FELTÁRUL AZ IGAZSÁG!
X-AKTÁK
A JÖVŐ A TÉT

CHRIS CARTER
FORGATÓKÖNYVE ALAPJÁN
ÍRTA:
ELIZABETH HAND

InterCom könyvek

HarperPrism
A Division of HarperCollinsPublishers
10 East 53rd Street, New York, NY, 10022-5299

The X-Files trademark © 1998 Twentieth Century Fox Film Corporation.
All Rights Reserved.

A magyar szöveg a HarperCollinsPublishers
1998-as kiadása alapján készült

Magyar szöveg: Tóth Tamás
Borító: 1998 Twentieth Century Fox Film Corporation

ISBN 963 8370 25 4

INTERCOM
Nemzetközi Kulturális Szolgáltató Rt.
Felelős kiadó: a részvénytársaság ügyvezetője
Sorozatszerkesztő: Mentes Endre
Készült Debrecenben, az 1998. évben
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 6611.66-14-2
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

PROLÓGUS

ÉSZAK-TEXAS
I. E. 35000

A jeges, hófödte pusztaság dermedt csendbe burkolózva alszik a szürke ég tépett takarója alatt. Ameddig a szem ellát, minden fehér és mozdulatlan – mígnem két szaladó emberalak tűnik fel a távolban. Hajuk zsíros csimbókokban lóg, vonásaik durvák, testüket állatbőrökből összefércelt ruha fedi. Előregörnyedve fútnak a fehér síkságon, mintha nyomokat követnének. A csapás egy, a jég- és sziklatömbök között megbúvó, háromszög alakú nyíláshoz vezet. A barlang szájánál a nyomok eltűnnek. Az egyik ember lekuporodik, és hunyorogva kémleli a sötétséget – azután mindketten bemásznak az üregbe.
Csigavonalban kanyargó alagútba érnek. A falakról lógó jégcsapok sápadtan csillognak a félhomályban. Az egyik ember fáklyát gyújt; mikor a magasba emeli, társa megragadja a karját, és a következő kanyar irányába bök. A kanyar előtt egy szűz hófolton jól kivehetőek a keresett nyomok.
A másik vadász fáklyája is felserceg, s mintegy válaszul motozás zaja hallatszik a barlang mélyéből. A két ember gyorsan továbbindul, s mikor az alagút kétfelé ágazik, szó nélkül különválnak.
Az ág, amelyet az első vadász választott, mintegy ötven méterrel odébb keskeny nyílássá szűkül. A férfi fáklyájával mint holmi karddal beleszurkál a hasadékba. Nem észlel gyanús zajokat, így átpréseli magát a nyíláson, és lehuppan a következő üreg aljára.
Az eséstől elakad a lélegzete; hosszú másodpercekig tart, amíg magához tér. Akkor feje fölé emeli fáklyáját, és körülkémlel. Mintegy kilenc méter átmérőjű, nagyjából kör alakú barlangterembe jutott; a falakat sima, fénylő jégréteg borítja, melyből csak itt-ott áll ki egy-egy sziklatömb. Az egyik, a többinél jóval nagyobb domborulat feltűnően szabályos alakú. A vadász homlokát ráncolva nézi, majd elindul felé.
A domborulat elé érve kissé visszahőköl, majd kinyújtja kezét, mintha tapintással akarna meggyőződni róla, amit lát, igaz: a kiszögellés tényleg egy, az övéhez hasonló öltözékű férfi tetőtől talpig jégpáncélba zárt teste. Mielőtt azonban ujjai elérik a fagyos szarkofágot, valami rátámad hátulról.
A vadász elejti a sercegő fáklyát, és fájdalmas ordítással elterül. Fektében ösztönösen összegömbölyödik, s kését, mint valami tüskét, hegyével kifelé fordítva védekezően mellkasának támasztja. A bestia eközben újra támad; karmai úgy hatolnak bele a vadász vastag, kemény bőrruhájába, mintha száraz fűből volna. A férfi megint felordít. Oldalára gördül, könyökét a bestia pofájába vágja, és vakon felé szurkai a késével. A szörnyeteg felvisít; a vadász valami meleg, nyúlós anyagot érez a kezén. Horkantva visszakozik, s a barlang falához tántorog. A sötétségben hallja, hogy a bestia ott vergődik a lábánál.
Vad mordulással újra szúr; érzi, ahogy kése átszakítja ellenfele botét. A bőr alatt azonban a fegyver nem ütközik se csontba, se húsba – inkább olyan, mintha lágy iszapba fúródna. A vadász döbbenten mordul, és visszarántja kését.
Mozdulata túl lendületesre sikerül. Elveszíti egyensúlyát, elterül a földön, s a következő pillanatban a bestia karmai a combjába tépnek. A kés kiesik a kezéből, s mielőtt utánanyúlhatna, egy árnyék tölti be az üreget.
A falakon fényfoltok suhannak végig, azt a benyomást keltve, mintha maga a barlang fordulna meg a tengelye körül. A fény azután egyetlen pontba gyűlik: a másik vadász fáklyájába. A bestia felemeli a fejét. Az újonnan érkezett férfi a magasba emeli kését, és vad ordítással lesújt.
A bestia dobhártyaszaggató visítást hallat, és menekülni próbál. A vadász habozás nélkül ráveti magát, hogy kését újra és újra testébe döfje – a szörnyeteg azonban döbbenetes erővel és fürgeséggel lerázza őt magáról, úgyhogy elterül a földön.
Az eséstől kissé kábán felkapaszkodik, és újabb támadásra készül. A bestia azonban már köddé vált. A vadász igyekszik kifújni magát, s közben elesett társára néz. A másik férfi ruhája vérben úszik, tekintete már elhomályosult. Halott. A vadász megfordul, és elindul a barlangban, tekintetével ellenfele után kutatva. Az egyik közeli üregben rábukkan a bestia mozdulatlan testére. Óvatosan megközelíti, közben fáklyájával a szörnyeteg feje felé bökdös. Az lassan kinyitja szemét. Vadász és prédája egy pillanatig farkasszemet néznek.
A férfi magasra emeli kését, hogy megadja a kegyelemdöfést. A bestia azonban megelőzi, és villámsebesen támad. A vadász eldobja a fáklyát, másik keze előre lendül, s a kés felhasítja a bestia testét. Az elsőt újabb, még erősebb szúrás követi. A szörnyeteg kínlódva vonaglik, sikolya bömböléssé torzul a visszhangos barlangban. A vadász mindaddig újra és újra szúr, amíg a bestia élettelen mozdulatlanságba nem dermed. Akkor zihálva felegyenesedik, hogy kifújja magát.
Lába előtt ott hever az elejtett zsákmány. A bestia sebeiből szivárgó sűrű, fekete anyag tócsába gyűlik, s a fáklya fényében úgy tűnik, mintha egyre jobban besűrűsödne. A vadász a különös folyadékra mered, és a homlokát ráncolja.
Az olajszerű lé a barlang padlóján lévő szűk repedés felé folyik – de nem úgy, mint a lejtőn lefelé csordogáló víz, hanem mint egy önerejéből mozgó élőlény. A vadász megbabonázva mered a sűrű anyagra; az színültig megtölti a repedést, majd hirtelen eltűnik a mélyben. Hosszú pillanatok telnek el, mire a vadász észrevesz még egy különös dolgot.
Mindenütt, ahol a bestia vére ráfröccsent, sötét foltok jelentek meg a mellkasán. Tekintetét a folyadék egyetlen apró cseppje vonzza magára. Összevont szemöldökkel mered rá; arckifejezése eleinte ingerültséget, majd kíváncsiságot, végül rémületet tükröz. A fekete csöppek immár egész testét elborítják. Felfelé másznak a törzsén, a karjain, a combtövén és a mellkasán. A vadász felmordul, s borzadva igyekszik letörölni magáról az olajos cseppeket, de mindhiába. Ekkor száját üvöltésre nyitja – de már nem jön ki hang a torkán.

1. FEJEZET

BLACKWOOD, TEXAS ÁLLAM
NAPJAINKBAN

Az üreg teteje átszakadt, s a fiúcska egyszerre a barlangban találta magát.
– Stevie! Hé, Stevie, nem törted össze magad? – kiáltott utána valaki odafentről.
A nyílás körül álló fiúk aggódó arccal bámultak lepottyant társuk után. Négyen voltak barátok, s pár napja azt a játékot találták ki, hogy csákánnyal, lapáttal várat építenek a pusztaságban. Éppen a pincét akarták kiásni, mikor a baleset történt.
A napsugarak vakító sárgára festették a fiúk körül a keményre aszott földet. Nem messze tőlük lakótelep nyúlt el a sivár, szürkésbarna tájban – egyforma épületek emelkedtek monoton sorokba rendezve. Keletre, a messzeségben jól kivehetők voltak a csillogó dallasi felhőkarcolók körvonalai.
Lent a barlangban Stevie lassan összeszedte magát.
– Nem… nem, csak el… elakadt a lélegzetem – zihálta levegő után kapkodva.
Odafent megkönnyebbült nevetés hangzott fel. Jeremy arca mellett most Jasoné is megjelent a nyílásban.
– Úgy látszik, igazad volt, Stevie. Ez valami barlang.
Jeremy előrébb furakodott társai között.
– Mi van odalent, Stevie? Találtál valamit?
Stevie lassan feltápászkodott, és tett néhány bizonytalan lépést. Nem messze tőle valami fehér fénylett a homályban – közepes labda nagyságú, sima, gömbölyű tárgy. A fiú felemelte és óvatosan megfordította. Ahogy a fény ráesett, úgy tűnt, mintha a gömbölyű tárgy izzana.
– Stevie! – szólt le újra Jeremy. – Mondd már, mit találtál?
– Egy koponyát – nyögte Stevie. – Ez egy emberi koponya!
Jason talpra ugrott.
– Dobd fel gyorsan!
Stevie a fejét rázta.
– Tudod, mikor, öreg. Ez az enyém. Én találtam. – Tátott szájjal nézett körül az üregben. Azannya. Az egész barlang tele van csontokkal.
Visszament a nyílás alatti fénykörhöz. Mikor lenézett a földre, észrevette, hogy olaj tócsában áll. Ki akart lépni belőle, de edzőcipőjének a talpa mintha hozzáragadt volna a talajhoz.
– A francba – morogta, és magához szorította a koponyát. – Mi a…
Ahogy körülnézett, rádöbbent, hogy nem csak a lába alatt van olaj, hanem mindenütt: a barlang sziklás talajának összes repedéséből folyadék szivárgott elő – és annak minden egyes cseppje feléje közeledett. A fekete olaj körülfolyta a lábát, és eltűnt a cipőjében. Stevie felhúzta nadrágja szárát – közben elejtette a koponyát –, és a lábszárára meredt.
Először csak egyet pillantott meg. Egy féregszerű, tekergőző valamit, ami olyan hosszú volt, mint az ujja, és a bőre alatt mozgott. Azután meglátta a többit is; tucatszámra araszoltak felfelé a húsában. Ami pedig még rémisztőbb volt: ahol a fekete folyadék elhaladt, végtagjai elzsibbadtak, mintha megfagytak volna. Lába lassan, fokozatosan megbénult.
– Stevie? – kiáltott le Jeremy. – Hé, Stevie!
Stevie nyögött egyet, de nem nézett fel barátjára. Jeremy vegyes érzésekkel figyelte. Fogalma sem volt, hogy tényleg baj van-e, vagy Stevie csak tréfál.
– Stevie, szerintem gyere…
– Stevie! – vágott a szavába a másik két fiú. – Minden rendben?
Stevie-vel egyáltalán nem volt minden rendben. Feje hirtelen hátrabukott, mintha felnézne társaira, s azok a tűző napsütésben döbbenten látták, hogy barátjuk szeme elsötétül, majd természetellenes, koromfekete színt ölt.
– A francba – suttogta Jason. – Tűnjünk el innen.
– Várj – rázta a fejét Jeremy. – Segítenünk kell neki…
Jason és a másik fiú azonban elrángatták onnan. Jeremy kelletlenül követte társait; léptei hangosan dobogtak a szikkadt földön.

A pusztai szél versenyt süvített a vijjogó szirénákkal. Bejárati ajtók csapódtak, ahogy a telepi házak lakói kisebb csoportokban csatlakoztak az összeverődő tömeghez. Az egyik bekötőút végén farmernadrágos, fekete pólós nő álldogált magányosan. Karjait összefonva a látóhatárt fürkészte, majd elindult a telep széle felé.
A tűzoltóautók már megérkeztek. Az egyik járműről két, védőfelszerelésbe öltözött férfi ugrott le. Létrát vettek magukhoz, és társaik élén a barlangba vezető lyukhoz szaladtak. Közben a tűzoltókapitány is befutott; rádióval a kezében ugrott ki a kocsijából.
– Itt Miles Cooles kapitány – jelentkezett be. – Megkezdtük a mentési munkát.
A lyuk széléhez lépett. A három vezető tűzoltó leeresztette a létrát, s egyikük már mászott is lefelé. Sisakja csillogott a napfényben; mikor azonban leért a barlangba, és távolabb lépett a létrától, egy csapásra eltűnt a fentiek szeme elől.
– Jelentkezz, J.C.! Mi a helyzet? – kiáltott utána Cooles.
Odalentről nem érkezett válasz; néhány másodperc múlva a második és a harmadik tűzoltó is leereszkedett a létrán.
Fent a külszínen helybéli szülők és gyermekek egyre népesebb csoportja figyelte az eseményeket. A tűzoltókapitány aggódó arccal, szótlanul állt a lyuk szélén, és a sötétségbe meredt. Várt még egy percig, majd két újabb embert küldött le a barlangba.
Egyszerre felpillantott. A lenyugvó nap sugaraitól átforrósodott levegőt rotorok halk, ritmikus dohogása remegtette meg, s a távolban egy helikopter körvonalai bontakoztak ki. A kapitány körül álló helybéliek lassan mind a nyugati horizont felé fordultak. A helikopter megdöbbentő sebességgel közeledett feléjük, majd egy hirtelen manőverrel lefékezett, és elegánsan leereszkedett a földre. A nézelődők fülükre szorították tenyerüket, és behunyták szemüket, így próbáltak védekezni a fülsiketítő zaj és a felkavart por ellen.
Mi a franc ez?, gondolta Cooles. A cégjelzés nélküli helikopter ajtaja kinyílt, és öt ember ugrott ki a gépből. Valamennyien hófehér vegyvédelmi öltözéket viseltek, arcukat maszk takarta. Átlátszó plexiburával lezárt fémhordágyat emeltek ki a helikopterből, és terhükkel habozás nélkül a barlang bejárata felé indultak. Cooles biccentett nekik, és követni akarta őket, de ekkor észrevette, hogy egy hatodik ember is kiszáll a helikopterből. Az illető magas, ösztövér férfi volt, fehér inget viselt; nyakkendőjét a vállára dobta a rotorok kavarta szél. A nyakában lógó műanyag névkártya tanúsága szerint. Dr. Ben Bronschweignek hívták.
– Küldje távolabb az embereket! – Bronschweig a bámészkodók felé mutatott. – Küldje el innen őket!
Cooles bólintott, és a tétlenül várakozó tűzoltókhoz fordult:
– Küldjék távolabb őket! Induljanak! – Azután Bronschweig után szaladt, hogy beszámoljon neki az eseményekről: – Leküldtem az embereimet a kisfiúért. A bejelentés szerint elfeketedett a szeme. Több információt nem kaptam…
Bronschweig sebes léptekkel haladt a lyuk felé, ügyet sem vetve a kapitányra. A vegyvédelmi ruhások időközben végeztek odalent, és már felfelé másztak a létrán. A plexiburás hordágyon a kisfiú ernyedt teste feküdt. A gyerek láttán Bronschweig megtorpant, és tekintetével követte a helikopter felé siető mentőosztagosokat. A bámészkodók – immár távolabbról – némán figyelték, amint a gép ismét a levegőbe emelkedik, vörös porfelhőt hagyva maga után. Egy perc sem telt bele, és a helikopter már csak apró fekete folt volt a narancsszínű égbolton.
– Az én kisfiámat vitték el? – hallatszott egy női hang a tömegből. – Az én kisfiam volt az?
Bronschweig, nyomában Cooles kapitánnyal, elindult a lakótelep felé. Eközben a közeli országútról szállítójárművek alkotta konvoj kanyarodott a telephez vezető bekötőútra. A különböző nagyságú és funkciójú teherautók volánjánál fekete egyenruhás, kifejezéstelen arcú férfiak ültek. A baljóslatú karavánt két hatalmas, fehér tartálykocsi vezette. A többi járműhöz hasonlóan ezeken sem volt cégjelzés, reklám vagy bármi, ami a tulajdonosra utalt volna. Bronschweig megállt, karba tette kezét, és összehúzott szemmel figyelte az érkező járműveket.
– Mi lesz az embereimmel? – Cooles kapitány arca elvörösödött a méregtől. – Öt embert küldtem le…
Bronschweig sarkon fordult, és faképnél hagyta a tűzoltót. Cooles dühtől tajtékozva mutogatott a lyuk felé.
– Az isten verje meg, kérdeztem magától valamit! Öt embert küldtem le…
Bronschweig mintha nem is hallotta volna a szavait. Zavartalanul folytatta útját a teherautók felé, amelyek közül az elsők egymás mögött, hosszú vonalat alkotva parkoltak le. Egyenruhások egy csoportja már hozzá is látott a kirakodáshoz – a teherautókból sátrak, sátorrudak, parabola-antennák, reflektorok és – a helybéliek nagy döbbenetére – nagy teljesítményű hűtőberendezések egész ármádiája került elő. A különböző gépeket, műszereket és egyéb felszerelési tárgyakat a munkások mind a barlangba vezető nyílás köré hordták. A már kiürített teherautók, sofőréi úgy parkolták le járműveiket, hogy azok szekérvár módjára eltakarják a felvonulási területet a bámészkodó helybéliek szeme elől.
Bronschweig megállt a két fehér tartálykocsi között, s mikor megbizonyosodott róla, hogy senki nem hallhatja, mobiltelefont húzott elő a zsebéből. Beütötte a számot, várt, s mikor a vonal másik végén felvették a telefont, rögtön a lényegre tért:
– Uram? Bekövetkezett az, amire a legkevésbé sem számítottunk. – Meghallgatta a választ, majd tömören így felelt: – Új tervet kell kidolgoznunk.

2. FEJEZET

A SZÖVETSÉGI KORMÁNY ÉPÜLETE
DALLAS, TEXAS ÁLLAM
EGY HÉTTEL KÉSŐBB

A toronyház tetején elszórtan álldogáló tizenöt ügynök egykedvűen figyelte a leereszkedő helikoptert. Valamennyien FBI feliratú széldzsekit és foncsorozott napszemüveget viseltek, ahogy arcuk is egyöntetűen kifejezéstelen volt. Hatan közülük egy-egy dobermann, illetve német juhász pórázát tartották a kezükben. A kutyák kilógó nyelvvel, tikkadtan lihegtek a fullasztó déli hőségben. A helikopter közeledtére lehajtották a fülüket, egyébként ügyet sem vetettek a leszálló gépre.
Néhány másodperc múlva kitárult a helikopter ajtaja, és Darius Michaud vezető különleges ügynök szállt ki belőle. A markáns arcú férfi néhány pillanatig összehúzott szemmel fürkészte a tetőn várakozó férfiakat és nőket, majd parancsnokhoz illő magabiztossággal elindult feléjük.
– Kiürítettük az épületet, és mindent átkutattunk, a pincétől a padlásig. – Az egyik ügynök elébe sietett, és mobiltelefont szorongatva körbemutatott a szürke háztetőn. – Nyomát sem találtuk pokolgépnek vagy bármiféle robbanóanyagnak.
Michaud rezzenéstelen arccal nézett beosztottjára.
– A kutyák is végigmentek a házon?
– Igen, uram – bólintott az ügynök.
– Akkor menjenek végig újra.
Az ügynök egy pillanatig főnökére meredt; arcára kiült a fáradtság. Azután gyorsan összeszedte magát, tudomásul vette a parancsot, és már indult is, hogy végrehajtsa.
Michaud hátat fordított embereinek, és a távolba meredt. Hosszú pillanatokig állt így mozdulatlanul, elmerülve a dallasi városkép és a tiszta, kék ég látványában. Azután az utca túloldalán álló felhőkarcolóra vándorolt a tekintete.
Arcvonásai egyszerre megfeszültek. Szemét kezével árnyékolva lassan a tető széléhez lépett, és nekidőlt a korlátnak. Egy szót sem szólt, csak ajkait szorította még jobban össze, miközben feszülten figyelt egy, a szomszédos épület tetejére kilépő magányos alakot. Még ebből a távolságból is jól kivehetők voltak az FBI-széldzsekit viselő nő elegáns, határozott mozdulatai s a napfényben megcsillanó, vállig érő, aranybarna haja. Michaud megszorította a tető átforrósodott vaskorlátját.
A szomszéd felhőkarcoló tetejére kilépő Dana Scully különleges ügynök kissé összerezzent, mikor becsapódott mögötte a vasajtó. Gyorsan körülpillantott, majd elindult lefelé a tetőre vezető rövid lépcsősoron, s közben egy számot hívott le mobiltelefonja memóriájából.
– Mulder? – szólt sürgető hangon a készülékbe. A telefon kellemesen hűsítette arcát. – Én vagyok.
– Hol vagy, Scully? – Mulder hangja távoli cincogásként csengett.
– A tetőn.
– Találtál valamit?
Scully letörölt egy izzadságcseppet az orra hegyéről.
– Nem. Nem találtam.
– Mi bajod?
A nő kihúzta magát, és türelmetlenül megrázta a fejét – mintha csak Mulder ott állt volna mellette.
– Semmi, épp csak megmásztam tizenkét emeletet, folyik rólam a víz, szomjas vagyok, és fogalmam sincs, mit keresek itt.
– Egy bombát – hangzott a frappáns válasz. Scully sóhajtott.
– Azt tudom. De aki bejelentette a bombát, a szemközti kormányépületről beszélt.
– Úgy tudom, azt már átkutatták.
Scully ingerülten elfintorodott, majd vett egy nagy levegőt, és folytatta.
– Mulder, ha terroristák felhívják a figyelmünket egy bombára, azt minden bizonnyal azzal a céllal teszik, hogy mi megtaláljuk a bombát. A terrorizmus elsődleges célja ugyanis a rémületkeltés. Ha belenéznél a statisztikákba, láthatnád, hogy modellszerű viselkedésminta figyelhető meg gyakorlatilag minden olyan esetben, amikor a terroristák előzetesen figyelmeztettek egy-egy pokolgépes merényletre…
Scully szünetet tartott, és még közelebb tartotta szájához a telefont. Olyan gondosan válogatta meg a szavait, mintha egy szellemileg kissé visszamaradott gyerekhez beszélne.
– Ha úgy, ahogy most, figyelmen kívül hagyjuk a statisztikai tényeket, akkor igen nagy az esélye annak, hogy az esetleg valóban létező bombát nem fogjuk megtalálni. És az emberéletekbe kerülhet…
Ismét szünetet tartott, hogy levegőt vegyen, s közben rádöbbent, hogy az elmúlt percekben folyamatosan ő beszélt. Kissé emelt hangon szólt a telefonba:
– Mulder…?
– Megfeledkezel a hatodik érzékről.
Scully ijedtében majd' kiugrott a bőréből. A hang tulajdonosa ugyanis nem a vonal másik végén volt, hanem tőle alig két lépésnyire. A légkondicionáló berendezés gépházának árnyékában Fox Mulder állt. Az ügynök kissé felhúzta szemöldökét, napraforgómagot roppantott szét metszőfogai között, majd eldobta az üres héjat, s közben kikapcsolta mobiltelefonját.
– Jesszusom, Mulder! – nyögte halálra váltán Scully.
– Gondolj a meglepetés erejére – folytatta szenvtelenül a férfi. – A kiszámíthatatlan, véletlenszerű cselekedetek hatására.
Miközben hatásszünetet tartott, újabb szotyolamagot toppantott szét.
– Ha nem számítunk a kiszámíthatatlanra… ha nem várunk a váratlanra, elveszünk a beláthatatlan lehetőségek univerzumában, és kiszolgáltatjuk magunkat mindennek és mindenkinek, aki és ami nem, programozható, kategorizálható vagy többé-kevésbé könnyen meghatározható.
Miközben beszélt, lassan a tető pereme felé sétált. Odaérve rákönyökölt a mellvédre, szétszórta a napraforgóhéjakat a szélben, és lesöprögette mindkét tenyerét. Azután elgondolkodva, szinte álmodozva a távolba meredt, s végül Scullyhoz fordult.
– Mit keresünk mi itt ebben a pokoli hőségben?
Mielőtt Scully visszavághatott volna, hosszú, ruganyos léptekkel elindult a lépcsőházba vezető vasajtó felé.
Társa egy pillanatig utána bámult, majd zsebre vágta telefonját, és mosolyát elfojtva utána eredt. Belekarolt a férfiba, és felkísérte a rövid lépcsősoron.
– Tudom, hogy unod ezt a beosztást – szólt alig észrevehető kajánsággal. – De a gondolkodásmódod ebben az ügyben nem vezet jóra.
Mulder közömbös arccal nézett rá.
– Ezt hogy érted?
– Ne keress csupa olyan dolgot, ami nincs. Az X-aktákat lezárták. Be kell tartanunk az előírásokat. A szabályzatot – tette hozzá, fenyegető hangsúlyt adva a szónak.
Mulder bólintott, mintha komolyan mérlegelné a jó tanácsot.
– Csináljunk bombariadót Houstonban. – Az ügynök kissé félrebiccentette a fejét. – Ma ingyen lehet sört inni az Astrodome-ban.
Scully lebiggyesztette ajkát, és megrovóan nézett a férfira, de az nem reagált. Erre sóhajtott egyet, felszaladt a lépcsőn a vasajtóig, és megragadta a kilincsgombot. Elfordította egyszer, majd még egyszer, de hiába.
– Most mi lesz? – nézett hátra komoran. Mulder arcáról egy szempillantás alatt eltűnt a pajkos grimasz.
– Be van zárva? – kérdezte megütközve.
Scully ránézett társára, s közben újra megforgatta gombot.
– Ennyit a kiszámíthatatlan bekalkulálásáról…
Hunyorogva felpillantott a napba, majd ismét Mulderre nézett. Mielőtt megszólalhatott volna, a férfi odalépett mellé, megragadta az ajtógombot, és elfordította. Az ajtó azonnal kitárult.
– Bevetted – vigyorgott Scully, s vállát a falnak vetette.
Mulder megrázta a fejét.
– Dehogyis vettem be.
– De bizony bevetted. Egy null ide.
– Szó sincs róla…
Scully eleresztette a füle mellett a férfi tiltakozását. Belépett a lépcsőházba, és elindult a teherfelvonó felé. Megnyomta a hívógombot, s várta az ajtónyitást jelző, jól ismert csengőszót.
– Bevetted, ne is tagadd. – A vigyor még akkor is ott ült az arcán, mikor Mulder eléje furakodva belépett a liftbe. – Láttam az arcodat. Egy pillanatra pánikba estél.
A lift elindult a földszint felé. Mulder igyekezett megőrizni méltóságát.
– Pánikba? – kérdezett vissza, és megrázta a fejét. – Nem láttál te még engem pánikba esni, Scully.
A felvonó megállt, és a fülkébe beáramlott a bejárati csarnok üdítően hűvös, légkondicionált levegője. Idelent zajlott az élet – öltönyös-aktatáskás férfiak, dossziékat cipelő, kosztümös nők, postások, futárok jöttek-mentek, egy pult mögött pedig unatkozó biztonsági őr üldögélt.
– Most már láttalak – felelte diadalmasan Scully, miközben kilépett az előcsarnokba. Egy csapatnyi iskolás gyerek FBI-széldzsekije láttán tiszteletteljesen utat nyitott neki.
– Ha pánikba esem, ilyen képet vágok – szólt Mulder, és a lehető legkifejezéstelenebb arccal nézett Scullyra.
A nő fürkésző tekintettel nézte.
– Igen, pontosan ilyen arcot vágtál. Te fizetsz.
Mulder követte, ügyet sem vetve a tanárnőre, aki ezek után hiába próbálta beterelni osztályát a liftbe.
– Na jó – adta fel a harcot a férfi.
Scully karba tett kézzel megállt, és sokatmondóan rámeredt egy ÉDESSÉG SZENDVICS ÜDÍTŐ feliratú ajtóra. Mulder aprópénz után kotorászott a zsebében.
– Mit kérsz? Coca-Colát? Pepsit? Fiziológiás sót?
– Mindegy, csak édes legyen.
Scully arcán győzelmi mosoly villant. Mulder az égre emelte tekintetét, és elindult a büféhelyiség felé. Lassan, szórakozottan lépkedett, közben kiválogatta a megfelelő érméket a markában tartott halomból. Az ajtó elé érve egy szembe jövő férfi kissé meglökte a vállát. Magas, rövid hajú férfi volt, a szerelők kék kezeslábasát viselte. Futó pillantást vetett Mulderre, aki visszanézett rá, majd sietve elkapta az ajtót, mielőtt az becsapódhatott volna a távozó férfi mögött.
Az ablaktalan helyiség egyik fala mentén büféautomaták sorakoztak. Mulder kiválasztotta a legszínesebb és legnagyobb gépmonstrumot, amely üdítőitalokat kínált. Kiguberálta a pontos összeget, és egyenként becsúsztatta az érméket a gép megfelelő nyílásába. Azután megnyomta a választógombot, hátralépett és várt.
Nem történt semmi.
– Mi lesz már? – morogta. Öklével megdöngette a gép műanyag borítását – erre sem történt semmi –, azután megadóan a zsebébe nyúlt, hogy újabb érméket halásszon elő. Azokat is bedobta a gépbe, megnyomta a gombot – a gép nem reagált.
– A francba.
Mulder rámeredt a vidám színekben pompázó automatára, majd mindkét öklével püfölni kezdte a gépet. Végül még utoljára megnyomott egy gombot.
Semmi.
Halkan szitkozódva sarkon fordult, majd megtorpant, és az automata oldalához lépett. A gép háta és a fal között mintegy tizenöt centiméternyi rés volt. Mulder leguggolt, és homlokát ráncolva benézett.
A földön vastag fekete kábel kígyózott. A csatlakozódugasz ott hevert Mulder lábától néhány centiméterre.
A gép nem volt bedugva a konnektorba.
Mulder felemelte a villásdugót, és a lassú felismerés döbbenetével bámult rá. Gyorsan, de nagyon óvatosan visszatette a földre a dugaszt, és ismét a gép elé lépett. Leszerelte a borítólapot, és borzadva meredt a gép belsejébe. Arca rémülten megrándult a gondolatra, hogy az imént még öklével verte a világító automatát. Sarkon fordult, és az ajtóhoz sietett. Megragadta a gombot, elfordította – de az ajtó nem nyílt ki.
– A fenébe.
Ide-oda forgatta, rángatta a kilincsgombot, pedig tudta, hogy hiába: szemernyi kétség sem fért hozzá, hogy bezárták.
Egy szempillantás alatt előkapta mobiltelefonját, beütött egy számot, majd füléhez szorította a készüléket, és az italautomatára meredt. Néhány másodperc múlva Scully hangja csendült fel a telefonban.
– Itt Scully.
Mulder nagy levegőt vett.
– Megtaláltam a bombát.
Az ügynöknő fel s alá járkált az előcsarnokban, s most az égre emelte tekintetét.
– Hol vagy, Mulder?
– A büféhelyiségben.
Scully bólintott, benézett a rövid folyosóra, és elindult a túlsó vége felé. Mikor tompa dörömbölést halott, megfordult, és szembetalálta magát az ÉDESSÉG SZENDVICS ÜDÍTŐ feliratú ajtóval.
– Te dörömbölsz? – kérdezte, és elfordította a kilincsgombot.
Az ajtó túloldalán Mulder még közelebb tartotta szájához a telefont, és öklével tovább verté a fémajtót.
– Scully, szerezz valakit, aki kinyitja az ajtót.
Scully a fejét rázta.
– Ne erőlködj, nem dőlök he.
Mulder egy ugrással a gép előtt termett, és levette a borítólemezt.
– Ide hallgass, Scully. – Hangja idegesen csengett, ahogy újra a bombára nézett. – Az üdítőautomatában van. Kábé tizennégy perced van rá, hogy kiürítsd az épületet.
Scully még mindig hitetlenkedett. Újra elfordította az ajtógombot, de hiába. Lassan elveszítette a türelmét.
– Hagyd ezt abba. Nyisd ki az ajtót. Válaszul Mulder még hangosabban dörömbölt. Scully most már elbizonytalanodott.
– Mulder? – suttogta a telefonba. – Mondd, hogy csak viccelsz.
A férfi monoton hangon válaszolt:
– Tizenhárom ötvenkilenc, tizenhárom ötvennyolc, tizenhárom ötvenhét…
Scully eközben lehajolt, hogy megvizsgálja az ajtógomb alatti kulcslyukat.
A lyukat beforrasztották. Scully rányomta hüvelykujját, és érezte, hogy a zár még meleg.
– …tizenhárom ötvenhat… Kezd már összeállni a kép, Scully?
– Maradj nyugton – felelte a nő. – Mindjárt kiszabadítunk onnan.
Mulder telefonja elnémult. Az ügynök becsukta és zsebre dugta a készüléket, majd leguggolt az italautomata előtt. A nyomtatott áramkörök és kígyózó kábelek szövevényében plasztiktömbök és folyadékkal teli fehér műanyag kannák sorakoztak. A halált hozó szerkezet közepén kijelző tájékoztatott a visszaszámlálás állásáról. Mulder saját rémületével viaskodva meredt rá, és arra gondolt: A tűzszerészeknek tizenhárom perc arra se lesz elég, hogy kiderítsék, hol fogjanak hozzá…

