartja olyan sokat távol a kupolától a munkája. A kritikus pillanat akkor következett be, amikor Lellie egy ízben feltekintett a kezében tartott könyvből, és megkérdezte
- Mit jelent az, hogy "női egyenjogúság"?
Alan belefogott a magyarázatba. Az első mondat feléig sem jutott el, amikor Duncan közbevágott:
- Ide hallgasson… ki kérte rá magát, hogy efféle eszmékkel tömje tele a fejét ennek?
Alan könnyedén vállat vont, és ránézett:
- Fene ostoba kérdés - mondta. - És különben is, miért ne lehetnének eszméi? Miért ne lehetnének eszméi bárkinek?
- Maga azt pontosan tudja, hogy mire gondolok.
- Sohasem értem a magafajta fickókat, akik szemmel láthatóan nem tudják megmondani, hogy mire gondolnak. Kísérelje meg még egyszer.
- Na jó. Megmondom, hogy mire gondolok: maga beállít ide, a fene előkelő modorával, a mézesmázos dumájával, és az első perctől fogva olyan dolgokba üti bele az orrát, amikhez semmi köze. Kezdve ott, hogy úgy ajnározza ezt itt, mintha csak valami kikent-kifent otthoni nőci volna.
- Azon voltam. Örvendek, hogy észrevette. - És gondolja, nem jöttem rá, hogy miért?
- Egészen biztos vagyok benne, hogy nem. Hisz a maga agya olyan jól meghatározott kerékvágásban jár. Úgy képzeli a maga primitív módján, hogy el akarom hódítani a nőjét, s most teljes kétezer-háromszázhatvan font erejéig neheztel ezért. No de téved: nem akarom.
Duncant ez egy pillanatra megzavarta.
- A feleségemet - javította ki. - Az, hogy csak egy bamba martról van szó, nem változtat azon, hogy a törvény előtt a feleségem; és itt az történik, amit én mondok.
- Igen, Lellie csakugyan mart, ahogy maga nevezi; s amennyit én az ellenkezőjéről tudok, attól még az is igaz lehet, hogy a felesége; de hogy nem bamba, az az egy bizonyos. Hogy csak egyetlen példát említsek, gondoljon bele, milyen gyorsan tanult meg olvasni - mihelyt valaki vette magának a fáradtságot, hogy a módjára rávezesse. Azt hiszem, hogy maga nem mutatna fel valami fényes eredményeket egy olyan nyelvben, amelyből mindössze néhány szót ismer.
- Ki kérte rá magát, hogy megtanítsa? Nincs ennek szüksége arra, hogy olvasson. Éppen megfelelő úgy, ahogy volt.
- A rabszolgatartó hangja, az évezredek mélyéről. Nos, ha mást nem is értem el, mindenesetre nem lesz módja rá többé, hogy Lellie‑t a tudatlansága révén tartsa sakkban.
- És vajon miért tette ezt?… Hogy majd odalegyen tőle, hogy maga micsoda nagyszerű fickó. Ugyanezért dumál vele olyan mézesmázosan, olyan jaj de előkelően. Így majd azt fogja gondolni, hogy maga derekabb ember, mint én.
- Úgy beszélek vele, ahogy minden nővel beszélnék bárhol a világon… mindössze egy fokkal egyszerűbben, minthogy neki nem volt módja rá, hogy tanuljon. Ha Lellie úgy gondolja, hogy én vagyok a derekabb ember, nos, ebben egyetértek vele. Siralmas volna, ha nem tehetném.
- Majd megmutatom én, hogy ki a derekabb ember… kezdte Duncan.
- Ne fárassza magát. Amikor ide jöttem, tudtam, hogy hazárdjátékos, máskülönben nem került volna erre a munkára, s nem kellett sok idő ahhoz, hogy rájöjjek: amellett még erőszakos fráter is. Gondolja, hogy nem vettem észre Lellie arcán a kék foltokat? Azt hiszi, jólesett hallgatnom, amint ordítozik ezzel az asszonnyal, akit szántszándékkal megtartott tudatlannak és védtelennek, amikor tízszer annyi természetes esze van, mint magának? Hogy szívesen néztem végig, hogyan basáskodik egy ilyen magafajta tökfej egy "bamba mart" fölött? Maga ocsmány anakronizmus!
