John Wyndham - Túlélni

Amíg az űrhajótéri busz lassan végiggördült azon a több, mint egy mérföldnyi nyílt területen, amely az állomásépületeket elválasztotta a felszállási lifttől, Mrs. Feltham feszülten előre nézett, az előtte sorakozó vállak felett. Látta a síkon magányos ezüsttoronyként magasodó rakétát, az erős kék fényt a hajó orra mellett, mely azt jelezte, hogy a hajó indulásra készen áll. A rakéta farkuszonyai között és körül járműtörpék és kis embercsoportocskák nyüzsögtek az utolsó előkészület lázában. Mrs. Feltham vadul nézte a jelenetet, és e pillanatban kemény, reménytelen gyűlöletet érzett a rakéta körüli mozgolódás miatt és általában mindenféle emberi találmánnyal szemben.
Pillantása hamarosan visszatért a messzeségből maga elé, a veje tarkójára. Szívből gyűlölte most őt is.
Megfordult, gyors pillantást vetett mellette ülő lánya arcára. Alice sápadt volt, száját összeszorította, szeme mereven előre nézett.
Mrs. Feltham habozott. Ismét az űrhajót nézte. Utolsó erőfeszítésre szánta el magát Hangja a busz zajába vegyült, amikor megszólalt:
- Alice, drágám, még most sincs késő, még most sem, tudod.
A lánya nem nézett rá. Mintha nem is hallotta volna, csupán ajkait zárta egy kicsit még szorosabbra. Majd azt mondta:
- Anya, kérlek!
De ha Mrs. Feltham egyszer rákezdte, nem hagyta abba.
- A te érdekedben mondom, drágám. Mindössze annyit kell tenned, hogy azt mondod: meggondoltad magad.
Alice tiltakozó hallgatással válaszolt.
- Senki sem hibáztatna emiatt - folytatta Mrs. Feltham állhatatosán. - Semmi rosszat nem gondolnának rólad. Végeredményben mindenki tudja, hogy a Mars nem megfelelő hely annak számára, aki…
- Anya, kérlek, hagyd abba - vágott közbe a lány. Hangjának élessége egy pillanatra megdöbbentette Mrs. Felthamet. Tétovázott. De az idő sürgette, nem telt belőle a sértődésre. Tehát folytatta:
- Te nem szoktál hozzá ahhoz az életformához, ahogyan ott kell majd élned, drágám. Teljesen primitív élet. Nem nőnek való. Végül is, kedvesem, csak ötéves megbízatás ez Dávid számára. Biztos vagyok benne, ha igazán szeret téged, neki is jobb érzés lenne, ha tudná, hogy biztonságban vagy itt, és vársz…
A lány nyersen félbeszakította:
- Ezt már számtalanszor megvitattuk, anya. Mondom, hogy nincs értelme. Nem vagyok gyerek. Átgondoltam és döntöttem.
Mrs. Feltham egy darabig csendesen ült. A busz a téren át imbolygott, és a rakéta még jobban az égre tornyosult.
- Ha lenne neked is gyereked… - mondta félig magában. - Nos, remélem, egyszer lesz neked is. Akkor majd te is megérted…
- Azt hiszem, te vagy az, aki nem érted - mondta Alice. - Ez mindenképpen elég nehéz. És te még jobban megnehezíted.
- Drágám, én szeretlek. Én adtam életed neked. Én vigyáztam rád, és én ismerlek téged. Tudom, hogy az ilyenfajta élet nem neked való. Ha edzett, fiús lány volnál, nos, talán… de te nem vagy az, aranyom. Nagyon jól tudod, hogy nem vagy ilyen.
- Talán mégsem ismersz annyira jól, ahogyan képzeled, anya.
Mrs. Feltham a fejét rázta. Félrefordított tekintetét - féltékenyen a veje tarkójába fúrta.
- Elvett téged tőlem - mondta fojtott hangon.
- Ez nem igaz, anya. Ez… nos, én már nem vagyok gyerek. Asszony vagyok, és a saját életemet kell, hogy éljem.
- "Amerre mégy, követlek én…" - mondta Mrs. Feltham elgondolkodva. - De ez ma már másként van, tudod. A nomád törzseknél így volt rendjén, de manapság a katonák, tengerészek, pilóták, űrhajósok feleségei…
- Nemcsak erről van szó, anya. Te ezt nem értheted. Nekem végre felnőtté kell lennem, és magamhoz hűnek…
A busz zökkenve megállt. Jelentéktelen játékszernek tetszett az űrhajó mellett, az meg túlságosan nagynak tűnt ahhoz, hogy valaha is felemelkedjék. Az utasok kiszálltak, és ott álldogáltak a fénylő rakétát bámulva. Mr. Feltham átkarolta a lányát Alice hozzásimult szemébe könnyek tolultak. Az apa bizonytalan hangon mormolta:
- Isten veled, drágám. És a világ minden szerencséjét. - Elengedte a lányt, és kezet fogott a vejével. - Vigyázz rá, Dávid. Nekünk ő minden, ami…
- Tudom. Úgy lesz. Ne aggódjanak.
Mrs. Feltham búcsúcsókot adott lányának, és kényszerítette magát, hogy kezet fogjon vejével is.
- Kérjük az összes utast a fedélzetre! - harsant a lift felől.
A liftajtók becsukódtak. Mr. Feltham kerülte felesége tekintetét. Átölelte derekát, és csöndesen visszavezette a buszhoz. Míg egy tucat más járművel együtt az állomás védett területe felé haladtak, Mrs. Feltham felváltva hol a szemét törölgette egy leheletnyi fehér zsebkendővel, hol a magas, mozdulatlan és most már nyilvánvalóan lezárt űrhajóra nézett vissza. Kezét a férje kezébe csúsztatta.
- Még most sem tudom elhinni - mondta. - Ez annyira nem illik a lényéhez. Gondoltad volna valaha is, hogy a mi kis Alice-unk?… Ó, miért is kellett férjhez mennie?!
Hangja vinnyogó sírásba fulladt.
Férje nem felelt, csak megszorította a kezét.
- Ez az egész nem is lenne olyan meglepő más lányoknál - folytatta Mrs. Feltham.
- De Alice mindig olyan csöndes volt. Régebben még aggódtam is, hogy olyan csöndes - úgy értem, attól tartottam, hogy esetleg holmi félénk, unalmas mintagyerek lesz. Emlékszel? A többi gyerek mindig Egérkének szólította. És most tessék! Öt év azon a borzasztó helyen! Ő nem fogja kibírni, Henry! Tudom, hogy nem, ő nem olyan fajta. Miért nem álltál a sarkadra, Henry? Rád hallgattak volna. Te megakadályozhattad volna. Férje sóhajtott.
- Vannak esetek, amikor az ember adhat tanácsot, Miriam, bár ezzel aligha válik népszerűvé, de azt semmiképpen sem szabad, hogy mások helyett próbáljunk élni. Alice most már asszony, saját jogokkal. Hogy mondhatnám meg én, mi a legjobb az ő számára?
- Megakadályozhattad volna, hogy elmenjen.
- Talán… de nem akartam, mert tudtam, mi lenne a következménye.
Az asszony néhány pillanatig hallgatott, aztán ujjai megfeszültek férje kezében.
- Henry, Henry, nem hiszem, hogy valaha is viszontlátjuk őket. Érzem!
- Ugyan, ugyan, drágám. Épen és egészségesen visszajönnek, meglátod.
- Te sem hiszed komolyan, Henry. Csak fel akarsz vidítani. Ó, miért, miért is kell neki arra a rémes helyre mennie?! Olyan fiatal. Várhatott volna öt évig. Miért olyan makacs, olyan kemény… egyáltalán nem olyan, mint amilyen az én kis Egérkém volt!
- Próbálj végre ne úgy gondolni rá, mint egy gyerekre, Miriam. Alice már nem gyerek, hanem asszony, és ha az összes asszony egérke lenne, akkor nagyon gyászos kilátást nyújtana az emberiség életben maradása szempontjából… - mondta a férje, és bátorítólag megveregette a kezét.
A Sólyom űrhajó navigációs tisztje a kapitányhoz lépett.