* * *

Scully visszarohant a bejárati csarnokba, és a biztonsági őrök pultjához sietett.
– Tíz perc múlva egy lélek sem lehet ebben az épületben! – A pultra csapott, és ordítva folytatta: – Hívják a tűzoltókat, és mondják meg, hogy vonjanak kordont égy mérföldes sugarú körben az épület körül!
A biztonsági őrök vezetőjének elkerekedett a szeme.
– Tíz perc alatt?
– NE GONDOLKODJON! – ordított rá Scully. – KAPJA A TELEFONT, ÉS CSINÁLJA, AMIT MONDTAM!
Az előcsarnok addigra megtelt rohanó emberekkel, s mielőtt a biztonsági őrök főnöke tiltakozhatott vagy, magyarázatot követelhetett volna, Scully már messze járt, s egy másik számot tárcsázott mobiltelefonján.
– Itt Dana Scully különleges ügynök beszél. Kapcsolja nekem Michaud parancsnokot. Rossz épületben kutatnak…
Megállt a főbejárat forgóajtaja előtt, és az épület elé befutó jelöletlen furgonokra és személyautókra meredt. A járművekből FBI-széldzsekis ügynökök szálltak ki, köztük Darius Michaud.
– Hol van? – fordult a parancsnok az elébe siető Scullyhoz. Körülöttük a rémülettől fejhangon visongó irodai dolgozók özönlöttek kifelé az épületből. A tanárnő utasításokat harsogva terelte ki osztályát az ajtón; a gyerekek izgatottan kiabáltak a sok FBI-ügynök láttán. Scully egy pillanatig még kibámult a hatalmas üvegfalon. Odakint tűzoltóautók sorakoztak fel a jelöletlen furgonok mellé, s őket városi buszok egész sora követte. Úgy tűnt, mintha a környéken eluralkodott volna a totális káosz.
Scully összeszedte magát, és nem folytatta a pesszimista gondolatmenetet. Ehelyett Michaudhoz fordult:
– A bomba egy italautomatában van. Mulder ott van mellette – bezárva.
Michaud hátrapillantott a válla fölött, és rákiáltott az egyik ügynökre, aki a tömeget terelte kifelé az épületből.
– Hívja Keseyt a hegesztőpisztollyal! A bomba a büféhelyiségben van. – Ezután újból Scullyhoz fordult. – Vezessen oda!

* * *

Mulder úgy érezte magát az ablaktalan helyiségben, mintha börtöncellába zárták volna. Ott guggolt a gép előtt, és üveges tekintettel meredt a hatalmas mennyiségű robbanóanyag közepén fészkelő LED-kijelző piros számaira.
7:00
Letörölte az összegyűlt izzadságot az álláról, majd ösztönösen rácsapott megcsörrenő mobiltelefonjára. Azután talpra ugrott, és megkönnyebbülten kapcsolta be a készüléket.
– Scully? Emlékszel még, milyen az arcom, ha pánikba esem? Na, most épp olyan képet vágok.
– Mulder! – Scully hangját metszően éles zaj nyomta el. – Menj távolabb az ajtótól. Kinyitjuk.
Mulder egy lépést hátrált, s a következő pillanatban a fémajtót átfúrta a hegesztőpisztoly kékesfehér szúrólángja. A helyiségben szürke füst gomolygott, s mindent betöltött az égő műanyag és olvadt fém szúrós illata. A szúróláng lassan körberajzolta egy kisebb, megközelítőleg téglalap alakú nyílás körvonalát. Mulder tompa puffanásokat hallott, majd egy kiáltást:
– Gyerünk!
A következő pillanatban az ajtó kivágott része bezuhant a helyiségbe.
– Mulder… – kezdte Scully, de elnémult, mikor Michaud elviharzott mellette. A parancsnok átadta egyik emberének a hegesztőpisztolyt, és jókora szerszámosládát vett kézbe helyette. Scully három tűzszerész társaságában követte Michaudot a büféhelyiségbe. Mulder még mindig ott állt a gép előtt, és a digitális kijelzőt nézte.
4:07
Az ügynök megcsóválta a fejét.
– Nyugtasson meg, hogy csak limonádé van azokban a kannákban.
Michaud letette a földre a szerszámdobozt, és a szakember izgalmával odalépett a gép elé.
– Nem, ez pontosan az, aminek látszik. Ez egy hatalmas pokolgép – benne tíz gallon astrolitetal.
A parancsnok összecsücsörített ajkakkal tanulmányozta a bombát. Fel sem pillantott, amikor kiadta a parancsot:
– Jól van. Kifelé, mindenki! Hagyják el az épületet.
Mulder összevonta a szemöldökét.
– Valakinek mégiscsak itt kellene maradnia magával.
– Hallotta a parancsomat – förmedt rá Michaud, szemét még mindig a bombára szögezve. – Tűnjenek el innen, és ürítsék ki az egész környéket.
Scully odalépett Michaud mögé.
– Hatástalanítani tudja?
– Remélem.
Michaud kinyitotta a szerszámos dobozt, és csípőfogót vett elő belőle. A másik három ügynök gyors pillantást váltott, és sietve elhagyta a helyiséget.
Michaud feltűrte széldzsekije ujját, majd újra kezébe vette a csípőfogót. Mulder vegyes érzelmekkel figyelte.
– Négy perce van rá, hogy a reménye beigazolódjon.
Michaud hátrafordult.
– Nem hallotta, mit mondtam? – A parancsnok hangja kissé remegett, szeme lázasan csillogott.
– Gyerünk, Mulder – morogta Scully. – Menjünk ki.
Azzal elindult az ajtó felé. Mulder egyelőre nem mozdult, hanem változatlanul Michaudra meredt.
A parancsnok azonban már minden idegszálával a bombára összpontosított. Múltak a másodpercek, s végül Mulder is sarkon fordult, és követte Scullyt a folyosóra. Michaud ekkor a térdére helyezte a csípőfogót, de semmi mást nem tett; csak guggolt a bomba előtt, és meredten nézte.
A hatóságoknak és a biztonsági őröknek addigra sikerült teljesen kiüríteni az épületet. Az iskolásokat beültették az egyik városi buszba, és sorban a többi busz is elindult. Az épület előtti téren emberek rohangáltak; többségük az utca túloldala felé tartott, s a sebtében felállított rendőrségi barikádok mögött keresett menedéket. Az egyenruhások vadul hadonászva igyekeztek menekülésre bírni az utolsó téblábolókat. A pánikba esett emberek kiáltozásába megafonok torz hangja vegyült.
Az épület előtti tér azonban még mindig nem ürült ki. Mikor az utolsó városi busz is kigördült, a tűzoltókocsik következtek a sorban, majd a rendőrautók is eltűntek. Végül egyetlen járőrkocsi és egy jelöletlen szedán maradt csak a felhajtón. Hamarosan mozgásba lendült a forgóajtó, és Scully rohant ki rajta, nyomában társával. Mulder azonban egyszerre lelassított, majd megtorpant. Kezével beárnyékolta szemét, és visszafordult az épület felé.
– Mit csinálsz!? – Scully néhány lépés távolságból kiáltott vissza. – Mulder!
A forgóajtón FBI-dzsekis férfi szaladt ki. Ő volt az utolsó ember.
– Az épület üres! – kiáltotta. Léptei visszhangot vertek, ahogy a magányos járőrkocsi felé szaladt. Mulder nem törődött vele; egyre csak az épület bejáratára meredt.
– Valami nem stimmel…
Scully odasietett hozzá.
– Mulder?
A járőrkocsi elindult. A téren maradt egyetlen jármű sofőrje döbbenten bámult Mulderre.
– Mi a fenére vár!?
– Valami nincs rendjén – szólt az ügynök, mintha csak magában beszélne.
Scully a fejét rázta, és megragadta társa karját.
– Erre már nincs idő, Mulder!
Magával vonszolta a férfit a kocsi felé. Mulder a válla fölött, még mindig az épületre meredt.
– Michaud… – motyogta.

Odabenn a büféhelyiségben Michaud visszatette a csípőfogót a többi szerszám közé, és becsukta a dobozt. Ráült a tetejére, s úgy figyelte a kijelzőt.
0:30
Fogytak a másodpercek, de Michaud nem mozdult. Végül feje előrebukott a mellkasára nem kétségbeesésében, csupán egy olyan ember belenyugvásának jeleként, aki az utolsó pillanatig hű marad az FBI-hoz.

A napsugarak kitartóan, forrón bombázták az immár szinte teljesen kiürült teret.
– Mulder! – kiabált Scully.
A férfi végül beadta a derekát, és társa oldalán futni kezdett a kocsi felé.
– Az isten szerelmére, szálljanak be! – sürgette őket a kocsi mellett álló ügynök. – Bármelyik pillanatban felrobbanhat.
Mulder a hátsó ülésre kászálódott be, Scully előre ült. A kocsi szinte azonnal mozgásba lendült. Mindketten hátrafordultak, és a hátsó ablakon át nézték a távolodó épületet. Tíz méter, húsz – nem haladtak elég gyorsan.
Ekkor bekövetkezett. Az épületet elborító hatalmas tűzgolyó először a földszintet szaggatta szét, majd felfelé terjedt, s végül már mindent betöltött. A levegőben bucskázó acélrudakat és a törött üveg hullámokban érkező záporát lomha füstfelhő követte, s szinte ugyanabban a pillanatban fülsiketítő robaj hangzott fel. Scully felsikoltott, de hangját elnyelte az eget-földet megrázó dörrenés. Az ügynöknő karja nekicsapódott a kocsi ajtajának – a légnyomás betörte a hátsó ablakot, a levegőbe emelte a kocsi farát, és borzalmas erővel megtaszította a járművet. Az irányíthatatlanná vált autó kacsázva rohant keresztül a téren, egyenesen egy parkoló autó felé. Az ütközéstől a jármű fara ismét a levegőbe emelkedett, majd visszazuhant a földre. A betört hátsó üveg granulált szilánkjai rázúdultak a kocsiban ülőkre.
– Nem esett bajuk? – kiabált a volánnál ülő ügynök.
– Azt… azt hiszem, nem – nyögte Scully.
Az egész teret üvegszilánkok, megfeketedett törmelékek, hamu és égő műanyagdarabok borították el. Ahogy felszállt a füst, lathatóvá váltak a félig romba dőlt épület maradványai, lángnyelvek futottak végig az elhagyott folyosókon, a falaikat vesztett irodákon és termeken. A földszinttől a tetőig mindenütt lángok csaptak fel, s a távolban felvijjogtak az első szirénák.
Mulder megrázta a fejét, hogy megszabaduljon az üvegszilánkoktól, majd óvatosan kidugta a kezét a kitört oldalsó ablakon, és kinyitotta a kocsi ajtaját. Közben Scully is kiszállt. A sokkoló eseményektől kábán álltak egymás mellett, és a körülöttük szállingózó égő papírlapokra ügyet sem vetve bámulták a megcsonkított épületet.
– Legközelebb te fizetsz – jegyezte meg sötéten Mulder.

3. FEJEZET

BELSŐ ELLENŐRZÉSI-ÜGYOSZTÁLY
FBI KÖZPONT, J. EDGAR HOOVER HÁZ
WASHINGTON, D.C.
MÁSNAP

Scully idegesen fészkelődött a székében. Igyekezett az elhangzó szavakra összpontosítani, de gondolatai újra és újra elkalandoztak – többek közt azért, mert a szomszédos szék üres volt.
– A Waco- és a Ruby Ridge-ügyek fényében…
Scully az ajkába harapott. Ez a meghallgatás túlságosan is fontos volt ahhoz, hogy Mulder csak úgy lekésse. Ő, Scully is az utolsó pillanatban futott be: az utazás Daliásból a fővárosba nem volt épp pihentető éjszakai program. Szemben vele hat aligazgató ült egy hosszú asztal túloldalán – papírok közt matattak, és fontoskodva köszörülték a torkukat. A meghallgatást vezető Jana Cassidy aligazgató testtartása és stílusa egyaránt azt a benyomást keltette, mintha az egész világ sorsa ennek a szigorú nőnek az ápolt, finom kacsóiban volna.
– …a terroristacselekmények okozta katasztrofális mértékű anyagi károk, nem beszélve a halálos áldozatokról…
A Cassidy mellett ülő Walter Skinner aligazgató sokatmondó pillantást vetett Scullyra, majd Mulder üres székéré meredt. Az évek során Skinner rengeteg időt töltött ebben a teremben. Scully és Mulder az ő közvetlen beosztottai voltak, mióta csak a páros együtt dolgozott. Valahányszor sikerült egy-egy ügyet elsimítania, Scully és Mulder szemében ő volt maga a jóságos gondviselés. Tudta azonban, hogy ezúttal nehéz dolga lesz – főleg így, hogy Mulder meg sem jelent. Scully egyre idegesebben fészkelődött, s minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy ne nézegessen pillanatonként, az ajtó felé.
– Nem egy részlet még tisztázatlan – folytatta Cassidy. Felpillantott papírjaiból, és hideg kék szemével Scullyra nézett. – Nem minden ügynök adta le a jelentését, és vannak, akiktől csak vázlatos beszámolót kaptunk az eseményekről, amelyek a dallasi tragédiához vezettek. A főállamügyész azonban pontos jelentést kér tőlünk, hogy minél előbb nyilatkozhasson az ügyről.
Scully ekkor meghallotta a régen várt zajokat; az ajtó halkan megnyikordult, és léptek zaja hangzott fel a teremben. Az ügynöknő megfordult, és Mulderre nézett. Makulátlan zakója alatt a férfi ugyanazt az inget viselte, mint előző nap, s kissé gyűrött ábrázatán annak az embernek az arckifejezése ült, aki tisztában van vele, hogy elkésett a saját temetéséről. Scully nem mert elmosolyodni, de torkában kissé oldódott a gombóc, amikor Mulder kihúzta a szomszédos széket. Az ügynök egy biccentéssel köszöntötte őt, s csak azután fordult Cassidy felé. A jogásznő szigorú pillantást vetett mindkettejükre, és folytatta monológját, meg sem várva, hogy Mulder leüljön.
– Annyit mindenesetre tudunk, hogy a robbanásban öt ember vesztette életét. Danus Michaud vezető különleges ügynök, aki megpróbálta hatástalanítani az üdítőautomatába rejtett bombát, valamint három dallasi tűzoltó és egy kisfiú.
Mulder keze megállt a széken. Gyors pillantást vetett Scullyra, aki felhúzta a szemöldökét, jelezve, hogy ez számára is újdonság.
– Elnézést… – Mulder megrázta a fejét. Igyekezett tárgyilagos hangon beszélni Cassidyhez. – A tűzoltók és a fiú… az épületben voltak?
Cassidy hűvös pillantása fagyosra fordult.
– Mulder ügynök, tekintve, hogy nem tudott időben megjelenni, arra kérem, hagyja el a termet, amíg meghallgatjuk Scully ügynök beszámolóját. Nem szeretném, ha őt is félbeszakítaná.
Muldernek arcizma se rándult.
– Nekünk azt mondták, hogy az épület üres.
– Várjon a sorára, Mulder ügynök – szólt élesen Cassidy, és az ajtóra mutatott. – Fáradjon ki.
Mulder nyelt egyet, és végigjáratta tekintetét a többi aligazgatón. Egyedül Skinner arca tükrözött jóindulatot, de abba is figyelmeztetés vegyült. Az aligazgató nemegyszer vett már részt hasonló vizsgálatokban Mulderrel, s nemegyszer látta, hogyan indít rohamot a fiatalember az Iroda megkövesedett konvenciói ellen. Ő maga csak ritkán támogathatta ebben Muldert – jelen esetben sem volt tanácsos pártját fognia. Az ügynök azonban úgy érezte, nincs sok vesztenivalója, és tovább próbálkozott. A Cassidy előtt fekvő dossziéra mutatott, és szenvtelen hangon folytatta:
– A jelentés tartalmazza, hogy Scully ügynök és jómagam találtuk meg a bombát…
Cassidy türelmetlenül csendre intette.
– Köszönjük, Mulder ügynök. A későbbiekben ön is szót kap.
Mulder megsemmisülten helyére tolta székét, és elhagyta a termet. Scully követte tekintetével. Egy perccel később Walter Skinner is felállt, és követte Muldert a folyosóra.
A fiatal ügynök egy tárló előtt állt, és elgondolkodva meredt a kiállított plakettekre.
– Üljön le – szólt Skinner, és egy párnázott padra bökött. – Eltart egy darabig. Még faggatják Scullyt.
Mulder leült, majd Skinner is helyet foglalt.
– Miről?
– Azt akarják tudni, mit keresett a szemközti épületben.
– Velem volt.
Skinner az ügynök arcát fürkészte, majd megcsóválta a fejét.
– Még mindig nem érti, igaz? – szólt halkan. – Negyvenmillió dolláros kár keletkezett. Emberek haltak meg. Gyanúsítottunk pedig nincsen – ezért az a verzió terjed el, hogy az egész megelőzhető lett volna. Hogy az FBI rosszul végezte a munkáját.
Mulder szeme összeszűkült.
– Mi leszünk a bűnbakok?
– Mulder ügynök, mindketten tudjuk, hogy ha maga és Scully ügynök nem kutatják át a szemközti épületet, akkor százszor ennyi ember halt volna meg…
– De nem azok számítanak, akiket megmentettünk – szólt közben keserű gúnnyal Mulder –, hanem akiket nem.
Skinner szomorúan mosolygott, és a régi közhelyet idézte:
– Mindig az FBI-on csattan az ostor. Mulder keze ökölbe szorult.
– Ha bűnbak kell nekik, itt vagyok én, de Scully nem tehet semmiről.
– Odabenn ő ugyanezt mondja magáról.
Mulder a fejét rázta.
– Megszegtem a szabályzatot. Magára hagytam az akció vezetőjét…
Eszébe jutott Michaud rezzenéstelen tekintete, ahogy a parancsnok a bombára meredt. Az emléktől idegesen megrándult az arca.
– Az előírás szerint ott kellett Volna maradnom mellette…
– Scully ügynök szerint ő hozta ki magát az épületből. Maga vissza akart menni, de…
– Nézze, Scully nem…
Mielőtt folytathatta volna, kinyílt az ajtó. A két férfi felpillantott a kilépő Scullyra. A nő arckifejezése elárulta, hogy az események nem a legkedvezőbb módon alakulnak. Scully nagy levegőt vett, és elindult a két férfi felé.
– Várják önt, uram – nézett Skinnerre.
Az aligazgató még egy utolsó pillantást vetett Mulderre, azután felállt, és visszament a terembe. Scully utána nézett; arcán fájdalom tükröződött. Mulder kutató tekintettel nézte társát, majd megszólalt:
– Nem tudom, mit mondtál nekik, de felesleges megvédened engem.
Scully a fejét rázta.
– Csak az igazat mondtam – szólt, de kerülte Mulder pillantását.
– Meg akarnak osztani minket, Scully. Nem engedhetjük.
A nő Mulder szemébe nézett.
– Sikerült nekik, Mulder. Elválasztanak minket egymástól.
A férfi értetlenül bámult rá.
– Micsoda? Mit beszélsz?
– Holnapután kijelölik az új szolgálati helyemet.
– De hát miért?
Scully lerogyott a padra, és mélyet sóhajtott.
– Nagyon jól tudod; Mulder. 1993-ig visszamenőleg felsorolták az összes problémás ügyünket.
– De hiszen ők maguk osztottak be mellém… – tiltakozott Mulder.
– Igen, mert azt akarták, hogy szabotáljam a munkádat – vágott a szavába Scully. – Akadályozzam a paranormális jelenségekkel kapcsolatos nyomozásaidat… De azt hiszem, itt már többről van szó.
– Ez nem ellened irányul, Scully. – Mulder szinte könyörgő tekintettel nézett társára. – Engem akarnak kikészíteni.
– Nem őróluk van szó. – Scully elfordította a fejét. – Feladtam az orvosi karrieremet, mert azt hittem, az FBI-nál hasznosabb munkát végezhetek. Mikor felvettek, azt mondták, az ügynökök kilenc százaléka nő. Ezt én nem hátrányként értelmeztem, hanem lehetőséget láttam benne a bizonyításra… Sajnos nem így alakult, és most már hiába helyeznének át Omahába, Wichitába vagy bárhova vidékre, ahol biztosan karriert csinálhatnék. Elvesztettem az ambícióimat. Túl sok mindent láttam, és túl sok mindent csináltam.
Scully elhallgatott, és két kezére meredt. Mulder nem akart hinni a fülének.
– Úgy érted… kilépsz?
Scully először nem válaszolt, azután megvonta a vállát.
– Semmi értelme maradnom. – Újból Mulder felé fordult, és őszinte tekintettel nézett a férfira. – Te is elgondolkozhatnál, hogy hiszel-e még abban, amit csinálsz.
Mögöttük kinyílt a tárgyalóterem ajtaja, és Skinner lépett ki rajta. Mulder arca még mindig döbbenetet tükrözött, úgy nézett fel főnökére, aki intett neki.
– Maga jön, Mulder ügynök.
Scully szomorúan nézett rá.
– Sajnálom – szólt halkan. – Sok sikert.
Mulder az ügynöknőre nézett, várva, hogy az folytassa, tovább magyarázkodjon, visszavonja kijelentését, vagy bármi más módon oldja a feszültséget. Scully azonban hallgatott. Mulder végül felállt, és lassan Skinner után indult a tárgyalóterembe. Arcán a döbbenet csüggedésnek adta át a helyét. Mielőtt elérte az ajtót, Scully utánaszólt.
Mulder visszafordult. A nő felemelte a padról társa ottfelejtett kabátját, odalépett hozzá, és átadta neki.
Mikor az ajtó becsukódott Skinner és Mulder mögött, Scully arcáról eltűnt az eltökélt kifejezés, és az ügynöknő szaggatottan, szinte sírva sóhajtott.

4. FEJEZET

CASEY'S BAR
DÉLKELET-WASHINGTON, D.C.