Duncannek a pillanat hevében nem jutott eszébe, mit is jelent pontosan az, hogy anakronizmus; de bárhol másutt történik a dolog, nem hagyta volna idáig fajulni, s már rég a torkára forrasztotta volna a szót a másiknak. A húszesztendős űrszolgálat során szerzett tapasztalata azonban felülkerekedett a dühén is; kölyök volt még, amikor megtanulta már, hogy milyen nevetségesen hiábavaló a verekedés a súlytalanság állapotában; s hogy akit elragad a hév, csak nagyobb bolondot csinál magából.
Forrt az indulat mind a kettőjükben, de erőt vettek magukon. Valahogy elsimult az eset; és egy ideig nagyjából a régi kerékvágásban haladt minden.
Alan folytatta felfedező útjait a magával hozott kis gépen. A mellékbolygó távol eső részeit vizsgálta, kutatta fel, szikla-mintadarabokkal tért vissza, elemezte, majd felirattal gondosan ellátva dobozokba rendezte azokat. Szabad idejében, mint addig is, Lellie tanításával foglalatoskodott.
Duncan saját maga előtt sem tagadhatta, hogy Alan elsősorban azért teszi ezt, hogy elfoglaltságot találjon magának, valamint azért, mert úgy érzi, hogy meg kell tennie valakinek; de hasonlóképpen biztos volt abban is, hogy a huzamosabb szoros közelség során előbb vagy utóbb csak egy bizonyos irányban fejlődhetnek a dolgok. Eddig nem volt közöttük semmi, amire lecsaphatott volna; Alan szolgálati idejéből azonban hátra volt még vagy kilenc hónap, még abban az esetben is, ha időben végez a munkájával. Lellie máris bálványozta. A geológus pedig napról napra jobban elrontotta azzal az ostoba dologgal, hogy úgy ajnározta, mint valami földi asszonyt. Egy nap ráébrednek majd valamire - és akkor a következő lépés az lesz, hogy egyszerűen akadályt látnak őbenne, s megpróbálják félretenni az útból. Minthogy a legbiztosabb gyógymód a megelőzés, a legokosabb, ha gondoskodik róla, hogy ez a helyzet sohase fejlődhessék ki. Nem kell különösebb hűhót csapni az ügy körül…
Nem is csapott.
Alan Whint egy nap elindult szokásos útjainak egyikére; a mellékbolygó túlsó féltekéjén volt munkája. Azután egyszerűen nem tért vissza többé. Ennyi volt az egész.
Sejteni sem lehetett, hogy mit gondol a dologról Lellie; úgy látszott azonban, hogy valami történt vele.
Néhány napon át csaknem minden idejét a lakószoba legnagyobb ablaka előtt töltötte: állt, bámult kifelé a sötétbe, a pislákoló fénypontokra. Nem várta, nem remélte többé Alan visszatértét - éppolyan jól tudta, mint maga Duncan, hogy az első harminchat óra elmúltával ennek minden eshetősége megszűnt. Nem szólt semmit. Arca változatlanul és kétségbeejtően megőrizte az enyhe álmélkodás kifejezését. Csak a szemén lehetett észrevenni valamelyes különbséget: egy picit élettelenebbé vált, mintha egy fokkal mélyebben visszahúzódott volna mögé.
Duncan nem tudta, hogy Lellie tud-e, sejt-e valamit. És úgy látszott, hogy nincs is mód, hogy rájöjjön anélkül, hogy a puhatolózással maga ültetne bogarat az asszony fejébe - ha ugyan nem merült fel benne már addig is a gondolat. Önmaga előtt sem nagyon vallotta be, hogy idegesíti Lellie jelenléte; jobban idegesíti, semhogy képes volna kereken rátörni, amiért annyi időt veszteget rá, hogy kifejezéstelenül meredjen az ablakon át a semmibe. Kellemetlenül érintette az a tudat, hogy egy ilyen helyen még egy félnótás is hányféle módon idézhet elő végzetes kimenetelű balesetet. Elővigyázatosságból, valahányszor a kupolát elhagyta, friss légpalackot erősített az űröltözékéhez, és megvizsgálta, hogy teljes nyomáson állnak-e. Ezen kívül szokásává vált, hogy ilyenkor egy szikladarabot rakjon a légzsilip külső ajtajába, hogy be ne csukódhassék a háta mögött. Ügyelt rá, hogy mindig ugyanabból az edényből egyen, amelyikből Lellie, és szemmel tartotta őt munkája közben. Még mindig nem tudta eldönteni, vajon tud-e, gyanít-e valamit az asszony… Attól kezdve, hogy biztosak voltak abban, hogy Alan nincs többé, Lellie nem említette a nevét…
Talán egy hétig tartott a komorsága. Aztán egyszerre megváltozott a hangulata. Nem törődött többé a fénytelen külvilággal. Ehelyett rávetette magát a könyvekre, mohón és válogatás nélkül.