- Az eltérés, uram.
Winters kapitány elvette az eléje nyújtott papírlapot.
- Egy egész három-hatvanöt fok - olvasta hangosan. - Hm. Nem rossz. Egyáltalán nem rossz, mindent tekintetbe véve. Megint a délkeleti szektor. Szeretném tudni, Mr. Carter, miért fordul elő szinte valamennyi eltérés a DK szektorban?
- Talán rá fognak jönni, ha már egy kicsit nagyobb gyakorlatuk lesz, uram. Jelen pillanatban ez csupán az egyik probléma.
- Akkor is különös. Nos, jobb, ha helyesbítjük, mielőtt nagyobb lesz. A kapitány meglazította az előtte álló, széthúzható könyvesrekeszt, és egypár táblázatot vett elő. Végigtanulmányozta őket, és lejegyezte az eredményt.
- Ellenőrizze, Mr. Carter.
A navigátor összehasonlította a számokat a táblázat adataival, és helyeslően bólintott.
- Jól van. Milyen a hajó fekvése? - kérdezte a kapitány.
- Majdnem az oldalán, nagyon lassú pörgessel, uram.
- Akkor tudja kezelni. Vizuálisan fogom figyelni. Hozza egyenesbe, és rögzítse. A jobb oldali hajtóműre kettes erősséggel tíz másodpercig. Körülbelül harminc percig fog tartani, húsz másodperc alatt átlendül, de erre majd ügyelünk. Aztán egyenlítsen ki bal oldali hajtóművekkel, kettes erősséggel. Rendben?
- Igenis, uram. - A navigációs tiszt leült a vezérlőszékbe, és bekapcsolta az övet. Gondosan ellenőrizte a billentyűket és kapcsolókat.
- Inkább figyelmeztetem őket. Lehet, hogy lesz egy kis rázkódás - mondta a kapitány. Bekapcsolta a hangszóró-berendezést, és magához húzta a mikrofon állványát. - Egész űrhajó, figyelem! Pályamódosítást fogunk végrehajtani. Számos lökés várható. Egyik sem lesz erőteljes, de minden törékeny tárgyat rögzíteni kell, és tanácsos, hogy valamennyien helyet foglaljanak, és kapcsolják be a biztonsági öveket. A művelet megközelítőleg fél óráig fog tartani, és mostantól számítva öt perc múlva kezdődik. Tájékoztatni fogom önöket, amikor befejeződik. Ez minden. - Kikapcsolta a mikrofont. - Mindig van egy bolond, aki azt hiszi, hogy a hajót kilyukasztotta egy meteor, ha nem tálaljuk ki részletesen az egészet - tette hozzá. - Az a nő például minden valószínűség szerint hisztériás rohamot kap. Az ilyesmi nem vezet jóra - morfondírozott tovább. - Szeretném tudni, mégis mit képzel, mi az ördögnek van itt. Egy ilyen csöndes kis teremtés! Az ilyennek otthon volna a helye, holmi falucskában, ott békésen kötögethetne.
- Most itt kötöget - jegyezte meg a navigációs tiszt.
- Tudom… és gondolja el, mit jelent ez! Minek megy az ilyen a Marsra? Pokoli honvágya lesz, és első pillantásra meggyűlöli minden porcikáját annak a helynek. A férjének kellett volna, hogy több esze legyen. A gyerekek iránt pedig valóságos kegyetlenség.
- Talán nem a férfi tehet róla, uram. Úgy értem, az ilyen csöndes teremtések néha megdöbbentően konokok tudnak lenni. A kapitány elgondolkodva nézett a tisztre.
- Hát nekem nincsenek valami nagy tapasztalataim, de azért tudom, mit mondanék a feleségemnek, ha eszébe jutna, hogy velem jön.
- Csakhogy az ilyen csöndeskékkel nem lehet még jól összezörrenni sem, uram. Valahogyan letompítják az egészet, és a végén elérik a céljukat.
- Megjegyzése első részében a célzást nem veszem magamra, Mr. Carter. De ha már ennyire alaposan ismeri a nőket, meg tudná mondani, mi a fenének van itt ez az asszony, ha nem a férje vonszolta magával? A Mars általában nemigen veszélyezteti az otthon nyugalmát.
- Nos, uram, én úgy látom, ez a nő amolyan elszánt fajta. Többnyire megijed a saját árnyékától, de borzasztó adag eltökéltség is van benne. Az afféle - nos, biztosan hallott már anyajuhokról, akik a kölykeik védelmében még az oroszlánnal is szembeszállnak, ugye?
- Ha a bárányaikról van szó - mondta a kapitány -, de én egyrészt mindig kételkedtem az ilyesmiben, másrészt ennek a nőnek nincsen báránykája.
- Csak jellemezni próbáltam ezt a típust, uram.
A kapitány mutatóujjával megvakarta az arcát.
- Lehetséges, hogy igaza van, de tudom, ha én akarnék asszonyt vinni a Marsra, amitől az ég óvjon, azt hiszem, inkább egy kemény, harcias mamikát vinnék. Mi lesz a férfi munkája ott?
- Valami bányatársaság irodáját veszi át, úgy tudom.
- Hivatalos órák, mi? Hát talán menni fog nekik valahogy, de azért csak azt mondom, hogy annak a szegény kis teremtésnek inkább a saját konyhájában volna a helye. A fele idejét azzal fogja tölteni, hogy halálra rémül, a másik felét pedig azzal, hogy a hazai kényelmet sóvárogja vissza. - Az órájára pillantott. - No, most már elég idejük volt ahhoz, hogy az éjjeliedényeket rögzítsék. Lássunk hozzá!
Bekapcsolta a biztonsági övét, a képernyőt maga elé fordította, és ugyanakkor bekapcsolta, azután hátradőlt, és az ernyőn lassan elhaladó csillagok panorámáját figyelte.
- Minden készen, Mr. Carter?
A navigátor megnyitott egy üzemanyagcsapot, és jobb kezét egy billentyű fölé helyezte.
- Minden készen, uram.
- Oké! Hozzuk egyenesbe a hajót!
A navigációs tiszt teljes figyelmével az előtte levő mutatókon csüggött. Kísérletképpen megnyomta ujjával a billentyűt. Semmi sem történt. Apró, kettős ránc jelent meg két szemöldöke között. Ismét lenyomta a billentyűt Megint nem történt semmi.
- Gyerünk, ember - mondta a kapitány ingerülten.
A navigációs tiszt úgy döntött, hogy megpróbálja a hajót ellenkező irányba forgatni. Most bal kezével nyomott le egy billentyűt. Ez alkalommal a reakció késedelem nélkül jött. Az egész hajó erősen oldalra ugrott és megremegett. Csörömpölő ütés hullámzott át a fémrészeken körülöttük, lassan elhaló visszhangként.
A navigácós tisztet csak a biztonsági öv tartotta ülésében. Ostobán bámult az előtte szédülten pergő mutatókra. A képernyőn a csillagok olyanok voltak, mint valami tűzijáték. A kapitány egy ideig baljós csendben figyelte a mutatványt, aztán hidegen megszólalt:
- Amennyiben már befejezte a szórakozást, Mr. Carter, talán lenne olyan szíves, és egyenesbe hozná a hajót.
A navigátor összeszedte magát. Kiszemelt egy billentyűt, és lenyomta. Semmi sem történt. Megpróbált egy másikat. A műszerek mutatói akkor is simán forogtak. Carter homlokát kiverte a veríték. Bekapcsolt egy másik üzemanyagcsapot és ismét próbálkozott.
A kapitány hanyatt dőlt székében, és a száguldó égboltot nézte a képernyőn.
- Nos? - kérdezte kurtán.
- Nem… nem reagál, uram.
Winters kapitány kikapcsolta biztonsági övét, és odacsoszogott a padlón mágneses sarkú cipőjében. Egy fejbiccentéssel kiparancsolta a másikat az ülésből, és elfoglalta a helyét. Ellenőrizte az üzemanyagcsapokat. Lenyomott egy billentyűt. Nem történt változás: a mutatók továbbra is egyenletesen forogtak. Hiába kísérletezett más billentyűkkel is. Felnézett, és tekintete a navigátor szemével találkozott. Egy hosszú pillanat múlva megfordult, és visszatért a saját asztalához. Elfordított egy kapcsolót. Egy hang tört be a szobába.