Hétköznapokon a Casey's-ben rendszerint még este sem volt telt ház. Csak néhány törzsvendég nézett be, többségükben hivatalnokok, akik a Mallról sétáltak át, hogy legurítsanak néhány pohárral, mielőtt felszállnak a metróra, és hazamennek Falls Church-be, Silver Springbe vagy épp Bethesdába. Mulder az egész délutánt a kocsmában töltötte, s lassan kivívta a szolidabb vendégekhez szokott pultosnő rosszallását.
– Van egy olyan érzésem, hogy kezdi túllépni a szokásos napi adagját, uram – jegyezte meg a nő, miközben újabb adag tequilát töltött ki Muldernek.
Fox Mulder magányosan ücsörgött egy bárszéken, és mereven bámulta a sötétbarnára pácolt pulton éktelenkedő poháraljkarikákat s az előtte sorakozó négy kiürült feles poharat. Mikor megkapta az ötödik adagot, szórakozottan játszani kezdett a pohárral. Egy csepp tequila az ujjára löttyent; lenyalta, azután egy húzásra felhörpintette az erős italt. Mikor letette a poharat, a másik négy csörömpölve felborult.
– Ezt a műfajt még gyakorolnia kell egy kicsit – folytatta a pultosnő, és a homlokát ráncolta. Elég gyakorlata volt ahhoz, hogy megállapítsa: Mulder nem az az ember, aki naponta edzi magát poháremelgetésben.
Az ügynök kissé oldalra billentette a fejét, mintha elgondolkozna a megjegyzésen, majd egy intéssel újabb felest rendelt. A pultosnő begyűjtötte az üres poharakat, de nem állhatta meg szó nélkül.
– Nehéz napja volt? – érdeklődött.
– Aha – felelte Mulder. Kissé berekedt a hosszú hallgatástól.
– Nőügy?
Mulder nemet intett.
– Munkahelyi gondok?
Az ügynök bólintott. A pultosnő együttérzően nézett rá, de arckifejezése nyomban megváltozott, mikor Mulder a tequilás üvegre mutatott.
– Biztos benne?
Mulder kitartóan bámulta az üveget, s a pultosnő kelletlenül újabb felest töltött neki. Mulder felhajtotta; kissé megborzongott, mikor a tömény pálinka elért a gyomrába. Lecsapta a poharat a pultra, és félfordulatot tett a bárszéken. Be kellett hunynia a szemét, mert hirtelen szédülni kezdett. Mikor jobban lett, és felpillantott, észrevette, hogy a bárpult túlsó végéről egy ember mered rá. Az illető hatvanas éveiben járó, cserzett arcú férfi volt; megkopott nyári zakója éppen olyan őszes-szürke színű volt, mint a haja. Mulder üres tekintettel bámult vissza rá, majd újra a bárpult felé fordult.
– Még egyet.
A pultosnő kitöltötte az italt, aztán hozzálátott, hogy elmosogassa az üres poharakat.
– Mivel foglalkozik?
– Hogy mivel foglalkozom? – Mulder felnézett, majd elgondolkodva bólogatott. – Kulcsfigura vagyok a kormány egyik kisded játékában. Púp vagyok a feletteseim hátán, és falu bolondja a kollégáim között. Holdkórosnak tartanak, így neveznek: "a holdkóros Mulder"… Akinek a húgát gyermekkorában elrabolták az űrlények, s aki most az FBI színeiben hajkurássza a kis zöld emberkéket… Aki fűnek-fának azt magyarázza, hogy itt a világvége.
A pultosnő együttérző arckifejezése mostanra teljesen eltűnt. Makacs hallgatása elárulta, hogy osztja "a kollégák" véleményét.
– Akinek az a fixa ideája, hogy a kormány hazudik, és kollaborál az összeesküvőkkel. Aki azt állítja, hogy mindjárt ránk szakad az ég, és ha ránk szakad, akkor nyakig hullik majd ránk a saját mocskunk.
Mulder befejezte monológját, és keserű mosolyt villantott a pultosnőre. Az homlokát ráncolva nézett rá, majd gyorsan visszavette a kitöltött italt.
– Szerintem ennyi elég volt mára, Holdkóros úr.
A tequilát kiöntötte a mosogatóba, és elkezdte összeírni a fogyasztást.
– Mihez volt elég?
– A mai nyerőszám a nyolcvanhatos.
Mulder szomorúan nézett a nőre. Senki nem hisz neki.
– Az egyes a legmagányosabb szám.
A pultosnő megcsóválta a fejét, és a pultra helyezte a számlát.
– Sajnálom. Magának záróra van.
Mulder vállat vont, és felállt a bárszékről. Kissé megtántorodott, és ösztönösen körülnézett, hogy észrevette-e valaki. A pultosnő azonban már elfordult, és az idős férfi is eltűnt a bárpult túlsó végéről. Mulder elindult az ajtó felé, azután eszébe jutott a számla, és visszafordult. Néhány bankjegyet dobott a bárpultra, majd bizonytalan léptekkel a kocsma hátsó vége felé vette útját, ahol rövid folyosó vezetett a mellékhelyiségekhez. A férfi WC ajtaján tábla hirdette: NEM MŰKÖDIK.
– A francba – motyogta Mulder. Megpróbálta kinyitni a szomszédos ajtót – de egy ingerült női hang jobb belátásra bírta.
– Elnézést.
Mulder összeszedte maradék találékonyságát, és elindult visszafelé a folyosón. Talált egy vészkijáratot, mely egy sikátorba nyílt. A néptelen utcácska megfelelő helynek tűnt.
Az omladozó vakolatú tűzfal mentén szemeteskonténerek sorakoztak. Mulder beállt kettő közé, és kicipzározta a sliccét. Már javában végezte a dolgát, mikor egy hang szólította meg.
– Így dolgozik az FBI?
– Tessék?
–Azt vetik a szeméré, hogy Dallasban is ugyanezt csinálta, igaz?
Mulder támolyogva kihúzta magát. A sötétből egy ember lépett elő – az a férfi, aki már odabent is figyelte őt. Az idegen egy félmosollyal köszöntötte Muldert, majd beállt két másik konténer közé, hogy könnyítsen magán.
– Mire gondol? – kérdezett vissza az ügynök.
– Hogy csak álldogál, a kezében a farkával, miközben a fél város a levegőbe repül.
Az idegen felnevetett. Mulder szúrós tekintettel nézett rá.
– Ismerjük egymást?
– Maga nem ismer engem, de én már jó ideje figyelemmel kísérem a pályafutását. Már akkor figyeltem, mikor még csak ígéretes tehetségű fiatal ügynök volt. Azelőtt…
– Akar tőlem valamit? – vágott a szavába Mulder.
– Igen. – Az idegen hátat fordított Muldernek, és kinyitotta a sliccét. – A nevem Kurtzweil. Dr. Alvin Kurtzweil…
Mulder elfordult, és a vizelésre koncentrált. Mikor végzett, becipzározta sliccét, és menni készült.
– Az apja barátja voltam. – Kurtzweil hátranézett a válla fölött és elmosolyodott. – Munkatársak voltunk a Külügyminisztériumban, vagy ha úgy tetszik, útitársak. Ő korábban kiábrándult az egészből, mint én.
Kurtzweil szünetet tartott, hogy Mulder megemészthesse a hallottakat. Az ügynök vonásai megkeményedtek. Odalépett a kocsma vészkijáratához, és kitárta az ajtót.
Dolga végeztével Kurtzweil felhúzta cipzárját, és követte Muldert. Az ajtó melletti fogasnál érte utol, mikor az ügynök épp a kabátját igyekezett előhalászni.
– Hogyan talált rám? – kérdezte Mulder. Hangja inkább fáradtan, mint dühösen csengett.
Kurtzweil megvonta a vállát.
– Úgy hallottam, hogy beugrik ide néha, és gyanítottam, hogy ma különösen jólesik majd magának egy-két pohárka.
– Maga újságíró?
Kurtzweil megrázta a fejét, és maga is leakasztotta ballonkabátját a fogasról.
– Orvos vagyok. Szülész-nőgyógyász – de azt hiszem, ezt már mondtam.
– Ki küldte magát?
– Senki. Magamtól kerestem meg, miután olvastam a dallasi bombamerényletről.
Mulder bizalmatlanul fürkészte az idős férfi értelmesen csillogó szemét, gúnyosan lefelé görbülő száját.
– Ha mondani akar valamit, siessen, mert csak annyi ideje van, amíg fogok egy taxit – szólt végül, és kilépett az utcára.
Kurtzweil megragadta a karját.
– A dallasi ügyet a maga nyakába fogják varrni, Mulder ügynök. – A férfi hangja cseppet sem volt szemrehányó, ellenkezőleg, inkább szomorúan, bűnbánóan csengett. – Pedig maga semmit nem tehetett. Azt a robbanást senki nem akadályozhatta meg… Az igazságot nem találhatta ki és nem jósolhatta meg.
Mulder arca eltorzult az indulattól. Kitépte karját Kurtzweil kezéből, és sietős léptekkel elindult a járdán. Az idős férfinak szinte loholnia kellett utána.
– Miért, mi az igazság? – kérdezte Mulder ingerülten.
Kurtzweil felzárkózott mellé.
– Az, hogy Darius Michaud vezető különleges ügynök meg sem próbálta és nem is akarta hatástalanítani a bombát.
Mulder megállt a járdaszegély mellett. Kissé támolyogva végigjáratta tekintetét a L'Enfant Plaza körüli néptelen, eső áztatta utcákon. A közelben csupa ormótlan kormányépület állt; a Constitution Avenue-n sárga taxik cirkáltak, utasra lesve. Mulder undorodó arcot vágott, és csak ennyit válaszolt:
– Hagyta, hogy a képébe robbanjon.
Kurtzweil felhajtotta ballonkabátja gallérját.
– Mi az a kérdés, amit senki nem tesz fel? Miért éppen azt az épületet robbantották fel? Miért nem a szövetségi kormányépületet?
Mulder megkínzott képet vágott, és az úttestre lépve intett egy taxinak.
– Mert azt túl jól őrzik.
– Nem. – Kurtzweil egyre jobban belemelegedett a témába. – Azért a szemközti épületben helyezték el a bombát, mert ott is voltak kormányszerveknek fenntartott helyiségek. A Szövetségi Katasztrófa-elhárítási Ügynökség ideiglenes karantént rendezett be az épületben. A holttesteket ott találták meg. És ez itt a lényeg…
A taxi lefékezett mellettük. Kurtzweil kikerült egy tócsát, és követte Muldert a kocsihoz.
– Itt jön az, amit eddig nem tudott, és aminek eszébe sem jutott utánanézni.
Mulder kinyitotta a taxi ajtaját, és oldalra hajolt a beszálláshoz. Kurtzweil mereven nézte őt; tekintete már korántsem volt szomorú – égő, szinte kihívó volt.
– Az a négy ember halott volt.
Mulder Kurtzweilre nézett.
– Már a robbanás előtt?
– Pontosan.
Az ügynök elgondolkozott, majd megrázta a fejét.
– Michaud huszonkét éve dolgozott az FBInál…
– Michaud patrióta volt. Azok, akikhez a haláláig lojális maradt, nagyon jól tudják, mit csinálnak. Azért robbantották fel azt az épületet, hogy eltüntessenek valamit. Talán épp egy olyan dolgot, ami még őket is váratlanul érte.
Kurtzweil nekidőlt a taxinak, és várakozóan nézett Mulderre. Az ügynök a fejét csóválta – ekkor már nem annyira hitetlenkedve, mint inkább egy rejtvény lehetséges megoldását fontolgatva.
– Azt akarja mondani, hogy a levegőbe röpítettek egy egész épületet, csak azért, hogy eltüntessék három tűzoltó holttestét?
Kurtzweil diadalmasan rácsapott a taxi tetejére – végre a helyes válasz!
– És egy kisfiúét.
Mulder szó nélkül beült a taxiba, és becsapta az ajtót.
– Arlingtonba, legyen szíves – szólt a sofőrhöz, majd letekerte az ablakot, és Kurtzweilre meredt.
– Szerintem maga hazudik.
– Úgy gondolja? – vonta fel a szemöldökét a férfi. Megkopogtatta a kocsi tetejét, majd hátralépett, és tekintetével követte a távolodó taxit.
– Tényleg úgy gondolja, Mulder ügynök? – ismételte meg a kérdést elgondolkozva.
Eközben a kocsiban Mulder előredőlt, és a homlokát ráncolta.
– Meggondoltam magam – szólt. – Vigyen inkább Georgetownba.

Dana Scully az ágyában feküdt, és a mennyezetet bámulta. Hiába volt halálosan kimerült, nem tudott aludni; tulajdonképpen semmi mást nem tudott csinálni, csak feküdni és gondolatban századszorra is visszapörgetni az elmúlt két nap eseményeit: a dallasi robbanást és annak következményét, az átkozott meghallgatást, ami derékba törte FBI-os pályafutását. Odakintről esőverte az ablaküveget. Ez a zaj, mely azelőtt mindig megnyugtatta, ma türelmetlen, szemrehányó kopogtatásnak hangzott; arra emlékeztette, hogy könnyűnek találtatott – és nemcsak az Iroda szemében, hanem – ami még rosszabb – a saját szemében is.
És Mulder szemében. Egyszerre olyan gyomorszorító csüggedés kerítette hatalmába, amit már könnyekkel sem lehetett kifejezni. Már a gondolata is elviselhetetlen volt annak, hogy vége…
Ne merészkedj bele, szólalt meg egy hang a fejében. Scully az ajkába harapott.
Már benne vagyok, gondolta.
Az esőcseppek sörétek módjára verték a ház falát, a szél letört gallyakat hajított a tetőre – de ezeken kívül felhangzott még egy zaj. Scully felült az ágyban, és fülelt.
Valaki kopogtatott a lakás ajtaján. Scully az ébresztőórára nézett. 3:17. Magára kapta hálóköntösét, és átsietett a nappaliba. Az ajtó előtt habozva megállt. A jövevény néhány másodpercre abbahagyta a kopogtatást, azután még hangosabban kezdett dörömbölni. Scully kinézett a kémlelőnyíláson, majd hátralépett, és megkönnyebbült-mérgesen sóhajtott. Kiakasztotta a biztonsági láncot, elfordította a zárat, és kitárta az ajtót.
Mulder állt előtte, csuromvizesen, kócosan. Zilált külseje és a késői óra ellenére a férfi furcsán, szinte zavaróan ébernek tűnt.
– Felébresztettelek?
– Nem – rázta a fejét Scully.
– Hogyhogy? – Mulder besétált a lakásba.
Ahogy elhaladt Scully mellett, a nő orrát cigarettabűzzel vegyülő pálinkaszag csapta meg. Hajnali három óra van…
Scully becsukta az ajtót.
– Te részeg vagy?
– Húsz perce még az voltam.
Scully keresztbe fonta karját, és megrovóan nézett társára.
– Előtte vagy utána találtad ki, hogy idejössz?
Mulder értetlenül nézett rá.
– Ezzel meg mire célzol?
– Felmerült bennem a gyanú, hogy berúgtál, és egy hirtelen ötlettől vezérelve idejöttél, hogy lebeszélj a döntésemről.
– Örülnél, ha így volna?
Scully behunyta a szemét, és vállát a falnak vetette. Egy órája, de még negyedórája is pontosan ez járt a fejében. Kinyitotta szemét, és sóhajtva így szólt:
– Menj haza, Mulder. Késő van.
A férfi eltökélten rázta a fejét, s szemében megszállott fény csillant. Scully jól ismerte ezt a tekintetet, és tudta, hogy mi jár vele: életveszély. Mulder felemelte a kanapéról Scully ledobott széldzsekijét, és a nő felé nyújtotta.
– Öltözz fel, Scully.
– Mulder, mire jó ez?
– Öltözz fel – felelte kurtán a férfi. A megszállott csillogás még intenzívebbé vált a szemében, de most már halvány és sokatmondó mosollyal párosult: nagy dolgok vannak készülőben. – A kocsiban majd mindent elmagyarázok.

5. FEJEZET

BLACKWOOD, TEXAS ÁLLAM

A gyönge éjszakai szellő kitartóan söprögette a homokos prérit. Egyszerre azonban a szél megerősödött, mintha vihar közeledtét jelezné. A pusztaság fölött két jelöletlen fekete helikopter tűnt fel. A földhöz veszélyesen közel, alig néhány méteres magasságban repültek céljuk felé: egy sor titokzatosan fénylő, kupolaszerű építmény irányába, melyek a hold megsokszorozódott tükörképeként emelkedtek a kietlen tájban. A különös sátraktól csupán néhány száz méterre egy lakótelep jól ismert, megnyugtató fényei derengtek az éjszakában: lámpák fehér meg sárga izzása és televíziók jeges-kék, finoman vibráló ragyogása. Semmi "jól ismert" vagy "megnyugtató" nem volt azonban a másik telepen, a titokzatos kutatóállomáson, mely azon a helyen nőtt ki a földből, ahol néhány nappal korábban még négy fiúcska túrta a téglavörös homokot.
A fehér ponyvájú kupolasátrak körül hosszú, fehér tartálykocsik és más kiszolgálójárművek: személykocsik, teherautók, furgonok sorakoztak. A járművek között fekete kezeslábast viselő emberek tevékenykedtek hangyaszorgalommal. Sötét egyenruhájuk éles ellentétben állt a központi kupola és a raktársátrak ajtaján ki-be járkáló alakok szkafanderszerű, hófehér védőöltözetével.
A helikopterek rotorjainak hangja mennydörgésszerű robajjá erősödött, mikor a két gép irányba fordult, és lassan leereszkedett a talajra. Körülöttük homokszemcsék miriádjai táncoltak a levegőben, s a propellerek kavarta szél vadul tépkedte a fehér sátorponyvákat. A központi kupola kísérteties fehér ragyogása megvilágította az egyik helikoptert; fekete munkaruhás emberek integettek a pilótának. A gép ajtaja kinyílt, s egy férfi lépett ki a porba. Könnyed, szinte nemtörődöm mozdulattal emelte arcához a kezét, hogy megvédje szemét a portól és a vakító fénytől. Fejét ösztönösen lehajtotta, mikor a pörgő propellerek alatt elindult a szél elől menedéket nyújtó tartálykocsik felé. Mikor odaért, hátat fordított az egész jelenetnek – a helikoptereknek, a fekete ruhásoknak, a fénylő kupolasátraknak –, és rágyújtott egy cigarettára.
– Uram?
A Cigarettás zsebre tette öngyújtóját, mélyen beszívta a füstöt, s csak ezután fordult a mögötte álló fekete egyenruhás férfi felé.
– Dr. Bronschweig a központi munkaállomáson várja önt.
A Cigarettás összehúzott szemmel végigmérte az egyenruhást. Cserzett arca hamuszürkének tűnt a kupola fényében. Arckifejezése tökéletes nyugalmat, szinte érdektelenséget tükrözött, egy hosszú pillanat múlva mégis bólintott, és szó nélkül követte kísérőjét. A központi sátor bejáratához érve az egyenruhás kimért biccentéssel egy szkafanderes alakra mutatott.
– Dr. Smith kíséri be önt – szólt, és távozott.
– Erre parancsoljon, uram. – A maszk mögül sterilen, vékonyán szűrődött ki a fehér ruhás hangja. Dr. Smith felemelte a sátor ajtaját képező vastag nejlonfóliát, és a Cigarettás bebújt az alacsony bejáraton.
A sátor belsejében átláthatatlan kuszaságban tekergő műanyag csövek látványa fogadta a belépőt. A teret átlátszó nejlonfalak és tej üvegszerű térelválasztók osztották kisebb részekre. Utóbbiak az egyes munkahelyeket választották el egymástól; közöttük hevenyészett kuckókban és műanyag falú folyosókon férfiak és nők ültek vagy álltak csillogó acélasztalok előtt. Egyesek védőöltözetet, mások csak sebészeti maszkot viseltek, de mindannyiuk arcán az a jellegzetesen elmélyült, szinte álmodozó kifejezés ült, mely elárulta, hogy egész addigi életükben erre a munkára készültek, erre a lehetőségre vártak. Az asztalokon garmadával álltak a kémcsövek, lombikok, üvegtégelyek, de voltak ott hétköznapibb szerszámok is: kalapácsok, vésők, rosták, ecsetek, szűrők – azaz a régészek munkájának jól ismert kellékei. Egészében véve a sátor belső tere úgy festett, mintha egy hipermodern ásatási helyszínt összeköltöztettek volna egy sebészeti műtővel.
Vagy egy modern vágóhíddal. A sátorban hatalmas hűtőgépek egész sora állt; halk zümmögésük és a belőlük szivárgó édeskés illat az egész kupolát betöltötte. A Cigarettás gyors léptekkel, némán haladt el mellettük, ügyet sem vetve a körülötte zajló sürgés-forgásra. A kupola kellős közepén elhelyezkedő, belső műanyag sátor felé tartott. Mikor odaért, a személyzet egyik tagja védőruhát nyújtott át neki. A Cigarettás gyorsan belebújt a szkafanderbe, és a nejlonfóliát félrehajtva belépett a belső sátorba.
A szűk, osztatlan helyiségben körös-körül hűtőgépek sorakoztak; olyan hideg áradt belőlük, hogy még a maszk alatt is meglátszott a Cigarettás lehelete. Mindenfelé halogénlámpákkal megvilágított plexiburás fémhordágyak álltak, s köztük, a sátor közepén látható volt a barlangba vezető lyuk. Körülötte zömök földhányás emelkedett, melynek tetejére – mint holmi csatornanyílásra – harminc centiméter vastag, acélrudakkal megerősített plexilemezt helyeztek. A lyukba nagy átmérőjű, hosszú fémhengert eresztettek le, melyben létra biztosította a fel- és lejutást. Az átlátszó plexifedelet a henger felső pereméhez rögzítették. Ebből az alvilágba vezető kútból bukkant fel Dr. Bronschweig. A tudós is bő szabású, fehér védőruhát viselt, arca alig látszott az ormótlan maszk mögött. Felemelte a műanyag tetőt, és kimászott a lyukból. A Cigarettás odalépett hozzá.
– Mutatni akart nekem valamit.
Dr. Bronschweig bólintott. A maszkon át is látszott az arcára kiülő izgalom.
– Igen. – Hangja rekedt volt az idegességtől. A lejáratra mutatott, mire a Cigarettás habozás nélkül elindult lefelé a létrán. Dr. Bronschweig követte.
A jéghideg levegőjű barlangot halogénlámpák és neonok világították meg.
– A hőmérsékletet fagyponton tartjuk, hogy lassítsuk a kifejlődést – magyarázta Bronschweig. – Ami itt zajlik, ahhoz foghatót még sosem láttam…
A Cigarettás kissé zihált.
– Mi váltotta ki a kifejlődést?
– Valószínűleg a felmelegedés. Egyidejűleg jelent meg egy gazdaszervezet – a tűzoltó –, és emelkedett a testhőmérséklete 37 Celsius-fok fölé.
Bronschweig intett a Cigarettásnak, hogy kövesse őt a barlang túlsó végébe. Ott két hordozható fúrótornyot állítottak fel; dugattyúik némán mozogtak föl-le, mint egy pár pokolbéli hintaló. A fúrók mögött műanyag fólialapok lógtak a mennyezetről; rémisztő kék ragyogás formájában szűrődött át rajtuk az elfüggönyözött részt megvilágító lámpák fénye. Dr. Bronschweig egy pillanatig habozott, majd félrehajtotta a fóliafüggönyt.
– Nézze meg.
A függöny mögött plexiburás hordágy állt. Épp olyan volt, mint a többi, egyetlen különbséggel: ezen egy meztelen férfitest feküdt. A testet pókhálóként elborító csövek és kábelek a barlang fala mentén elhelyezett monitorokba futottak. A tompán zümmögő készülékek folyamatosan regisztrálták a férfi fiziológiás adatait, légzését, szívműködését. A Cigarettás némán figyelte a hordágyon fekvő testet.
– Ez az ember még él – állapította meg.
A férfi testfelszíne szinte teljesen átlátszó volt. Bőre halványszürke zselévé olvadt össze az elbomlott szövetekkel, izmokkal. A kocsonyás réteg alatt jól kivehetők voltak a vénák és artériák; kékespiros, finoman lüktető szálakként szőtték be a végtagokat, s a nyaknál fonallá vastagodtak.
– Ez az ember életben van…
Dr. Bronschweig megvonta a vállát.
– Funkcionálisan és biológiailag. De sosem fog felépülni.
A Cigarettás megcsóválta a fejét.
– Hogyan lehetséges ez?
– A kifejlődő organizmus a gazdaszervezetből szívja el az energiát. Felemészti a csontokat, a szöveteket. Mi csak lassítani tudjuk a folyamatot.
Bronschweig az egyik lámpát közvetlenül a tűzoltó törzse fölé húzta. A mellkas kocsonyás felszíne alatt valami megmozdult.
A Cigarettás elfintorodott.
Ekkor a tűzoltó testén remegés futott végig. A mellkas kissé megemelkedett, mintha nyújtózkodna benne valami. Kissé közelebbről nézve egy kéz és egy test is kivehető volt a gazdatest szövetei mögött.
Ekkor a sötét tömeg pislogott egyet. Csak egyszer és nagyon lassan – azután a bőr alatt kirajzolódott egy mandula alakú, figyelő szempár.
A Cigarettás a szemekre meredt, és lázasan gondolkodva igyekezett levonni a konzekvenciákat abból, ami itt, a szeme láttára zajlott.
– Akarja, hogy ezt is megsemmisítsük, mielőtt kifejlődik? – kérdezte Bronschweig.
A Cigarettás elgondolkodott.
– Nem – felelte végül. – Ki kell próbálnunk rajta a vakcinát.
– És ha nem hat?
– Akkor elégetjük. Ahogy a többit.
Dr. Bronschweig rosszallóan ráncolta a homlokát.
– Ennek az embernek a családja tisztességes temetést szeretne.
A Cigarettás könnyedén legyintett.
– Mondja meg nekik, hogy meg akarta menteni a kisfiú életét, és hősi halált halt. A másik két tűzoltóval együtt.
– És mibe halt bele?
– Úgy tűnt, vevők a Hanta-vírus meséjére. A Cigarettás összecsücsörítette ajkát, és töprengve meredt a tűzoltó testére, mintha látná benne a hajdan volt emberi lényt. – Gondoskodjon róla, hogy a család megfelelő anyagi kárpótlásban részesüljön. És a környéken lakók se járjanak rosszul.
Még egy percig nézte a testet, majd így szólt:
– Esetleg egy kisebb emlékművet is kaphatnak.
Azzal sarkon fordult, és elindult a barlang kijárata felé.

6. FEJEZET

BETHESDA HADITENGERÉSZETI KÓRHÁZ
BETHESDA, MARYLAND ÁLLAM

A Walter Reedben pontosan olyan illat volt, mint más kórházakban: a légkondicionált folyosókat fertőtlenítő- és alkoholszag lengte be. Azonban az a néhány ember, akikkel Mulder és Scully találkozott, civil kórházi öltözet helyett a haditengerészet egyenruháját viselte, és a folyosó végén békésen reggeliző alak nem nővér olt, hanem egy fiatal egyenruhás. A kiskatona a közeledő léptek zajára felpillantott a Washington Postból; olyan éber volt, mintha nem is hajnali fél négy volna.
– Melyik osztályra mennek? – kérdezte. Mulder és Scully elővették FBI-igazolványukat.
– A proszektúrára – felelte Mulder. Az őr megrázta a fejét.
– Azt a szintet nemrég lezárták. Csak külön engedéllyel rendelkező egészségügyi személyzet léphet be.
Mulder szúrós pillantást vetett az őrre.
– Ki rendelkezett így?
– McAddie tábornok úr.
– McAddie tábornok küldött ide minket – vágta rá Mulder. – Hajnali háromkor kivertek minket az ágyból, azzal az utasítással, hogy jöjjünk ide.
– Nekem erről senki nem szólt. – A fiatal katona a homlokát ráncolta, és az előtte fekvő papírokba meredt.
– Akkor hívja fel a tábornokot – szólt rá türelmetlen hangon Mulder.
– Nem tudom a telefonszámát.
– Majd a központ kapcsolja magának.
Scully eközben szórakozottan nézelődött a folyosón. Az őr ajkába harapott, az órájára nézett, azután felvette a telefont, és lapozgatni kezdett egy vaskos telefonjegyzékben. Mulder döbbent felháborodást tettetett.
– Csak azt ne mondja, hogy a központ számát se tudja!
– A felettesemet hívom.
Mulder határozott mozdulattal lenyomta a telefon gombját, majd az őr szeme közé nézett.
– Ide figyeljen, fiam. Nem azért jöttünk ide, hogy végignézzük a maga töketlenkedését. A parancs közvetlenül McAddie tábornoktól jött. Őt hívja fel. Mi megyünk, és végezzük a dolgunkat, addig maga kérjen megerősítést.
Mulder megfogta Scully vállát, és elindult vele a folyosón. A fiatal őr habozva felvette a telefont.
– Menjenek csak le, én addig utánanézek a dolognak – kiáltotta a két ügynök felé.
Mulder vissza sem fordulva biccentett.
– Köszönjük.
Határozott, sebes léptekkel végigcsörtettek a folyosón; csak akkor lassítottak, mikor az őr már nem láthatta őket.
– Vajon miért kellett ilyen hirtelen lezárni a hullaházat?
– Nemsokára kiderül – felelte Scully, és a proszektúra bejáratára mutatott.
Az ajtón belépve jéghideg levegő mart az arcukba, s orrukat formaldehid szaga csapta meg. A helyiségben hosszú sorokban kerekes hordágyak álltak; mindegyiken egy-egy lepedőbe csavart emberi test feküdt. Scully tempósan végigment a sorok között, gyakorlott mozdulatokkal ellenőrizve a holttestekhez tartozó lábcédulákat. Kisvártatva megtalálta a keresett testet.
– Ez az egyik dallasi tűzoltó? – kérdezte, s választ sem várva nekilátott, hogy leoldozza a rögzítőhevedereket a lepedőbe bugyolált holttestről.
Mulder biccentett.
– A lábcédula szerint igen.
– És mire vagy kíváncsi?
– A halál okára.
Scully megkínzott pillantást vetett társára.
– Azt látatlanban is meg tudom mondani. Erős ütések okozta masszív belső sérülésekbe halt bele.
A nő abbahagyta a kicsomagolást, és kezébe vette a hordágyon heverő boncolási jegyzőkönyvet.
– Mulder, ezt az embert már felboncolták – magyarázta türelmetlenül. – Ez már abból is látszik, ahogy becsomagolták.
Mulder közelebb lépett, és folytatta a lepedő eltávolítását. Az első dolog, amit feltűnt neki, az volt, hogy a tűzoltót nem vetkeztették le. Az egyenruha egyik ujja üresen simult a törzshöz, és a mellkasnál az anyag szinte a hordágy szintjéig besüppedt.
– A jegyzőkönyv alapján így kellene kinéznie? – kérdezte halkan Mulder, mikor társa odalépett mellé.
– Te jó ég! A szövetei… – Scully gumikesztyűt húzott elő a zsebéből, gyorsan felhúzta, majd ujja hegyével finoman megbökte a tűzoltó mellkasát. – Olyan, mint a kocsonya.
Megérintette a férfi arcát és nyakát, majd kigombolta az egyenruhát.
– Sejtleépülés zajlott le benne. Az egész test ödémás.
Gyorsan megvizsgálta a testet, horzsolások, égési sérülések s általában olyan külsérelmi nyomok után kutatva, melyek egy robbanás áldozatán minden esetben megtalálhatók. Lefejtette a tűzoltó ingét, és megcsóválta a fejét.
– Nem végeztek boncolást. Nincs Y-vágás, tehát nem került sor belső vizsgálatokra.
Mulder meglengette a jegyzőkönyvet.
– A halálokot tehát tévesen tüntették fel. Ez az ember nem a robbanástól vagy a rázúduló törmeléktől halt meg.
Scully egy lépést hátrált, de nem vette le a szemét a tetemről.
– Fogalmam sincs, miben halt meg ez az ember. És kötve hiszem, hogy bárki is tudná.
– Vigyük át a boncterembe. Szeretném, ha tüzetesebben megvizsgálnád.
Scully a holttestre, majd Mulderre nézett, s végül beleegyezően bólintott. A hordágyat közös erővel a boncterembe nyíló lengőajtó felé tolták. Mulder a fal mellé állította a hordágyat, Scully pedig felkapcsolta a világítást, és körülnézett: boncolási szerszámok, szövetminták tárolására szolgáló hűtők, acélcsipeszek, tiszta lepedők, gumikesztyűkkel, maszkokkal, papírvattával teli dobozok – minden megvolt, ami egy patológus munkájához kell. Az ügynöknő végül odalépett a hordágy mellett várakozó Mulderhez.
– Mielőtt idejöttünk, te már tudtad, hogy nem a robbanáskor halt meg, igaz?
Mulder arca kifejezéstelen maradt.
– Igen, azt az információt kaptam.
– A robbantás ezek szerint figyelemelterelő akció volt. Mit akarnak eltitkolni?
– Fogalmam sincs, de van egy olyan érzésem, hogy amit itt találni fogsz, azt nem lehet majd egykönnyen meghatározni vagy kategorizálni.
Scully még várt, hátha az ügynök további magyarázattal szolgál, vagy – ne adj' isten – mentegetőzni kezd. Mikor látta, hogy erre nem fog sor kerülni, megigazította gumikesztyűjét, sóhajtott, és megcsóválta a fejét.
– Ez el fog tartani egy darabig, és előbb-utóbb rájönnek, hogy nekünk itt semmi keresnivalónk. – Lassan pislogott egyet, és hozzátette: Amit teszek, azzal megsértem az orvosi etika szabályait.
Mulder a hordágyon fekvő testre mutatott.
– Minket okolnak ezeknek az embereknek a haláláért, Scully. Ami engem illet, szeretném megtudni, miben halt meg valójában. Te nem vagy kíváncsi rá?
Scully a férfira meredt, majd a hordágy felé fordult. Mulder szavai kihívóan, ugyanakkor esedezve csengtek. Az ügynöknő végül a fal mellett álló műszeres tálcához lépett, s némán hozzálátott, hogy kigyűjtse a szükséges eszközöket a szikék, ollók, fogók és kések közül.

* * *

DUPONT CIRCLE
WASHINGTON, D.C.