Duncan nehezen értette ezt a vonzódást az olvasás iránt, nem is nézte jó szemmel, de egyelőre úgy határozott, hogy nem szól bele. Mindenesetre megvolt ennek az az előnye, hogy sok egyébről elterelte Lellie figyelmét.
Kezdett fokozatosan jobb érzéssel járni-kelni. A válság elmúlt. Lellie vagy nem jött rá a történtekre, vagy - ha mégis - úgy határozott, hogy nem tesz semmit az üggyel kapcsolatban. A könyvek iránti szenvedélyes odaadása nem csökkent. Hiába vetette számtalanszor a szemére Duncan, hogy ő a társaságáért verte magát a nem megvetendő kétezer-háromszázhatvan fontnyi költségbe; Lellie tovább olvasott, mintha csak elszánta volna magát rá, hogy átrágja magát az űrállomás könyvtárán, az első betűtől az utolsóig.
A történtek fokozatosan a háttérbe szorultak. A következő hajóérkezésekor Duncan szorongva figyelte Lellie‑t, félve, hogy az asszony csak az alkalmas pillanatot várta, hogy aztán közölje gyanúját a hajó személyzetével. Aggodalma azonban feleslegesnek látszott. Lellie semmi hajlandóságot nem mutatott arra, hogy nyilatkozzék az ügyről, s amikor a hajó felszállt, és magával vitte ezt az alkalmat is, Duncan megkönnyebbülten mondhatta magának, hogy valóban igaza volt mindvégig, Lellie csak egy bamba mart, nem más; egyszerűen megfeledkezett az Alan Whint-esetről, mint valami gyerek.

Mégis, ahogy lassan teltek megbízatásának hónapjai, apránként meg kellett változtatnia álláspontját az asszony bambaságáról. Olyan dolgokat tanult meg Lellie a könyvekből, amelyekről neki magának fogalma sem volt. Voltak bizonyos előnyei a dolognak, jóllehet néha olyan helyzetet alakított ki, aminek nem nagyon örült: ha Lellie arra kérte, hogy magyarázzon meg valamit neki - s ez mostanában előfordult néha -, kellemetlenül érintette, hogy szégyenben marad egy mart előtt. Megvolt benne a gyakorlati emberek gyanakvása minden könyvből szerzett tudással szemben, és szükségesnek látta; hogy megmagyarázza Lellie-nek, milyen értelmetlen locsogás a könyvekben összehordott dolgok java része, s mennyire nem is érintik az élet valódi kérdéseit, az igazi életét, ahogy azt ő végigélte. A saját dolgaiból hozott fel eseteket, példákat említett a gyakorlatából; s a végén egyszerre csak azon vette észre magát, hogy tanítja az asszonyt. Az pedig gyorsan tanult; a gyakorlati dolgokat éppúgy, mint a könyvekben levőket. Szükségképpen Duncannek erre jobban felül kellett vizsgálnia a martokról alkotott véleményét: kiderült, hogy nem igaz, hogy teljesen bambák - ahogy ő eredetileg gondolta -, mindössze legtöbbször bambábbak annál, hogy használni kezdjék az eszüket, pedig hát van nekik. Mihelyt egyszer Lellie rávetette magát a tanulásra, porszívóként szipkázta magába a tudás minden fajtáját; nem sok időbe tellett, és ugyanannyit tudott az űrállomásról, mint Duncan maga. Távol állt tőle a szándéka is, hogy Lellie‑t oktassa, végül is azonban ez elfoglaltságot jelentett, s ez is sokkal jobb volt az első idők végtelen unalmánál. Aztán meg, eszébe jutott, hogy Lellie értékes befektetés…
Vicces dolog ez. Soha eddig nem gondolt másként a tanulásra, mint időfecsérlésre; és most kezdett komolyan úgy festeni a dolog, hogy mire visszaviszi Lellie‑t a Marsra, jóval többet visszakaphat érte abból a kétezer-háromszázhatvan fontból, mint amennyire számított. Egészen hasznos titkárnője lehet még valakinek… Hozzáfogott, hogy megtanítsa a könyvelés és a pénzgazdálkodás alapelemeire - már amennyire ő maga értett hozzá…
A szolgálat hónapjai meg szépen sokasodtak tovább; s most már jóval gyorsabban múlt az idő. Az utolsó nekirugaszkodás idején, amikor már bízott az ember a saját erejében, abban, hogy végig tudja csinálni összeomlás nélkül, megvolt az a kellemes érzése, hogy amíg ő békén ücsörög odakint, otthon szép lassan szaporodik a bankbetétje.