- …honnan tudjam? Csak annyit tudok, hogy az öreg láda éppen fejen áll, és nem így kell egy rohadt űrhajót vezetni. Ha kíváncsi vagy a véleményemre.
- Jevons! - csattant fel a kapitány.
A hang azonnal elhallgatott.
- Igen, uram? - szólalt meg egészen más színezettel. Az oldalfúvókák nem égnek.
- Nem, uram - helyeselt a hang.
- Ébredjen, ember. Úgy értem, hogy égniük kellene Bedöglöttek.
- Micsoda? Valamennyi, uram?
- Egyedül a bal oldali hajtómű reagált, de annak sem lett volna szabad úgy rázkódnia. Jobb lesz, ha valakit kiküldünk, hogy megnézze. Nem tetszett nekem az a rázkódás.
- Igenis, uram.
A kapitány elfordította a kommunikátor kapcsolóját, és magához húzta a mikrofont.
- Figyelmet kérek. Minden biztonsági övet kikapcsolhatnak, és folytathatják tevékenységüket, mint rendesen. A pályamódosítást elhalasztottuk. Ha újra kezdjük, figyelmeztetjük önöket. Ez minden.

A kapitány és a navigátor ismét egymásra meredt Arcuk komor volt, tekintetük gondterhelt.
Winters kapitány hallgatóságát szemlélte. A Sólyom fedélzetén levő valamennyi ember jelen volt. Tizennégy férfi és egy nő. Hattagú legénység, a többi utas. Figyelte őket, amint elhelyezkedtek a hajó kis társalgójában. Jobban örült volna, ha rakományában több a teheráru és kevesebb az utas. A tétlen utasok mindig valami bajt okoznak. Azonkívül a Marsra általában nem csöndes és alázatos típusú emberek jelentkeztek bányásznak, talajkutatónak vagy kalandornak.
Ha az az asszony is ilyen lenne, sok bajt okozhatna a hajó fedélzetén. Szerencsére bátortalan és félrehúzódó teremtés. Bár néha bosszantó a szótlansága, a kapitány mégis hálás a sorsnak, hogy a nő nem holmi tűzrőlpattant szőkeség, aki csak tetézné a bajokat. Amint a férje mellett ülő nőt szemlélte, arra gondolt, lehet, hogy nem is olyan jámbor, mint amilyennek látszik. Carternak biztosan igaza volt, amikor valami konokságra utalt - enélkül az asszony nem is indult volna neki az útnak, és nem is jutott volna el idáig határozottan, zokszó nélkül. Az asszony férjére tekintett. Furcsa teremtmények ezek az asszonyok. Morgan normálisnak látszik, de az ember igazán nem hinné, hogy van benne valami is, ami miatt egy nő ilyen útra vállalkozzék… A kapitány addig várt, amíg elült a mozgolódás, és az utasok elhelyezkedtek. Csönd lett. A kapitány sorban végigjártatta valamennyiükön a tekintetét. Arca komoly kifejezést öltött.
- Mrs. Morgan, uraim! - kezdte. - Azért kérettem ide önöket, mert jobbnak láttam, ha mindannyian világosan megértik jelen helyzetünket. A dolog úgy áll, hogy oldalfúvókaink felmondták a szolgálatot. Hasznavehetetlenek, s ennek okát eddig még nem tudtuk felderíteni. A bal oldali fúvókák viszont kiégtek és pótolhatatlanok. Arra az esetre, ha önök közül néhányan nem tudnák, ez mivel jár, el kell mondanom, hogy a hajó navigációja az oldalfúvókáktól függ. A főhajtómű adja meg a felszállási kezdősebességet. Ezután ez lezárul, és szabadesés helyzetébe kerülünk. Az előre eltervezett pályától való bármely eltérés, módosítás az oldalfúvókák megfelelő lökéseivel végezhető el. De nemcsak kormányzásra használjuk őket. Lényegesek a leszállásnál, amely a felszállásnál mérhetetlenül bonyolultabb művelet. A hajó megfordításával fékezünk, miközben a főhajtómű csökkenti sebességünket. Azt hiszem, valamennyien megértik, milyen kényes művelet az, hogy leszállás közben az ilyen nagy tömegű hajót teljesen egyensúlyban tartsuk a főhajtóműve löketével. Ezt az egyensúlyt az oldalfúvókák biztosítják. Nélkülük a munka elvégezhetetlen.
Néhány pillanatig halálos csend volt. Aztán egy hang vontatottan feltette a kérdést:
- Azt akarja mondani, kapitány, hogy a jelenlegi helyzetben sem irányítani nem tudjuk a hajót, sem leszállni nem vagyuk képesek? Erről van szó?
Winters kapitány a beszélőre nézett. Jól megtermett férfi volt Minden erőszakosság és láthatólag minden szándékosság nélkül, mintha természetes vezető szerepe lett volna a többiek között.
- Pontosan ezt akartam mondani - felelt a kapitány.
A szobán feszültség lett úrrá. Itt-ott szaggatott lélegzetvétel hangzott. A vontatott beszédű férfi bólintott, mint aki megnyugszik végzetében. Valaki megkérdezte:
- Ez azt jelenti, hogy esetleg lezuhanunk a Marsra?
- Nem - felelte a kapitány. - Ha folytatjuk jelenlegi utunkat, amely kissé eltér a pályától, akkor elmegyünk a Mars mellett.
- És akkor tovább bújócskázhatunk az aszteroidákkal - vélte egy másik hang.
- Ez történne akkor, ha semmit sem tennénk ellene. De van egy lehetőség a megakadályozására, ha szerencsénk van. - A kapitány szünetet tartott, tudatában annak, hogy mindenki figyelme reá irányul. - Mindannyian nagyon is tisztában lehetnek azzal - folytatta -, hogy az ablakainkból látható űrszeletek sajátos képe azt mutatja, hogy úgy bukdácsolunk, mintha… izé… bukfenceznénk. Ez a bal oldali fúvókák kiégésének következménye. Rendkívül szokatlan utazási mód, de azt jelenti, hogy egy megfelelő főhajtómű-lökettel a kritikus pillanatban képesek lehetünk pályánkat megváltoztatni, megközelítőleg szükség szerint.
- És mennyiben segít rajtunk ez, ha egyszer nem tudunk leszállni? - érdeklődött valaki.
A kapitány úgy tett, mintha nem hallotta volna a közbeszólást. Tovább beszélt:
- Rádiókapcsolatba léptem mind az otthoniakkal, mind a Marssal, és jelentettem helyzetünket. Arról is tájékoztattam őket, hogy meg akarom kísérelni a számomra rendelkezésre álló egyetlen módot. Ez pedig az, hogy a főhajtómű felhasználásával megpróbálom Mars körüli pályára vezérelni az űrhajót. Ha ez sikerül, akkor két veszélyt kerülünk el: az egyik, hogy kisodródunk a Naprendszerből, a másik, hogy lezuhanunk a Marsra. Gondolom, jó esélyünk van arra, hogy épségben megússzuk.
Amikor befejezte a beszédet, néhány arcon rémületet látott, másokén pedig feszült töprengést. Megfigyelte, hogy Mrs. Morgan szorosan markolja férje kezét, és arca a szokásosnál sápadtabb. A vontatott beszédű férfi törte meg a csendet.
- Gondolja, hogy jó esélyünk van rá? - ismételte kérdőn.
- Igen. Sőt azt is gondolom, ez az egyetlen esélyünk. De nem akarom hitegetni önöket azzal, hogy tökéletesen bízom benne. Ahhoz túlságosan komoly a dolog.
- És ha valóban rákerülünk erre a pályára?
- Akkor megpróbálnak majd állandóan követni bennünket radarral, és amilyen gyorsan csak lehet, segítséget küldenek.
- Hm - mondta a kérdező. - És mit gondol erről maga, kapitány, személy szerint?