Mulder átkelt a néptelen Connecticut Avenue-n, és a túloldalra érve fellépett a járdára. Kikerülte a kukáskocsira váró szemeteszsákokat, és az R utca felé irányította lépteit. A taxi, amelyből kiszállt, ezalatt besorolt egy kukásautó, egy másik taxi és egy rendőrségi járőrkocsi mögé. Mulder ügyet sem vetett ez utóbbira; csak akkor ébredt gyanakvás benne, mikor az R utcába érve további két rendőrautót pillantott meg az egyik egylakásos téglaház előtt. Ránézett a kezében tartott papírcetlire, ellenőrizte a címet, majd folytatta útját az épület felé. Az ajtóhoz vezető lépcsősort szomorkás szürke fény világította meg; a bejárat tárva-nyitva állt. Mulder lelassította lépteit, majd rövid habozás után elindult felfelé a lépcsőn.
Jellegzetes Dupont Circle-környéki lakásba lépett be: egy sok pénzért árult szűk odúba, melynek az elegáns címen kívül semmiféle előnye nem volt. A helyiség sarkát bevetetlen ágy foglalta el; a konyhafülében szanaszét hevertek a reggeli maradványai. A nagyszoba zsúfolásig volt rendőrökkel; az egyenruhások fekete dobozos videokazetták között turkáltak, fiókokat forgattak fel, számítógépes lemezek tartalmát vizsgálgatták. Az eredetileg hálószobának szánt helyiségben szűk dolgozószoba volt berendezve. Odabent egy nyomozó állt; töprengve nézegette a halmokban tornyosuló nőgyógyászati szakfolyóiratokat. Mikor Mulder árnyéka megjelent az ajtóban, a rendőr felpillantott.
– Ez Dr. Kurtzweil lakása? – kérdezte Mulder. A nyomozó bizalmatlanul méregette.
– Valami dolga van vele?
– Őt keresem – válaszolt kitérően Mulder.
– Milyen ügyben keresi?
Mulder megmutatta FBI-igazolványát. A rendőr bólintott, majd átszólt a szomszéd szobában tevékenykedő kollégáinak:
– Az FBI is keresi Kurtzweilt. – Azzal újra Mulderhez fordult. – Szép kis bizniszt folytat itt, mi?
Mulder a homlokát ráncolta.
– Mire gondol?
– Gyerekpornográfiát árul számítógépen keresztül.
Mulder igyekezett palástolni meglepetését; kifejezéstelen arccal bólintott. Belépett a dolgozószobába, és szemügyre vette a detektív háta mögötti polcon sorakozó könyveket. Mindegyiknek a rikítóan színes borítóján ugyanaz a vastag aranybetűkkel szedett név állt:
DR. ALVIN KURTZWEIL
Mulder a rendőr mellett a polchoz lépett, és találomra kiválasztott egyet a könyvek közül. Több mint ötszáz oldalas terjedelméhez képest a kötet meglepően könnyű volt – olcsó papírra nyomták, mely máris sárgulni kezdett. Mulder átpörgette ujjai között a lápokat, majd szemügyre vette a borítót.
A VILÁGMÉRETŰ HATALMI ÖSSZEESKÜVÉS NÉGY LOVASA
A nyomozó Mulder mellé állt.
– Maga valami más ügy miatt keresi?
– Igen. – Az ügynök visszatette a helyére a könyvet, és összehúzott szemmel a rendőrre nézett. – Nőgyógyászati vizsgálatra jöttem.
A detektív és kollégái leplezetlen irtózással meredtek rá. Mikor Mulder végül elmosolyodott, az egész társaság megkönnyebbült nevetésben tört ki.
– Hívjuk fel, ha előkerül ez a Kurtzweil?
Mulder elindult az ajtó felé.
– Nem, nem szükséges.
Odakint alkonyi fény ragyogta be az eget, s az esőtől páradús levegőbe levendulaillat vegyült. Mulder kilépett az épületből, s már indult volna taxit fogni, mikor egy ösztövér alak homályba burkolózó körvonalaira lett figyelmes. Az illető egy sikátorban állt, és hívogatóan intett felé. Mulder hátrapillantott a válla fölött, majd ismét az alak felé nézett. Kurtzweil volt az; látható idegességgel álldogált a szomszédos házat a következő épülettől elválasztó szűk sikátorban. Mikor látta, hogy Mulder észrevette őt, biccentett, és eltűnt a sötétben. Az ügynök utána sietett.
Ott találta Kurtzweilt a vizelettől és kiömlött sörtől bűzlő sikátor mélyén. Üvegcserepek és műanyag dobozok ropogtak a talpuk alatt – a Dupont Circle itt árnyoldaláról mutatkozott be. Kurtzweil a tűzfal árnyékába húzódott, és dühösen megrázta a fejét.
– Látja, mit csinálnak? – sopánkodott. – Ez jellemző rájuk: hátulról mellbe… Rájöttek, hogy beszéltem magával.
Mulder megvonta a vállát.
– A rendőröktől mást hallottam.
– Most mit találtak ki? Megint a gyermekpornográfiával jönnek? Vagy azzal, hogy szexuálisan zaklatom a betegeimet? – Kurtzweil kiköpött. – Három államban vonták már be az engedélyemet.
Mulder bólintott.
– Miért akarják lejáratni magát?
– Hogy miért? – Kurtzweil felszegte fejét, és a vöröslő égre meredt. – Mert veszélyes vagyok! Mert túl sokat tudok…
– A világ végét jósoló sületlenségekre gondol, amikkel a könyveit tölti meg?
Kurtzweil szemében remény csillant.
– Ismeri a műveimet?
Mulder nagy levegőt vett.
– Dr. Kurtzweil, engem nem érdekelnek a bigott rasszista elméletek, nem hiszek Cion Bölcseiben, a szabadkőműves összeesküvésben, a Bilderburg-csoportban és a zsidó világkormányban sem…
Kurtzweil elvigyorodott.
– Én sem, de az olvasók buknak rá.
Mulder undorodó arccal sarkon fordult, és elindult kifelé a sikátorból. Kurtzweil megállította.
– Mulder ügynök, igazam volt a dallasi üggyel kapcsolatban vagy sem?
Mulder sóhajtva nézett Kurtzweilre.
– Honnan tudta?
– Olvasom a megvesztegethető, hipokrita amerikai kormány praktikáinak nyomtatott jegyzőkönyvét: a napi sajtót.
Mulder arca türelmetlenül megrándult.
– Azt állította, hogy a tűzoltókat és a gyereket a Szövetségi Katasztrófa-elhárítási Ügynökség által ideiglenesen használt helyiségekben találták. Magyarázza meg ezt.
Kurtzweil összehúzta mellén ballonkabátját, és szorongva pillantott az utca felé.
– Az újságok szerint az SZKÜ embereit egy Hanta-járvány megfékezésére mozgósították. Hallott már a Hanta-vírusról, Mulder ügynök?
– Halált okozó vírus. Pár éve mezei egerek terjesztették az ország délnyugati részén.
– És mit tud az SZKÜ-ről? Tudja, milyen hatalom van a Szövetségi Katasztrófa-elhárítási Ügynökség kezében?
Mulder felvonta a szemöldökét. Most már kíváncsi volt, mi fog kisülni Kurtzweil okfejtéséből. Az orvos gyorsan folytatta:
– Az SZKÜ lehetővé teszi, hogy a Fehér Ház a rendkívüli állapot kihirdetése esetén felfüggessze hivatalából az alkotmányos kormányt, és a hatalmat kijelölt kormányzótestület kezébe adja. Gondoljon csak bele, Mulder ügynök.
Mulder belegondolt. Kurtzweil emelt hangon folytatta: látszott, hogy örül a régen áhított hallgatóságnak.
– Miért foglalkozna egy ilyen hatalommal bíró ügynökség egy isten háta mögötti texasi lakótelepen zajló jelentéktelen kis járvánnyal?
– Arra céloz – kérdezte óvatosan Mulder –, hogy nem jelentéktelen kis járvány volt?
Kurtzweil szeme dühösen csillogott.
– Arra célzok, hogy nem Hanta-járvány volt!
Az utca felől rövid szirénaszó hangzott fel. A két férfi összerezzent. Még szorosabban simultak a nedves tűzfalhoz, és tekintetükkel követték a sorban elvonuló járőrkocsikat. Mikor a menet eltávolodott, Mulder ismét Kurtzweilhez fordult.
– Akkor micsoda volt?
Az orvos a két kezére meredt, majd így válaszolt:
– Mikor az apja és én még fiatal katonák voltunk, beszerveztek minket egy projektbe. Azt mondták, biológiai fegyvert akarnak előállítani… egy vírusból, aminek az eredetéről különféle mendemondák keringtek.
Mulder türelmetlenül rázta a fejét.
– Mi ölte meg a tűzoltókat?
Kurtzweilből szinte kirobbant a válasz.
– Ami azokat az embereket megölte, arról még én se mernék írni!… Higgye el, nem szórakozásból zaklatnak engem. A jövőt védelmezik.
Muldert nem hatotta meg a patetikus szónoklat.
– Mindjárt gondoltam.
Kurtzweil eleresztette a füle mellett a szkeptikus megjegyzést.
– Azt, ami a tűzoltókat megölte, nem tudjuk a földi orvostudomány nyelvén leírni – folytatta szenvedélyesen. – Hiszen még egy olyan egyszerű jelenségbe is beletörik a bicskánk, mint a HIV-vírus! Egyszerűen nincs olyan rendszerünk, amibe beleillene ezeknek az embereknek a halála. Nincs olyan koordinátarendszer, amin ábrázolhatnánk, hogy milyen kihatása van ennek a jövőre nézve. Nem tudjuk, hogyan terjed a kór, hogy milyen környezeti faktorokkal kell számolnunk…
– Egy pusztító járványról beszél?
– Olyan járványról, Mulder ügynök, ami minden más járványt eltöröl – suttogta Kurtzweil. Egy néma háború hangtalan fegyveréről. Egy megfékezhetetlen organizmus céltudatos elterjesztéséről, egy olyan kórokozóról, ami ellen maguk a járvány kiváltói sem tudnak védekezni. Ötven éve dolgoznak ezen… – Kurtzweil a nyomaték kedvéért ujjával a levegőbe bökött. Amíg a fél világ a komcsikkal és más árnyék-ellenségekkel csatázott, addig ezek tárgyalásokat folytattak egy kitervelt Armageddonról.
Mulder összevonta a szemöldökét.
– Kivel folytattak tárgyalásokat?
– Tudja azt maga, Mulder ügynök. – Kurtzweil ajkai keskeny vonallá préselődtek. – Már el is készítették az ütemtervet. Az eseményt egy ünnepnapra időzítették, amikor az emberek nincsenek otthon. Mikor a törvényesen megválasztott vezetők pihennek vagy külföldön tartózkodnak. Az elnök kihirdeti a szükségállapotot, és az összes szövetségi ügynökség, az összes kormányhivatal a Szövetségi Katasztrófa-elhárítási Ügynökség fennhatósága alá kerül… Az SZKÜ maga a titkos kormány.
Mulder gúnyos-elismerően füttyentett.
– És még engem tartanak paranoiásnak.
Kurtzweil megrázta a fejét.
– Valami váratlan probléma adódott. Olyasmi, amire nem számítottak. Menjen vissza Dallasba, Mulder ügynök, és kutasson tovább. Különben mi is csak akkor fogunk rádöbbenni az igazságra, amikor a többi ember – de akkor már késő lesz.
Az orvos zsebre dugta a kezét, és sietve elindult az utca irányába. Mulder nem ment utána. Lelkében a dühös hitetlenkedés azzal a halvány sejtéssel viaskodott, hogy Kurtzweil teóriája nem teljesen légből kapott.
– Hogyan tudom elérni magát? – szólt végül az orvos után.
– Nem tud – felelte Kurtzweil hátra sem fordulva.
Mulder néhány gyors lépéssel beérte, és kihúzta zsebéből mobiltelefonját.
– Tessék – zihálta.
Kurtzweil megállt, és az ügynökre meredt. Szeme elkerekedett – most először Mulder meglátta arcán a fanatizmusnak és a rettegésnek azt a keverékét, amely a masszív paranoia csalhatatlan jele. Az orvos kezébe nyomta a kis készüléket, majd figyelmeztetően felemelte mutatóujját.
– Nem ám Hawaiiba telefonálni…
Azzal faképnél hagyta Kurtzweilt, és elindult a Connecticut Avenue felé.

BETHESDA HADITENGERÉSZETI KÓRHÁZ
BETHESDA, MARYLAND ÁLLAM

Dana Scully annyira belefeledkezett a tűzoltó holttestének vizsgálatába, hogy kis híján meg sem hallotta a bakancsos lábak lépteinek zaját, melyet néhány másodperccel később az ajtózár vészjósló kattanása követett. Az ügynöknő megpördült a tengelye körül; szeme elkerekedett a sebészeti maszk fölött. A tej üveg ablak mögött katonák körvonalai rajzolódtak ki: a fiatal őr közeledett és két másik fegyveres, akik a katonai rendőrség egyenruháját viselték. Scully egy szempillantás alatt letakarta a tűzoltó holttestét, és lábujjhegyen elsietett a hűtőterem felé.
Gyorsan, de hangtalanul kinyitotta a hűtő ajtaját, besurrant a terembe, és óvatosan behúzta maga mögött a fémajtót. A zár halk kattanására ijedten összerezzent, majd az ajtóhoz lapult, és feszülten figyelt a boncteremből átszűrődő hangokra.
– …azt mondták, McAddie tábornok utasítására jöttek ide…
A hűtőterem kongó csöndjét egyszerre éles ciripelés törte meg. Scully rémülten csapott kabátja zsebére, hogy elnémítsa mobiltelefonját, mielőtt az másodszor is megszólal. Szerencsére sikerült gyorsan előkapnia és bekapcsolnia a készüléket.
– Tessék, itt Scully…
Szaporán zihálva leguggolt az ajtó mögé; szinte várta, hogy az őr berontson a terembe. A készülékből Mulder hangja hallatszott.
– Scully?
A nő közelebb húzta szájához a készüléket.
– Mondjad – suttogta rekedten.
– Miért suttogsz? – A vonal túlsó végéről járművek zaja és egy rádió távoli harsogása hallatszott. Mulder tehát utcai fülkéből hívja.
– Most nem tudok beszélni – felelte Scully a hűtőkamra bejáratára meredve.
– Mit találtál?
A nő nagy levegőt vett.
– Egy elhatalmasodott fertőzés jeleit.
– Miféle fertőzését?
– Nem tudom.
A vonal túlsó végéről egy hosszú pillanatig csak az utcazaj hallatszott.
– Figyelj rám, Scully – szólt végül Mulder. Most hazamegyek, és lefoglalok két helyet a dallasi gépre.
– Mulder…
– El kell jönnöd velem – folytatta gyorsan a férfi, csírájukban fojtva el Scully ellenvetéseit. – Szükségem van a szakértelmedre. A bombát azért robbantották, hogy megsemmisítsék a holttesteket és azt, ami megfertőzte őket.
Scully a fejét rázta.
– Nekem holnap meghallgatásom lesz…
– Addigra visszaérünk, Scully, ígérem. És lehet, hogy olyan bizonyítékokat hozunk magunkkal, amik elsöprik az egész idióta meghallgatást.
– Nem mehetek veled, Mulder – felelte Scully emelt hangon, s ajkába harapott: dühösen és a leleplezéstől félve. – Már így is messze túlléptem azt a határt, amit józan ésszel…
Egyszerre hangok szűrődtek be az ajtó túloldaláról. Scully köszönés nélkül kikapcsolta a telefont, és gyorsan bebújt az egyik hordágy alá. Mikor a hűtőterem ajtaja kinyílt, még a lélegzetét is visszafojtotta.
Lépések zaja. Az őr fényesre suvickolt bakancsai alig néhány centiméter távolságban haladtak el búvóhelye előtt. További két pár bakancs követte őket – a katonai rendőrök is átvágtak a hűtőtermen. A linóleumpadlóhoz csapódó talpak zaja dörögve visszhangzót! a fagyos levegőben. Scully egész testében remegett; nemcsak a félelemtől, de a hidegtől is. Összeszorította fogait, s hátát még szorosabban préselte a hordágy fémlapjához.
A katonai rendőrök habozva megálltak. Scully látta, amint az egyik, majd a másik is lábujjbegyre áll. Kinyílott, majd becsukódott egy acél szekrényajtó. Azután a katonai rendőrök megfordultak, és visszamentek az ajtóhoz, nyomukban a fiatal őrrel. Az őr éppen csak elhaladt Scully búvóhelye mellett, mikor egyszerre megtorpant. A nő visszafojtotta lélegzetét, s szíve még szaporábban dobogott. Ha akarja, megfoghatta volna az őr bokáját.
Menj tovább, sürgette gondolatban az őrt. Menj már tovább, menj, menj…
A katonák végül kiléptek a hűtőtermen, és a nehéz ajtó becsapódott mögöttük. Scully fellélegzett; kivárta, amíg a fegyveresek biztonságos távolságba érnek, azután ő is elhagyta a termet.

7. FEJEZET

NYOMELEMZŐ LABORATÓRIUM
FBI KÖRZETI IRODA
DALLAS, TEXAS ÁLLAM

A dallasi ügynök körbemutatott a kosárlabdapálya nagyságú teremben: – Tűt keres a szénakazalban. Ekkora robbanás után eltart egy ideig, amíg végzünk a kiválogatással, és használható eredményekre jutunk.
Ezt Muldernek is el kellett ismernie. A kupacokba rakott romok, meghajlott vasgerendák, födémdarabok között üldögélő nyomelemző szakemberek minden tudásukat latba vetve próbáltak rekonstruálni egy-egy irodát, konyhát vagy éppenséggel egyetlen ajtót. Munkájuk a világ legreménytelenebb vállalkozásának tűnt. Mulder elgondolkozva megállt az egyik asztal mellett, amelyet ezernyi ezüstös fémcsepp borított el – mintha forrasztóónt csöpögtettek volna szét rajta. Felvonta a szemöldökét, és ismét a dallasi ügynökhöz fordult.
– Minden érdekel, ami valamilyen szempontból szokatlannak tűnik. Nem találtak esetleg valamit a SZKÜ helyiségeiben – ott, ahol a holttestekre bukkantak?
Az ügynök bólintott, és egy másik asztalra mutatott.
– Azok a holttestek minket is megleptek. Azonnal elvitték őket Washingtonba.
Mulder elfordította a fejét, hogy elrejtse dühét és csalódottságát.
– Nincs esetleg valami, amit nem küldtek el? Az ügynök az asztalra mutatott. Úgy tűnt,
mintha az ott lévő tárgyak már hónapok óta az asztalon hevernének: poros üvegek, csavarok és a legkülönbözőbb méretű és formájú ecsetek, mikroszkópok és egy jókora nagyítóüveg.
– A ma reggeli szállítmánnyal néhány csontmaradvány is érkezett. – A dallasi ügynök kezébe vette az egyik fiolát, és megszemlélte a tartalmát. – Először azt hittük, újabb áldozattal kell számolnunk, de aztán kiderült, hogy a csontokat az SZKÜ hozatta be egy környékbeli ásatásról.
– Megvizsgálták Őket?
– Nem. – Az ügynök megvonta a vállát, és letette az üveget. – Hiszen csak fosszíliák.
Mulder bólintott, azután szeme az ajtóra szegeződött. Kissé felemelte a fejét, és így szólt:
– Ha megengedi, szeretném, ha ez a hölgy megvizsgálná őket.
A labor ajtajában Scully állt. Karba tett kézzel meredt Mulderre, de mielőtt az szólhatott volna neki, elindult, és csatlakozott a két férfihoz. A dallasi ügynök udvarias biccentéssel köszöntötte.
– Megyek, megpróbálom előkeríteni azokat a csontokat – szólt, és hamarosan eltűnt a romhalmazok közti útvesztőben.
Mulder nekidőlt az asztalnak, és kurta pillantást vetett Scullyra.
– Azt mondtad, nem jössz el.
– Nem is akartam – felelte hűvösen a nő. – Különösen azután, hogy ma hajnalban fél óráig gubbasztottam egy hullakamrában. De azután alaposabban megvizsgáltam a tűzoltó holttestéből vett vér- és szövetmintákat.
Mulder kihúzta magát.
– És mit találtál?
Scully halkabbra fogta hangját.
– Olyasmit, amit senki másnak nem mutathatok meg, legalábbis egyelőre. Túl nagy feltűnést keltenék vele, holott épp ez az, amit szeretnék elkerülni.
Nagy levegőt vett, és folytatta:
– A vírus, ami azokat az embereket megfertőzte, olyan fehérjekódot tartalmaz, amilyet még soha életemben nem láttam. Borzalmas gyorsasággal fejti ki a hatását. És még valami: az összes többi agresszív vírustörzzsel ellentétben ez a fajta az élő szervezeten kívül is megőrzi a fertőzőképességét.
– És milyen úton fertőz? – Mulder szinte suttogott.
– Azt nem tudom. De ha bőrön át vagy testnedvekkel terjed, és, nem reagál a hagyományos kezelésre, akkor hatalmas veszélyt jelent.
Mulder már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de ekkor visszatért hozzájuk a helybéli ügynök. Kezében nyitott fadobozt tartott, melyben parafa dugós üvegek sorakoztak.
– Amint már mondtam, ezek csak fosszíliák mondta, és letette a dobozt az asztalra. – Nem hiszem, hogy sokra mennek velük. Eléggé távol voltak a robbanás epicentrumától.
– Megengedi? – Scully megvárta az ügynök beleegyező bólintását, majd egyenként a fény felé tartotta a fiolákat. Mindegyik csontmaradványokat tartalmazott; lábszárcsontok, állkapcsok, fogak darabkáit. Scully kiválasztott egy üveget, leült az egyik mikroszkóp elé, és óvatosan rápöccintett egy apró szilánkot a tárgyüregbe. Azután a mikroszkóp fölé hajolt, és beállította a megfelelő fókusztávolságot.
Öt másodperc sem telt bele, és máris újra felemelte a fejét. Jelentőségteljes pillantást vetett Mulderre, mire a férfi a helybéli ügynökhöz fordult:
– Ugye, azt mondta, tudja, hogy hol ásták ki ezeket a csontokat?
Az ügynök bólintott.
– Jöjjenek, megmutatom a térképen.

BLACKWOOD, TEXAS ÁLLAM

A prérin elszórtan árválkodó kiszáradt fűcsomók kis híján lángra kaptak a déli nap forró sugarainak tüzében. A kupolás fehér sátrak úgy emelkedtek az elhagyatott járművek között, mint megannyi hatalmas, porlepte tojás. A rezzenéstelen táj csendjét csak a nagy teljesítményű generátorok halk zümmögése törte meg. Amúgy minden furcsán, gyanúsan kihaltnak tűnt.
A központi sátor belső tere ugyan cseppet sem volt kihalt, de az ott zajló munka épp olyan furcsa és gyanús volt, mint a kinti nyugalom. A barlangba vezető nyílás mellett kisméretű bulldózer forgolódott, lapátjában egy koporsó alakú, szögletes üvegburával fedett fémládával. A láda külső felületének szinte minden négyzetcentiméterére csöveket, különböző kijelzőket és oxigéntartályokat rögzítettek, sőt egy kis folyadékkeringető hűtő is helyet kapott rajta. A tárolóberendezés üvegburáját belülről vékony, cukormázszerű jégréteg borította. A különös üvegkoporsó inkább égy holdjáróra illett, semmint a texasi préri közepébe – s nemcsak külsejét tekintve, de funkciója alapján is –, hisz a berendezés nem volt más, mint mesterséges életfenntartásra tervezett kompakt betegszállító kamra.
A bulldózer addig manőverezett, amíg az üvegkoporsó a mélybe vezető lejárat közelébe nem került. Akkor technikusok sorakoztak fel a gép lapátja mellett. Összeszokott mozdulatokkal leemelték a berendezést, és elindultak vele a lejárat felé. Dr. Bronschweig ekkor lépett be a sátorba. A megszokott fehér védőruha volt rajta, de a csuklya most kicipzározva lógott a vállán. Biccentett a technikusoknak, és elindult lefelé a barlangba vezető létrán.
– Ellenőrizzék és állítsák be a műszereket szólt vissza, és az üvegkoporsóra bökött. – Miután beadtam az oltóanyagot, állandó mínusz két Celsius-fokos hőmérsékletet kell biztosítanunk, egészen az átszállítás végéig. Érthető? Mínusz két fokot.
A technikusok bólintottak. Letették a szállítókamrát, és hozzáláttak a műszerek ellenőrzéséhez. Bronschweig becipzározta csuklyáját, és eltűnt a lejáratban.
A barlangban most nem égtek a lámpák, így még hangsúlyosabbá vált a műanyag fóliával elfüggönyözött területről áradó kékes ragyogás. A hűtőberendezések kitartóan pumpálták a jéghideg levegőt a félhomályba burkolózó földalatti üregbe. Dr. Bronschweig sietős léptekkel átvágott a barlangon, s megállt a kísértetiesen fénylő kamra előtt. Kesztyűs kezével félrehajtotta a fóliát, és belépett a paraván mögé.
Háta mögött a nehéz fólia lustán a helyére libbent. Bronschweig odalépett a félhomályban a hordágyhoz. A tűzoltó teste mozdulatlanul nyúlt el az átlátszó műanyag bura alatt. A tudós fecskendőt és oltóanyagos fiolát húzott elő a zsebéből, majd a hordágy fölé igazította az egyik lámpát. Mikor közelebb lépett, hogy félrehajtsa a burát, egyszerre megdermedt.
A holttest úgy festett, mintha belülről felrobbantották volna. A belső szervek eltűntek, helyük üresen tátongott, mintha a kifejlődő lény mindent felfalt volna maga körül. A műanyag burát belülről vérfoltok, felpuhult csontdarabkák és zselés szövetmaradványok szennyezték.
Bronschweig pánikszerű gyorsasággal rohant vissza a létrához.
– Eltűnt! – kiabált fel a technikusoknak, de hangját eltompította a védőruha csuklyája. Kapkodva feltépte a cipzárt, és letépte fejéről a csuklyát.
– Eltűnt!
– Micsoda? – Odafent megjelent az egyik technikus feje.
– Elhagyta a testet! – kiabálta zihálva Bronschweig, és elindult felfelé a létrán. Az első technikus mellett megjelentek a többiek is. – Ezek szerint kifejlődött.
Egyszerre megtorpant, és hunyorogva meredt a lenti sötétségbe.
– Egy pillanat – suttogta rekedten. – Azt hiszem, látom…
A homályban megmozdult valami. Bronschweig lélegzetét visszafojtva állt a létrán, és amire várt, néhány másodperc múlva bekövetkezett. A kék fényben fürdő fólialapok megemelkedtek és szétváltak, és közöttük megjelent a lény. Lassan, bizonytalanul, szinte félénken mozgott, ahogy az újszülött állatok szoktak.
– Jézus úristen – suttogta Bronschweig. Szeme tágra nyílt a borzalommal vegyes csodálkozástól. Egy percig mozdulni sem bírt, azután megtette az első óvatos lépést lefelé. – Ennyit a kis zöld emberkékről…
– Látja? – kérdezte izgatottan az egyik technikus.
– Igen. Ez… fantasztikus. – Bronschweig felnézett a nyílás körül állókra. – Jöjjenek le mindannyian.
Remegő kézzel elővette az oltóanyagos fiolát, és a fecskendőhöz rögzített tűvel átszúrta a gumidugót. Közben a fóliaparaván felé sandított, és…
A lény köddé vált. Bronschweig dermedt lassúsággal megfordult a tengelye körül; szeme riadtan fürkészte a homályba burkolózó réseket, bemélyedéseket – mindazokat a helyeket, ahol a lény elrejtőzhetett –, de sehol nem látta.
Úgy kapaszkodott a fecskendőbe, mintha pisztolyt szorongatna – s ekkor megpillantotta a lényt. Egy másodpercig bénultan meredt rá; közben a szörnyeteg felemelte kezét, és láthatóvá váltak hosszú, éles karmai. Azután hihetetlen fürgeséggel támadott.
Bronschweig felordított, és a lény felé döfött a fecskendővel. Sikerült is támadója testébe juttatnia az értékes folyadék egy részét, mielőtt az a földre taszította őt. Bronschweig feltápászkodott, és a létrához botorkált. Nyakán vérző seb éktelenkedett, de nagyobb baja nem esett. Védőruhája viszont cafatokban lógott a testén.
– Segítsenek! – kiabált fel meggyötörtén, a nyílás körül állók döbbent arcába meredve.
Hátrafordult, és tekintetével a lény után kutatott, majd újra a magasba pillantott. – Hé… Mit művelnek!?
A technikusok bezárták a lejáratot. Kapkodva helyére illesztették az acélrudakkal megerősített vastag plexifedelet, és néhány mozdulattal rögzítették a záróidomokat – ügyet sem vetve a kétségbeesetten kiáltozó Bronschweigre. A tudós páni félelmében szinte rohant felfelé a létrán; nem érzett már fájdalmat, nem zavarta vérző sebe, csak ordított – de hangját már senki sem hallotta. A feje fölött felberregett egy motor, és az átlátszó plexifedélen barnás folt jelent meg. A bulldózer lapátja hatalmas, ítélkező kéz módjára újra és újra felemelkedett, majd lehanyatlott, s minden alkalommal nagy halom föld hullott a lejárat fedelére. Bronschweiget élve eltemették.
A tudós elnémult, és kővé dermedve állt; sem mozdulni, sem gondolkodni nem bírt. Ekkor tompa zaj hangzott fel a háta mögött, és a következő pillanatban a lény lerántotta őt a létráról, bele a barlang mindent elnyelő sötétjébe.

8. FEJEZET

SOMERSET GRÓFSÁG, ANGLIA

A viktoriánus kúria télikertjének ablaka mögött egy férfi állt. Kinézett a kertbe, figyelte az ápolt gyepen hancúrozó, nevetgélő unokáit. Ez volt azon kevés dolgok egyike, ami még békével töltötte el a lelkét: a napnyugta és az unokák vidám kacagása.
– Uram?
Az inas lépett a szobába. Az Úriember nem fordult meg; csak állt, és nézte a gyermekeket.
– Telefonon keresik, uram.
Az inas kinyitotta a télikert ajtaját, és beinvitálta gazdáját a házba. Az Úriember még egy pillantást vetett az idilli életképre, azután elindult a dolgozószoba felé.
Odabent már félhomály uralkodott; a mennyezetig nyúló könyvespolcok és a drága, nemes bútorok sötétlila árnyékba burkolóztak. Az Úriember az ablak előtt álló íróasztalhoz lépett, melyen telefonkészülék villogott kitartóan. Felvette a kagylót, és úgy helyezkedett, hogy lássa a kertben fogócskázó unokáit.
– Tessék.
A vonal másik végén egy jól ismert, cigarettától rekedtes hang szólt a telefonba.
– Új helyzet állt elő. Tanácskozást tartunk.
Az Úriember arca megrándult. Nem szerette a meglepetéseket.
– Probléma merült fel?
– Igen. A találkozó ma este lesz, Londonban. Határoznunk kell a további lépésekről.
Az Úriember vonásai megfeszültek.
– Ki hívta össze a gyűlést?
– Strughold.
A név hallatán az Úriember komoran bólintott. Fölösleges volt tovább kérdezősködnie.
– Már fel is szállt a gépre Tuniszban – folytatta a rekedtes hang.
Az Úriember szó nélkül letette a kagylót. Odakintről gyermeksírás hallatszott. A férfi gyorsan az ablakhoz lépett.
A szívet melengető életképet váratlan esemény zilálta szét. Emberek szaladtak ki a házból – az inas, a házvezetőnő, a kertészek. A gyerekek felé siettek, akik közül az egyik, a férfi legkisebb unokája halottsápadt arccal feküdt a fűben. A kisfiú vonaglott a fájdalomtól, és természetellenes szögbe kicsavarodott lábát szorongatta. Az inas ért oda elsőként. Letérdelt a kis sebesült mellé, gyengéden megsimogatta a homlokát, s közben utasításokat kiáltott a személyzet többi tagjának. Azután óvatosan felemelte a kisfiút a fűből. Ezt látva az Úriember nyomban kisietett a dolgozószobából, s egyetlen gondolatot sem szentelt többé Strugholdnak és a londoni találkozónak.