A Callistón új lelőhelyet tártak fel, s ez némileg megszaporította a mellékbolygóra irányuló szállításokat. Máskülönben változatlan mederben folytak a dolgok. Nagy ritkán befutott egy-egy hajó, megrakodott, aztán elment újra. Azután, meglepően hamar, eljött az a nap, amikor Duncan azt mondhatta magának: "Még egyszer jön hajó, és akkor túl vagyok rajta!" Még meglepőbb gyorsasággal érkezett el az az idő, amikor kint állt a kupola előtti fémplatón, nézte az űrhajót, amint az alsó fúvókái segítségével a magasba emelkedik, majd belevész a fekete éjbe; s magában azt mondhatta: "Most látom ezt utoljára. Amikor a legközelebbi hajó felszáll erről a szemétkupacról, a fedélzeten leszek én is, és ami akkor jön - hohó, öregfiú…!"
Ott állt, nézett a hajó után: egy ragyogó szikra volt mindössze a többi között, mindaddig, amíg a mellékbolygó elfordultával le nem bukott a látóhatár alá. .Akkor visszament a légzsiliphez - és tárva találta az ajtót…
Mihelyt úgy látta, hogy az Alan Whint-ügynek nem lesz semmi Következménye, felhagyott azzal a szokásával, hogy egy szikladarabbal az ajtót kitámassza. Valahányszor valami külső munkára indulva elhagyta a kupolát, félig nyitva hagyta, és úgy is maradt mindaddig, amíg ő vissza nem tért. Sem szél, sem egyéb mozgás nem volt a kis égitesten, ami belökhette volna. Dühösen megragadta a nyitókart, és lefelé lenyomta. Meg se mozdult.
Duncan káromkodott. Rángatta a kilincset. Azután elment a fémlemez széléig, és előrelőtte magát egy kicsit, hogy belásson az ablakon. Lelke egy székben ült, a biztonsági övet bekapcsolta magán, s láthatóan elmerült gondolataiban. A légzsilip belső ajtaja nyitva állt, így természetesen mozdítani sem lehetett a külsőt. A biztonsági zárószerkezet mellett csukva tartotta még a kupola egész ránehezedő légnyomása is.
Duncan egy pillanatra megfeledkezett magáról, s kopogtatott a kettős ablak vastag üvegén, hogy magára vonja Lellie figyelmét; az asszony semmi hangot nem hallhatott meg az ablakon át; nyílván a mozdulat volt az, ami magára vonta a tekintetét; felpillantott. A fejét Duncan felé fordította, ránézett, s nem mozdult. A férfi visszameredt rá. Lellie haja még mindig be volt csavarva, de a kihúzott szemöldök, az arc festése, s az összes többi simítás, amit ő annyira megkövetelt, hogy Lellie arca, amennyire lehet, megközelítse a földi nőét, nyomtalanul eltűnt. Lelke farkasszemet nézett vele; s pillantása kemény volt, mint a kő, abban a mozdulatlan, enyhe meglepetést tükröző arcban.
Testi megrázkódtatásként csapott le Duncanre a hirtelen megértés. Néhány másodpercre mintha megállt volna minden.