- Én… nos, nem lesz könnyű. Mivel valamennyien benne vagyunk ebben az egészben, elmondom, mit közöltek velem. Legjobb esetben sem várható a jövetelük néhány hónapnál korábban. A hajónak a Földről kell jönnie. A két bolygó jelenleg jóval túl van az együttálláson. Sajnos, ez meglehetősen hosszú várakozást jelent nekünk.
- Ki tudunk… tartani addig, kapitány?
- Számításaim szerint ki kell tartanunk, körülbelül tizenhét vagy tizennyolc hétig.
- És ez elég lesz?
- Elégnek kell lennie.
A töprengő hallgatást, mely szavait követte, most energikusabb hangon törte meg:
- Ez nem lesz kényelmes vagy kellemes dolog. De ha valamennyien megfelelően viselkedünk, és szigorúan a szükséges lépésekhez tartjuk magunkat, akkor meg lehet nyerni a csatát. Nos, három lényeges dolog van: a levegő - hát szerencsére emiatt nem kell aggódni. A regenerációs berendezés, a póttartályok és a rakomány tartályai hosszú ideig gondoskodnak majd erről. A vizet fejadagokra kell osztani. Minden személynek egy liter jut huszonnégy órára, mindenféle célra. Szerencsére el tudunk vonni vizet az üzemanyag-tartályokból, különben ennél jóval kevesebb jutna. A legkomolyabb aggodalmunk a táplálék miatt lesz.
Türelmesen, világosan magyarázta tovább a tennivalókat. Végül hozzátette:
- És most, azt hiszem, lesznek kérdéseik.
Egy alacsony, izmos, sovány, napégette arcú férfi szólalt meg:
- Egyáltalán nincsen remény arra, hogy az oldalfúvókákat ismét beindítsuk?
Winters kapitány a fejét rázta.
- Nemigen. A hajtómű részeit nem úgy szerkesztik, hogy az űrben hozzáférhetők legyenek. Természetesen tovább fogunk próbálkozni, de még ha a többieket rendbe is lehetne hozni, a bal oldaliakat akkor is képtelenek lennénk megjavítani.
Minden tőle telhetőt elkövetett, hogy a következő néhány kérdésre úgy válaszoljon, hogy egyensúlyt tartson könnyelmű magabiztosság és csüggedtség között. A kilátások semmiképpen nem voltak jók. Míg a lehetséges segítség elérkezik hozzájuk, mindannyiuknak szükségük lesz az idegeikre és a teljes akaraterejükre - és tizenhat ember között bizonyára gyengébbek is akadnak.
Pillantása ismét megpihent Alice Morganon és mellette ülő férjén. Az asszony jelenléte minden bizonnyal lehetséges bajforrás. Ha válságosra fordul a helyzet, a férfi nagyobb feszültségben lesz a felesége miatt, és minden valószínűség szerint nem lesznek gátlásai. Ha egyszer már itt van az asszony, a következményekben egyenlően kell osztoznia a többiekkel. Nem lehetnek kiváltságosok. Hirtelen veszélyhelyzetben az ember megengedhet magának egy hősies gesztust, de a rájuk váró hosszú próbatétel során csak lehetetlen helyzetet hozna létre, ha bárkit előnyben részesítenének. Ha engedményeket tesz a számára, akkor a többiek is engedményeket követelnek egészségi vagy egyéb okokra hivatkozva - és az ég tudja, milyen bonyodalmakkal járna mindez. A legtöbb, amit érte tehet, hogy a többiekkel együtt részese annak a bizonyos jó esélynek, hogy… Persze - amint a férje kezét görcsösen szorongató nőre pillantott - ez nem valami sok. Csak abban reménykedett, hogy az asszony nem elsőnek fog összeroppanni. A hangulaton segítene, ha nem éppen ő lenne az első…
Nem az asszony volt az első, aki összeroppant. Majdnem három hónapig senkivel sem történt meg.
A Sólyom, a főhajtómű ügyesen időzített beindításával, sikeresen Mars körüli pályára tuszkolta önmagát. Ezután a legénység már nem sokat tehetett. Egyensúlyi helyzetében a hajó nagyon kicsiny mellékbolygóvá változott, kör alakú pályán bukfencezve és pörögve, s amennyire ez látható volt, arra ítélve, hogy folytassa ezt a gyatra előrehaladást mindaddig, míg a segítség el nem éri őket, vagy talán örökre… A hajó bukfenceinek dugóhúzószerű útja bent nem volt észlelhető mindaddig, míg valaki fel nem fedett egy ablaknyílást. Odakint a világegyetem őrült szökdécselése olyan ijesztő érzést keltett, hogy mindenki örömmel elfedte ismét a nyílást, hogy a belső stabilitás illúzióját megőrizze. Még Winters kapitány és a navigációs tiszt is olyan gyorsan végezte el megfigyeléseit, ahogyan csak tudta. Megkönnyebbültek, amikor kizárták a száguldó csillagképeket a képernyőről, és viszonylagos menedéket találhattak odabent.
Lakói számára a Sólyom egy kis, külön világgá változott, nagyon véges a térben és alig kevésbé az időben. Mi több, nagyon alacsony életszínvonalú világ volt ez. Indulatos, könnyen csüggedő, hasfájós és bomlott idegzetű közösség. Olyan csoport, melyben minden ember résen állt, és gyanakodva leste, nem több-e egy hajszálnyival a másik ember adagja, s ahol az a kevés, amit oly mohón megettek, arra sem volt elég, hogy a gyomruk korgását elcsendesítsék. Az ember kiéhezetten feküdt le, és még éhesebben ébredt álmából, amelyben csak ételekről álmodott. A Földről normál testsúllyal elindult emberek most véznák és ösztövérek voltak, arcuk gömbölydedből szögletessé vált, és egészséges színűk fakószürkévé halványult, s a szemük természetellenesen villogott. Valamennyien legyengültek. A leggyengébbek eltompultan hevertek ágyukon. A szerencsésebbek időről időre rájuk néztek, egy kérdéssel szemükben - nem volt nehéz kiolvasni ezt a kérdést: "Miért pazaroljuk tovább a táplálékot erre a fickóra? Hiszen látszik, hogy már befellegzett neki." De egyelőre még senki sem vállalta magára ennek a folyamatnak meggyorsítását.
A helyzet rosszabb lett, mint ahogyan Winters kapitány előre látta. A rakományuk rossz volt. A húskonzervek több ládában összeroppantak a fölöttük levő konzervek rettenetes nyomásától, amely felszállásnál rájuk nehezedett. Az ebből származó hulladék most saját pályáján keringett a hajó körül. Titokban kellett kidobni. Ha az emberek tudtak volna róla, boldogan fölfalták volna, kukacostul, mindenestül. Egy, a leltárban szereplő láda pedig eltűnt. Még mindig nem derült ki, hogyan. A hajót végigkutatták miatta, de nyomra nem bukkantak. A vésztartalék legnagyobb része dehidrált ételekből állott, amelyekre nem mertek elegendő vizet félretenni, úgyhogy bár ehetőek voltak, fájdalmasan visszataszító benyomást keltettek. Egyszerűen pótlásnak szánták őket arra az esetre, ha az előre kiszámított időt túllépnék, és ez a pótlás sem volt sok. A rakományban kevés ehető dolog volt, s azok között is többnyire luxusételek apró konzervei. Ennek eredményeképpen a kapitánynak csökkentenie kellett a fejadagokat, amelyek előreláthatólag éppen hogy kitartanak tizenhét hétig. De még így sem volt valószínű hogy ki fognak tartani.
Az első, aki elment közülük, nem betegség vagy rosszul tápláltság miatt pusztult el, hanem baleset érte. Jevons, a gépész azt állította, hogy az oldalhajtóművek hibáját csak úgy lehet megállapítani és kijavítani, ha utat nyitnak az űrhajó hajtóműrendszerébe Az űrhajó elejét a végétől elválasztó tartályok miatt ezt belülről nem lehetett elérni.