* * *

Nem sokkal este nyolc óra után érkezett Kensingtonba. A limuzin sofőrje egy magas, jóformán dísztelen, vöröstéglás épület félkör alakú kocsifelhajtóján fékezte le a járművet. A ház kapuján nem állt se szám, se név.
– Strughold már megérkezett? – fordult az Úriember az elébe siető inashoz.
Az egy hosszú, gyéren megvilágított folyosó felé mutatott.
– A könyvtárban várják önt, uram. – Végigkísérte az Úriembert a folyosón, majd a könyvtár ajtaja elé érve megállt, biccentett és távozott. Odabentről halk beszélgetés hangjai szűrődtek ki.
A diófa burkolatú falakkal szegélyezett, tágas teremben férfiak egy csoportja állt. Mindannyian egy televíziókészülék kéken villogó képernyőjére meredtek. A rossz minőségű videofelvételen homályos alakok mozogtak szemcsés, fekete háttér előtt. Mikor az Úriember belépett, az összegyűltek érdeklődve fordultak felé.
A Úriember szemügyre vette a társaságot, mielőtt csatlakozott hozzájuk. A helyiségben tartózkodó tucatnyi férfi mind hozzá hasonló korú és rangú volt – bár egyikükből sem áradt az a természetes, tiszteletet parancsoló fensőbbség, ami őt jellemezte. Olyan emberek voltak ezek, akiket senki nem ismer fel az utcán, pedig bármelyikük kormányokat kényszeríthetett térdre egyetlen szavával. Ők voltak a világ árnyékkormánya.
A csoport közepén rövidre nyírt hajú, alacsony, sovány férfi állt. Látszott rajta, hogy fiatal korában elegáns, sőt szép férfi lehetett. Pillantása találkozott az Úriemberével, s a kelleténél egy árnyalanyival tovább néztek farkasszemet egymással. Az Úriembert egy futó pillanatig kellemetlen érzés töltötte el.
– Már kezdtünk aggódni – szólalt meg Strughold azon a kedves-feddő hangon, ahogy egy pajkos gyereket szokás megdorgálni. – Vannak itt, akik igen messziről jöttek, mégis maga érkezett meg utolsóként.
– Sajnálom. – Az Úriember felszegte a fejét. – Az unokám elesett, és eltörte a lábát.
Ennél több magyarázkodás még Strugholdnak sem járt tőle.
A másik, mintha meg sem hallotta volna a magyarázatot, zavartalanul folytatta:
– Amíg itt várakoztunk, megnéztünk bizonyos videofelvételeket, amelyek további aggodalomra adnak okot.
– További aggodalomra? – vonta fel a szemöldökét az Úriember.
– Újra kell értékelnünk a Kolonizációban játszott szerepünket. – Strughold hangja szinte egykedvűen csengett; mintha egy apró üzleti kellemetlenségről beszélne. – Bizonyos új biológiai jelenségekkel szembesültünk.
– A vírus mutálódott – szólt közbe egy türelmetlenebb hang.
Az Úriember meghökkent.
– Magától?
– Nem tudjuk. – A Cigarettás elővette az öngyújtóját. – Mindeddig egyetlen, elszigetelt esettel találkoztunk. A dallasival.
– A vírusnak a gazdaszervezetre gyakorolt hatása megváltozott – magyarázta Strughold. Most már nem csupán az agyműködés fölött veszi át a hatalmat, hanem fizikailag átalakítja a fertőzött egyén testét.
Az Úriember összepréselte ajkait.
– Mivé alakítja át?
– Egy újfajta földönkívüli élőlénnyé.
Eltelt egy hosszú pillanat, amíg mindannyian megemésztették a súlyos kijelentést. Az Úriember hitetlenkedve meredt Strugholdra.
– Te jó ég…
Strughold bólintott.
– Úgy tűnik, változott a koncepciójuk. Ami a mi helyünket illeti a kolonizált világban…
– Ez már nem kolonizáció! – fakadt ki az Úriember. – Ez a népesség lecserélése! Ötven év munkája…
Elhallgatott, és végignézett a csoporton.
– Ha ez igaz, akkor mindvégig csak kihasználtak minket. Hazudtak nekünk!
– Lehet, hogy csak elszigetelt jelenségről van szó – jegyezte meg valaki a csoportból.
– Lehet, de semmi nem garantálja!
Strughold továbbra is megőrizte rendíthetetlen nyugalmát.
– Közöljük velük, hogy mit tapasztaltunk. Átadunk nekik egy mutáns vírussal fertőzött testet.
– És mit érünk el vele? Meg akarunk bizonyosodni róla, hogy igaz? – Az Úriember szeme szikrát hányt. – Hogy tényleg táptalajnak szánnak minket egy új földönkívüli faj kitenyésztéséhez?
– Hadd emlékeztessem rá, hogy melyik az új faj, és melyik a régi – felelte higgadtam Strughold. – Mire volna jó bármit is eltitkolni előlük? Úgy tenni, mintha semmiről sem tudnánk? Ha ez azt jelenti, hogy a Kolonizáció máris kezdetét vette, jelenlegi tudásunkkal gátat vethetünk neki.
– És hogyha téved? – vágott vissza az Úriember. – Ha továbbra is segítünk nekik, csak a saját sírunkat ássuk meg! Ostobák voltunk, hogy eddig is együttműködtünk velük!
Strughold megvonta a vállát.
– Az együttműködés az egyetlen esélyünk.
A Cigarettás egyetértően bólintott.
– Szükségük van ránk az előkészületekhez.
– Kihasználjuk őket, ahogy ők is kihasználnak minket – folytatta Strughold. – Ha másért nem, azért, hogy időt nyerjünk, és tovább dolgozhassunk a vakcina tökéletesítésén.
– Lehet, hogy a vakcinánk semmit nem ér! – csattant fel az Úriember.
– Ha nincs a kezünkben ellenszer, így is, úgy is táptalajjá válunk.
Minden szem az Úriember felé fordult. Várták, hogyan reagál erre az érvre. A Szindikátus tagjai tisztelték a véleményét, és ha most egyedül állt is a nézeteivel, odafigyeltek rá.
– Késés helyett akár távol is maradhattam volna – szólt alig palástolt indulattal az Úriember. – Úgy látom, a döntés már megszületett.
Strughold a tévé felé intett, mire a Cigarettás megnyomott egy gombot a távirányítón. A kép kimerevedett. Az Úriember a képernyőre nézett. A felvétel azt a kórházi jelenetet örökítette meg, mikor Mulder és Scully a fiatal őrrel beszéltek.
– Van egy kis gond.
– Megtudtak valamit?
– Mulder épp Dallasban volt, amikor megpróbáltuk eltüntetni a bizonyítékokat – számolt be a történtekről a Cigarettás. – Azután újra visszautazott. Valaki beszélt neki.
– Kicsoda?
– Valószínűleg Kurtzweil.
– Annak az embernek megengedtük, hogy azt csináljon, amit akar – szólt közbe Strughold. – A könyveivel még segített is nekünk a hiteles tagadásban. Mindazonáltal meglehet, hogy ma már több kárt okoz, mint amennyi hasznot hajt.
– Senki nem hisz Kurtzweilnek, se a könyveinek – legyintett türelmetlenül az Úriember. Szenilis vénember.
– Mulder hisz neki – vetette ellen valaki.
– Akkor Kurtzweilnek el kell tűnnie – vonta le a következtetést a Cigarettás.
– És Muldernek is – tette hozzá Strughold. Az Úriember ingerülten rázta a fejét.
– Ha megöljük Muldert, előfordulhat, hogy a szélmalomharc keresztes háborúvá fajul.
Strughold tömény rosszindulattal nézett rá.
– Mulder ügynököt lejárattuk. A szavának semmi hitele. Ugyan ki gyászolna egy megtört embert?
Az Úriember nyílt lenézéssel viszonozta Strughold pillantását.
– Nagyon téved, ha azt hiszi, hogy Mulder megtört ember.
– Akkor el kell vennünk tőle azt, ami a legértékesebb számára – szólt Strughold, és a tévére nézett. A képernyő nagy részét most egy nő arca töltötte be. – Az egyetlen embert, aki nélkül nem tud élni.

9. FEJEZET

BLACKWOOD, TEXAS ÁLLAM

Scully megcsóválta a fejét, és hunyorogva nézte a napsütötte prérit. – Hát, nem tudom, Mulder. – Előttük egy játszótér terült el a kopár pusztaság közepén, rikító, vidám színeivel ellenpontozva a kietlen texasi tájat. – Az ügynök nem játszóteret mondott.
Mulder lassan körbejárta a hintát, a libikókát meg a csúszdát. Minden játék vadonatúj volt. A műanyag és festett fém alkatrészek az alapszínekben, kéken, pirosan és sárgán csillogtak. A kellemes, hűvös illatot árasztó buja, zöld fű is mintha csak nemrég került volna oda.
– Márpedig ezt a helyet jelölte meg a térképen. – Mulder a kezében tartott, összehajtott papírra csapott. – Azt mondta, itt ásták ki azokat a csontokat.
Scully széttárta a karját.
– Én itt nem látok ásatást, de még egy árva gödröt se.
Mulder a homlokát ráncolva nézett körül. A távolban Dallas felhőkarcolói rajzolódtak ki a hőségtől remegő levegőben; közelebb gyerekek bicikliztek egy szegényes lakótelep előtt. Az ügynök visszament Scullyhoz, és együtt körbejárták a játszóteret…
– Biztos vagy benne, hogy a fosszilis csontok ugyanazt a fajta leépülést mutatták, amit a tűzoltó holttestén észleltél?
Scully bólintott.
– A csont porózus volt, mintha a vírus vagy egyéb mikroba felemésztette volna.
– És ilyen jelenséggel még sosem találkoztál?
– Nem. – Most Scullyn volt a homlokráncolás sora. – Immunhisztokémiai vizsgálat ilyet még sose mutatott ki.
Mulder a cipője orrát bámulva hallgatta a nő válaszát. Hirtelen leguggolt, és végigsimított a puha fűszálakon.
– Neked nem tűnik úgy, hogy ez új fű? – kérdezte.
Scully lenézett.
– Az itteni klímához képest feltűnően zöld. Mulder letérdelt, és ujjával beletúrt a buja gyepszőnyegbe. Rövid keresgélés után felemelte az egyik gyeptégla szélét, és láthatóvá váltak a csokoládébarna földet át- meg átszövő hajszálvékony, fehér gyökerek. A gyeptégla alatt a talaj ugyanolyan száraz és kőkemény volt, mint bárhol másutt a környező prérin.
– Alatta csontszáraz a talaj – állapította meg Mulder. – Ez a fű nemrég került le. Talán még egy napja sincs, hogy leterítették.
Scully lassan körbefordult, és szemügyre vette a csillogó játékokat.
– Az egész játszótér vadonatúj.
– Öntözőberendezésnek nyomát sem látom. Itt valaki el akart tüntetni bizonyos nyomokat.
Hátuk mögött a gyermekkorból jól ismert zaj hangzott fel: betonon száguldó biciklik kerekének surrogása. Scully és Mulder megfordultak, és elgondolkodva néztek a lakótelep legszélső utcája felé, ahol bérelt kocsijuk is parkolt. Az úttesten négy fiú kerékpározott. Mulder hangosan füttyentett nekik, mire lefékeztek, és tanácstalanul bámultak a két ügynök felé.
– Hé! – kiáltott oda nekik Mulder.
A fiúk nem feleltek. Tenyerük élét homlokukra szorították, úgy meredtek a közeledő felnőttekre.
– Itt laktok a telepen? – kérdezte Scully. A fiúk egymásra néztek.
– Igen.
Mulder szemügyre vette a gyerekeket. Átlagos texasi fiúk voltak; sortot és rövid ujjú pólót viseltek. Ketten közülük vadonatúj BMX-biciklin ültek.
– Nem láttatok errefelé ásni valakit?
A fiúk először nem feleltek, de azután egyikük elszólta magát.
– Nem beszélhetünk róla.
– Nem beszélhettek róla? – vonta fel a szemöldökét Scully. – Ezt meg ki mondta nektek?
A harmadik fiú dacosan felszegte a fejét.
– Senki.
– Szóval senki. Ugyanaz a senki, aki a játszóteret építette? Aki a sok új játékot hozta? – Mulder a hinták felé bökött, és szigorúan nézett a lesütött szemű gyerekekre. – És akitől az új bringákat kaptátok?
A fiúk érezték, hogy lelepleződtek.
– Jobban tennétek, ha elmondanátok az igazat – csóválta a fejét Scully.
– Nem is ismerjük magukat – ment át ellentámadásba az egyik gyerek.
– FBI-ügynökök vagyunk.
A fiú megvetően nézett Scullyra.
– Maguk aztán soha.
Mulder visszafojtotta mosolyát.
– Miből gondolod?
– Mert inkább úgy néznek ki, mint a házaló ügynökök.
Mulder és Scully elővették a jelvényüket. A fiúknak tátva maradt a szájuk.
– Húsz perce mentek el – mondta gyorsan az egyik gyerek. – Arra indultak…
Mind a négy gyerek egy irányba mutatott.
– Kösz, srácok – bólintott Mulder, azzal karon fogta Scullyt, és magával vonszolta a kocsi felé.
A fiúk némán álltak, és nézték, ahogy a bérelt autó vörös porfelhőt kavarva mozgásba lendül, majd a telep túlsó végében kikanyarodik az országútra.

* * *

Mulder két kézzel markolta a kormánykereket, és padlóig nyomta a gázpedált. A kocsi engedelmesen gyorsult. Az anyósülésen gubbasztó Scully a térkép fölé hajolt, és néha homlokát ráncolva kinézett az ablakon.
– Jelöletlen tartálykocsik – morogta Mulder. – Mit szállíthat velük egy régészcsoport?
– Fogalmam sincs, Mulder.
– És hová mennek azzal, amit szállítanak?
– Először ezt a kérdést kell megválaszolnunk, ha meg akarjuk találni őket.
Tovább száguldottak az országúton; a nap lassan átvágott az égen, s végül vöröslő korongja már ott függött az előttük húzódó lapos horizont fölött. Már vagy egy órája egyetlen kocsi sem jött velük szembe. Mulder levette lábát a gázpedálról; hagyta, hogy a kocsi kifussa lendületét, és lassan megálljon. Útelágazáshoz értek. Úgy tűnt, egyik út sem vezet sehova. Választhattak a sehova-északi és sehova-déli irány között.
A kocsi hosszú percekig egy helyben állt. Végül Mulder megdörzsölte a szemét, és Scullyhoz fordult:
– Mik a lehetőségek?
A nő belenézett a lemenő napba.
– Százmérföldnyi semmi, mindkét irányban.
– Szerinted merre mentek?
Scully kinézett az ablakon, és a távolba vesző utat fürkészte.
– Két választásunk van. Az egyik helytelen.
Mulder is kibámult a saját oldalán.
– Szerinted balra mentek?
Scully megrázta a fejét, de nem vette le tekintetét az útról.
– Nem tudom, miért… de valami azt súgja, hogy jobbra.
További percek teltek el. Azután Mulder gondolt egyet, és rálépett a gázra. A kocsi meglódult, átvágott az útkereszteződésen, és nyílegyenesen folytatta a útját – egy földúton. Kisebb-nagyobb köveken bukdácsoltak, hatalmas porfelhőt kavarva. Mulder arca eltökéltséget tükrözött. Scully rámeredt a férfira, magyarázatot várva, de Mulder kerülte a pillantását.
A narancsvörösen izzó napkorong lassan lebukott a látóhatár mögött. Vörös és fekete felhők úsztak át az alkonyi égen, s bátortalanul felsejlett néhány csillag. Scully letekerte az ablakot, és mélyen beszívta az este illatait, grammafű-, zsálya- és földszagot. Húsz perc telt el így, míg Mulder végre megszólalt.
– Öt éve vagyunk együtt. Hányszor tévedtem ezalatt?
Újabb percek teltek el.
– Legalábbis ami a vezetést illeti.
Scully kibámult a szürkületben, és nem válaszolt.

Múltak az órák. Mulder gyorsan hajtott, s a csöndet csak egy-egy kutya vagy prérifarkas vonyítása törte meg néha. A csillagokkal sűrűn pettyezett éjszakai ég fényes-feketén ragyogott. Mikor a kocsi lassítani kezdett, Scully úgy érezte, mintha mély álomból ébredne, és kelletlenül fordította előre a fejét.
A sötétben porfelhők kaptak szárnyra és ereszkedtek vissza a földre. A kocsi fényszórója kerítésoszlopokat világított meg: az egyforma póznák sora balra is, jobbra is a végtelenbe veszett. Az oszlopok között rozsdás szögesdrótszálak feszültek. Fehér virágú vadrózsabokrok hajtásai kapaszkodtak meg rajtuk, az oszlopok tövében pedig tömzsi kaktuszok csoportjai nőttek. A kerítésen nem volt kapu, és látótávolságon belül lyukat sem lehetett felfedezni.
Scully kinyitotta az ajtót, és kiszállt. A légkondicionált kocsi után a texasi szél egy izzó kemence forró leheletének tűnt. A távolban egy kutya ugatott. Scully a lámpák fénykörébe lépett, és szemügyre vette az egyik kerítésoszlopra drótozott táblát. A háta mögött zár kattant; Mulder is kiszállt a kocsiból, és csatlakozott hozzá.
– A bombával kapcsolatban igazam volt, nem? – szólt védekezően az ügynök.
– Ez remek – sóhajtott Scully. – Pompás.
Hüvelykujjával a tábla felé bökött.

NEM ÉRDEMES PRÓBÁLKOZNI!
FORDULJ VISSZA!
TILOS AZ ÁTJÁRÁS!

– Micsoda? – érdeklődött Mulder.
– Tizenegy óra múlva meg kell jelennem Washingtonban egy meghallgatáson, aminek az eredménye valószínűleg kihat életem legfontosabb döntésére. Ezzel szemben itt vagyok az isten háta mögött, a texasi prérin, és fantom tartálykocsikra vadászom.
– Nem tartálykocsikra vadászunk – vágott vissza Mulder –, hanem bizonyítékokra.
– És mit akarunk bizonyítani?
– Hogy a dallasi bombának azért kellett felrobbannia, hogy eltüntessen néhány holttestet. Olyan holttesteket, amiket az általad kimutatott vírus fertőzött meg.
– Olajat szállítanak tartálykocsiban. Benzint szállítanak tartálykocsiban… De vírust nem szállítanak tartálykocsiban.
Mulder makacsul a sötétségbe meredt. – Ezekben a tartálykocsikban igenis szállítanak.
– Mit akarsz ezzel mondani? – Scully a beszélgetés során most először fordult szembe Mulderrel. Arca indulatot és növekvő gyanakvást tükrözött. – Mit titkolsz előlem?
– Ez a vírus… – Mulder elfordult. Nem merte folytatni.
– Mulder…
– Lehet, hogy földönkívüli eredetű.
Scully gyanakvása döbbent hitetlenkedésnek adta át a helyét.
– Ez nem lehet igaz! – fakadt ki. – Álltunk már itt, Mulder. Nagyon sokszor álltam már itt veled, a kelleténél többször is!
A férfi belerúgott egy kőbe, és ártatlan arccal nézett társára.
– Hogyhogy itt?
– Egy földúton, az éjszaka közepén! Valami ködös igazságot hajkurászva, csak azért, hogy a végén újra és újra ott találjam magam, ahol most is vagyunk: zsákutcában!…
Szavait csengőszó szakította félbe, és mindkettejük arcán vakító fehér fény suhant át. Döbbenten fordultak a szögesdrót kerítés felé.
A hirtelen kigyúlt fényben vasúti átjárót jelző tábla tűnt fel. Nem volt sorompó, se jelzőfény, csak az egyetlen, magányos tábla: kísérteties figyelmeztetés a pusztaság közepén. Mulder és Scully tátott szájjal meredtek rá, majd lassan a fény forrása felé fordultak. A vakító fehér folt egyre nőtt, míg végül határozott körvonalakat öltött: egy közeledő vonat erős fényszórója volt.
A két ügynök szó nélkül a kocsihoz lépett, de az elhaladó vonat láttán megtorpantak. Ott suhant el előttük, aminek a nyomában átszelték a sivatagot: a nyitott vagonok platóján két hatalmas, fehér, jelöletlen tartálykocsi állt. Néhány másodperc múlva a látomás eltűnt. A jelzőtáblát elnyelte a sötétség, és a pusztaságban helyreállt az éjszakai csend.
Mulder és Scully egyszerre tárták ki a kocsi két ajtaját. A reflektorok fénycsóvái szablyaként szelték át a sötétséget – Mulder éles kanyarral irányba fordította az autót, és padlógázt adott.
Hosszú ideig követték a vonatot. A sínek halványan derengtek a kocsi lámpáinak fényében, s ahogy haladtak, lassan a táj arculata is megváltozott. A préri sekély árkokkal szabdalt, dombos vidéknek adta át a helyét. A távolban sötétbe burkolózó hegyek kísérteties, fekete körvonalai bontakoztak ki. A kocsi alacsony borókabokrokkal és kaktuszokkal benőtt hegylábak között haladt el – a vasúti sínpáron kívül semmi nem jelezte, hogy ember valaha is betette volna a lábát erre a vidékre.
Végül a sínpár, mintha megunta volna a kanyargást a dombok között, nekivágott egy hosszú emelkedőnek A bérelt kocsi alvázát éles kőtömbök karistolták, a kerekek harminc centis sziklákon bucskáztak, de Mulder nem kímélte az autót. Nemsokára azonban kénytelen volt feladni. A sínek eltűntek a hegy gyomrában, és még csak találgatni sem lehetett, hogy hova vezet a vaksötét alagút. A kocsi átzötyögött a síneken, és a meredek hegyoldal szélénél megállt. Scully és Mulder kiszálltak, és becipzározták dzsekijüket a szélben. A hegy túloldalán különös, opálfényű ragyogás világította be az eget.
– Mi lehet az? – kérdezte halkan Scully. Mulder zsebre dugta a kezét, és a fejét rázta.
– Nem tudom.
Botladozva elindultak lefelé a hegyoldalon. Előttük hatalmas fennsík terült el, s szélén ott álltak a különös fény forrásai: két gigantikus, fehéren ragyogó kupolasátor. A sötétben szinte lebegni látszottak; mellettük épp akkor fékezett le a tartálykocsikat szállító vonat.
Mulder ujjával mutatta az irányt. Scully szótlanul bólintott, és folytatták útjukat a kavicsos, morzsolódó hegyoldalon. Fűcsomótól fűcsomóig, bokortól bokorig csúszva oldalaztak lefelé, míg végül elérték a hegy lábát, és lejutottak a fennsíkra. Ettől kezdve már gyorsabban haladtak: szinte futottak a fehér kupolák felé. Előttük halványan felfénylett valami embermagasságú, széles, sötét tömeg. Suhogó zizegést hallottak, és növényillat csapta meg az orrukat – de a kísérteties kupolák fényében is csak közvetlen közelből mutatkozott meg, hogy mi az, ami felé tartanak.
– Odanézz – suttogta döbbenten Scully.
Végeláthatatlan kukoricás terült el előttük. A gondosan megművelt földterület látványa körülbelül annyira meglepő volt a sivatagos fennsíkon, mint ha friss vizű forrásra vagy egy hósipkás hegycsúcsra bukkantak volna. A kukoricaszárak lassan hajladoztak a szélben, leveleik mintha titkukról suttogtak volna. Mulder és Scully lassú léptekkel tették meg az utolsó pár métert a kukoricás széléig.
Egymás nyomában vágtak neki a két méternél is magasabb növények erdejének. Scully megcsóválta a fejét.
– Furcsa dolog ez, Mulder.
– Nagyon furcsa dolog. – A férfi felnézett a kukoricás túlsó végén felhőszerűen magasodó kupolákra.
– Mi értelme van kukoricát termeszteni a sivatag kellős közepén?
Mulder lepöccintett egy levéldarabkát kabátja válláról, és a kupolák felé bökött.
– Semmi, hacsak azok ott nem óriás kukoricapattogtatók.
Továbbhaladtak a mesebeli vagy még inkább lidérces álombéli erdőre emlékeztető rengetegben, és végül elérték a túlsó végét. Egymás mellett léptek ki a tisztásra.
Előttük ott magasodtak a minden képzeletet felülmúlóan hatalmas, fénylő kupolák. Úgy tűnt, senki nem őrzi őket. Sehol egy jármű, egy figyelmeztető tábla, még gyanús hangok sem hallatszottak. A két ügynök egy hosszú pillanatig mozdulatlanul meredt a két monstrumra, majd gyors, de óvatos léptekkel elindult a közelebbi felé.
Bejárat gyanánt egy súlyos vasajtó szolgált nem volt rajta se zár, se riasztó. Mulder meghúzta, és az ajtó lassan, nehezen engedett. Sziszegő hang hallatszott, jelezve, hogy a benti teret túlnyomás alatt tartják. Az ügynök kérdő pillantást vetett társára, majd mindketten besurrantak az építménybe.
Még szinte egy lépést sem tették, mikor a fejük felett felrobajlott valami, és hatalmas ventillátorok súlyos levegőtömeget zúdítottak a nyakukba. A két ügynök rémülten összerezzent, és ösztönösen futni kezdett.
– Hideg van idebent – jegyezte meg Scully, mikor kiértek a ventillátorok alól. Hunyorogva nézett körül: a kupola belseje nappali fényben fürdött, pedig sehol nem látszottak lámpák. Szabályozzák a belső hőmérsékletet.
– De vajon milyen célból?
Mulder hátraszegte fejét, és a mennyezetre bámult. Odafent csövek, drótok és kábelek szövevénye függött; átláthatatlansága és ismeretlen funkciója ellenére a rendszer a tökéletességgel párosuló egyszerűség benyomását keltette. A padló ugyanezt a titokzatos perfekcionizmust testesítette meg: szürke volt, és tökéletesen sima – még csak azt sem lehetett megállapítani, hogy milyen anyagból készült. A levegő meg se rezdült a két ügynök körül, de ahogy átvágtak az óriási porondon, lassan, fokozatosan eljutott a tudatukig egy különös, alig észlelhető hang. Állandó frekvenciájú, monoton zümmögés volt hasonló a nagyfeszültségű kábelek vibráló zizegéséhez, de mégis más.
A hatalmas belső tér mélye felé tartva hamarosan elérkeztek egy harántvonalhoz, ahol a sátor központi része, egy sportpálya nagyságú terület kezdődött. Az osztatlan szürke padlót itt körülbelül fél négyzetméteres, alacsony, egymáshoz simuló fémdobozok végtelen sora váltotta fel – olyanok voltak, mint egy óriási kirakósjáték hajszálra egyforma darabjai. Mulder óvatosan rálépett az egyikre. Biztonságosan szilárdnak tűnt, így némi habozás után mindketten elindultak a dobozok tetején…
– Az az érzésem; hogy egy föld alatti létesítmény tetején vagyunk – szólt Scully, mikor újra megálltak körülnézni. Lenézett a dobozokra; kétség sem férhetett hozzá, hogy azoknak zsalus tetejük van, de a lapok szorosan egymáshoz simultak, így nem lehetett megállapítani, hogy mi rejtőzik alattuk. Az ügynöknő lábával finoman megütögette a zsalukat. – Szellőző lehet.
Mulder letérdelt, és fülét az egyik doboz tetejére szorította.
– Hallod ezt a zajt?
– Zümmögést hallok. Nagyfeszültségű áram okozhatja. – Scully a mennyezeten lógó kábeldzsungelre pillantott.
– Lehet – felelte Mulder. – De az is lehet, hogy nem.
Scully felfelé bökött.
– Szerinted azok ott mire valók?
Messze a fejük felett, a kupola legmagasabb pontján két jókora zsalus szellőnyílás kapott helyet. Ugyanúgy festettek, mint a padlón elhelyezett kisebb társaik.
– Fogalmam sincs – válaszolt Mulder, és feltápászkodott.
Egymás mellett álltak, és a mennyezetet bámulták, mikor váratlanul kongó, fémes döngés vert visszhangot a kupolasátorban.
Az egyik mennyezeti szellőző lassan kinyílt. Mintha égy hatalmas kéz irányítaná őket, a széles fémzsaluk elfordultak, és függőleges irányba álltak be. A mennyezeten így nyílás támadt, s azon keresztül a két ügynök megpillanthatta a fekete, csillagos eget. A fémlapok között jéghideg levegő áramlott be a sátorba. Mikor az első szellőző teljesen kinyílt, azon nyomban megmozdult a második is, és nemsokára már két hatalmas száj tátongott az éjszakai égre. Mulder agya vadul zakatolt, kereste a magyarázatot a titokzatos műveletre.
Hűtőnyílások? De hisz a kupola alatt már így is hideg volt, láthatatlan hűtőberendezés biztosította a kívánt hőmérsékletet. Az ügynök homlokát ráncolva nézett körül, a megoldás kulcsa után kutatva. Tekintete végül megakadt a lábuk alatti dobozokon.
Egyszerre eszébe jutott valami. Valami nagyon kellemetlen, sőt rémisztő.
– Scully…?
A nő még mindig a mennyezetet nézte.
– Mi van?
Mulder megragadta Scully kezét.
– Futás.
Magával vonszolta társát, és az követte őt; nem tudta, miért kell menekülniük, de engedelmesen szaladni kezdett a vasajtó felé, amelytől most jó száz méterre voltak.
Mikor lassított, és hátranézett, megtudta, mit rejtenek a padlón sorakozó szürke dobozok.
A rekeszeket lezáró zsalulemezek sorban kinyíltak, mintha dominószerűen löknék meg egymást, és a következő pillanatban olyan zaj hangzott fel, akárha egyszerre ezer láncfűrész tépne bele egy erdőre való, élő fába – méhek ezrei, sőt tízezrei tódultak ki a dobozokból, és röpültek egyetlen hatalmas, fülsiketítő robajba olvadó zümmögéssel a mennyezeti nyílások felé. Scully két tenyerébe temette arcát, úgy botorkált Mulder után. A férfi a fejére húzta dzsekijét, és Scully ügyetlenül követte példáját. Méhek százai csüngtek minden ruhadarabján; a rovarok olyan tömegben rajzottak körülötte, hogy úgy érezte, mintha koromfekete füstfelhőn kellene átverekednie magát.
– Ne állj meg! – ordította Mulder a szája elé tartott kabátujj mögül. Scully meggyorsította lépteit. Már csak méterek választották el őket a vasajtótól, de a nő lemaradt. Képtelen volt a futásra összpontosítani a testét körülrajzó ezernyi apró rovar gyűrűjében.
Kívülről Mulder úgy festett, mintha egy sűrű felhőben úszna: felemelt kézzel, leszegett fejjel hasította a méhek tömegét. Az ajtó közelébe érve hátranézett a hadonászó Scullyra. A méhek puha, élő burokként borították el a nő ruháját. Lassan, támolyogva lépkedett, a rémülettől félig bénultan.
– Scully!
A nőnek arra sem volt ereje, hogy akár csak fejbólintással válaszoljon. Mulder nagy levegőt vett, mintha vízbe vetné magát, és visszarohant társáért. A méhekkel mit sem törődve megragadta a nő dzsekijét, és magával vonszolta őt az ajtó elé, ahol az erős ventillátorok lefújták ruhájukról a rovarokat.
Mulder lábával kirúgta a vasajtót, és kiterelte maga előtt Scullyt.
– Nem csíptek meg?
– Nem, nem hiszem.
A sátorbeli mesterséges nappal után sokként érte őket a kinti sötétség. Azonban még ki Sem fújták magukat, mikor újabb fény- s egyben újabb veszélyforrás tűnt fel: két vakító fénycsóva vette célba őket. A levegőt rotorok dohogása töltötte be, és két jelöletlen helikopter fordult ki a szomszédos kupola mögül. Néhány méteres magasságban közeledtek, reflektoraikat egyenesen Scullyra és Mulderre irányítva.
A két ügynök menekülőre fogta a dolgot. Rohanni kezdtek a kukoricás felé, és habozás nélkül bevetették magukat a magas növények közé. Miközben ők vadul csapkodva utat törtek maguknak, a két helikopter a fejük felett körözött, reflektorok fénycsóváival szabdalva a sötétséget. A két ügynök cikcakkos úton bujkált a szárak között, s hajszál híján bár, de mindig sikerült elkerülni a világos köröket. A helikopterek úgy röpködtek felettük, mintha a kupolabeli rajtól elszakadt, hatalmas mutáns rovarok volnának. A rotorok viharos szele tornádó módjára csapkodta, pofozta a kukoricaszárakat, szétterítve őket a talajon, hogy ne takarhassák el a közöttük rejtőzködőket.
Mulder szinte fulladozott a virágportól és a felkavart homoktól. Átvágott egy másik sorba, lehajolva kikerülte az egyik reflektor fénycsóváját, majd az átmeneti biztonságot kihasználva lekuporodott a földre, és ugatva köhögött. Mikor jobban lett, tekintetével kutatni kezdett Scully után.
A nő nem volt sehol. Mulder aggodalma legyőzte félelmét; elkezdett visszafelé rohanni, s szemét meresztve kutatta társát a végtelen sorok között.
– Mulder!
A nő ott volt valahol előtte. Mulder elszántan vetette magát a kukoricaszárak sűrűjébe, de ekkor látótávolságba ért az egyik helikopter.
– Scully! – ordította. – Scully!
Futás közben szüntelenül a nő nevét kiabálta. A helikopter néhány másodpercig egy helyben lebegett, mintha nem tudná eldönteni, merre induljon tovább, azután üldözőbe vette Muldert.
A férfi előtt ritkulni kezdett a kukoricás, és nem messze fekete földszegély tűnt fel: a kukoricaföld széle. Szíve még hevesebben kezdett dobogni, s utolsó nekifutással a nyílt terep felé rohant, nyomában a növényeket tépázó helikopterrel. Végül elérte a kukoricás szélét, és belevetette magát az éjszakába.
Néhány lépés után megállt, és hatalmas lélegzetvételekkel igyekezett úrrá lenni légszomján. Egy pillanatig semmi más nem érdekelte, de azután meghallotta maga mögött a másik helikopter zaját. Megfordult, és tőle alig tíz méterre megpillantotta Scullyt.
– Scully?
– Mulder! – A nő odaszaladt hozzá. – Gyerünk…
Újabb rohanás kezdődött, ezúttal a kocsit rejtő hegy lába felé. A hegyoldalban sem lassítottak a tempón; félig négykézláb szaladtak-másztak felfelé a köves, morzsalékos talajú emelkedőn. Csak akkor nyugodtak meg kissé, mikor elérték a hegy csúcsát. Ott megálltak, és egymásra meredtek az éjszakában.
A gyanúsan csendes, csillagfényes éjszakában. A helikopterek nem voltak sehol.
– Hová tűnhettek? – kérdezte Scully köhögve, és megdörzsölte a szemét.
– Fogalmam sincs. – Mulder megfordult, és visszanézett abba az irányba, amerről jöttek. Szemügyre vette a fénylő kupolákat, a megtépázott kukoricaföldet. Azután se szó, se beszéd sarkon fordult, és elszaladt a szirtfok felé, amely mögött a kocsit hagyták. Scully követte őt.
A kocsihoz érve azonnal beszálltak, és Mulder elfordította az indítókulcsot. Nem indult.
– A francba – morogta az ügynök. Ismét indítózott – megint eredménytelenül. Várt egy kicsit, majd megismételte a műveletet, de ezúttal sem járt sikerrel. Újra és újra próbálkozott, egyre kétségbeesettebben.
Scully egyszer csak megfordult, és kinézett a hátsó ablakon.
– Mulder!
A szirtfok mögül az egyik fekete helikopter emelkedett ki. Ebben a percben a kocsi – mintha maga is megrémült volna a veszélytől – végre beindult. Mulder hátramenetbe kapcsolt, gyors Y-fordulatot tett, és a kivilágítatlan kocsi már robogott is lefelé a lejtőn. Scully aggódva nézett hátra; várta, hogy a helikopter üldözőbe vegye őket.
A gép azonban nem mozdult. Néhány másodpercig egy helyben lebegett, majd amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is tűnt az éjszakában.