Megpróbált úgy tenni mindkettőjük előtt, mintha nem értett volna meg semmit. Kezével mutatta az asszonynak, hogy csukja be a légzsilip belső ajtaját. Lellie továbbra is rámeredt, s nem moccant. Duncan azután észrevette, hogy a másik egy könyvet tart a kezében, s ráismert. Nem azon könyvek közül való volt, melyekkel a Társaság látta el az űrállomás könyvtárát. Egy verseskötet, kék kötésben. Valaha Alan Whint tulajdona…
Duncant egyszerre vad rémület fogta el. Lenézett a mellkasán keresztülfutó apró tárcsák sorára, s megkönnyebbülten felsóhajtott. A levegőtartalékával nem mesterkedett Lellie, a nyomás mintegy harminc órára elegendő lesz még. Amint visszanyerte önuralmát, a homlokát ellepő verejték lehűlt. Egy érintés a kis rakétafúvóka billentyűjén, s visszaszállt a fémlapra, ahol mágneses cipőtalpa szilárd támaszra talált, és nyugodtan végiggondolhatta a helyzetet.
A dög! Engedte, hogy ő egész idő alatt azt higgye, hogy egyszerűen elfeledkezett az egészről. Hagyta megérni a dolgokat; kivárta, hogy ő szépen végigdolgozza az idejét, s közben elkészült a maga kisded tervével. Az utolsó pillanatig várt, s csak akkor játszotta ki a lapját. Eltelt néhány perc, amíg félelemmel vegyes dühe lecsillapult, és higgadtan tudott gondolkodni.
Harminc óra! Azalatt rengeteget lehet végezni. S még ha nem is sikerül az első időszakban, mintegy húsz óra alatt, visszajutnia a kupola belsejébe, még mindig van egy utolsó, kétségbeesett megoldás: hogy az egyik skatulyában átirányítsa magát a Callistóra.
Ha később Lellie be is akarná köpni a Whint-ügyet, mire mehet vele? Hogy hogyan történt, azt nem tudhatja az asszony; ebben biztos volt. Egy mart szava, szemben az övével, nem sokat nyomna a latban. Valószínűleg az űrbetegség számlájára írnák a történetét. Mindentől függetlenül, a vád sárfoltot ejthetne őrajta is; a legjobb lesz, ha itt helyben s azon nyomban számol vele - amellett a henger-cilinder-ötlet kockázatos, ahhoz csak végső szükség esetén szabad folyamodnia. Előbb még meg kell próbálkoznia más módozatokkal is.
Néhány percen át gondolkodott még Duncan, majd a rakétafúvókái segítségével átlőtte magát a kisebbik kupolához. Ott lekattintotta azoknak a kábeleknek a kapcsolóit, melyek a napmotor által feltöltött fő telepekből a lakórészleghez vezették az energiát. Leült, s várt egy kicsit. Némi idő kell majd hozzá, hogy a szigetelt kupola veszíteni kezdjen hőmérsékletéből, azonban most, hogy a fűtést kikapcsolta, hamarosan észrevehető lesz a lehűlés, és látható a hőmérőkön. A helyiségben található kis teljesítményű, alacsony voltszámú telepnek nem sok hasznát láthatja Lellie, még akkor sem, ha eszébe jut, hogy sorosan kapcsolja azokat.
Várt egy óra hosszat, miközben lenyugodott a messzi nap, s a Callisto fényes íve felbukkant a látóhatár fölött. Akkor visszament a kupola ablakához, hogy megtekintse az eredményt. Épp időben érkezett, hogy lássa, amint Lellie két biztonsági lámpa fényénél az űrruhájába bújik.
Káromkodott. Egyszerűen kifagyasztással tehát nem fog menni. Nemcsak hogy fűtött ruhája megvédi Lellie‑t a hidegtől, hanem még a levegőtartaléka is tovább fog tartani, mint az övé, s számtalan tartalék palack van odabent, még ha a kupola belsejében szabadon levő levegő szilárddá fagyna is.
Várt, míg az asszony felvette a sisakját, azután bekapcsolta a rádiót a magáéban. Látta, hogy hangjára Lellie megtorpan, választ azonban nem kapott. A másik azon nyomban szántszándékkal kikapcsolta a vevőkészülékét. Ő nem; működésben tartotta, készen arra a pillanatra, amikor Lellie észhez tér.

Duncan visszatért a fémlapra, és ismét végiggondolta a helyzetét. Eredetileg az volt a szándéka, hogy úgy jusson be a kupolába, hogy az sértetlen maradjon. Ha azonban a fagyasztási módszertől nem várhat eredményt, nem sok esélye lesz erre. Lelke előnyben van levegő szempontjából - és jóllehet igaz, hogy űrruhájában sem enni, sem inni nem tud, sajnos, ugyanez áll őrá is. Úgy látszott, egyetlen lehetősége marad: hogy magát a kupolát próbálja megostromolni.