A rendelkezésre álló szerszámokkal lehetetlennek bizonyult, hogy a hajótestből kívülről kivágjanak egy darabot, az űr hőmérséklete és a törzs jó vezetőképessége miatt az egész hőmennyiség elveszett és felemésztődött, anélkül, hogy a kemény külső rétegen a legkisebb nyomot is hagyta volna. Az egyetlen lehetőséget, hogy bejusson, Jevons abban látta, hogy körülvágja a bal oldali hajtóművek kiégett fúvókáit. Vitatható volt, vajon megéri-e a fáradozást, hiszen a jobb oldali hajtóművek még így is kiegyensúlyozatlanok lennének. De leginkább ellene szólt az a tény, hogy vágókészülékei számára értékes oxigént kellett volna felhasználnia. El kellett fogadnia a tilalmat, de nem nyugodott bele terve végleges feladásába.
- Rendben van - mondta mogorván. Olyanok vagyunk, mint a patkányok a csapdában, de Bowman és én nem érjük be annyival, hogy egyszerűen működtessük ezt a tragacsot. Még akkor is próbálkozni fogunk, ha puszta kézzel kell bevágnunk magunkat az átkozott hajóba.
Winters kapitány ebbe beleegyezett; nem mintha azt hitte volna, hogy Jevons valami eredményt ér el, de legalább nyugton marad, másnak meg nem árt a terve, így aztán Jevons és Bowman magukra öltötték az űrruhát, és hetekig felváltva dolgoztak. Egy idő után megfeledkezve a körülöttük forgó égboltról, makacsul fűrészeltek. De a legnagyobb erőfeszítés ellenére is csak lassan haladtak, és még inkább lelassultak, amint egyre gyengébbek lettek. Hogy Bowman éppen mivel próbálkozott, amikor elérkezett számára a vég, az rejtély maradt. Ezt nem közölte előzőleg Jevonsszal sem. Csak annyit tudtak, hogy a hajó hirtelen megbillent, és a törzsön egy csattanás rezgéseinek visszhangja futott végig. Lehetséges, hogy baleset volt. Még valószínűbb, hogy Bowman türelmetlen lett; és robbanótöltetet helyezett el, hogy nyílást robbantson.
Hetek óta először felfedték az ablakokat, és szédülten bámultak ki a keringő csillagokra. Bowman került a látótérbe. Tehetetlenül sodródott, vagy tíz méterre a hajókülsőtől. Űrruhája leeresztett, és nagy hasadás látszott az anyagban a bal kabátujjnál.
Ha az ember körül kisebb holdként egy holttest úszkál körbe-körbe, ennek tudata nem nagyon emeli a már amúgy is megromlott hangulatot. Ha az ember ellöki, tovább köröz, bár nagyobb távolságban. Egyszer majd bizonyára kitalálnak ilyen helyzetre egy megfelelő szertartást - talán egy kis rakéta fogja a szegény maradványokat utolsó, végtelen útjára taszítani. Addig azonban, mivel erre még nem volt példa, Winters kapitány úgy döntött, hogy megadja a holttestnek a végtisztességet, és a fedélzetre hozatja. A hűtőteret üzemben kellett tartani, hogy a maradék élelmiszerkészlet meg ne romoljon, de a hűtőtér számos rekesze üres volt.
Az óra szerint egy nap és egy éjjel telt el Bowman ideiglenes temetése óta, amikor szerény kopogás hallatszott a vezérlőterem ajtaján. A kapitány gondosan leiktatta hajónaplójának legutolsó bejegyzését, és becsukta a könyvet.
- Tessék - mondta.
Az ajtó éppen csak annyira nyílt ki, hogy Alice Morgan besurranhatott rajta, és becsukta maga mögött. A kapitány kissé meglepődött, amint meglátta. Eddig az asszony buzgón a háttérben maradt, néhány kérését a férje közvetítette. A kapitány észrevette a változásokat rajta. Sovány volt, mint valamennyien, szeme aggódó. Idegesnek látszott. Vékony kezének ujjai egymás támogatását keresve összekulcsolódtak. Láthatóan erőlködött, hogy most kimondja, ami a szívét nyomja. A férfi mosolygott, hogy bátorságot öntsön belé.
- Jöjjön, üljön le, Mrs. Morgan - hívta barátságosan.
Az asszony mágneses cipőtalpának apró csattogásával keresztülhaladt a szobán, és elfoglalta a széket, amelyre a férfi rámutatott. Kényelmetlenül ült, éppen csak a legszélén.
Merő kegyetlenség volt elhozni a nőt az útra gondolta ismét a kapitány. Akkor még legalább csinos kis teremtés volt, most már az sem. Miért nem tudta az a bolond férje a megfelelő környezetben hagyni - szép, csöndes peremvárosban, kellemes hétköznapi életben, amely megkíméli a megerőltetéstől és a rettegéstől. A kapitányt meglepte, hogy a nőnek volt eltökéltsége és kitartása, hogy a Sólyomon uralkodó körülmények ellenére ilyen sokáig életben maradjon. A sors bizonyára kegyesebb lett volna hozzá, ha ezt nem engedi meg. Az asszony inkább gubbasztott, mint ült, s olyan madárra emlékeztetett, amely bármelyik pillanatban felröppen, az első hirtelen mozdulatra.
- És most mit tehetek magáért, Mrs. Morgan? - szólt hozzá csendesen.
Alice ujjait szétnyitotta, majd újból összezárta, lehajtott fejjel nézte a kezét. Aztán felnézett, s szóra nyitotta száját.
- Nem nagyon könnyű - mormolta bocsánatkérően.
A kapitány megpróbált segíteni:
- Nyugodjék meg, Mrs. Morgan. Mondja csak el, mi bántja. Talán valamelyikük, tolakodó volt önnel szemben? A nő fejét rázta.
- Ó, nem, Winters kapitány. Egyáltalán nem erről van szó.
- Hát akkor miről?
- Az… az adagokról, kapitány. Nem kapok elég élelmet.
A jóindulatú aggodalom megfagyott a kapitány arcán.
- Egyikünk sem kap - mondta kurtán.
- Tudom - mondta az asszony sietve -, tudom, de…
- Mit de? - kérdezte a kapitány hidegen.
Az asszony mély lélegzetet vett.
- Ott van az az ember, aki tegnap meghalt, Bowman. Azt gondoltam, ha megkaphatnám az ő adagját…
A mondat elakadt, amint meglátta a kapitány arckifejezését. A férfi nem játszotta meg magát. Olyan megrökönyödött volt, amilyennek látszott. Valamennyi arcátlan javaslat közül, ami valaha is elé került, ez döbbentette meg legjobban. Elnémultan meredt ennek a felháborító ajánlatnak a forrására. Szeme találkozott az asszonyéval, de különös módon abban most kevesebb volt a félénkség, a szégyennek meg jelét sem látta benne.
- Kell, hogy több ételt kapjak - mondta nyomatékosan.
Winters kapitány haragja magasabbra csapott.
- Szóval maga úgy gondolta, egyszerűen elvenné egy halott ember részét, mintha az magának járna? Jobb, ha nem fejezem ki szavakkal, hogy mi a véleményem erről az ötletről, ifjú hölgy. De azt megértheti: osztozunk, és egyenlően osztozunk. Bowman halála annyit jelent nekünk, hogy ugyanazzal a fejadaggal egy kissé tovább tarthatunk ki - azt jelenti, és csakis azt. És most azt hiszem, jobb, ha távozik.
De Alice Morgan nem moccant. Ott ült, összeszorított ajkakkal, kissé összeszűkült szemmel, látszólag nyugodtan, csak keze reszketett. A kapitány felháborodásában is meglepetéssel vette észre a változást, ahogy a nő folytatta - olyan volt, mint amikor a doromboló macska hirtelen ragadozóvá lesz.
- Eddig nem kértem semmilyen kiváltságot, kapitány - mondta makacsul. - Most sem kérném önt, ha nem lenne teljesen szükségszerű. De annak az embernek a halála bizonyos lehetőséget biztosít. És nekem több táplálék kell.
A kapitány nagy erőfeszítéssel türtőztette magát.