10. FEJEZET

FBI KÖZPONT
J. EDGAR HOOVER HÁZ
WASHINGTON, D.C.

Jana Cassidy nem szerette, ha megvárakoztatják. Az aligazgatónő már vagy tizedszer lapozta végig az előtte fekvő dosszié tartalmát, s közben újra és újra a tárgyalóterem csukott ajtaja felé nézett. A bizottság többi tagja gondosan kerülte a nő pillantását. Cassidy türelmetlenül sóhajtott, az órájára nézett, majd felpillantott – s ekkor végre kinyílt az ajtó.
Skinner aligazgató dugta be rajta a fejét.
– Megérkezett – közölte fáradt megkönnyebbüléssel.
Skinner hátralépett, hogy előreengedje Scullyt. A nőnek nem volt ideje átöltözni, és ruháját alaposan megviselték az elmúlt két nap eseményei. A terembe lépve még utoljára megpróbálta lesöpörni a kosztümkabátjára tapadt apró növényi részeket, és lehajtotta fejét, hogy kezével úgy-ahogy rendbe szedje frizuráját. Azután felnézett a bizottság tagjaira, és fegyelmezett arccal helyet foglalt.
– Scully ügynök – fogott bele mondókájába Cassidy, papírjait rendezgetve.
– Elnézést, hogy megvárakoztattam önöket vágott a szavába Scully, és udvarias pillantást vetett Cassidyre –, de újabb bizonyítékokat szereztem.
– Mire? – kérdezte élesen Cassidy.
Scully belenyúlt a lábához helyezett zacskóba, és bizonyítékgyűjtő nejlontasakot húzott elő. Bizonytalanul nézett a tartalmára, s mikor megszólalt, hangja sem volt épp magabiztos.
– Ezek itt fosszilis csontmaradványok. A dallasi robbanás helyszínén találták őket.
Cassidy átható tekintettel vizsgálgatta Scully t, de még ő sem vette észre a másik bizonyítékot, amit Scully magával hozott Texasból. Az ügynöknő vörösesbarna fürtjei alatt egy méh nyújtogatta a lábait – mintha elgémberedett volna a hosszú utazástól.
– Visszament Dallasba?
Scully állta a nő szigorú tekintetét.
– Igen.
– Elárulná nekünk végre, hogy pontosan mit szándékozik bizonyítani?
– Azt, hogy a dallasi bombamerénylet célja az épületben talált tetemek eltüntetése volt. A merénylet szervezői nem akarták, hogy nyilvánosságra kerüljenek a tűzoltók halálának körülményei és valódi oka.
A méh kimászott Scully haja alól, és elrejtőzött az ügynöknő kosztümkabátjának gallérja alatt.
Cassidy szeme összeszűkült.
– Ez nagyon súlyos vád, Scully ügynök.
Scully lesütötte a szemét.
– Igen, tudom.
A bizottság tagjai halk megjegyzéseket intéztek egymáshoz az elhangzottakkal kapcsolatban. Skinner nyugtalanul fészkelődött a székében; remélte, hogy Scully alá tudja támasztani valamivel az enyhén szólva légből kapottnak tűnő állítást.
Cassidy hátradőlt, és az ügynöknőre függesztette tekintetét.
– Birtokában van valamiféle bizonyíték, ami arra utal, hogy a feltételezésének alapja is van?
Scully felpillantott, majd újra lesütötte a szemét.
– Megdönthetetlen bizonyítékom nincs – ismerte be. – Egyelőre még dolgozunk az ügyön…
– Kivel dolgozik? Scully habozott.
– Mulder ügynökkel – felelte végül.
Jana Cassidy ajakbiggyesztve bólintott, s a bizottság tagjai ismét fészkelődni kezdtek. Az aligazgatónő Scullyra nézett, majd az ajtóra mutatott.
– Legyen szíves, fáradjon ki egy percre, Scully ügynök. Meg kell tárgyalnunk ezt a problémát.
Scully vonakodva felállt. Magához vette a nejlontáskát, és elindult az ajtó felé. Mikor utoljára hátranézett, tekintete találkozott Walter Skinner együttérző, de csalódott pillantásával.

* * *

CASEY'S BAR
DÉLKELET-WASHINGTON, D.C.

A délután már lassan estébe fordult, mikor Fox Mulder belépett a Casey's ajtaján. Odabent, mint mindig, most is félhomály volt, és mint mindig, most is ugyanazok a vizenyős tekintetű törzsvendégek gubbasztottak az asztalok mellett. Mulder ügyet sem vetett rájuk, helyette a helyiség távoli sarkába nézett, ahol egy félig kiégett Budweiser-neon alatt az egyik magas támlájú bokszban magányos alak üldögélt. Mikor Mulder leült vele szemben, a férfi összerezzent, majd izgatottan előredőlt, és megragadta az ügynök kezét. – Talált valamit?
– Igen. A texasi határ közelében valami kísérlet folyik. Kiástak valamit, és tartálykocsikkal szállították oda.
– Mit?
– Azt nem tudom. Talán egy vírust…
– Látta a kísérletet? – vágott a szavába Kurtzweil.
Mulder bólintott.
– Igen. De elkergettek minket.
– Hogy nézett ki?
– Méheket láttunk. Meg egy kukoricaföldet. Kurtzweil rámeredt, majd ideges-elégedett nevetésben tört ki. Mulder tanácstalanul széttárta a karját.
– Mit csinálnak ezekkel? Az orvos felállt.
– Maga mit gondol? Mulder eltöprengett.
– Talán egy hordozót fejlesztenek ki – felelte végül. – Genetikai változtatást hajtanak végre a virágporon, hogy befogadja a vírust.
– Én is erre tippelek.
– Tippel? – fakadt ki Mulder. – Mi az, hogy tippel? Ezek szerint nem tudja?
Kurtzweil nem felelt. Sarkon fordult, és elindult a kocsma hátsó része felé. Mulder döbbenten tátogott, majd felpattant, és az orvos után csörtetett. A többi vendég kíváncsian fordult feléjük.
Mulder a mosdó előtt érte utol Kurtzweilt.
– Miért mondta, hogy tippel?
Az orvos most sem válaszolt, még csak meg sem állt. Mulder galléron ragadta az öreget, és az arcába hajolt.
– Azt mondta, tudja a választ a kérdésekre.
Kurtzweil vállat vont.
– Nos, nem mindegyikre.
– Maga kihasznált engem…
– Még hogy én használtam ki magát!? – Most Kurtzweilen volt a sor, hogy felháborodjon.
– Nem is ismerte az apámat… Az öreg megrázta a fejét.
– Mondtam már, hogy jó barátok voltunk.
– Hazudik – sziszegte Mulder. – Minden szava hazugság. Arra használt, hogy információkat gyűjtsék magának az istenverte könyveihez, így van? – Nekilökte Kurtzweilt a mosdó ajtajának. – Feleljen: így van?
Az ajtó kinyik, és egy férfi sietett ki rajta. Kurtzweil kihasználta a pillanatnyi szünetet, és kisurrant a hátsó ajtón. Mulder utánaeredt.
– Kurtzweil!
A délutáni napfény egy percre elvakította. Mikor szeme megszokta a világosságot, tekintetével megkereste az orvost, és utánaszaladt.
– Álljon meg!
Mikor utolérte Kurtzweil, az öreg meglepő hevességgel fordult feléje.
– Sehol sem tartana, ha én nem segítek! csattant fel, és mellbe bökte Muldert. – Azért látta, amit látott, mert én rávezettem magát. Az életemet kockáztatom magáért.
– Maga!? – Mulder csak úgy fröcsögött a felháborodástól. – Engem hajkurászott egész éjjel két fekete helikopter, nem magát!
– És mit gondol, miért van még most itt egy darabban? Azok az emberek nem hibáznak, Mulder ügynök.
Azzal Kurtzweil sarkon fordult és elsietett. Mulder némán meredt utána. Az utolsó érvben rejlő igazság egy pillanatra elbizonytalanította. Ekkor furcsa zaj vonta el a figyelmét az orvosról. Megfordult, és egy férfit pillantott meg a kocsma hátsó ajtaja fölötti tűzlétrán. Hosszú lábú, magas ember volt; több nem látszott belőle, de kétség sem fért hozzá, hogy őket figyelte. Mulder oldalra lépett, hogy jobban szemügyre vegye az illetőt, s akkor a férfi megfordult, és az ügynökre meredt. Azután fürgén bemászott egy nyitott ablakon, és eltűnt.
Egy futó pillantás volt az egész, Mulder mégis úgy érezte, hogy valahol már látta a férfit. A termete, a rövidre nyírt haja…
Mulder eltöprengett, majd ujjaival fáradtan végigsimított a homlokán, és Kurtzweil után indult.
Az orvos azonban köddé vált. Mulder kiszaladt a járdaszegélyig, és végigpásztázta az utcát meg a közeli épületeket. Kurtzweilnek nyoma sem volt. Percekig sétált fel és alá a környéken, az ismerős esőkabát és a görnyedt váll után kutatva, de végül be kellett ismernie, hogy az öregnek sikerült leráznia őt.
Mikor hazaért, sietve előkapta kulcscsomóját, és kitárta lakása ajtaját. Be sem csukta maga mögött, csak berohant, ledobta kabátját a kanapéra, és az íróasztalhoz sietett. Egyik fiókot a másik után rántotta ki, míg végre megtalálta, amit keresett: egy rakás régi fotóalbumot. Sorban mindegyiket kinyitotta; tekintetével végigfutott a megfakult képeken, majd a földre dobta az átnézett albumot.
A kép, amit keresett, egy szétesőfélben levő, margarétás borítójú albumban volt, azok között a fotók között, amelyek Mulder életének legszebb éveit örökítették meg: nyári táborozás, horgászás a tó partján, húga, Samantha ötödik születésnapja. Fox és Samantha első napja az iskolában. Fox, Samantha és édesanyjuk. Samantha és a kutya.
A szüleiről és évtizedek óta nem látott unokatestvéreiről készült képek között ott volt egy fotó, ami egy családi grillpartit örökített meg. Édesanyja a füvön térdel Fox és kishúga között; apjuk mosolyogva áll a grillállvány mellett. Mellette egy másik mosolygó ember: egy fekete hajú, sovány arcú magas férfi – még cseppet sem görnyedt, és sokkal, de sokkal fiatalabb…
Alvin Kurtzweil.
Halk kopogás rázta fel merengéséből. Összerezzent, megfordult, és Scullyt pillantotta meg a lakás ajtajában. Egy pillanatra találkozott a tekintetük.
– Scully? – Mulder gyorsan felállt, öléből szanaszét repültek a fotók. – Mi a baj?
– Salt Lake City, Utah állam – szólt halkan a nő. – Azonnali áthelyezés.
Mulder megrázta a fejét, jelezve, meg sem akarja hallani a rossz hírt.
– Már átadtam Skinnernek a felmondásomat – tette hozzá Scully komoran.
Mulder a nőre meredt. – Nem szállhatsz ki, Scully.
– De igen, és ki is szállok. Felmerült bennem, hogy nem is közlöm veled személyesen, mert tudtam, hogy…
Mulder egy lépést tett társa felé, és a földön heverő képekre mutatott.
– Közel vagyunk a megoldáshoz – szólt indulattól remegő hangon. – Egyetlen lépésre vagyunk…
– Te vagy közel a megoldáshoz, Mulder. – Scully elfordította a fejét. – Kérlek… kérlek, ne csináld ezt velem.
Mulder kétségbeesett, kutató pillantással méregette társát. Nem tudta elhinni, hogy eljött ez a perc.
– Azok után, amit tegnap láttál… – szólalt meg végül. – Mindazok után, ami történt, Scully… Képes volnál csak úgy kiszállni?
– Már meg is tettem. Nincs visszaüt.
Mulder keserűen rázta meg a fejét.
– Ennyi volt…?
– Hétfőn beadom a kérelmet, hogy orvosi praxist kezdhessek…
– Szükségem van rád, Scully! – vágott a szavába Mulder.
– Ez nem igaz. Nincs rám szükséged. Csak púp voltam a hátadon. – Scully lesütötte a szemét, és ajkába harapott, hogy visszafojtsa feltörő könnyeit. Gyorsan elindult az ajtó felé. – Isten veled.
Mulder még a lift előtt utolérte. Szaladnia kellett, hogy tartani tudja a tempót.
– Ez nem igaz! – kiáltotta.
Scully megtorpant.
– Mit gondolsz, miért osztottak be melléd? – fakadt ki. – Hogy akadályozzalak a munkában! Hogy meghazudtoljalak és lejárassalak!
Mulder a fejét rázta.
– Nem. Te mentettél meg engem, Scully. – Kezét Scully vállára fektette, és mélyen belenézett a nő kék szemébe. – Igaz, néha nehéz, sőt idegtépő volt a közös munka, de a te könyörtelen racionalizmusod és tudományos elveid százszor, ezerszer mentettek meg engem. Neked köszönhetem, hogy megőriztem a becsületemet és az ép eszemet. Mindent tőled kaptam, Scully, de te nem kaptál tőlem semmit.
A férfi lehorgasztotta a fejét. A gombóc a torkában csak suttogni engedte.
– Nem akarom egyedül csinálni. Talán nem is tudnám. De ha most feladom, ők győznek…
Tekintetük újra találkozott. A nő némán meredt rá, kék szeme sötéten fénylett a félhomályban. Azután lassan hátralépett, de pillantását nem vette le a férfiról. Lábujjhegyre állt, és megcsókolta Mulder homlokát.
A férfi nem húzódott el, arca meg se rezzent. Mikor ismét egymásra néztek, Mulder szemében különös fény villant. Fejét kissé lehajtotta, és magához vonta Scullyt. Ujjai végigfutottak a nő nyakán, érintették meleg bőrét a dúsan leomló vörösesbarna hajfürtök alatt, s végül elérték az állát. Scully egy pillanatig habozott, azután viszonozta az ölelést. Már ajkain érezte a férfi leheletét, amikor…
– Au! – Scully hátralépett, és megdörzsölte a nyakát, épp ott, ahol a férfi ujjai voltak.
– Bocsáss meg. – Mulder aggódva nézett rá, de nem értette, mi rosszat csinált.
– Azt hiszem… – kezdte rekedten Scully. Azt hiszem, megcsípett valami.
Mulder a nő mögé lépett, megtapogatta a nyakát, majd megrázta a fejét.
– Biztos az inged alatt volt.
Scully hirtelen előrebukott; a férfinak csak nagy nehezen sikerült elkapnia, és a karjába vennie. A nő feje kábán oldalra csuklott.
– Scully…
Scully álmosan pislogva rámeredt, és kinyitotta a markát. Tenyerében egy haláltusáját vívó méh rángatózott.
– Valami… nagy baj van – motyogta alig érthetően. – Szúró fájdalmat érzek… a mellkasomban. Mozgáskoordinációs zavarom van. Ez…
Mulder sietve, de a legnagyobb óvatossággal lefektette Scullyt a folyosó kőpadlójára. A nő végtagjai ernyedten csüngtek, feje oldalra billent, mint egy alvó gyereknek. Tovább beszélt, de hangja egyre fátyolosabbá vált, s tekintete elhomályosult.
– …gyengül a pulzusom, és… furcsa ízt érzek a torkomban.
Mulder fölé hajolt, hogy hallja, amit a nő mond.
– Biztosan allergiás sokkot kaptál…
– Nem, ez…
– Scully… – Mulder hangja megbicsaklott.
– Nem vagyok allergiás a méhcsípésre – suttogta a nő. – Valami… ez… Mulder… kérlek… kérlek, hívd a mentőket…
Mulder feltápászkodott, beszaladt a lakásába, és feltárcsázta a segélyhívó számot.
– Itt Fox Mulder különleges ügynök, FBI. Azonnal küldjenek egy mentőt, egy ügynök súlyos állapotban van.
Három perc sem telt el, és Mulder már hallotta is a sziréna hangját. Nem várta meg a liftet, hanem lerohant a lépcsőn, és kinyitotta a kaput a hordággyal érkező mentősök előtt. Felfelé menet néhány mondatban összefoglalta a helyzetet. Mikor Scully mellé értek, az egyik felcser kinyitotta a hordágyat, míg a másik letérdelt a nő mellé.
– Hall engem, hölgyem? – szólította meg hangosan. – Meg tudja mondani a nevét?
Scully ajkai megmozdultak, de hang már nem jött ki a tokán. A felcser a társára nézett.
– Összeszűkült a torok és a gége. – Újra Scully hoz fordult. – Kap levegőt?
Nem érkezett válasz. A mentős Scully szája fölé hajolt, és fülelt.
– A légutak szabadok. Vigyük le a kocsiba.
Gyorsan a hordágyra fektették Scully és elindultak vele a lift felé. Mulder lement velük, kinyitotta a kaput előttük, majd utánuk sietett.
– Azt mondta, furcsa ízt érez a torkában magyarázta. – De eddig nem volt allergiás a méhcsípésre. Lehet, hogy a méh, ami megcsípte, vírust hordozott…
A hordágyas felcser rámeredt.
– Vírust?
– Szólj be a rádión! – kiáltott előre a sofőrnek a másik mentős. – Mondd, hogy cytogenetikus reakció lépett fel, adjanak tanácsot.
A hordágyat a kocsi hátuljához vitték, és gyakorlott mozdulatokkal betolták a mentőautó gyomrába. Scully a szemét forgatta, majd tekintete megállapodott Mulderen. Beszélni nem tudott, de az utolsó pillanatig társa szemébe nézett. A két mentős gyorsan beszállt a kocsiba, és mielőtt Mulder követhette volna őket, behúzták a mentő ajtaját.
– Hé, várjanak! Melyik kórházba viszik? kérdezte gyorsan Mulder, de nem kapott választ.
Vadul integetve előreszaladt a vezetőoldali ajtóhoz, és kopogott az ablakon.
– Melyik kórházba viszik?
A mentősök világoskék uniformisát viselő sofőr, egy rövidre nyírt hajú, magas férfi Mulder felé fordult. Rideg tekintettel nézett az ügynökre, aki hátrahőkölt döbbenetében…
A másodperc töredéke alatt összeállt benne a kép. A kék egyenruha vezette rá: a magas férfi a tűzlétrán, a magas, kékruhás férfi, aki kilépett a bombát rejtő büféhelyiségből, és most a mentőautó sofőrje… Mindhárom alkalommal ugyanazt a férfit látta.
A sofőr felemelte a kezét, és pisztolyt szegezett Mulderre. A következő pillanatban dörrenés rázta meg a levegőt. Mulder hanyatt esett, és fejére szorította a kezét. A mentőautó másodperceken belül eltűnt. A szomszédok még fel sem ocsúdtak döbbenetükből, mikor lefékezett a ház előtt egy második mentő, és kiugrott belőle két felcser, hogy az úttesten fekvő férfihoz rohanjanak.

BELFÖLDI REPÜLŐTÉR
WASHINGTON, D.C.

Egy órával később felirat nélküli furgon fékezett le a Haines Point fölötti kifutópályán. Távolabb egy Gulfstream magánrepülőgép gördült ki az egyik hangárból. A gép befordult, és lassú, egyenletes tempóban elindult a sötét aszfalton. Mikor a Gulfstream feltűnt, a furgon motorja elcsendesedett. A vezetőfülkéből két fekete egyenruhás férfi szállt ki. A jármű farához siettek, kitárták a hátsó ajtót, és óvatos mozdulatokkal kiemeltek egy koporsó alakú, szögletes üvegburával fedett ládát, melynek külső felülete zsúfolva volt csövekkel, különböző műszerekkel és oxigénpalackokkal. A belülről vékony jégréteggel borított üvegbura alatt Dana Scully feküdt. Törzse és leszíjazott végtagjai merevek, mozdulatlanok voltak, mintha már nem is élne. Mikor azonban a két férfi kiemelte a hibernálókamrát a furgonból, szemhéja alig észrevehetően megrebbent.
A Gulfstream a furgon felé vette az irányt, majd a járműtől mintegy tíz méterre megállt. A cryokamrát cipelő két férfi felgyorsította lépteit, s miközben a repülőgép felé közeledtek, a Gulfstream oldalán kinyílt egy ajtó. Aljából lépcső ereszkedett az aszfaltra, és kisvártatva egy férfi tűnt elő a gép belsejéből. Megállt a lépcső tetején, és figyelte a rakodást; közben egy csomag cigarettát húzott elő a zsebéből, és rágyújtott. Csak állt és dohányzott, amíg a két egyenruhás betolta az üvegkoporsót a gép rakterének nyitott ajtaján.
A művelet végeztével a két fekete ruhás sarkon fordult, és visszasietett a furgonhoz. A Cigarettás eldobta a csikket, és eltűnt az ajtó mögött. A lépcső felemelkedett, az ajtó becsukódott, és a Gulfstream lassan elindult, hogy irányba álljon a felszálláshoz. Tíz perccel később már csak a gép jelzőfényei látszottak az éjszakai égen.