Vonakodva ment vissza ismét a kisebbik kupolához, és bekapcsolta az elektromos hidegvágót. Ahogy újra keresztülszállt a sík terület fölött, a főkupola felé, ott kígyózott nyomában a hidegvágó kábele. A meghajló fémfal mögé húzódva megállapodott, hogy végiggondolja a tennivalóját s annak várható következményeit. Ha a külső burkot átvágja, egy űr következik; aztán a szigetelő réteg ezzel nem lesz baj, úgy fog olvadni, mint a vaj, és oxigén nélkül nem lobbanhat lángra. A legkényesebb része a dolognak akkor következik, amikor a belső fémhéjhoz ér. A legokosabb az lenne, ha először egy-két apró rést nyitna, hogy ezzel csökkentse odabent a légnyomást, és félreálljon a levegő útjából: ha egyetlen szisszenéssel tör ki az egész, könnyen nagyon messzire sodorhatja őt, jelenlegi súlytalan állapotában. És Lellie? Vajon mihez fog kezdeni? Nos, valószínűleg megpróbálja majd sorra betömni a nyílásokat, amint ő megnyitja őket - ez pedig kellemetlen lehet egy kissé, ha van annyi esze, hogy a tömítéshez felhasználja az azbeszt csomagolólemezeket. Így hát a másik megoldást kell választania, s egyszerre kibocsátani a levegőt… Utóbb be lehet forrasztani majd ismét mind a két burkot, s légpalackokból újra feltölteni a helyiséget levegővel… A csekély szigetelőanyag, ami kárba vész, nem érdekes… Oké, a legjobb lesz tehát hozzáfogni, aztán majd…
Összekapcsolta az érintkezőket, és igyekezett úgy lehorgonyozni önmagát, hogy biztos támasza legyen. Felemelte a hidegvágót, és megnyomta a revolverkapcsoló ravaszát. Megnyomta megint, aztán káromkodott egyet, mert eszébe jutott, hogy az előbb kikapcsolta az energiatelepet.
Visszahúzódzkodott a kábel mentén, és újra felkattintotta a kapcsolókat. Egyszerre megvilágította a sziklákat a kupola ablakain kivetődő fény. Kíváncsi volt, vajon abból, hogy ismét megindul az energiaszolgáltatás, rájön-e Lellie, hogy mire készül. Na és ha igen? Előbb-utóbb így is, úgy is rá kell jönnie.
Megint letelepedett a kupola mellé. Ezúttal működött a hidegvágó. Néhány percig tartott csak, amíg kivágott egy szabálytalan, kétlábnyi átmérőjű kört. Félrelökte a kimetszett darabot, és megvizsgálta a keletkezett nyílást. Azutan, ahogy ismét felemelte a hidegvágót, kattanást hallott a rádiókészülékéből, majd Lellie hangját
- Jobb, ha nem próbál meg behatolni. Felkészültem arra is.
Habozott, s ujját a kapcsolón tartva, végiggondolja, hogy milyen ellenrendszabályt tervelhetett ki Lellie. Az asszony hangjából kicsendülő fenyegetés kellemetlen érzést ébresztett benne. Elhatározta, hogy körülmegy az ablakhoz, és megnézi, mi az ütőkártyája Lellie-nek, ha ugyan egyáltalán van ilyen.
Látta az asszonyt: az asztal mellett állt, még mindig az űrruhába öltözve, és valamiféle szerkezettel babrált, amit ott összeeszkábált. Eleinte, egy vagy két percig, Duncan képtelen volt rájönni, mi lehet a készülék rendeltetése.