- Bowman halála nem biztosít semmiféle lehetőséget vagy váratlan bőséget, mindössze annyit jelent, hogy egy vagy két nappal meghosszabbította számunkra az életben maradás esélyét. Nem gondolja, hogy mindegyikünk éppúgy sóvárog több élelemért, mint maga? A pimaszság terén szerzett meglehetős tapasztalataim ellenére…
Az asszony fölemelte vékony kezét, hogy elhallgattassa. Tekintetének keménységén a kapitány elcsodálkozott, s nem értette, hogyan gondolhatta valaha is félénknek.
- Kapitány. Nézzen rám! - mondta Alice Morgan nyers hangon.
A férfi nézte. S a harag kifejezése rögtön megdöbbenéssé halványult.
- Igen - szólt az asszony, és sápadt arcára enyhe pirosság lopódzott. - Látja, kell, hogy több élelmet adjanak. A gyermekemnek meg kell adni az esélyt az életre.
A kapitány tovább bámult rá, mint akit megbűvöltek. Hirtelen lehunyta szemét, és végigsimította homlokát.
- Isten az égben! Ez rettenetes! - mormogta.
Alice komolyan válaszolt, mintha már foglalkozott volna ezzel a gondolattal:
- Nem. Ez nem rettenetes, amíg a gyerekem életben van.
A kapitány tanácstalanul nézte, szó nélkül.
Az asszony pedig folytatta:
- Senkit sem lopna meg, tudja. Bowmannak nincs már szüksége az adagjára… de a babának igen. Ez igazán egészen egyszerű. - Kérdőn nézett a kapitányra; mivel az még nem válaszolt, folytatta: - így hát nem lehet igazságtalannak nevezni. Végül is én igazán két embernek számítok most, nem? Szükségem van több ételre. Ha nem adnak többet, meggyilkolják a gyerekem, így hát kell… A gyerekemnek élnie kell…
Amikor elment, Winters kapitány megtörölte homlokát, kinyitotta fiókját, és elővett egy gondosan dugdosott üveg whiskyt. Volt annyi önuralma, hogy csak kicsit húzott az üvegből, és aztán visszatette. Valamelyest magához tért, de szemében még mindig megdöbbenés és aggodalom ült.
Nem lenne helyesebb végül is megmondani az asszonynak, hogy a gyerekének nincsen esélye arra, hogy megszületik? Ez becsületes dolog lenne, de kétségei voltak afelől, hogy a "becsületesség a legjobb politika" frázis megalkotója tudott-e valamit is a csoportlélektanról. Ha ezt megmondaná a nőnek, azt is meg kellene mondania, hogy miért… S ha egyszer ezt megtudta, lehetetlen, hogy ne közölje a férjével. És akkor már késő lenne.
A kapitány kinyitotta a legfelső fiókot, és megnézte benne a revolvert. Ez a megoldás mindig ott van. Kísértés támadt rá, hogy megfogja, és azonnal használja. Nem volt sok értelme, hogy végigjátsszak az ostoba játékot. Előbb-utóbb mindenképpen rá fog kerülni a sor. Tétovázott, összeráncolta homlokát. Aztán kinyújtotta jobb kezét, megpöccintette a fegyvert, hogy visszarepült a fiók fenekére, és eltűnt. Becsukta a fiókot. Még nem…
De talán jobb lesz, ha magához veszi hamarosan. Eddig tekintélye nem ingott meg. De eljöhet az idő, amikor szüksége lehet a revolverre, akár a többiek, akár a maga számára.
Ha csak kezdenének gyanakodni, hogy a táblára időről időre kitűzött bátorító híradások hamisak; ha valahogyan kitalálnák, hogy a mentőhajó, amelyről azt hiszik, hogy az űrön át száguld feléjük, valójában még el sem indult, még el sem indulhatott a Földről - akkor szabadulna csak el a pokol! Biztonságosabb lenne, ha valami baleset érné a rádióberendezést hamarosan…

- Piszmogunk? - kérdezte Winters kapitány. Kurtán szólt, mert ingerlékeny volt, nem mintha a legkevésbé is számított volna, hogy bárki is mennyi időt tölt el bármivel.
A navigációs tiszt nem válaszolt. Csizmái átzörögtek a padlón. Egy kulcs és egy azonossági karkötő indult a kapitány felé, az asztal felszíne fölött körülbelül három centiméterrel.
A kapitány kinyújtotta kezét, hogy megállítsa őket.
- Én - kezdte, de észrevette a másik arckifejezését. - Jóságos isten, mi történt magával?
Némi lelkiismeret-furdalást érzett. A jegyzőkönyv miatt szüksége volt Bowman azonossági karkötőjére, de nem volt valódi oka arra, hogy Cartert küldje el érte. Egy olyan ember, aki úgy halt meg, mint Bowman, gyászos látvány lehet. Ezért is hagyták még mindig űrruhájában, ahelyett, hogy levetkőztették volna. Mégis azt gondolta, hogy Cartert keményebb fából faragták. Kihozott egy üveget. Az utolsót.
- Jobb lesz, ha alaposan meghúzza ezt - mondta.
A navigátor úgy tett, majd fejét a tenyerébe temette. A kapitány óvatosan kimentette az üveget a levegőben úszó állapotából, és eltette. Ekkor a navigációs tiszt megszólalt, anélkül, hogy felnézett volna:
- Sajnálom, uram.
- Semmi baj, Carter. Ronda munka. Magamnak kellett volna megtennem.
A másik enyhén összerázkódott Egy perc telt el csöndben, míg összeszedte magát. Aztán föltekintett, bele a kapitány szemébe.
- Nem… nemcsak erről van szó, uram.
A kapitány nem értette a dolgot.
- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte.
A tiszt ajka remegett. Nem tudta megfelelően formálni a szavakat, dadogott.
- Szedje össze magát. Mit akar mondani? - A kapitány nyersen beszélt, hogy magához térítse. Carter kissé felrántotta fejét. Ajka remegése megszűnt.
- Neki… neki - vergődött a szavakkal, aztán újra kezdte, és valósággal belevetette magát a mondatba: - Neki nincs lába, uram.
- Micsoda? Mit beszél? Azt akarja mondani, hogy Bowmannak nincs lába?
- I-igen, uram.
- Hülyeség, ember! Ott voltam, amikor behozták. Maga is ott volt. Megvolt mind a két lába.
- Igen, uram. Akkor valóban megvolt… de most nincs!
A kapitány nagyon csendesen ült. Néhány másodpercig nem hallatszott más hang a vezérlőteremben, csak a kronométer ketyegése. Aztán nagy nehezen megszólalt, de csak két szót tudott kinyögni:
- Úgy érti…?
- Mi más lehetne, uram?
- Isten az égben! - kapkodott levegő után a kapitány. Elhűlten ült ott, és szemébe a másik ember borzalma költözött.

Két ember mozgott halkan, mágneses talpukra zoknit húzva. A hűtőtér egyik ajtaja előtt megtorpantak. Az egyikük vékony kulcsot húzott elő. Becsúsztatta a zárba, finoman kaparászott a kulcsvezető bordák között egy percig, aztán egy kattanással elfordította. Amint az ajtó kinyílt, egy revolver kétszer tüzelt a hűtőtérből. Az a férfi, aki az ajtót húzta, térdre rogyott, és úgy maradt a levegőben. A másik férfi még mindig a félig nyitott ajtó mögött volt. Kirántotta a pisztolyt zsebéből, gyorsan becsúsztatta az ajtó sarkába, a hűtőrekeszbe célozva. Kétszer húzta meg a ravaszt.
Egy űrruhás alak zuhant ki a hűtőből, hátborzongatóan átvitorlázva a szobán. A másik férfi rálőtt, amint az mellette elhúzott. Az űrruhás alak összeesett a szemközti falnál, enyhén visszapattant, és ott lebegett. Mielőtt megfordulhatott volna, és használta volna a kezében levő pisztolyt, a másik férfi ismét tüzelt. Az alak megrándult és visszaúszott, egyenesen a falnak. A másik tüzelésre készen tartotta pisztolyát, de az űrruha petyhüdten és tehetetlenül himbálózott.