11. FEJEZET

INTENZÍV TERÁPIÁS OSZTÁLY
A GEORGE WASHINGTON EGYETEM SEBÉSZETI
KLINIKÁJA, WASHINGTON, D.C,

Az ágyban fekvő Mulder megkínzottan pislogott. A felébredésnek még a gondolatától is megfájdult a feje, úgyhogy sokáig halogatta a dolgot.
– Kezd magához térni…
– Tényleg… Magához tér!
– Hé, Mulder…
Mulder csak feküdt, és félálomban hallgatta a felülről érkező hangokat. Férfihangok voltak, és valahogy ismerősen csengtek.
– Mulder…?
Végre erőt vett magán, és kinyitotta a szemét. A kórházi lámpák és a rengeteg műszer között három arcot pillantott meg.
– Te jó ég… – motyogta.
Langly megcsóválta a fejét, amitől hosszú haja az arcába hullott.
– Mi a baj?
Mellette a kis Frohlike és az udvarias Byers álldogáltak. Mindhárom arc aggodalmat tükrözött.
– Bádogember – suttogta ámulva Mulder, és Byersre majd Langlyre nézett. – Madárijesztő…
Kissé megemelte a fejét, és Frohike felé fordult.
– …Toto.
Nyögött egyet, majd felült, és megdörzsölte arcát. Mikor keze beleakadt a kötésbe, összeráncolta a homlokát.
– Mit keresek én itt?
– Fejbelőttek – magyarázta Byers fojtott hangon. – A golyó felsértette a jobb szemöldöködet, de gellert kapott a halántékcsontodon.
Mulder megtapogatta a kötést.
– Szóval csak horzsolás – szólt kissé kábán. Langly bólintott.
– Ha három centiméterrel odébb megy, most az angyalokkal társalognál.
– Koponyalékelést végeztek rajtad, hogy megszüntessék a szubdurális hematóma okozta túlnyomást – folytatta Byers. – Mióta behoztak, egyszer sem tértél magadhoz.
– Skinner éjjel-nappal itt volt melletted – jegyezte meg Frohike.
– Mikor hallottuk, mi történt, elmentünk a lakásodba körülnézni – vette át a szót Langly. Két rovart is találtunk: egy poloskát a telefonodban…
Byers apró mikrofont lengetett meg Mulder orra előtt.
– …és egy mehet a folyosón – fejezte be Frohike, és egy fiolába zárt döglött mehet mutatott fel.
Mulder a rovarra meredt. Szeme elkerekedett a hirtelen rátörő emlékektől.
– Scully szervezete heves reakciót mutatott egy méhcsípésre…
– Így van – bólintott Byers. – Erre te hívtad a mentőket. Csakhogy a hívást lehallgatták.
Mulder megrázta a fejét.
– Elrabolták…
Letolta magáról a takarót, és erőtlen mozdulatokkal megpróbált felülni. Kissé bizonytalan volt még, de sikerült neki. Ekkor résnyire kinyílt az ajtó, és Skinner aligazgató lesett be rajta. Aggodalma azonnal meglepetésbe csapott át, mikor látta, hogy Mulder feláll.
– Mulder ügynök!
Mulder az ajtó felé fordult, de a hirtelen mozdulattól kis híján elveszítette az egyensúlyát.
– Hol van Scully? – kérdezte rekedten. Langly elkapta a vállát, nehogy elessen.
Skinner belépett a szobába, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. Mulder elé lépett, és hosszasan fürkészte az ügynök arcát, csak azután válaszolt.
– Eltűnt. Se őt nem találjuk, se a járművet, amiben elvitték.
– Nem tudom, kik voltak… – Mulder hangja elcsuklott, mire Langly még szorosabban fogta a vállát. – …de az egész ügy a dallasi merényletben gyökerezik.
Skinner bólintott.
– Tudom. – Mulder meglepett pillantása láttán folytatta: – Scully ügynök beszámolt a maga gyanújáról a bizottságnak. A jelentésére hivatkozva kiküldtünk néhány technikust Michaud lakására. Robbanóanyag nyomait találták a személyes tárgyain, és a vizsgálat kimutatta, hogy az anyag megegyezik az üdítőautomatába rejtett bomba anyagával.
Muldert hirtelen szédülés fogta el. Visszaült az ágy szélére.
– Meddig nyúlnak ennek az ügynek a szálai?
– Nem tudom.
Mulder egy percig csak ült leszegett fejjel, és próbálta megemészteni a dolgot. Mikor végre felnézett, egy embert pillantott meg a betegszoba ajtaján vágott figyelőablak mögött. Az öltönyös férfi futó pillantást vetett a szobában tartózkodókra, azután továbbállt. Mulder gyorsan Skinnerhez fordult.
– Figyelnek minket? Jobb félni, mint megijedni.
Mulder bólintott. Óvatosan megmozdította fejkötését, elfintorodott, majd lehúzta a pólyát a még nedves sebről. A kötést az ágyra dobta, és Byershez fordult.
– Szükségem lesz a ruhádra. Byers megütközve nézett rá.
– Tessék?
Skinner összevonta a szemöldökét.
– Mire készül, Mulder ügynök?
Mulder kinyitotta a kórházi hálóköntöst, és elindult a fürdőszoba felé.
– Meg kell keresnem Scullyt.
– Tudod, hogy hol van? – kérdezte Frohike.
– Nem. – Mulder levetette a köntöst, és sürgetőleg intett Byersnek. – De ismerek valakit, aki talán tudja…
– Ki, ha ő nem? – tette hozzá motyogva, és Byersre nézett, aki kelletlenül vetkőzni kezdett.
Nem sokkal később kinyílt Mulder szobájának ajtaja. Először Langly, majd Frohike lépett ki a folyosóra. Lopva körülsandítottak, s közben egy harmadik alak is kijött a betegszobából Byers zakójában. Néhány lépésnyire tőlük, nekik háttal, öltönyös férfi támasztotta a falat. Mikor a három ember elindult a folyosón, felnézett újságjából. Egy pillantást vetett a távozókra, majd kényelmes léptekkel elindult Mulder szobája felé, és gyanakvó tekintettel belesett a megfigyelőablakon.
Odabent Walter Skinner állt, kezében mobiltelefonjával. Mellette, az ágyban, orráig betakarózott, mozdulatlan alak feküdt. Az öltönyös homlokát ráncolva fürkészte az ágyat, majd ismét a távozók után nézett.
Langly, Frohike és a közöttük haladó Mulder sebes léptekkel masíroztak a folyosón. Miután befordultak a sarkon, Frohike mobiltelefont adott át Muldernek, aki habozás nélkül tárcsázta Kurtzweil számát.

12. FEJEZET

CASEY'S BAR
DÉLKELET-WASHINGTON, D.C.

Kurtzweil izgatottan meresztette a szemét a Casey's mögötti sötét sikátorban. Mikor látta, hogy Fox Mulder még nem érkezett meg, visszament a hátsó ajtóhoz, és kinyitotta.
Az ajtó mögött elegáns, kasmírkabátos férfi állt. Mikor meglátta Kurtzweilt, tettetett meglepetéssel emelte fel a kezét, mintha nem számított volna a találkozásra.
– Dr. Kurtzweil, ugyebár. Dr. Alvin Kurtzweil.
– Jézusom… – Kurtzweil eltátotta száját, és egy lépést hátrált. Rémülten sandított körül, de az Úriember nem tett fenyegető mozdulatot, csak mosolygott.
– Látom, csodálkozik. Pedig biztosan számított rá, hogy nem hagyjuk szó nélkül az indiszkrécióját…
Kurtzweil hevesen megrázta a fejét.
– Semmit nem mondtam neki.
– Biztos vagyok benne, hogy ha mondott valamit, jó oka volt rá – felelte csevegő hangon az Úriember. – A korunkbeli embernél nem ritka ez a jelenség: a gyónási kényszer. – Szünetet tartott, majd hozzátette: – Nekem is be kell vallanom valamit.
Kurtzweil értetlenül meredt rá; nem tudta mire vélni az Úriember derűs, nyugodt stílusát. Végül kifakadt:
– Mit keres itt? Mit akar tőlem?
– Reméltem, hogy alkalmam lesz megvilágítani az indítékaimat. Csak annyi a célom, hogy megvédjem a gyermekeimet. Ennyi és nem több. A mi időnk lejárt, de nem szeretném, ha ez rájuk is igaz lenne.
Az Úriember higgadtan megállt az ajtóban, kezével nyitva tartva azt Kurtzweil előtt. Az öreg egy pillanatig habozott, mintha mérlegelné a hallottakat, majd hirtelen kiugrott a sikátorba, és rohanni kezdett a nyílt utca felé. Azonban alig tett néhány lépést, mikor elvakították egy autó fényszórói. Az utcáról hosszú limuzin fordult be a sikátorba. Kurtzweil zihálva megállt, és a gyorsan közeledő kocsira meredt. Azután megfordult, és a rettegéstől tágra nyílt szemmel nézett a higgadtan, csaknem mosolyogva álldogáló Úriemberre.

Fox Mulder jóformán beesett a Casey's ajtaján. A bárban telt ház volt; Mulder még sosem látott ott ennyi embert. Átfurakodott közöttük, majd megállt, hogy kissé kifújja magát, és tekintetével szisztematikusan átfésülje a kocsmát. Kurtzweilnek nyoma sem volt. Mulder sóhajtott, beletúrt a hajába, majd elindult a hátsó boksz felé, ahol az orvos ülni szokott.
A boksz üres volt. Mulder visszafojtotta lélegzetét, hogy lenyelje a torkában felfelé kúszó rémületet. A mosdókhoz vezető sötét folyosóra sietett, átfurakodott három csevegő nő között, és kilépett a sikátorba.
– A francba – motyogta.
A macskakövön egy limuzin állt. Egy magas, jól öltözött férfi és a kocsi sofőrje éppen elhelyeztek valamit a csomagtartóban. Mikor végeztek, az elegáns férfi bezárta a csomagtartót, és Mulderre pillantott.
– Mr. Mulder – köszöntötte udvarias biccentéssel az ügynököt.
Mulder keze ökölbe szorult.
– Hol van Kurtzweil?
Az Úriember széttárta a kezét, és vállat vont.
– Eltávozott.
Azzal elindult az ügynök felé. Mulder zihálva hátrált.
– Hol van Scully?
Az Úriember megállt. Néhány lépésnyire volt Muldertől. Szemügyre vette az ügynök cipőjét, kissé kurta nadrágját és a Byerstfíl kölcsönzött, itt bő, ott szűk zakót. Kisvártatva felpillantott, és így szólt.
– Tőlem választ kaphat a kérdéseire.
– Életben van Scully?
– Igen. – Az Úriember habozott, majd folytatta: – Kész vagyok mindent elmondani magának, habár már szinte mindent tud.
Mulder torka összeszorult.
– Az összeesküvésről?
– Én inkább megállapodásnak nevezném felelte könnyedén az Úriember. – A maga apja is ezt a szót használta.
Mulder egy lépést tett a férfi felé.
– Tudni akarom, hol van Scully.
Az Úriember bólintott, és a zsebébe nyúlt. Mulder izmai megfeszültek.
– Scully ügynök tartózkodási helye és a szer, amellyel megmentheti az életét – szólt az Úriember, és sötétzöld filctasakot mutatott fel Muldernek. – Kérem…
Invitáló mozdulatot tett a limuzin felé. A sofőr ott állt a kitárt hátsó ajtó mellett. Mulder habozott, majd az Úriember mellett elhaladva a kocsihoz lépett, és beült. A férfi beszállt utána, becsukta az ajtót, és intett a sofőrnek. A kocsi elindult.
Mulder szálegyenes-mereven ült. Gyanakodva szemügyre vette a sofőrt, aki a tükörben viszonozta, pillantását. Az Úriember átadta Muldernek a tasakot.
– Mi ez? – kérdezte az ügynök.
– Vakcina az ellen a vírus, ellen, ami Scully ügynököt megfertőzte. Kilencvenhat órán belül kell beadni.
Mulder a férfira, majd a filctasakra meredt.
– Hazudik.
– Nem. – Az Úriember távolba meredő tekintettel nézett ki a sötétített ablakon. – Habár nem tudom bizonyítani az ellenkezőjét. A vírus földönkívüli eredetű. Nem sokat tudunk róla, de azt igen, hogy ő volt a Föld legelső lakója.
– Egy vírus? – hitetlenkedett Mulder.
– Egyszerű, de legyőzhetetlen életforma. A gyarmatosítás kivédhetetlen eszköze. Egy barlangban alussza álmát, azután egyszer csak mutálódik. És támad.
– Ezt akarták annyira eltitkolni? – Mulder már meg sem próbálta leplezni felháborodását. – Egy betegséget?
– Nem! – csattant fel az Úriember. – Az isten szerelmére, mindent összekever… Az AIDS, az Ebola és a többi vírus az evolúció léptékeiben mérve újszülöttek. Mikor ez a vírus idejött, még dinoszauruszok sem éltek a Földön.
Mulder a homlokát ráncolta.
– Hogy érti azt, hogy "idejött"?
– A földönkívüliek, Mulder ügynök. A maga kis zöld emberkéi – már évmilliókkal ezelőtt meglátogatták minket. Voltak, akik itt is maradtak. Kórokozók formájában szunnyadnak a föld alatt az utolsó jégkorszak óta, és csak arra várnak, hogy az idegen gyarmatosítók visszatérjenek. Akkor aztán mi leszünk a gazdaszervezetek. Nincs más fegyverünk ellenük, csak ez a vakcina…
Az Úriember szünetet tartott. Jól láthatóan arra számított, hogy szavaitól Mulder magába roskad.
– Most már érti, mire a titkolózás? Még a legjobb embereink is úgy érezték, hogy nem fedhetik fel az igazságot. A maga apja is így volt ezzel. A dallasi esetig azt hittük, hogy a vírus egyszerűen csak uralkodni fog rajtunk. Hogy a világméretű járvány során az emberiség rabszolgává válik.
– Ezért robbantották fel az épületet – szólt lassan Mulder. – A fertőzött tűzoltók… a gyerek…
Az Úriember komoran bólintott.
– Képzelheti, mennyire meglepődtünk, amikor láttuk, hogy mi történik velük. Mi, a beavatottak együttműködtünk a földönkívüli gyarmatosítókkal, megtettük helyettük a szükséges intézkedéseket. Mindezt abban a reményben, hogy titokban kifejleszthetünk egy ellenszert.
– Amivel megmenthetik saját magukat – fűzte hozzá szemrehányóan Mulder.
Az Úriember megvonta a vállát.
– Vesztett csatában a túlélés is győzelem. A végső cél az életben maradás. – Kicsit habozott, majd halványan rámosolygott Mulderre. – A maga apja elég bölcs volt ahhoz, hogy ne fogadja el ezt az alaptételt.
– Az apám feláldozta a húgomat! – csattant fel dühösen Mulder. – Engedte, hogy elvigyék Samanthát…!
– Nem. – Az Úriember egy pillanatig szinte szomorúnak tűnt. – Oltóanyag nélkül a járványt csak azok élnék túl, akik eleve immúnisak a fertőzésre: a félig ember, félig földönkívüli klónok. Az apja nem bánta, hogy elviszik és klónozzák a húgát, s erre jó oka volt.
– Az életét akarta megmenteni… – Mulder összerezzent a hirtelen felismeréstől. – Hogy hibridként éljen tovább…
Az Úriember bólintott.
– Az apja önzés helyett a reményt választotta. A reményt a jövőben, amit a gyermekei testesítettek meg. Az apja, Mulder ügynök, abban bízott, hogy maga majd leleplezi a Projektet, megakadályozza a katasztrófát… legyőzi a jövőt.
Az Úriember mondandója végére ért. Mulder szótlanul meredt maga elé. Úgy érezte, hogy egész sorsa, egész eddigi és jövendő élete egyszerre értelmet vagy legalábbis igazolást nyert.
– Miért mondta el mindezt? – szólalt meg végül.
Az Úriember a kezére meredt, s csak hosszú szünet után válaszolt.
– Mert féltem a gyermekeimet. Ennyi az ok, se több, se kevesebb. Amint kiderül, hogy beszéltem magával, nekem végem.
Felnézett, és Mulder követte a pillantását. A sofőr a visszapillantó tükörben őket nézte. Mikor látta, hogy figyelik, gyorsan úgy tett, mintha a vezetésre koncentrálna.
– Mi történt Dr. Kurtzweillel?
– Túl sok információ birtokába jutott, és indiszkréten kezelte őket. Előfordul, hogy áldozatokat kell hozni a jövő érdekében – ezt az apja is tudta.
Mulder a férfi szenvtelen arcára meredt.
– Maga… maga meggyilkolta – nyögte a döbbenettől rekedten.
Az Úriember nem felelt. Mulder megragadta az ajtókilincset.
– Álljanak meg. Ki akarok szállni.
Az Úriember könnyedén intett.
– Sofőr…
A limuzin befordult egy néptelen utcába, és lassan, kényelmesen megállt. A környéken nem voltak se házak, se emberek; az egyetlen pislákoló ostorlámpa fényében csupán egy elhagyatott benzinkút derengett, mellette néhány rozsda rágta kukáskocsi. Mulder meghúzta a kilincset. Az ajtó zárva volt. Mikor visszafordult a kocsi belseje felé, egy pisztoly csöve nézett vele farkasszemet. Az Úriember lazán, szinte szórakozottan tartotta a fegyvert.
– Azok az emberek, akikkel együtt dolgozom, nem válogatnak az eszközökben, ha azért a helyért kell harcolniuk, amit az elkerülhetetlen jövőben a maguk számára biztosítani akarnak. Azt az utasítást kaptam, hogy öljem meg Dr. Kurtzweilt…
Az Úriember könnyed mozdulattal felemelte a fegyvert. Mulder ösztönösen az ajtónak préselte a hátát.
– …és magát.
Mulder szája kiáltásra nyílt, de ekkor az Úriember hirtelen fordulatot tett, és fejbe lőtte a sofőrt.
A golyó a vérrel telefröcskölt szélvédőn keresztül távozott. Mulder a döbbenettől tátva maradt szájjal végignézett csupa vér ingén és zakóján, majd az Úriemberre meredt.
– Ne bízzon senkiben, Mr. Mulder – szólt a férfi tárgyilagos hangon.
Az ügynök biztos volt benne, hogy a következő golyót ő kapja. Az Úriember azonban elfordult tőle, kinyitotta az ajtót, és kiszállt a limuzinból. Megállt a néptelen utcán, és tartotta a kocsi ajtaját a kővé dermedt Mulder előtt.
– Szálljon ki a kocsiból, Mulder ügynök.
– Minek? A kárpitnak már úgyis mindegy.
– Szálljon ki.
Mulder nagy levegőt vett, és kikászálódott a járműből. A posztótasakot még mindig a kezében szorongatta. Az Úriember átható tekintettel nézett rá, de a fegyvert nem tette el.
– Nincs vesztegetni való ideje, Mulder ügynök. A gyarmatosítók nem tudnak a vakcináról… még nem tudnak róla. Azzal, amit a kezében tart, véget vethet a Projektnek. Elveheti tőlük azt, ami a legértékesebb számukra.
– De hogyan? – fakadt ki Mulder.
– Ez a vakcina az egyetlen fegyver a vírussal szemben. Talán bír akkora erővel, hogy füstbe menjen tőle az a gondosan kidolgozott terv, aminek ötven évig mi egyengettük az útját.
– Talán? – Mulder a fejét rázta. – Mi az, hogy talán?
– Keresse meg Scully ügynököt. Mire megtalálja, tisztában lesz a Projekt valódi nagyságával. És azzal is, hogy meg kell mentenie őt, mert magát pedig csak az ő tudása mentheti meg.
Mulder tágra nyílt szemmel várta folytatást. Az Úriember azonban az utca felé bökött.
– Menjen.
Az ügynök tiltakozni akart, de a férfi rászegezte a fegyvert.
– Induljon már!
Mulder elindult. Sietős léptekkel eltávolodott a kocsitól, azután futásnak eredt, s csak a válla fölött pillantott hátra. Az Úriember egy ideig követte tekintetével, azután megfordult, és beszállt a kocsiba. Az ajtó becsukódott, és Mulder elmosódott mozgást vélt látni a sötétített üveg mögött. Egy másodperccel később a kocsi felrobbant.
A hatalmas robaj elnyelte Mulder rémült kiáltását. A légnyomás a földre taszította az ügynököt, s az értékes tasak kiesett a kezéből. Levegő után kapkodva feltápászkodott, és a lángoló autó fényében összeszedte a tasak szétszóródott tartalmát. Egy fecskendőt, egy csodával határos módon épen maradt üvegfiolát és egy összehajtott papírlapot talált. A papírra egy gondos kéz a következő adatokat írta:

1. BÁZIS
DÉLI SZÉLESSÉG 83°00
KELETI HOSSZÚSÁG 63°00
98 MÉTER

13. FEJEZET

ANTARKTISZ
48 ÓRÁVAL KÉSŐBB

A határtalan jégsivatag a horizonton beleolvadt a ködös égbe, s így mintha az egész világ fehérbe öltözött volna – végeláthatatlan, örök, szívszorító fehérségbe, mely csontig hatoló hideget lehelt ki magából. A hótraktor vezetőfülkéjében ülő Mulder lélegzete sűrű, tejfehér füstként terült szét a jármű szélvédőüvegén. Az ügynök arcán a többnapos borostába apró jégkristályok kapaszkodtak, fehérre festve a szőrszálakat a szája körül és a szemöldökén. A fűtött vezetőfülkében is olyan dermesztő hideg volt, hogy Mulder alig érezte ujjait a vastag, bumfordi kesztyűben. Két kezével markolta a kormányt, és ösztönösen előredőlt, hogy jobban lássa a jármű előtt elnyúló tájat. A lánctalpas traktor apró bogár módjára kúszott a jégtenger felszínén, két alig kivehető, párhuzamos csíkot hagyva maga után.
Múltak az órák. Az éjszakát nem ismerő országban Mulder elvesztette minden időérzékét, s a szemnek semmiféle fogódzót nem nyújtó, tökéletesen sík tájba meredve lassan attól kezdett tartani, hogy az ép eszét is elveszíti. Hogy legalább a haladás egyhangúságát megtörje, lefékezte a hótraktort, és elővette a műholdas helyzetmeghatározó rendszer apró kijelző műszerét. A monitoron megjelenő számok megegyeztek a papírlapon megadott koordinátákkal. Mulder a műszerfalra pillantott – az üzemanyagszint-jelző mutatója vészesen közeledett az E betű felé. A vidék azonban semmiféle változást nem mutatott az eddigiekhez képest: ameddig a szem ellát, hó és jég minden irányban. Mulder még egyszer ellenőrizte a GPS-kijelzőt, azután kinyitotta a vezetőfülke ajtaját, és kimászott a traktorból.
Hó ropogott a lába alatt, feje körül apró, szúróssá fagyott pelyhek kavarogtak. Olyan érzése volt, mintha a helyzetjelző műszerrel a kezében űrsétára készülne – köldökzsinór nélkül.
Elindult a jégsivatagban. A hóförgeteg lassan elült, s így hátrapillantva legalább láthatta lábnyomainak szaggatott, kettős vonalát – a nyomok Ariadne-fonalként kötötték össze őt a végtelen tájban magányos, apró ponttá zsugorodott hótraktorral. Enyhe emelkedőre ért, de ezt szinte csak abból vette észre, hogy még inkább nehezére esett az előrehaladás, és lába néha megcsúszott a szűz hóban. Az emelkedő tetejére érve térdre hullott, és ösztönösen behúzta a fejét.
A domb túlsó oldalán elterülő sík vidéken traktorok, motoros szánok és más hójárművek gyűrűjében egy sarki bázis sátrai kapaszkodtak a fagyos talajba. Mulder egy kisméretű, erős távcsövet halászott elő anorákjából, és végignézett a járművek és kupolasátrak során, mozgó vagy ácsorgó alakokat keresve. Egyetlen embert sem látott, mígnem tekintete megakadt a legtávolabbi sátron.
– Bingó – suttogta.
Egy hótraktor közeledett a kupola felé. Lassan araszolt a kietlen vidéken, majd a bázis közvetlen közelében megállt. Hosszú percekig nem történt semmi, azután kinyik a sátor ajtaja, és anorákos, usankás alak lépett ki a szabadba. Néhány másodpercig még az ajtóban állt, szürke füstbe burkolózó arccal, majd ledobott valamit a hóba, és a traktor felé indult.
A Cigarettás volt az. Mulder tekintetével követte a férfit, ahogy az kinyitotta a jármű ajtaját, és bemászott a magas vezetőfülkébe. A traktor hátramenetbe váltott, saját nyomán elindult visszafelé, majd megfordult, és lassan araszolni kezdett a horizont felé.
Mulder leeresztette távcsövét. Légzése felgyorsult – inkább az izgalomtól, mint a kimerültségtől –, és hosszú percekbe tellett, mire sikerült magára erőltetnie a rá váró feladathoz szükséges higgadtságot. Mikor végre úgy érezte, hogy készen áll, zsebre dugta a távcsövet, feltápászkodott, és elindult a lankás domboldalon a bázis felé.
Lassan, óvatosan lépkedett, mintha attól tartana, hogy lába alatt beszakad a jég. A lejtő aljába érve hátrapillantott a válla fölött – nem bírt szabadulni attól az érzéstől, hogy követik –, azután folytatta útját.
Tekintetét eztán már egy másodpercre sem vette le a kupolákról. Ahogy haladt, a bázis egyre hatalmasabbnak tűnt, s végül a kupolák már jókora darabon eltakarták szeme elől a felhőkkel csíkozott eget. Mindössze kétszáz méterre lehetett a bázistól, amikor egyik lába hirtelen a hóba süppedt. Ijedten felkiáltott, s egy pillanatig minden megingott a szeme előtt – mintha a tejfehér tenger hullámot vetett volna a buborékkupolák alatt –, azután a jégkéreg reccsent egyet, és beszakadt.
A ügynök hanyatt ért földet az üreg alján. Háta alatt a talaj hideg, kemény és sima volt. Egy percig meg sem próbált felállni, csak azzal törődött, hogy megindítsa elakadt lélegzetét, és igyekezett megállapítani, hogy eltört-e valamije. Bal karjába fájdalom nyilaik, s halántékán lüktetett a még mindig nedvedző seb. Mást nem érzett, így kisvártatva a hasára fordult, hogy megnézze, hova került.
Acélpadlóhoz vagy függőfolyosóhoz hasonló, kemény, keskeny lapon feküdt. A sötét fém éles kontrasztot alkotott a fehér jéggel, amely magába ágyazta. A padlón szellőzők nyíltak, s azokból a környezethez képest melegnek ható levegő áramlott. Mulder a magasba pillantott, és azonnal megértette, mi történt. A levegő barlangot olvasztott maga körül a jégbe, s ez a légzsák lassan a felszín felé tört. Az egyes szellőzőnyílások fölött bemélyedések nyíltak a fagyos mennyezeten. Azon a helyen, ahol leesett, a jégréteg már különösen elvékonyodott, s nem bírta el a ráhágó ember súlyát.
Mulder feltérdelt, s az arcába csapó levegőn át szemügyre vette a szellőzőt. A nyílást semmi nem takarta, se rács, se zsaluszerkezet, s elég széles volt ahhoz, hogy egy ember belemászhasson. Mulder hátratolta az anorák kapucniját, lehúzta kesztyűjét, és mélyen előrehajolva belebámult a csőbe. Azután újra a mennyezet felé pillantott. A felszínre nem volt visszaút, s a légbuborék falán is reménytelennek tűnt áthatolni.
A szellőzőcső volt az egyetlen megoldás. Mulder vett egy nagy levegőt, és bemászott a nyílásba.
A cső hideg és koromfekete volt, de barázdált felülete kapaszkodót nyújtott az ügynök számára. Mulder óvatosan araszolt előre, szakaszonként gondosan kitapogatva a lejtősen kígyózó folyosót. Végül apró fénypontot pillantott meg a távolban, és további néhány perces kúszás után elérte a szellőzőcső túlsó végét. Fejjel előre mászott ki a nyíláson; megkapaszkodott a cső párkány szerűen kiálló végében, majd hosszas helyezkedés-tornászás árán függőleges helyzetbe lendült, és leugrott a padlóra.
Hunyorogva körülnézett, majd kutatni kezdett anorákjában, és zseblámpát húzott elő. A halogénizzó fényében hátborzongató kép tárult a szeme elé.
Mindkét irányban a sötétségbe vesző, jégbe vájt folyosón találta magát. A falak mentén hosszú sorban üvegszerűen átlátszó, hosszúkás jégkoporsók álltak. Mulder végigpásztázta a folyosót a zseblámpa fénycsóvájával, egészen addig, ahol az elkanyarodott a távolban. Azután megfordult, és a másik irányban is szétnézett, majd szemügyre vette a hozzá legközelebb eső koporsót. Kezével letörölte a jégről a finom zúzmarát – és ijedten hőkölt hátra.
A jégburokban egy megfagyott ember állt. Meztelen volt, tágra nyitott szeme a rég elfeledett, távoli múltba meredt. Hosszú, fekete haja csimbókokban lógott, félig eltakarva arcát, mely sajátosan majomszerű volt: széles orr, tág orrlyukak, előreálló homlokeresz. Szétnyílt ajkai mögül sárgás fogak villantak ki. Közelebb hajolva Mulder azt is észrevette, hogy a férfi teste ugyanolyan furcsán áttetsző, mint a hullaházban látott tűzoltóé. És még valamit észrevett, amitől borzadva lépett hátra: a fagyott ember belsejében is volt valami – egy embriószerű, nagy szemű lény.
Mulder úgy érezte, eleget látott. Sietve elindult a sötét folyosón, s néhány perces gyaloglás után elérte a végét. Alacsony, boltíves nyílások előtt találta magát, melyeken halvány fény szűrődött ki. Térdre ereszkedett, és benézett az egyiken: rövid járatot pillantott meg, mely a túlsó végén balkonszerűvé tágult. Hasra feküdt, bemászott a nyílásba, és nagy nehezen végigkúszott a szűk alagúton. Mikor kidugta a fejét balkonra, lélegzetelállító látvány fogadta.
Mindent elnyelő, szédítően hatalmas tér tárult fel előtte. A kupolaszerű mennyezet olyan távol volt, hogy szinte csak sejteni lehetett, s mikor a mélybe pillantott, egy másodpercig úgy érezte, mintha a világűrben lebegne egy Föld nagyságú mesterséges bolygó fölött. A mélység sötétbe vesző alja legalább olyan távol volt, mint a mennyezet. Mulder óvatosan kimászott a járatból, és a balkon szélén guggolva nézett körül. Amin állt, valójában egy, a szakadékszerű mélységbe nyíló szellőzőakna párkánya volt. A kupola kerülete mentén több száz, talán több ezer hasonló nyílás tátongott a falon. Mulder kissé remegő lábbal felállt, hátát a falnak támasztotta, és lenézett a mélybe. A kupola közepén hatalmas, sejtelmes fényben izzó porondszerű terület nyúlt el. Ez a tündöklés egészen más volt, mint a falakat megvilágító sápadt fény: jeges, szinte folyékony ragyogásnak tetszett. A központi porondhoz a fal számos pontjából küllőszerűen elrendezett merevítőcsövek vezettek, melyek közül az egyik alig karnyújtásnyira volt Muldertől.
Az ügynöknek hosszú percekbe tellett, amíg felfogta a látványt. Az őt körülvevő tér oly végtelenül hatalmás volt, hogy túlmutatott minden dimenzión, amelyben Mulder valaha gondolkodott, vagy akár csak álmodott. A legkülönösebb és legszörnyűbb azonban az volt, amit a központi porondon látott. Felpuffadt emberi testhez hasonló méretű, sötét tömbök lógtak végtelen sorokban a magasban futó sínekről, melyek vége a sötétségbe veszett. Mulder hunyorogva igyekezett kivenni, miféle tömbök lehetnek, s hova vezetnek a végtelennek tűnő sorok. Eközben néhány száz méterrel az ügynök fölött egy másik ember is döbbenten bámulta a szeme elé táruló látványt. A hójáró fűtött kabinjában ülő Cigarettás előredőlt, hogy letörölje a jármű bepárásodott szélvédőjét. Háta mögött még látszottak a távolban a bázis épületei, előtte pedig lassan határozott körvonalakat öltött egy távoli tárgy…
Mulder magára hagyott hótraktora.
A Cigarettás hosszan meredt a traktorra, majd egyetlen szó nélkül elfordította a kormányt, és visszakanyarodott a bázis felé.
A mélyben ezalatt Mulder tovább fürkészte a hosszú sorokban lógó fagyos tömböket, abban a reményben, hogy sikerül rájönnie funkciójukra. Észrevette, hogy a kupola legtávolabbi részében a sorok lassan mozognak. A sínekre akasztott tömbök – mintha egy hatalmas gépezet részei volnának – lassan, ritmikusan lengve haladtak, s a helyükön megakadva, egymástól egyenlő távolságban sorban megálltak. Mulder hunyorogva igyekezett minél jobban megfigyelni a különös folyamatot, s ekkor észrevett valamit, ami mindeddig elkerülte a figyelmét.
A közel száz méteres mélységben elterülő porondon, a lassan mozgó tömbök árnyékában üres hibernálókamra feküdt. Átlátszó tetejét levették, és mellette helyezték el. A kupola robosztus, sötétszürke falaihoz és gigantikus szerkezeti elemeihez képest az üvegkoporsó parányi, törékeny ékszerdoboznak hatott. Az egyetlen emberi léptékű tárgy az óriási építményben, s mint ilyen, minden másnál jobban nyugtalanította Muldert.
Az ügynök elfordította fejét, és a porond felé vezető csőre meredt. A hatalmas, üreges merevítőt fürkészve szeme megakadt egy nyíláson, amely elég nagynak tűnt ahhoz, hogy egy ember bemászhasson rajta. Mulder egy percig sem habozott tovább, a veszéllyel mit sem törődve bemászott a nyíláson.
A vastag anorákban nem volt könnyű átpréselnie magát rajta, de végül sikerült. Elkezdett lefelé mászni a félhomályban, kezével és lábával kapaszkodásra alkalmas pontokat keresve a henger belsején. A cső csúszós, szinte olajos tapintású volt, de falát számos apró, szegecsfejszerű kitüremkedés tarkította, többé-kevésbé biztos támaszt nyújtva Muldernek. Az ereszkedés azonban még így is kimerítő volt. Az ügynök úgy érezte, hogy már órák óta mászik, mikor egyszerre elvesztette támaszát, és a következő pillanatban megállíthatatlanul csúszni kezdett lefelé. Egyre nagyobb sebességre tett szert, a végén már szinte zuhant, s hiába próbált megkapaszkodni, még csak fékezni sem tudta a szédítő száguldást. Végül kiért a csőből, s érezte, hogy egy keskeny párkány felett csúszik át. Kétségbeesetten megfeszítette ujjait, és nagy nehezen sikerült megkapaszkodnia.
A rémülettől zihálva lenézett a válla fölött. Ebben a pillanatban a távcső kiesett a zsebéből, és a mélybe zuhant. Mulder tekintetével követte a halványan megcsillanó műszert, s mikor azt elnyelte a sötétség, várta a becsapódás hangját. Még a lélegzetét is visszatartotta, nehogy, elmulassza a pillanatot.
Semmit nem hallott. A szakadéknak nem volt alja, vagy ha mégis, olyan mélyen volt, hogy onnan már a hang sem hatolt fel. Mulder belebámult a vaksötét, ásító űrbe. A látványtól gyomra összeszorult, és káprázni kezdett a szeme. Minden erejét összeszedve igyekezett feltornászni magát a párkányra. Ujjait szinte belefúrta a síkos fémbe, s végül sikerült felhúznia testét a biztonságot jelentő lemezre.
Kicsit kifújta magát, azután felállt. Ismét egy folyosóra került, de ez sötétebb és melegebb volt, mint a fenti. Elővette a zseblámpát, és a fénycsóvát követve óvatosan elindult. Nemsokára megtalálta az üres hibernálókamrát. Odalépett a koporsószerű ládához, és hosszasan meredt rá. A nyitott kamrában ott hevertek Scully ruhái, és ott volt a láncon függő kis aranykereszt is, amit a nő mindig a nyakában hordott. Mulder leguggolt, magához vette az ékszert, majd továbbindult.
Mintha egy pokolbéli vágóhídra került volna. A folyosó teljes hosszában fémsín futott végig a mennyezet alatt, s azon ott lógtak a felső szinten látott jégkoporsók hasonmásai. Idelent azonban melegebb volt, így az itteni tömbök nem fagytak csontkeményre. Ahogy Mulder végigsétált a sorok között, a zseblámpa fényében egy-egy pillanatra feltűntek a vékony, zöld jégréteg mögött lebegő emberi testek körvonalai.
A fenti jégtömbökkel ellentétben Mulder itt nem durva, majomszerű arcokat látott, hanem olyan férfiakat és nőket, mint ő maga. Mindegyikük szájából visszataszító, féregszerű, vastag cső állt ki. Tágra nyílt, üveges szemeikben vak borzadály ült, mintha még mindig arra a szörnyű gépezetre merednének, amely élve megfagyasztotta őket.
Mulder az iszonyattól elszorult torokkal, lassan lépkedett a halálraítéltek kettős sorfala között. Sorban minden arcba belenézett, de magának sem merte bevallani, hogy mit keres – hogy mit keres –, míg végül meg nem találta.
– Úristen – suttogta.
Tévedésről szó sem lehetett: a zöld jégburokban Scully állt. Vörösesbarna haján hókristályok ültek, szeme a semmibe meredt, dermedt vonásai határtalan rémületet tükröztek.
Mulder maga is a rémülettel küszködött. Zseblámpájával vadul-verni kezdte a jégburkot, de hasztalanul. Ekkor támadt egy ötlete: visszarohant az üres hibernálókamrához, lekapta róla az egyik oxigénpalackot, s azzal tért vissza Scullyhoz. Nyögve a magasba emelte a tartályt, és többször a jégkoporsó falához csapta.
A burok tompa roppanással megrepedt, és jeges hólé ömlött belőle a fémpadlóra. Mulder most már tisztán láthatta Scully zúzmarás, meztelen testét. Remegő kézzel kinyitotta kabátját, és előhúzta a filctasakot. A félhomályban hunyorogva igyekezett a tűt a vakcinás fiola gumitetejébe döfni. Miután felszívta az oltóanyagot, habozás nélkül Scully vállába szúrta a tűt.
Szinte azon nyomban sűrű, ragacsos, sárga folyadék tört elő a nő szájából kilógó szerves csőből. Azután a cső szemmel láthatóan fonnyadni kezdett, mint egy hirtelen elszáradó növény. Ugyanebben a pillanatban az egész folyosó megremegett. Mulder megtántorodott, és kis híján a falnak esett. Mikor visszanyerte egyensúlyát, gyorsan kirántotta a csövet Scully szájából.
A nő pislogni kezdett, és remegő ajkakkal levegő után kapkodott. Vadul forgatta a szemét, de kiéhezett tüdeje nem bírta beszívni az áhított oxigént.
– Lélegezz! – kiáltott rá Mulder. – Tudsz lélegezni?
Scully teste megfeszült. Kétségbeesetten pislogott, mintha egy tó mélyéből próbálna a vízfelszín fölé emelkedni. Aztán egyszerre sárgás lé tört fel a torkából. Köhögni és öklendezni kezdett, s közben szomjasan itta a levegőt. Tekintete lassan kitisztult, és Mulderre szegeződött úgy meredt a férfira, mintha fantomot vagy épp angyalt látna. Ajkai megmozdultak, és érthetetlen, halk szavakat suttogott.
– Tessék?
Mulder fülével a nő szájához hajolt, de szinte csak sejtette, hogy mit mond Scully.
– Fázom…
– Tarts ki – bólintott Mulder eltökélten. Kiviszlek innen.
Óvatosan kiemelte a nőt a jégkoporsóból, és lefektette őt a földre. Azután vetkőzni kezdett lehúzta zokniját, kapucnis anorákját, védőnadrágját –, és gyorsan felöltöztette Scullyt.