Egy félig felfújt műanyag élelmiszeres zsákot látott, valamilyen G módon az asztal lapjára rögzítve. Lellie éppen ekkor erősített föléje némi távolságra egy fémlapot. A zsák tetején, ragtapasszal
odarögzítve, egy vezeték vége látszott. Duncan pillantása követte a vezetéket, s a másik végénél egy telepet, egy tekercset és egy féltucat robbanóan a rúdhoz erősített robbantószerkezetet látott…
Kínosan tisztán átlátta a helyzetet. Nagyon egyszerű a dolog - hibátlanul fog működni. Mihelyt a teremben alábbszáll a légnyomás, a zsák felfúvódik: a vezeték érintkezésbe kerül a fémlappal: a kupola levegőbe repül…
Lelke befejezte a szerelést, s hozzákapcsolta a telephez a második drótot is. Hátrafordult, s az ablakon át Duncanre nézett. Vérlázítóan nehéz volt elhinni, hogy azzal az ostoba módon csodálkozásba dermedt arcával csakugyan tisztában lehet vele; hogy mi az, amit tesz.
Duncan megpróbált beszélni a fejével, Lellie azonban kikapcsolta a vevőt, és láthatóan esze ágában sem volt újra bekapcsolni. Egyszerűen állt ott, és nyugodtan nézett szembe a dühöngő férfival. Kis idő múltán átsétált egy székhez, leült, bekapcsolta magán a biztosítóövet, és várt.
- Hát jól van! - ordított Duncan bele a sisakjába. - De te is a levegőbe repülsz vele együtt, nyavalyás! - Ez persze képtelenség volt, mert hiszen eszébe sem jutott megsemmisíteni akár a kupolát, akár önmagát.
Nem tudott még tisztába jönni vele, hogy mi megy végbe a mögött az ostoba ábrázat mögött - lehet, hogy Lellie hideg fejjel, visszavonhatatlanul elszánta magát mindenre, s az is lehet, hogy nem. Ha egy kapcsolóról van szó, amit az asszonynak le kell nyomnia, ha meg akarja semmisíteni az épületet, esetleg megkockáztathatta volna Duncan, hogy a másikat cserbenhagyják az idegei. Így azonban ő maga kezelné a kapcsolót, egyszerűen azzal, hogy nyílást vág a burkon, és távozni engedi a levegőt.
Még egyszer visszavonult, és lehorgonyozta magát a fémlapra. Kell lennie valamilyen kiútnak, hogy valamiféleképpen bejuthasson a kupolába anélkül, hogy a belső légnyomást csökkentené… Néhány percig keményen törte a fejét, de ha létezett is ilyen megoldás, képtelen volt rájönni - amellett semmi sem biztosíthatta arról, hogy Lellie nem fogja maga bekapcsolni a robbantószerkezetet, ha elfogja a rémület…
Nem - nem tudott semmi megoldást találni. Nem marad más hátra, mint a skatulya, át a Callistóra.
Feltekintett a Callistóra, mely most hatalmasan függött, az égbolton, háttérben a kisebb, de fényesebb Jupiterrel. Nem annyira maga az út jelent problémát, mint az ottani leszállás. Talán, ha teletömi a hengert mindazzal a párnázó-csomagoló anyaggal, amit össze tud szedni… Később majd visszaszállíttathatja magát a Callistón dolgozó fiúkkal; ők majd találnak módot rá, hogy bejussanak vele együtt a kupolába, és akkor Lellie sajnálni fogja azt is, hogy a világra jött… roppantul sajnálni…
Az elegyengetett térség túlsó szélén három henger állt egy sorban, feltöltött üzemanyagtartállyal, használatra készen. Nem szégyellte bevallani magának, hogy fél a leszállástól: de fél vagy nem fél; ha egyszer még a rádióját sem kapcsolja be Lellie, hogy meghallgassa őt, ez az egyetlen esélye marad. S a késlekedéssel csak azt érheti el, hogy tovább fogyasztja amúgy is szűkös levegőtartalékát.
Döntött, és lelépett a fémlapról. Egy érintés a fúvókák szabályozó billentyűin, és átrepült sík tér fölött, a hengerek felé. Gyakorlott kézzel, könnyedén a kilövőpályára vezérelte a legközelebb állót. Még egy tekintetet vetett a Callisto állására, és ez megnyugtatta; mindenesetre rendben oda fog érni. Ha az ottaniaknak nem lenne bekapcsolva az irányító adójuk, hogy őt bevezesse, az űrruhájában levő távolsági leadóval hívhatja még őket, mihelyt közelebb jut.