Az ajtó hirtelen kattanással kitárult, a navigációs tiszt lépett ki, és szinte rögtön a másikra tüzelt. Mikor a pisztolya kiürült, az előtte álló férfi furcsán ingadozott, csizmáival lehorgonyozva: más mozgás már nem volt benne. A navigációs tiszt kinyújtotta kezét, és megtámaszkodott az ajtókeretben. Azután lassan és fájdalmasan elindult az űrruhás alak felé. A ruhán hasadékok voltak. Sikerült kinyitnia a sisakot és lehúzni.
A kapitány arca szürke volt, szeme lassan kinyílt. Suttogva mondta:
- Most már magán múlik, Carter. Sok szerencsét!
A navigációs tiszt megpróbált válaszolni, de torkából szavak helyett vér buggyant, keze elernyedt. Sötét folt terjedt szét egyenruháján. Nemsokára teste tehetetlenül imbolygott a kapitányé mellett.

- Úgy számoltam, hogy ennél jóval tovább tartanak - mondta a homokszínű bajszú kis ember. A vontatott beszédű férfi szúrósan nézett rá.
- Ó, ne mondja, igazán? És úgy véli, hogy a számítása megbízható?
Az alacsony emberke kényelmetlenül mocorgott. Nyelvével megnedvesítette ajkát.
- Hát ott volt Bowman. Aztán azok négyen. Aztán kettő, akik meghaltak. Ez összesen hét.
- Az biztos. Hét. És aztán? - kérdezte a nagy darab férfi lágyan. Nem volt olyan jól megtermett, mint azelőtt, de még mindig fel kellett rá nézni. Szúrós tekintetére a lesoványodott kis ember, úgy látszott, még jobban összezsugorodik.
- Izé… semmi. Lehet, hogy a számításom egy kicsit reménykedő volt - mondta.
- Lehet. Azt tanácsolom magának, hogy hagyja abba a számolást, és reménykedjen tovább. He?
- Izé… igen. Azt hiszem - mondta letörten a kis ember.
A nagy ember körültekintett a társalgóban, és megszámolta a fejeket.
- Oké. Kezdjük el - szólt.
A többiek csendben, kínos izgalommal bámultak rá. Izegtek-mozogtak. Egyesek a körmüket rágták. A nagy ember előrehajolt. Egy űrsisakot helyezett az asztalra, felfordítva. Szokásos kényelmes módján szólalt meg:
- Sorsot fogunk húzni. Mindegyikünk kivesz egy papírt, és feltartja anélkül, hogy kinyitná, amíg csak jelt nem adok. Anélkül, hogy kinyitná. Megértettük egymást?
Bólintottak. Minden szem feszült figyelemmel meredt arcára.
- Jó. Mármost a sisakban levő papírdarabok közül egy kereszttel van megjelölve. Ray, számold meg a papírokat, és győződj meg róla, hogy kilenc van belőlük.
- Nyolc! - szólalt meg Alice Morgan élesen.
Minden fej felé fordult, mintha dróton rángatták volna. Az arcok megdöbbenést tükröztek, mintha egy galamb oroszlánüvöltést hallatott volna. Alice zavartan ült a pillantások kereszttüzében, de szilárdan tartotta magát, és száját összeszorította. Az eljárás vezetője szemügyre vette.
- Nos, nos - húzta a szót. - Tehát maga nem kíván részt venni kisded játékunkban?
- Nem - mondta Alice.
- Eddig egyenlően osztozott velünk, de most, hogy elértünk erre a sajnálatos fokra, most nem akarja folytatni?
- Nem - ismételte Alice. 
A férfi felhúzta szemöldökét.
- Talán a lovagiasságunkra apellál?
- Nem - mondta Alice még egyszer. - Csak tagadom az egyenlőséget abban, amit maga játéknak nevez. Az, aki a keresztet húzza, meghal. Nem ez a terve?
- Pro bono publico, a közjóért - mondta a nagy ember. - Kárhoztatható persze, de sajnos szükségszerű.
- De ha én húzom ki, kettőnek kell meghalnia. Maga ezt egyenlőségnek nevezi? - kérdezte Alice.
A társaság tanácstalannak látszott. Alice várakozott. A nagy ember töprengett. Ez egyszer tehetetlennek érezte magát.
- Nos - szólt Alice -, nem így van?
Valaki a következő megjegyzéssel törte meg a csendet.
- Annak kérdése, hogy a személyiség, az egyén lelke mely időpontban formálódik meg, egyelőre erősen vitatott. Vannak, akik úgy tartják, hogy mindaddig, amíg különálló létezésről nem beszélhetünk…
A nagy ember lassú hangja félbeszakította:
- Azt hiszem, ezt a kérdést rábízhatjuk a teológusokra, Sam. Ez most sokkal inkább a salamoni bölcsességgel megoldandó feladatok közé tartozik. Úgy látszik, arról van, szó, hogy Mrs. Morgan kivételes elbánást követel állapotára való tekintettel.
- A gyermekemnek joga van élni - mondta Alice makacsul.
- Valamennyiünknek jogunk van az élethez. Mind élni akarunk - szólt közbe valaki.
- Miért ne…? - kezdte el egy másik, de a vontatott hang ismét úrrá lett felettük.
- Rendben van, uraim. Ragaszkodjunk a formákhoz. Legyünk demokratikusak. Szavazni fogunk erről. A kérdés így hangzik: Mrs. Morgan igényét valósnak tekintik-e, avagy osztozzon valamennyiünk sorsában? Azok, akik…
- Csak egy pillanat - szólt Alice erőteljesebb hangon, mint ahogy bármelyikük valaha is hallotta szólani. ‑ Mielőtt szavazni kezdenének, jobb, ha rám figyelnek egy kicsit.
- Körülnézett, meggyőződve róla, hogy mindenki figyelme reá irányul. Mindenki elhűlten figyelt. - Mármost az első dolog az, hogy én sokkal fontosabb vagyok, mint maguk közül bárki - mondta egyszerűen. - Nem, nem kell mosolyogniuk. Az vagyok, és azt is megmondom, miért. Mielőtt a rádió elromlott…
- Azt akarja mondani: mielőtt a kapitány tönkretette - javította ki valaki.
- Nos, mielőtt használhatatlanná vált - keresett az asszony középutat -, Winters kapitány állandó kapcsolatban volt az otthoniakkal. Beszámolt a velünk történtekről. A sajtó leginkább a rólam szóló hírek iránt érdeklődött. A nők, különösen a szokatlan helyzetekben levő nők mindig újdonságot jelentenek. A kapitány elmondta, hogyan szerepelek a főcímekben: Fiatalasszony a végzetes rakétában; Egy asszony űrhajótörési kálváriája és ehhez hasonlók. És ha még nem felejtették el, hogy néznek ki az újságok, elképzelhetik az első kiemelt mondatokat is: "Élve eltemetve űrcsapdájukban, egy nő és tizenöt férfi kering most tehetetlenül a Mars bolygó körül…" Maguk mind csak férfiak, otromba tárgyak, mint ez a hajó, de én nő vagyok, tehát helyzetem romantikus, tehát fiatal vagyok, ragyogó, gyönyörű… - Sovány arcán fanyar mosoly tükröződött. - Hősnő vagyok…
- Szünetet tartott, hogy a gondolat mindenkibe beivódjék. Aztán folytatta: - Már azelőtt is hősnő voltam, hogy Winters kapitány elmondta nekik, hogy terhes vagyok. De azután természeti tünemény lettem. Interjúkat kértek tőlem, egyet meg is írtam, és Winters kapitány továbbította helyettem. Interjúkat készítettek a szüleimmel, barátnőimmel, mindenkivel, aki csak ismert engem. És most rengeteg ember tud rólam egy csomó dolgot. Rendkívül érdeklődnek irántam. És még jobban érdekli őket a kisgyerekem… aki valószínűleg az első, űrhajón született bébi lesz… Kezdik érteni? Készen van egy kitűnő történetük. Bowman, a férjem, Winters kapitány és a többiek hősiesen küzdöttek, hogy kijavítsák a bal oldali fúvókákat. Robbanás volt. Mindannyiukat szétlőtte az űrbe. Lehet, hogy ezt maguk megússzák ennyivel. De ha nincs nyoma sem a gyermekemnek, se nekem - vagy a testünknek -, akkor mit fognak mondani? Hogyan fogják azt megmagyarázni? - Ismét körülnézett az arcokon. - Nos, mit fognak akkor mondani? Hogy én is kint javítottam a fúvókákat? Hogy öngyilkosságot követtem el, úgy, hogy kilőttem magam az űrbe egy rakétával? Csak gondolják végig. Az egész világsajtó tudni akar felőlem valamit, minél részletesebben. Rettenetes jó történetnek kell lennie, hogy megállja a helyét. És ha nem állja meg - hát akkor a megmentés nem fog sok jót jelenteni maguknak. Még a pokolban sem lesz esélyük. Lógni fognak, vagy villamosszékbe kerülnek mindannyian - hacsak véletlenül nem előbb lincselik meg magukat…
Csend volt a teremben, amikor az asszony befejezte a beszédet. A legtöbb arc olyan megdöbbenést fejezett ki, mint amikor selyempincsi támad vadul férfiakra, és azok képtelenek az eseményt megfelelőképpen kommentálni.