A bázis központi sátrában remegni kezdett a föld. A Cigarettás végigsietett a komputerek képernyőjére meredő technikusok között. Az egyik monitor előtt ülő férfi aggódó arccal pillantott fel, mikor a Cigarettás odalépett az oldalához.
– Ellenanyag került a rendszerbe – jelentette, és a képernyőre mutatott. A grafikonokon és szintmérőkön kijelzett értékek rohamosan nőttek.
A Cigarettás rezzenéstelen arccal nézett a monitorra.
– Ez Mulder. Megszerezte a vakcinát.
Ezután szó nélkül megfordult, és elsietett a kijárat felé. Körülötte a technikusok kapkodva hozzáláttak az állomás kiürítéséhez. A Cigarettás nem törődött velük, egyenesen a hójárója felé vette az irányt. A jármű mellett egy magas, ösztövér férfi várt rá. Rövidre nyírt haja szinte teljesen eltűnt az anorák kapucnija alatt. Kinyitotta a traktor ajtaját, és beszállt.
– Mi történt?
A Cigarettás fürgén bemászott a fülkébe.
– Eltűnünk innen a fenébe!
Néhány másodperc múlva a jármű mozgásba lendült. Nyomában gőzoszlopok törtek fel a jeges talajból, és a bázis központi sátra alatt néhány másodperc múlva nagy robajjal beszakadt a jég.
– Mi lesz Mulderrel? – kérdezte a rövidre nyírt hajú.
A Cigarettás hátrapillantott a válla fölött, és megrázta a fejét.
– Nem jut ki élve.

* * *

A jégbe temetett űrhajó szűk folyosóit tejfehér füst árasztotta el. Mulder vadul lengette maga előtt a zseblámpát, mintha annak fénycsóvájával akarna utat törni maguknak a ködben. Scully ernyedt testét a vállán cipelte. A nő a fekete anorákot és Mulder vízálló védőnadrágját viselte. Feje Mulder vállához ért, ahogy erőtlenül megpróbált felpillantani.
– Nem állhatunk meg – zihálta rekedten Mulder. Az egyik meredek merevítő csőben kapaszkodott felfelé. Körülöttük patakokban folyt a jégkoporsókról leolvadt víz, hogy tócsákba gyűljön odalent a központi porondon. Mulder körül remegett az egész hatalmas szerkezet. A férfi maradék erejét összeszedve húzta-vonszolta Scullyt a ködbe burkolózó csőben.
Mire egy szinttel feljebb értek, már az összes falon csörgött a víz. Találtak egy újabb csövet, azon is felmásztak, s kiérve azon a folyosón találták magukat, ahol Mulder az ősembert látta.
A test immár nem volt csonttá fagyva. Az elvékonyodott jégrétegen és a gazdaszervezet áttetszővé vált bőrén át jól látható volt, hogy át embriószerű lény már mozgolódik, mintha hosszú álomból ébredezné. Mulder egy pillanatig döbbenten bámult az élősködőre, majd gyorsan megfordult, és felnézett a mennyezetre.
– Scully, nyúlj fel, és kapd el a cső szélét! Scully nem felelt. Mulder ránézett, és látta, hogy a nő elveszítette az eszméletét. Gyorsan lefektette a földre.
– Scully! Térj magadhoz! Scully…
Kapkodva kicipzározta az anorákot, hogy elérje Scully nyakát, és megtapinthassa a pulzust.
– Scully…
Mulder bedugta két ujját a nő szájába, hogy szabaddá tegye a légutakat. Scully teste megrendült, de levegő nem hatolt a tüdejébe.
– Lélegezz, Scully!
Mulder mindkét tenyerét a nő mellkasára fektette, és hozzálátott az újraélesztéshez.
Egy. Kettő. Három.
Előrehajolt, és száját a nő dermedt ajkaira szorította. Levegőt fújt a tüdejébe, majd fejét elfordítva várta a spontán lélegzést jelző gurgulázó hangot.
Semmi.
Újra szívmasszást alkalmazott. Scully szeme kiguvadt, arca skarlátvörösből lilára sötétült.
Egy. Kettő. Három.
Újabb légbefúvás, újabb hallgatózás.
Semmi.
A háta mögött az embriók egyre élénkebben mozogtak a gazdaszervezetekben. A félig megolvadt burkokról tömbökben szakadt le a jég. A hangra Mulder hátranézett, és a nyugtalanul izgő-mozgó lényeket látva rájött, hogy sürgősen el kell tűnniük a folyosóról. Új lendülettel folytatta az újraélesztést. Nem érdekelték se a szörnyek, se a remegő űrhajó – minden idegszálával Scullyra figyelt. Egyszerre azonban felegyenesedett.
A nő megmozdult. Remegés futott végig a testén, teleszívta tüdejét levegővel, azután köhögni kezdett. Arca ismét természetes színt öltött, s eltűnt szeméből a rettegés. Mulder nézett, és ajka szólásra nyílt.
– Mulder…
A férfi odahajolt hozzá, úgy, hogy arca Scully arcához ért.
– Mulder… Jól átvertelek.
A férfi arcán halvány mosoly futott át. Azonban mielőtt felelhetett volna, vészjósló, tompa puffanás hallatszott a háta mögül. A hang irányába fordította a fejét.
– A francba…
A sűrű ködpárán keresztül sötét alakok körvonalait pillantotta meg a folyosón. Csápszerű karok és lábak nyúltak ki a jégkoporsók maradványaiból, háromujjú kezek ütötték-zúzták az olvadó burkokat.
A szörnyek kikeltek emberarcú tojásaikból.
Mulder a másik irányba fordult. Ott hasonló látvány fogadta: hólé ömlött ki a jégkoporsókból, ahogy a lények erős lábaikkal lyukat rúgtak az elvékonyodott páncélba.
– Scully! Nyúlj fel, és kapd el csövet!
A nő szája megmozdult, de nem jött ki rajta hang. Mulder összeszedte maradék erejét, lehajolt, és a magasba emelte társát, úgy, hogy Scully elérhesse a szellőzőkürtő peremét. A nő megkapaszkodott, felhúzta magát, és eltűnt a csőben. Mulder felugrott, megragadta a cső szélét, és rugdosódva igyekezett feltornászni magát a járatba. Alatta az egyik szörny rekedt hörgéssel kitört jeges fészkéből. Először az egyik, majd a másik karja szakította át a gazdaszervezet mellkasának elkocsonyásodott maradványait, mely most szürke kupacokban bucskázott a földre. A lény Mulder lába után kapott. A férfi vadul rugdosva lerázta magáról az éles karmokat, és a rémülettől megsokszorozódott erővel fellendítette magát a szellőzőkürtőbe.
Scully nem messze tőle araszolt felfelé.
– Scully! – üvöltötte Mulder. – Nyomás!
A nő halkan felnyögött, és összeszedte magát.
– Ki kell bírnod…
Centiméterről centiméterre haladtak előre. Mulder maga előtt tolta a félájult Scullyt, s hosszú percek múltán végre megpillantották a kürtő végét jelző szürke fénykarikát. A nyíláshoz érve Mulder először kituszkolta a nőt, majd maga is kimászott a csőből. Hátranézett, hogy ellenőrizze, nem követi-e őket valamelyik lény.
Abban a légzsákban voltak, amelynek mennyezete beszakadt Mulder lába alatt. A jégbarlang falain vékony csíkokban csordogált a víz.
A mennyezeten időközben tágas nyílás alakult ki, s a sűrű párafelhőn átsejlett az ég vakító kékje. Mulder feltápászkodott, és még egyszer visszanézett a kürtőbe.
Fülsértő rikoltás hangzott fel, és a cső szájában megjelent az egyik lény. Karmaival Mulder felé kapva támadott, de ekkor gőzoszlop tört fel a kürtőből, és a szörny visszazuhant a mélybe. Lassú, baljós dübörgés hangzott fel. A csőből ismét gőz csapott elő, mire Mulder gyorsan megragadta Scully vállát. A barlang távolabbi fala felé taszította a nőt, majd ő is utánaugrott, és kezével eltakarta a szemét.
Mögötte gejzírt megszégyenítő erővel tört fel a gőz a nemrég még fagyos szellőzőkürtőből. A lejtős szögben kilövellő forró pára úgy hatolt bele a jégfal maradványaiba, mint kés a vajba. Aztán a kitörés, amilyen hirtelen jött, olyan hirtelen el is állt. Amikor eloszlott a gőz, a két ügynök előtt feltárult a frissen vágott lejtős kijárat.
Hamarosan kiértek a szabadba. Scully a köhögéstől, Mulder a zihálástól fuldoklott. Nagy nehezen elvonszolták magukat a szellőző közeléből. Kisebb emelkedőhöz értek, azt botladozva megmásztak, majd a tetején megálltak hátranézni.
A jégtakarón egymástól egyenlő távolságban lyukak jelentek meg, s azokból időről időre gőz tört elő. A lyukak nyomán kirajzolódott a mélyben nyugvó monstrum kerek alaprajza. A bázis fehér kupolái apró bogaraknak tűntek az ébredező óriáshoz képest. A sátrak a szellőzőnyílások által bezárt kör kellős közepén helyezkedtek el. Egyszerre hatalmas robajjal beszakadt alattuk a jég, és az egyre táguló kráteren át a bázis a hó- és jégtömeggel együtt zuhanni kezdett az eltemetett űrhajó felé. Az egész területen megremegett a föld, mintha fel akarná rázni kábulatukból a menekülőket.
– Gyerünk innen! Gyorsan!
Mulder megragadta Scully karját, és magával vonszolta a nőt. Hátrapillantva látták, hogy a rohamosan táguló kráter helyén gejzírek százai törnek az ég felé. Az átforrósodott óriás szuszogni kezdett. Most már az összes szellőzőnyílás szüntelenül ontotta magából a gőzt, s a két ügynök mintha gránátok tépte csatatéren szaladt volna: jégrepeszek süvítettek el fülük mellett, füst és hó kavargott körülöttük. A beszakadó jégtábla közepén fekete kupola emelkedett ki a mélyből. A hó és a jég sziszegve párolgott el tüzes burkolatáról, s a két ügynököt most már nem csak a beszakadó jég üldözte, de maga a föld alól előtűnő, óriási űrhajó is.
Scully elbotlott, és ijedten sikoltva elterült a havon. Mulder gyorsan talpra segítette, és megfogta a kezét, de mielőtt újra futásnak eredhettek volna, a lábuk alól eltűnt a talaj.
Végtelennek tűnő zuhanás után az űrhajó kemény burkolatán landoltak. A monstrum egyre emelkedett, s mikor a széle is elérte felszínt, a hó- és jégkupacokkal együtt ők is lecsúsztak a fekete lemezekről, és a hajó körüli érintetlen szilárd talajra bucskáztak. Körülöttük kisebb-nagyobb jégtömbök záporoztak, s Mulder Scully fölé kuporodott, testével védve őt a halálos jégesőtől. Ha ekkor körülnéznek, szinte csak a horizontot láthatták volna: a fejük fölé emelkedő űrhajó irdatlan korongja fekete napként eltakarta az eget. A jég fogságából kiszabadult hajó egyre gyorsabban tört a felhők felé. Scully tompán felnyögött, és megmozdította fejét, míg Mulder némán bámult a tengelye körül lassan forgó csészealj után. Ebből a távolságból már jól látszott az űrjárművet összetartó merevítőcsövek bonyolult hálózata és a sima központi kupola.
Az űrhajó egyre magasabbra emelkedett, árnyéka elhaladt a jégmezőn álló két parány alak fölött. Mulder tekintetével követte a hóra vetődő éjsötét foltot. A hatalmas kerek árnyék elnyelt egy furcsa alakú piros foltot – Mulder hótraktorát.
Azután az űrhajó ragyogni kezdett, mintha valami hihetetlenül erős belső energiaforrás fehérre izzította volna, és anyagi tárgyból tiszta energiává készülne átalakulni. Körülötte lüktető hullámokat vetett az ég, s mintha az egész gépezett megnőtt, megdagadt volna.
Ezután már csak egy utolsó vakító energiakitörés következett, és az űrhajó egy szempillantás alatt eltűnt a felhők között. A távozó csészealj robaja még egy ideig visszhangzott a puszta tájban, azután minden elcsendesedett.
Mulder az üres, tiszta égre meredt, majd a Scully felé fordult. A nő, mintha lázálomból ébredne, kinyitotta a szemét, és viszonozta a férfi pillantását. Néhány másodpercig egymás szemébe néztek, azután Mulder lassan, akár egy elalvó gyermek, leeresztette fejét a hóra. A kimerültségtől már zihálni sem tudott – csak lehunyta a szemét. Néhány másodperc múlva elvesztette az eszméletét, és egész testében reszketni kezdett.
Scully mozdulatlanul feküdt mellette. A jégsivatagon végigsöprő dermesztő szél hóbuckákat sodort az űrhajó helyén tátongó hatalmas kráter széle felé. Scully köhögni kezdett, és pislogva felemelte a fejét.
Mulderre nézett. A férfi arca holtsápadt volt, végtagjai ernyedten lógtak. Scully összeszedte minden erejét, ölébe húzta társa felsőtestét, és átölelve melengette őt.

14. FEJEZET

BELSŐ ELLENŐRZÉSI ÜGYOSZTÁLY
FBI KÖZPONT, J. EDGAR HOOVER HÁZ
WASHINGTON, D.C.

Jana Cassidy aligazgató a konferenciaasztal közepén foglalt helyet, kollégáktól közrefogva.
– …Az előttem fekvő jelentés, valamint az elhangzott szóbeli beszámoló alapján…
Beszéd közben többször is rápillantott a kezében tartott vékony iratkötegre, s igyekezett gondosan megválogatni a szavait. Az asztal végében ülő Walter Skinner aligazgató felváltva pillantott Cassidyre és a terem közepén elhelyezett kisebb asztalnál magányosan ülő, vörösesbarna hajú nőre. A nő melletti szék üres volt…
– …úgy tűnik, ki kell egészítenem a jelentésemet néhány újonnan ismertté vált ténnyel. Scully ügynök…
Dana Scully felszegte a fejét. Arca még magán viselte a fagyási sérülések nyomait, de máskülönben teljesen felépült. Arca fegyelmet és hidegvért tükrözött; csak kék szeme sötétült el kissé Cassidy szavainak hallatán.
– …immár bizonyítékok is szólnak amellett, hogy az FBI egyik ügynökének köze lehetett a robbantáshoz. Ezzel szemben a többi eseményt, amelyekről a jelentésében említést tesz, külön-külön szemlélve nehezen hihetőnek nevezném. Ami pedig feltételezett összefüggésüket illeti, azt őszintén szólva valószínűtlennek tartom.
Cassidy belelapozott az előtte fekvő jelentésbe. Arca, csakúgy, mint kollégáié, érdeklődést és enyhe sértődöttséget tükrözött. Csak Walter Skinner fészkelődött nyugtalanul a székében.
– Mit tart bennük hihetetlennek? – kérdezte higgadtan Scully.
Jana Cassidy elfojtott egy mosolyt.
– Kezdjem el sorolni?

Mialatt Cassidy beszélt, tőle több száz mérföldnyire fekete ruhás alak állt az FBI Dallasi Területi Irodájának épületében. A mennyezeti ablakokon beszűrődő szürkés fényen kívül csak az ő zseblámpája világította meg a tágas helyiséget. A nyugtalanul mozgó fénykörben üvegcserepek, elgörbült fémgerendák, műanyagdarabok és laboratóriumi felszerelések csillantak fel egy-egy pillanatra. A zseblámpa fénye végül megállapodott egy asztalon, amelyen egy mikroszkóp és egy nagyítóüveg mellett egy kartondobozra való üvegfiola állt.
A zseblámpás ember csendes, határozott léptekkel az asztalhoz lépett. Magas, ösztövér, rövidre nyírt hajú férfi volt. Kesztyűs kezével megfogta az egyik fiolát, és lámpája fényénél ellenőrizte a tartalmát. Az üvegben megkövült csontdarabkák voltak. A férfi zsebre rakta az üvegeket, és amilyen csendesen érkezett, olyan csendesen el is tűnt a laboratóriumból.
– Az Antarktisz igencsak messze esik Dallastól – folytatta Jana Cassidy. – Aligha vehetem be a főállamügyésznek tett jelentésembe a maga feltételezte kapcsolatot a két hely között.
Kezébe vette a dossziét, majd színpadias gesztussal maga elé ejtette az asztalra.
– A méhészet és a kukoricatermesztés pedig nem tartoznak a terroristák szokásos tevékenységei közé.

A Dallastól nyugatra elterülő sivatagban egyszerre lángok csaptak fel egy hatalmas kukoricaültetvényben. Csapatnyi fekete ruhás, lángszóróval felszerelt ember haladt lassan, módszeresen a végtelennek tűnő sorok között, égő vegyi anyagot permetezve a növényekre.

* * *

Az FBI Belső Ellenőrzés Ügyosztályának tárgyalótermében Scully megrázta a fejét.
– Nem, nem tartoznak.
– Az elénk tárt állítások alapján nem lehet egységes képet alkotni a feltételezett bűnszövetkezetről…
Cassidy szünetet tartott, és Scully szemébe nézett – az eljárás kezdete óta ez volt az első alkalom, hogy együttérzés csillant a szemében.
– Tisztában vagyok vele, hogy nagy megpróbáltatásokat élt át, de a beszámolója túl hiányos ahhoz, semmint hogy a feltételezéseit belefoglalhatnánk az Igazságügy-minisztériumnak küldendő jelentésünkbe.

Egy elhagyatott út mentén három jelöletlen tartálykocsi parkolt a tűző napon. Fekete ruhás, napszemüveges férfi haladt el lassan az első, a második, majd a harmadik mellett. Egy kukoricacső képét ragasztotta a járművek oldalára, és öntapadós zöld betűkből a következő feliratot: NATURE'S BEST KUKORICAOLAJ.

* * *

– Erre csak akkor kerülhet majd sor – fejezte be monológját Cassidy –, ha olyan bizonyítékok állnak a rendelkezésünkre, amelyek alapot adnak a vizsgálat megindítására.
Mikor az aligazgatónő elhallgatott, Scully felállt, és a konferenciaasztalhoz lépett. Kihúzott valamit a zsebéből, és azt letette Cassidy elé.
– Attól tartok, hogy az FBI-nak pillanatnyilag nem állnak rendelkezésére olyan módszerek, amelyekkel megvizsgálhatnák a rendelkezésre álló bizonyítékokat.
Jana Cassidy a homlokát ráncolta, és kezébe vette az asztalra helyezett tárgyat: egy méh tetemét tartalmazó üvegfiolát. Amíg ő a bizonyítékot szemlélte, Scully ügynök szó nélkül elindult az ajtó felé.
Mikor becsukódott mögötte az ajtó, Cassidy összevonta a szemöldökét, és Walter Skinnerhez fordult
– Mr. Skinner? – kérdezte, és válaszra várt.

* * *

CONSTITUTION AVENUE
WASHINGTON D.C.
AZ FBI KÖZPONT MELLETT

Fox Mulder egy padon üldögélt a Mail közelében, és a Washington Postot olvasta. Mikor tekintete az egyik belföldi hírre tévedt, szeme tágra nyílt a döbbenettől.
ÉSZAK-TEXASBAN FELÜTÖTTE A FEJÉT A
HANTA-VÍRUS – A JÁRVÁNYT MEGFÉKEZTÉK!
Mulder felnézett az újságból, mert érezte, hogy valaki feléje tart. Scully volt az.
Az ügynök felállt, és átadta a nőnek az újságot.
– Van benne egy jó kis sztori a huszonhetedik oldalon. Csak a mi nevünket felejtették ki belőle.
Scully átvette az újságot, de nem nézett bele.
– Elássák az ügyet, Scully. Eltüntetik az összes nyomot, és megint nem kerül nyilvánosságra semmi.
Mulder dühében sarkon fordult, és elindult. Scully követte.
– Nem igaz, Mulder – szólt. – Mindent elmondtam a bizottságnak.
Mulder megállt, és kétkedve nézett rá.
– Mindent?
Scully bólintott, és újra elindultak.
– Mindent, amit láttam. A vírust, a méheket, a kukoricát…
– A repülő csészealjat is? – szólt közbe gúnyosan Mulder. – És a megfertőzött embereket meg az űrhajó angolos távozását a sarkvidékről?
Scully a homlokát ráncolta.
– Elismerem, arra még nem találtam magyarázatot. Nem tudom, hogy pontosan mit láttam.
Mulder megállt, és a nőhöz fordult.
– Teljesen mindegy, Scully – szólt: – Úgysem hisznek neked. Miért is hinnének? Ha egyszer nem programozható, kategorizálható vagy többé-kevésbé könnyen meghatározható…
– Én nem lennék olyan biztos benne, Mulder – vágott a szavába a nő.
Mulder ingerültsége türelmetlenségbe fordult.
– Mondd meg, hányszor jutottunk már el idáig? A hihetetlen igazság pillanatáig. Jól teszed, hogy kiszállsz. Menj olyan messze tőlem, amennyire csak lehet.
– Eddig arra kértél, maradjak – kapta fel a fejét a nő.
– Azt mondtam, nem köszönhetsz nekem semmit – felelte Mulder. – A legkevésbé az életedet. Menj, és foglalkozz a betegségekkel.
Scully megcsóválta a fejét.
– Azt teszem, de nem megyek sehova.
Mulder gyanakodva nézett rá.
– Ez a betegségi amit átéltem, gyógyítható folytatta a nő. – Ott volt a kezedben a gyógyszer… Ha most föladom, ők győznek.
Szótlanul egymás szemébe nézve álltak. Nem messze tőlük a Cigarettás egy jellegtelen kocsiban ülve szívott egy utolsót a cigarettájából. Azután eldobta a csikket, elfordult Mulderéktől, és gázt adott.

FOUM TATAOUINE, TUNÉZIA

A kora reggeli napfény megcsillant a kukoricaszárak végtelen során. Nem messze egy hagyományos arab ruhát viselő férfi fekete zakós alakot kísért a zöld-sárga növények között.
– Mister Strughold! – kiabálta az arab. – Mister Strughold!
Konrád Strughold kilépett a magas növények közül. A sötét zakós férfi láttán szeme kissé összeszűkült.
– Rettenetesen néz ki – szólt szenvtelen hangon. – Miért utazott ide?
A Cigarettás higgadtan nézett rá.
– Meg kell beszélnünk valamit.
– Arra megvannak a megfelelő csatornák – felelte Strughold.
– Mulderről van szó.
Strughold fájdalmas arcot vágott.
– Jaj, ez a név! Ez kísért engem…
– Többet látott a kelleténél – folytatta a Cigarettás.
Strughold legyintett.
– Ugyan, mit látott? Csupán apró részeket.
– De, most megint eltökélt – csóválta a fejét a Cigarettás. – Lendületet kapott.
– Ő csak egyetlen magányos ember. Egy ember nem változtathatja meg a jövőt.
A Cigarettás egy táviratot nyújtott át Strugholdnak.
– Ez tegnap érkezett.
Strughold átvette, és elolvasta az írást. Azután a távolba meredt, majd eldobta a táviratot, sarkon fordult, és visszament a kukoricásba.
A barázdák közt heverő papírlap halkan zörgött a szélben, mintha fel akarná hívni a figyelmet a fekete betűkkel írt üzenetre.

AZ X-AKTAAKAT UUJRA MEGNYITOTTAAK STOP. TANAACSOT KEEREK. STOP.

A szél felkapta és az ég felé emelte a táviratot. A papírlap pörögve emelkedett a magasba, fokozatosan apró ponttá zsugorodott, majd eltűnt a felhők között. A tunéziai sivatagban szelíden hullámzott a végeláthatatlan kukoricatenger. A sorok egészen a horizontig nyúltak, ahol két hatalmas, fehér kupola emelkedett az ég felé.