A hengerben nem sok lökésgátló anyagot talált. Összeszedett egy csomót a többiből is, és az egészet belepakolta. Abban a percben, amikor egy kicsit megpihent, és azon törte a fejét, hogy mi módon lőhetné fel a járművet úgy, hogy ő maga is benne van, egyszerre megérezte a hideget. Amint feljebb csavarta egy osztással a fűtés szabályozógombját, lenézett a mellkasán elhelyezett műszerlapra - és azonnal tisztába jött a helyzettel… Lellie tudta, hogy friss légpalackokat fog magával vinni, és ezeket ellenőrzi majd; így hát a telepet, vagy ami még valószínűbb, az áramkört rongálta meg. Olyan alacsonyra zuhant a feszültség, hogy a műszer tűje alig rezgett. Valószínűnek látszott, hogy a ruha már huzamosabb ideje folyamatosan veszít hőmérsékletéből.
Tudta, hogy nincs sok ideje hátra, talán csak néhány perc. A félelem, első rohama után, egyszerre elhagyta, s tehetetlen, tomboló düh lépett a helyébe. "Az utolsó esélyemtől fosztott meg - gondolta -, de Isten a tanúm, meg tudom akadályozni, hogy ezt szárazon elvigye. Nekem végem, az biztos, de csak egy parányi nyílás a kupolán, és nem megyek egyedül…"
A hideg felkúszott a testén; érezte, ahogy körülfogja jeges ölelésjel, az űrruhán át. Lenyomta a fúvókák vezérlő billentyűjét, és visszarepült villámsebesen a kupolához. Fájón belémart a hideg. A lába és az ujjai váltak érzéketlenné először. Csak ember feletti megerőltetés árán sikerült bekapcsolnia azt a fúvókát, mely megállította a kupola mellett. De szüksége volt még egy erőfeszítésre, mert ebben a helyzetében körülbelül egy yardnyi magasságban lebegett a talaj fölött. A hidegvágó ott feküdt, ahol az előbb hagyta, néhány lábbal távolabb, épp hogy nem karnyújtásnyira. Kétségbeesetten küszködött, hogy lenyomja a vezérlőgombot, mely odáig elviszi, ujjai azonban nem mozdultak már. Sírt, zihált; próbálta megmozdítani az ujját, s közben egyre följebb kúszott karjában a gyötrő hideg. Hirtelen halálos, jeges fájdalmat érzett a mellkasában. Hangosan feljajdult. Levegő után kapott - s tüdejének kamráit halálba dermesztette a beléjük tóduló fűtetlen levegő…
A kupola lakóhelyiségében állva várt Lellie. Látta, amint az űrruhás alak keresztülszáguld a sík térség fölött. Tisztában volt vele, hogy ez mit jelent. Az előbb összeállított robbantószerkezetet kikapcsolta már; s most éberen várt, kezében vastag gumiszőnyeggel, készen rá, hogy keresztüldugja az első résen. Várt egy percet, várt kettőt… Öt perc múltán odament az ablakhoz, Arcát egészen az ablaktáblához szorítva, oldalt nézve, ki tudott venni egy űrruhába bújtatott egész lábat és a másikat részben. Vízszintesen lebegtek, néhány lábnyira a talaj fölött. Nézte néhány percen át. A lábak fokozatosan, alig észrevehetően ereszkedtek lefelé.
Elment az ablaktól, ellökte magától a gumitekercset, úgy, hogy az keresztülszállt a helyiségen. Egy-két percig állt ott elgondolkodva. Azután a könyvespolchoz lépett, és leemelte az Enciklopédia utolsó előtti kötetét. Belelapozott, és alaposan utánanézett, hogy pontosan milyen helyzettel és jogokkal jár az "özvegy" státusa. Előkeresett egy írótömböt meg egy ceruzát. Egy percig tétovázott, igyekezett felidézni emlékezetében a módszert, amelyre tanították; majd számokat vetett a papírra, és elmélyedt bennük. Végül felemelte a fejét, és megszemlélte az eredményt; évi ötezer font, öt esztendőn át, hat százaléknyi kamatos kamattal, egész csinos kis összegre rúgott - egy Mars-lakó számára pedig valóságos vagyont jelentett.
Azután újból habozott egy kicsit. Bármely arc, melyre nem fagyott rá örök időkre a finoman csodálkozó ártatlanság kifejezése, ezen a ponton valószínűleg egy kicsit összeráncolta volna a homlokát; mert hiszen a végeredményből le kellett még vonnia egy összeget - kereken kétezer-háromszázhatvan fontot.

Lengyel Péter fordítása