A nagy ember néhány percig gondolataiba merült. Azután felnézett, megvakarta a sörtét élesen kiugró állán, tekintete körbejárt a többiek arcán, s megállapodott Alice-on. Szája sarka megrándult.
- Asszonyom - mondta lassan -, ön valószínűleg nagy veszteséget jelent az ügyvédi pályának. - Elfordult.  
- Legközelebb megvitatjuk ezt az ügyet. De most, Ray, nyolc darab papírt kérünk, ahogy a hölgy mondotta.

- Itt van! - mondta a másodkapitány a kapitány válla fölött.
A parancsnok ingerülten megmozdult.
- Hát persze hogy itt van. Mi egyéb lenne, ami úgy bukdácsol át az űrön, mint valami részeg bagoly? - Egy darabig a képernyőt tanulmányozta. - Egyetlen életjel sincsen. Minden ablak fedett.
- Gondolja, hogy van némi esély, parancsnok?
- Ugyan, ennyi idő után! Nem, Tommy, még halvány árnyalata sem. Mi csak, azt hiszem, halottkémek lehetünk.
- Hogyan fogunk bejutni?
A kapitány vizsgálódó tekintettel figyelte a Sólyom forgását.
- Hát erre nincs szabály, de úgy gondolom, ha el tudunk kapni egy kábelt rajta, akkor lehetséges, hogy finoman behúzhatjuk, mint valami nagy halat. De rázós lesz, az valószínű.
Rázós volt valóban, ötször nyúlt ki a mentőhajó mágnese, de nem sikerült a kapcsolatot létrehozni. A hatodik próbálkozást jobban kiszámították. Amikor a mágnes a Sólyom közelébe sodródott, egy pillanatra bekapcsolták az áramot. A mágnes irányt változtatott, és közelebb úszott a hajóhoz. Amikor már majdnem odaért, a kapcsolót ismét elfordították. A mágnes előrevágódott, és tapadókagylóként a törzshöz ragadt.
Azután következett a hosszadalmas játék a Sólyommal, a két hajó közötti kábel feszülten tartása, de nem túlfeszítése, és a mentőhajó biztosítása, nehogy maga is forgásba lendüljön. A kábel három ízben vált el, de végül is a mentőhajó ügyes manőverezésének fáradságos órái után a Sólyom bukfenceit lassú forgássá változtatták. A mentőhajó kissé közelebb húzódott.
A parancsnok, a harmadik tiszt és az orvos felvette űrruháját, és kilépett a hajóból. Előrehatoltak a csörlőig. A kapitány áthurkolt egy rövid kötelet a kábelen, és mindkét végét az övéhez erősítette. Két kezével megragadta a kábelt, és elrúgta magát a hajótól. A többiek követték a vezetőkábelen.
A Sólyom bemeneti nyílásánál gyűltek össze. A harmadik tiszt egy forgattyút vett elő szerelőzsákjából. Egy nyílásba illesztette, és forgatni kezdte mindaddig, míg meg nem győződött róla, hogy a légzsilip belső ajtaja zárva van. Azután visszahúzta a szerszámot, és a következő nyílásba illesztette, hogy bekapcsolja a motorokat, amelyek kiszivattyúzzák a levegőt a zsilipből, ha egyáltalán volt még levegő, és ha volt áram a motorok működtetéséhez. A kapitány egy mikrofont tartott a törzshöz, és hallgatózott. Zümmögést fogott el.
- Oké! Működnek - mondta. Várt, amíg a zümmögés abbamaradt. - Rendben. Nyissuk fel - rendelkezett.
A harmadik tiszt ismét beleillesztette forgattyúját, és megcsavarta. A fő bemeneti ajtó befelé nyílt, sötét rést tárva fel a fénylő törzsben. A három férfi néhány másodpercig komoran bámult befelé. Azután a kapitány elszánt nyugalommal megszólalt:
- Hát akkor… gyerünk.
Óvatosan és lassan hatoltak be a sötétségbe. Füleltek. A harmadik tiszt mormogott valamit "A csillagos egekben fönt a csönd"-ről, de a kapitány hirtelen azt kérdezte:
- Milyen a levegő, doktor?
Az orvos megnézte műszereit.
- Normális - mondta némi meglepetéssel. - A nyomás valamivel alacsonyabb, ennyi az egész. - Kezdte kicsatolni sisakját. A többiek is levették a sisakot.
- Ez a hely bűzlik - mondta a kapitány kellemetlen fintorral. - Talán… folytassuk. Elindult a többiek előtt a társalgó felé. Vonakodva léptek be.
A látvány hátborzongató volt. Bár a Sólyom forgását csökkentették, minden szabadon levő tárgy tovább körözött benne mindaddig, míg szilárd akadályra nem lelt, s ekkor az ütődés új pályára terelte. Az eredmény: ide-oda sodródó tárgyak szeszélyes összevisszasága volt.
- Itt senki sincs - állapította meg a kapitány. - Doktor, gondolja, hogy… - Félbehagyta a mondatot a doktor furcsa arckifejezésének láttán, s követte a másik tekintetét.
Az orvos a hányódó tárgyakat bámulta. A könyvek, konzervdobozok, játékkártyák, csizmák és különféle szemét közepette figyelmét egy csont kötötte le. Nagy volt és tiszta, és fel volt törve.
- Mi van, doki? - bökte meg a kapitány.
Az orvos egy pillanatig üres tekintettel nézett rá, aztán visszapillantott a sodródó csontra.
- Az ott - mondta bizonytalan hangon -, az, parancsnok, egy emberi combcsont.
A hosszú perc alatt, míg a félelmetes maradványt nézték, a Sólyomra boruló csendet egy vékony, bizonytalan, de tökéletesen tiszta hang törte meg. Hitetlenül néztek egymásra, amikor meghallották: "Ring a baba, ring, / Míg a fa tetején / Suhog a szél. / Bölcsőd hajtom én…"
Alice fekvőhelyének szélén ült, kissé ringatózva, csecsemőjét magához szorítva. A kicsi mosolygott, és apró kezével anyja arcát paskolta, amint azt énekelte: "Ha eltörik az ág,  / A bölcső leesik, / Lezuhan majd a…"
Éneke hirtelen abbamaradt, ahogy az ajtó kattant. Egy pillanatig üres tekintettel, értetlenül bámult a nyílásban álló három férfira, azok is őrá. Arca mint egy merev álarc, rajta a csontokra feszülő bőr éles redőinek hálója. Aztán az értelem nyoma suhant át rajta. Szeme felragyogott. Ajka torz mosolyra görbült. Félig eleresztette a babát, aki a levegőben lebegett, és magában nevetgélt. Az asszony jobb kezét a fekvőhely párnája alá csúsztatta, és ismét kihúzta, egy pisztolyt markolva benne.
A fekete pisztoly hatalmasnak látszott áttetszően vékony kezében, amint megcélozta a férfiakat, akik dermedten álltak az ajtónyílásban.
- Nézd, baba! - mondta. - Ide nézz! Étel! Finom étel…

Szentmihályi Szabó Péter fordítása